Prodano 11.02.2014 na www.Kosmas.cz zakaznikovi kajynka@centrum.cz

DESET ŽEN

MARCELA SERRANOVÁ

Brno 2014

Marcela Serrano

Diez mujeres

Copyright © Marcela Serrano

c/o Guillermo Schavelzon & Asoc., Agencia Literaria

www.schavelzon.com

Translation © Jana Lišková, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-160-6 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-161-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-162-0 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-163-7 (Formát MobiPocket)

Obsah

Francisca

Mané

Juana

Simona

Layla

Luisa

Guadalupe

Andrea

Ana Rosa

Nataša

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKA K PŘEKLADU

Horaciu Serranovi,

in memoriam

Život na zemi přijde dost lacino.

Například za sny neplatíš ani groš.

Za iluze — až když jsou ztracené.

Za to, že vlastníš tělo — jenom tělem.

WISŁAWA SZYMBORSKÁ, TADY

Už jsou tady ty bláznivé ženské, říkají si nejspíš místní dělníci, kteří je pozorují zpoza stromů. Nataša neví, co ji baví víc, jestli pohled na rozpaky těch statných mužů s krumpáči a lopatami, nebo na ženy, které právě vystupují z obrovské dodávky. Jedna po druhé vylézají ven a rázným krokem kráčejí po hlíně posypané štěrkem — jako by potřebovaly pod nohama cítit pevnou zem.

Dost možná některou z nich napadne, že je pozorují, že se dohadují, co jsou zač, pomyslí si Nataša a vzpomene si na to, co jí se smíchem řekla Andrea minulý čtvrtek, když končily sezení. Natašo, řekni jim prosím, že jsme jen mírné neurotičky. Svěrací kazajky nenosíme!

Muži se ani nesnaží předstírat, že pracují. Bezostyšně je sledují, opření o nářadí. Každý si tu přijde na své. Kdo má rád brunetky, je na tom úplně nejlépe. Je jich devět. Vysoké, nízké, štíhlé, oplácané, mladé i staré. Tolik žen! Trávník je čerstvě posečený, na pařezech dvou obrovitých avokádovníků leží plastové pytle napěchované trávou. Její svěží vůně se šíří zahradou až k hlavní budově školy. Nataša se zasní, připomíná jí vůni hor. Když domlouvala zapůjčení těchto prostor, ředitel ji upozornil, že v sobotu probíhá údržba zahrady. Zahrady? Pro Natašu je to spíš park. Tak ráda by znala jména všech těch stromů, poznává však jen magnolie, akácie a palisandry. Stejné rostou u její chalupy v horách, v údolí řeky Aconcaguy. Ale tady jsou přece na předměstí Santiaga. Přijde jí trochu nepatřičné, že i tady Andy zanechávají svůj otisk.

Ženy jdou trochu váhavě k budově. Některé okouzleně hledí do parku na všechny ty pestrobarevné květy, jiné si mezi sebou povídají. Mané vzala za ruku Guadalupe a položila si jí hlavu na rameno. Hezká dvojice: mladá a stará. Mané je neskutečně zvědavá. Nataša si je jistá, že právě tahle vlastnost ji vždycky zachrání. Určitě už stačila vyzvědět všechno o Guadalupině piercingu v nose a uších, a dost možná jí i přejela dlaní po hlavě, ostříhané skoro úplně dohola. Guadalupe se přitom jistě výborně bavila, je to takový smíšek. To jsou ony, její ženy. Už jsou spolu dobrou půlhodinu. Dodávka je vyzvedla na zastávce metra Tobalaba. Nataša hádá, že tak někde na Ossově třídě Juani nebo Simona prolomily ledy, a když vjížděly do Peñalolénu, jistě už svým nadšením nakazily i ty nejzakřiknutější. Třeba se jim podařilo vyloudit úsměv na Laylině tváři. Nebo přimět Luisu, aby promluvila. Andrea zůstala vzadu, co to tam dělá? Nataša se usměje. Dává autogram. Jeden ze zahradníků, který ještě před chviličkou stříhal růže, odhodil nůžky a v náhlém záchvatu kuráže se za ní rozběhl. Totéž se děje u ní v ordinaci nebo i v nemocnici. Andrea žije tím, že rozdává autogramy, je to její karma. Ana Rosa zůstala stát v půli cesty, měla by jít dál s ostatními, ale ona tam stojí a okouzleně zírá na Andreu, nemůže od ní odtrhnout oči. Francisca si zapálí cigaretu, určitě ji děsí pomyšlení, že nebude smět celý den kouřit. Přes rameno má otevřenou kabelku z krokodýlí kůže, nikdy ji totiž nezapíná. Nataša má pocit, že dnes vypadá trochu lépe, že není tak hrozně bledá jako vždycky. Člověk by měl sto chutí nechat ji venku na sluníčku, místo aby ji zavřel do místnosti. Má na sobě džíny. To je vůbec poprvé, co ji Nataša vidí v neformálním oblečení. Přijde k ní Simona, zahalená do bílého ponča z alpaky, a poprosí ji o oheň. Pak tam obě stojí, labužnicky vdechují kouř a nastavují tváře slunci. Užívají si poslední minuty volna. Mé dvě nejvěrnější pacientky, pomyslí si Nataša. Znám je nejdéle ze všech, ale dnes je to úplně poprvé, co je vidím spolu. Mimoděk ji napadne, jak by byla ráda, kdyby zůstaly v kontaktu i mimo dnešní terapii. Kdyby měly jedna druhou.

Nataša stojí za oknem a škvírou mezi závěsy je všechny pozoruje. I když se snaží udržovat si odstup, nemůže nevidět všechnu tu lásku, kterou ji její ženy zahrnují. Jak se asi dnes ráno chystaly na tohle setkání? Představuje si, jak vstávaly, ještě než začalo svítat. Některé za sebou nechávaly vlahé, pokojně oddechující tělo někoho blízkého, po jiných zůstal jen osamělý dolík v peřinách. Nejspíš jsou po pracovním týdnu unavené, trocha spánku navíc by jim přišla k duhu. Pak si nachystaly snídani. Simona si určitě dala silnou kávu, Ana Rosa zase slabý čaj. Francisca si vzala jenom ovoce jako obvykle a Juani housku s máslem a marmeládou. Některá to jistě snědla ve spěchu, vestoje u kuchyňské linky, zatímco běhala po bytě a zajišťovala, aby za její nepřítomnosti všechno proběhlo tak, jak má. Jiná si třeba sedla ke stolu do jídelny, nebo si možná dokonce vzala šálek anebo podnos se snídaní do postele, spolu s novinami, které na ni čekaly přede dveřmi. Nataša si je ale jistá, že všechny byly tak trochu nervózní a snídaly ve spěchu. Dnes by opravdu nebylo dobré přijít pozdě. Dodávka odjížděla v devět. Žádná z nich nechtěla Natašu zklamat a opozdit se, nebo snad nepřijít vůbec. Polkly své obvyklé ranní prášky, v naději, že překonají tu kterou obtíž. A skoro všechny také antidepresivum, předepsané její vlastní rukou. To všechno ve snaze dodat si trochu elánu, být malinko šťastnější. Uzdravit se. Všechny se tak upřímně snaží žít svůj život lépe, jak jen to v rámci možností jde. Možná si daly sprchu a umyly si vlasy, a kdoví, třeba si některá dokonce napustila vanu. A pak se všechny pozorně prohlédly v zrcadle. Čekal je zvláštní den. Věděly, že to, co je před nimi, nejsou jen slova. Některá se třeba zatoužila trochu nalíčit, ukázat svou lepší tvář, jiné to naopak přišlo nemístné. Každá z nich nese tíhu svého osudu, toho, kým je, všeho, co je zvyklá snášet: všechny ty bolístky na různých částech těla, obtíže všeho druhu, unavené svaly a šlachy. A pak přišla ta chvíle, kdy se spousta žen nenávidí — čas oblékání. Kolik z nich se asi převléklo, protože se jim nelíbilo, jak vypadají? Je snad v té chvíli rozdíl mezi tím, jestli člověk pochází z luxusní čtvrti La Dehesa, nebo z ušmudlaného Maipú? Kéž by všechny osleply, říká si Nataša. Cokoliv, jen aby se vyhnuly tomuhle krutému střetnutí, tomu nevyhnutelnému pošpinění, které musí žena přetrpět každý den. Ať je jí devatenáct jako Guadalupe, nebo pětasedmdesát jako Mané, vždycky se snaží ukázat v co nejlepším světle. Nezáleží na tom, jestli má na sobě černou vestu nebo růžovou blůzku. Tam někde pod ní se skrývá duše, která musela sebrat všechny síly, aby si dodala odvahy na dnešní den. Dnes jsou k sobě upřímné, nemusejí si na nic hrát. Nejsou tu žádné role, pracovní ani oficiální, které by je někam zařazovaly. Takové, jaké dnes přišly, doopravdy jsou.

A všechny jsou překrásné, říká si Nataša.

Jak mě dojímá ženský úděl. Jakým smutkem mě naplňuje. Proč jen polovina lidstva nese na bedrech tak ohromnou tíhu, zatímco ta druhá odpočívá? Ne, nejsem blázen, říká si Nataša. Vím, co říkám. Vím, proč to říkám.

Už jsou pryč. Nejspíš zašly do budovy. Nataša pustí závěs a odstoupí od okna, kterým pozorovala svých devět žen. Je čas je jít přivítat.

Francisca

Nenávidím svou matku. Nebo nenávidím sama sebe, nevím. Předpokládám, že právě proto jsem tady. Nenávist člověka vysává. Můžete si na ni zvyknout, ale nic to neřeší.

Nebo lépe řečeno, nikdy si na ni nezvyknete.

Popravdě, trochu se stydím, že mám začínat. Netuším, proč si Nataša přála, abych mluvila jako první. Možná proto, že jsem její nejstarší pacientka. Léčím se déle než kterákoliv z vás! A věřte mi, jsem na vás všechny opravdu zvědavá. Řekněme si to na rovinu — žárlivost tady z toho úplně čiší. Dobře jsem si všimla, jak jsme se jedna na druhou dívaly, když jsme vystupovaly z mikrobusu, jak jsme se odměřeně zdravily, jako nějaké olympijské šampionky, které se přišly utkat o zlatou medaili. Jako by každá, která překročí práh, byla pro ostatní soupeřka. Možná přeháním, nevšímejte si mě. Na terapii je strašná jedna věc. Terapeut je pro pacienta jenom jeden, ale naopak to neplatí. Taková nespravedlnost! Je to ten nejméně vyvážený vztah, jaký si dovedete představit. Chtěla bych si myslet, že Nataša má nejraději zrovna mě. Že ji nikdo nedokáže tak pobavit, že s nikým jiným tolik nesoucítí, o nikoho se tak nestará, nikoho tak nelituje jako mě. Koneckonců, vkládám jí do rukou své nejintimnější prožitky, všechno to niterné, co jsem schopná cítit, a tolik bych si přála, abych byla jediná. Jak mám snést fakt, že se k vám chová stejně? Taky vám Nataša dává pocit, že jste milované, že si vás někdo doopravdy váží? Taky nalézáte v její ordinaci ten úkryt, to teplé místo, kam se člověk může schovat před celým světem? Vážně má v srdci tolik místa, aby milovala nás všechny?

Jednou jsem v jedněch španělských novinách četla článek. Titulek zněl: „Manžele z Lleidy zadržela policie. Nechali dceru samotnou v kočárku a šli do baru“. Dále se tam psalo, že policii zavolal jejich dvanáctiletý syn, když se rodiče vrátili domů opilí a bez dcery. A právě tahle novinová zpráva mě přiměla, abych se vydala za Natašou. Do té doby jsem si myslela, že není potřeba nic měnit, že člověk může žít paralyzovaný. Byla jsem přesvědčená, že srdce z ledu je velká ctnost.

Když jsem pak přišla k Nataše, pochopila jsem, že terapie je pro mě otázkou života a smrti. Musela jsem v sobě utnout matčinu rodovou linii, vyrvat ji ze sebe i s kořeny, zabránit tomu, aby se minulost opakovala. Chápejte, nejde o geny či o DNA, ale o přenos na další generace. Všechno směřovalo k tomu, aby se ze mě stal zvrácený člověk, který týrá a zneužívá ostatní. A já jsem o tom neměla ani tušení. Našla jsem v sobě dost vnitřní síly na to, abych se vdala a měla děti. Sváděla jsem o to boj každý den, nelžu vám, každý den. Občas si říkám, kde jsem vzala všechnu tu energii. Od otce? Od Boha, kterého miluji a k němuž se často modlím, i přes to všechno, co se stalo? Nebo snad od bratra Nicoláse, který ke mně odkudsi shora promlouval o nebezpečí, jež se ve mně skrývá? Myslím si, že to byl instinkt, čirý instinkt. Neměla jsem žádný vnitřní předobraz toho, jak má vypadat normální rodina. Ve skutečnosti je to učiněný zázrak.

Přišla jsem k Nataše tak nahá, tak zranitelná.

Jmenuji se Francisca. Vidíte, dokonce i moje jméno je fádní. Schválně, kolik Francisek zná každá z vás? Nedávno mi bylo dvaačtyřicet. Hrozný věk. Člověk je mladý, ale ne zas tak moc, a ještě není starý, ale už k tomu nemá daleko. Ani ryba ani rak, pouhá přechodná fáze, kdy si věk pomalu začíná vybírat svoji daň. Občas si vážně přeji, abych už konečně byla stará. Staří lidé to mají jednodušší v tom, že už nemají žádná očekávání.

Pracuji v realitní agentuře, jsem její spolumajitelka a daří se mi celkem dobře. Však taky pracuji hodně, ale vážně hodně. Prošla jsem si klasickou cestou, začínala jsem jako asistentka architekta, pak jsem se stala jeho pravou rukou a nakonec se to tam beze mě už neobešlo. Máme kancelář ve čtvrti Providencia, čtrnáct stálých zaměstnanců a máme se co otáčet. Já jsem taky architektka, tenhle obor je má velká vášeň. Můj muž Vicente je civilní inženýr, máme spolu tři děti. Hrůza, samé holky! V tomhle ohledu si taky nemůžu stěžovat. Všichni říkají, že můj muž je komplikovaný člověk, a možná mají pravdu, ale já si s ním rozumím přímo báječně. A i když se na to možná budete tvářit všelijak, miluji ho a jsem mu věrná.

Paralýza je u mě častý stav. Paralýza říkám svému každodennímu životu: časně vstát, dovést dcery do školy, zajít si do fitka a tři čtvrtě hodiny cvičit pilates, pak jít do kanceláře, rozpohybovat mozek v debatě s firemním právníkem, zkontrolovat úkoly veškerého personálu, projít administrativu několika budov, které máme na starosti, pohádat se s novou kolegyní z oddělení prodeje, která mi leze na nervy, naobědvat se, nejlépe s nějakou kamarádkou, v horším případě do sebe za pochodu hodit nějaký ten obložený chleba, zapojit pár mozkových buněk u počítače a dalších pár v diskuzi s klienty, jít na prohlídku nějakého bytu, skoro vždycky šeredného, šílet z těch bezduchých králíkáren, které se dneska staví a maskují se vzletnými cizokrajnými pojmy jako nika, lodžie nebo home office. Když se zadaří, podepsat nějakou smlouvu, a pak se trmácet tím pitomým santiagským provozem zpátky domů, popovídat si s manželem, zkontrolovat dcerám úkoly, ohřát něco rychlého a jednoduchého k večeři, podívat se na televizní noviny, trochu si zanadávat nad takovou nebo makovou zprávou, snažit se pochopit ekonomické zpravodajství, a nakonec… obejmout dcerky, dát jim spoustu pusinek a zalézt do postele. Občas sex, ale ideálně jenom tehdy, když nemusím moc brzy vstávat. Pravda, musím uznat, že ne vždycky to je vyloženě bezuzdná vášeň, někdy jsem otrávená a moc tomu nedám, ale alespoň něco.

Kolik žen to má stejně jako já? Tisíce a tisíce po celém světě. Všechny ty čtyřicátnice, které si nesou na bedrech své malé životy, některé trochu chytřejší, milejší, ambicióznější nebo zábavnější, ale ve výsledku všechny stejné — stejně bezvýznamné a neškodné. Úporně se snaží být něčím výjimečné, vyniknout, zdůraznit, že jsou jiné. A všechny jsou tak vyčerpané. Jsou jako přes kopírák, člověk má pocit, že když viděl jednu, viděl je všechny. Bývají dny, kdy nevíš, o čem si povídat s manželem, nudí tě vyprávění tvých dětí a sníš o tom, že se vyspíš s Georgem Clooneym. Jindy necítíš prostě nic. Snažíš se, děláš všechno nejlépe, jak dovedeš, ale tak nějak automaticky. A kdyby tě při přecházení silnice srazilo auto, ani by sis toho možná nevšimla. Netrpíš, jsi jako kus ledu. Když se takové dny nakupí, říkám jim „dny paralýzy“, i když mi vlastně vždycky chvíli trvá, než si to uvědomím, protože jsem tak ochromená, že to ani nevnímám.

Poslechněte si tohle. Jednou mě manžel obvinil, že jsem chladná. Chudák, tak dlouho mu trvalo, než na to přišel! Uklidnila jsem ho, že to tak přece není. Nikdy jsem se nezamyslela nad tím, jestli jsem chladná, a ani mi nedělalo hlavu, co to vůbec znamená. Jenom jsem si uvědomovala, že občas upadnu do stavu absolutní netečnosti. Ale znám i jiné emoce: vášeň, zlobu. Stejně jako všichni ostatní. Držím se jich jako klíště, a když mě zrovna nedrtí paralýza, masochisticky zmírám láskou a vděčností. Mohu vám to ukázat na příkladu.

V mém životě jsou dva muži, jenom dva. Můj manžel a můj kocour. Došla jsem k závěru, že oba jsou si v mnohém podobní a že na mé lásce k nim je cosi nezdravého.

Můj kocour by se vám asi nelíbil. Je obrovský, tlustý a mourovatý (říkám mu „můj tygr“, i když to dcerám přijde k smíchu). Jsem si jistá, že mě má rád, ale v jednom kuse utíká, jako by tam venku bylo všechno mnohem lepší než doma. Nedokážu ho zadržet, rozčiluje mě, že se díky mé péči má jako v bavlnce — je pánem domu, kde má teplo, jídlo a lásku — a k tomu může lézt po střechách v širokém okolí a prát se s jinými kocoury. Je to rozený rváč. Vždycky se vrací potrhaný, podrápaný, zakrvácený a s vyrvanými chlupy. Pečuji o něj víc než o sebe, čistím mu rány kysličníkem, kvůli každé maličkosti ho beru k veterináři. Každou noc si v pyžamu stoupnu doprostřed silnice a volám ho, někdy i hodně pozdě v noci, a moje dcery se ke mně nechtějí znát. Nedokážu usnout, dokud nepřijde, tisíckrát vstávám z postele, až ho konečně držím v náručí. Možná si řeknete, že je hloupost milovat takovou kočku, ale tak to není. Jak se ke mně jednou přitulí, je to ten nejsladší kocour na světě. A úplně nejvíc mě na něm udivuje to, že když ho volám, on mi odpovídá. Jenom mně, nikomu jinému. Vždycky zamňouká, a tak ho pokaždé nakonec najdu. Berte to takhle: kdyby nebylo téhle jeho zvláštnosti, protože všichni jistě uznají, že to je zvláštnost, už by se dávno ztratil. Díky tomu a díky mé vytrvalosti už spolu žijeme skoro osm let. Spí se mnou v posteli. Občas uprostřed noci zvedne packu a láskyplně mě hladí po tváři, úplně jako člověk. Když je mi zima, přitisknu si ho k sobě a on se vůbec nebrání, nechá si se sebou dělat úplně cokoliv.

Taky je to pěkný zbabělec. Venku na ulici, to má pro strach uděláno. Ale doma stačí, aby zaslechl nějaký neobvyklý zvuk, a hned bere nohy na ramena. Jak zazvoní zvonek a za dveřmi se ozve mužský hlas, vyleká se a letí se schovat do mé postele pod přehoz. Samo sebou se už několikrát stalo, že si na něj některá dcera sedla, když se chtěla uvelebit v mé posteli a nevšimla si ho. Jsem si jistá, že to je nějaká fobie, muži ho děsí. Krom toho je pěkně namyšlený. Nejčastěji to probíhá takhle: dopoledne vyrazí na svou každodenní obchůzku a nevrátí se dřív než k ránu. Já se můžu zbláznit, hledám ho všude, celá zničená si představuji, že ho třeba srazilo auto někde deset bloků od nás, a vtom se objeví, povýšený, samolibý, hrdý, zpříma se na mě podívá a v očích má naprostý nezájem. Kdyby mohl mluvit, bez špetky lítosti by mi řekl: za to všechno můžeš ty.

Když se mě ptají, proč jsem si ze všech koček, co jich na světě je, vybrala zrovna tu, která mi působí nejvíc trápení, odpovídám takhle: věřte mi, stojí to za to. Má mě rád.

A přesně totéž bych řekla i o Vicentovi.

Narodila jsem se v poměrně slušném a pěkném domě ve východní části Santiaga, v ulici Bilbao. I když žádný zázrak to taky nebyl. Můj otec je ekonom, celý svůj život pracoval ve světě financí. Je trochu slabší povahy a má sklon se vyhýbat problémům, ale vcelku je to dobrý člověk. Vzal si mou matku, když byla ještě hodně mladá, a měli dvě děti — mého staršího bratra a mě. Matka nikdy nechodila do práce a nikoho vlastně ani nenapadlo, že by měla. Vstávala v poledne, četla si a v jednom kuse kouřila, večery pak trávila v kině. Každý večer, nepřeháním. Když pak už byla kabelová televize a video, přestala chodit ven úplně a celé dny se dívala na filmy z postele. Ještě když jsem byla hodně malá, začali s otcem spát v oddělených ložnicích — kvůli rozdílným denním rozvrhům a protože otec nenáviděl zápach cigaretového kouře a zapnutou televizi. Ona bývala během dne vždycky tak trochu duchem nepřítomná. Když jsem jí vyprávěla příhody ze školy, bylo na ní znát, jak ji to nudí a že poslouchá čistě z povinnosti. Ožila jenom tehdy, když šlo o mého bratra, nejspíš to bylo to jediné, co ji dokázalo probrat. Občas jsem Nicolásovi říkala, že to vypadá, jako by byl jedináček. Tehdy jsem si neuvědomovala, jak hrůzná pravda se za těmi slovy skrývá. „Ženské záležitosti“ ji vyloženě otravovaly. Nezajímalo ji moje oblečení ani moje vztahy s kluky a s kamarádkami, tak složité v době dospívání. Vzpomínám si, jak jsem se jednou pohádala se svou nejlepší kamarádkou Verónicou, to mi bylo asi tak sedm let. Samozřejmě jsem přišla domů s pláčem.

Rozhovor proběhl asi takhle:

Máma: Co ti je?

Já: Pohádaly jsme se s Verónicou.

Máma: A mělo to nějaký vážný důvod?

Já: Ona mě nepozvala na svoje narozeniny… a já myslela, že jsem její kamarádka, že mě má ráda…

Máma: Lidi se navzájem nemají rádi, holka. Bude lepší, když to pochopíš už teď.

Mimochodem, když jsme u těch „ženských záležitostí“, tak nějak mi zapomněla říct, že ženy menstruují, takže kdyby nebylo mých kamarádek ze školy, nejspíš by mě ten šok zabil. Když jsem začala dospívat a zaoblily se mi tvary, dělala, že si toho nevšimla. Jednou jsem k ní přišla do pokoje, abych si postěžovala: Mami, narostla mi prsa, udělej něco. Vrhla na mě ten svůj typický nepřítomný pohled a odpověděla: Tak prostě řekni tátovi, ať ti dá peníze na podprsenku, nevím, co řešíš. Se slzami v očích jsem jí řekla, že nechci vyrůst, že nechci mít prsa. Rozesmála se. No tak, Francisko, nebuď jak malá. A dala se zase do čtení.

Nikdy se mě nedotýkala. Nicoláse ano. V hádce se nikdy nepostavila na mou stranu, nezastala se mě před bratrem ani před bratranci. Zdálo se, že já nikdy nemám pravdu, a to mi bralo veškerou sebejistotu. Když se na to teď dívám s odstupem, musím prostě uznat, že mě neměla ráda. To se stává, i když si lidé myslí, že ne. Jsou matky, které nemají rády své děti.

Jak šly roky, vyvíjela jsem se stejně jako jakákoliv jiná dívka mého věku. Účastnila jsem se stejných aktivit jako druzí, hodně jsem se soustředila na okolní svět, na své kamarádky, známosti, školu, sport. Předstírala jsem lhostejnost a to mi den za dnem pomáhalo přežít. Řekla jsem si, že mě třeba máma bude mít víc ráda, když budu v něčem vynikat. Usmyslela jsem si tedy, že budu výborná studentka. Ale ji víc zajímal Nicolás a jeho studium a mě za mé známky vždycky pochválila, jen aby se neřeklo. Když jsem viděla, že tudy cesta nevede, vrhla jsem se na sport. Byla jsem si jistá, že to mámu ohromí, především proto, že ona sama většinu dne proseděla. Říkala jsem si, že když to zkusím na opačnou notu, třeba tím vzbudím její pozornost. Stala se ze mě jedna z nejlepších hráček basketbalu na škole, ale dosáhla jsem jen toho, že se přišla podívat na jediný zápas. Jako poslední alternativu jsem si předsevzala, že se stanu skvělou hospodyní. Přihlásila jsem se na kurz vaření a v patnácti jsem vařila jako profesionál. Nikdo neuměl prostřít a nazdobit stůl tak jako já, ale vedlo to pouze k tomu, že mě začala využívat. Kdykoliv měla přijít nějaká návštěva, řekla mi, abych se o to postarala. Občas se na mě udiveně zadívala, svraštila čelo a řekla: Po kom ty jenom jsi, Francisko? Když už nešlo moje zásluhy přehlížet, řekla mi jednoho dne výsměšným tónem: Vždycky jsem měla podezření, že lidé, kteří jsou dobří ve všem, ve skutečnosti nejsou k ničemu.

Celé svoje dětství jsem byla bdělá a ostražitá. Stejně jako všechny děti v tomhle období, kdy se čas natahuje jako žvýkačka. Čekala jsem, až se něco stane.

Hledala jsem někoho, kdo by mi to vynahradil. Jenomže v mé rodině nebylo moc z čeho vybírat. Matka byla jedináček, takže z téhle strany jsem žádnou tetu neměla. Sestry mého otce byly nudné maloměstské paničky, které žily v Antofagastě, a já jsem je skoro neznala. A otcovy švagrové nebyly nic víc než matky mých bratranců. Byla jsem dost chytrá na to, abych pochopila, že učitelka je jenom částečná náhrada. A tak jsem si vypomohla fantazií. Aby bylo jasno, v naší rodině se na náboženství nikdy moc nehrálo, byli jsme pasivní katolíci, občas jsme chodili na mši a dodržovali jsme základní katolická pravidla, ale nic víc. (Totéž pokud jde o politiku. Byli jsme pinochetisté, ale taky pasivní. Zdědili jsme po babičce odpor ke komunismu, ale jen jako něco naprosto přirozeného, zbaveného veškeré mystiky.) Takže jsem se upnula na anděla. Dlouho jsem rozjímala o pohlavní neurčenosti andělů, nebyli to muži ani ženy a já jsem potřebovala mámu. A tak jsem se rozhodla, že můj anděl bude žena. Zázračná ochránkyně, která tu pro mě vždycky bude, spravedlivá, moudrá, a navíc krásná. Bydlela u mě v pokoji a povídaly jsme si, ale jenom v noci. Vyprávěla jsem jí o tom, jak jsem se celý den měla, líčila jsem jí všechny ty detaily, které mou vlastní mámu nudily, stěžovala jsem si na školu a na rodinu a omlouvala se jí, když jsem něco vyvedla, nikdy jsem jí ovšem nelhala, protože jsem věděla, že její láska mě zprostí každého trestu. Jmenovala se Ángela. Natolik jsem si zvykla na její přítomnost, že mi přišlo naprosto přirozené vyrůstat s ní po boku. Nicolás mě občas z chodby zaslechl, jak mluvím, a to pak vešel do pokoje a znepokojeně se zeptal: Francisko, ty si povídáš sama se sebou? A já jsem mu samozřejmě vždycky odpověděla, že se mu to jenom zdálo, že jsem neřekla ani slovo. Občas jsem jí nechávala v zásuvce nočního stolku papíry, a díky tomu jsem pak v prázdné krabici od čokolády mohla schraňovat laskavá slova milující matky. Říkám si, jak by asi vypadal můj život bez Ángely. Dokonce i dnes se k ní občas obracím, jako se jiní obracejí k Bohu. Ángela je ale mnohem milejší než Bůh, ten mi nikdy moc příjemný nepřipadal.

Matka nebyla nesympatická osoba. Dokázala si to zařídit tak, aby její odtažitost a nezájem působily atraktivně. Měla zvláštní schopnost všechny přinutit, aby jí byli po vůli a dělali to, co si přeje ona. Když se jí třeba něco nelíbilo, na okamžik ztuhla a pak odešla pryč. To se často stávalo během jídla. Seděli jsme u stolu a já jsem řekla něco, co ji popudilo, nevím, třeba že se mámy mých kamarádek chodí dívat na basketbalové zápasy svých dcer, a ona se na mě podívala, pustila vidličku, hodila ubrousek na stůl a dramaticky odešla, i když jsme byli teprve u předkrmu. A táta mi pokaždé s nezměrnou trpělivostí řekl: Francisko, jdi se své matce omluvit. A protože se to takhle dělo neustále, nikdo už u nás doma neříkal nic, co by jí mohlo vadit. Zařídila to tak, aby nikdo nedělal a neříkal nic, co by jí nebylo po chuti. Když se teď, už jako dospělá, přistihnu, že dělám to samé, vyčítám si to a upřímně se za to nenávidím.

Krom toho byla velice atraktivní. Byla docela vysoká, měla hezkou postavu, trochu širší pas, ale zato pěkné nohy, a taky jemné, nádherné kaštanové vlasy. Střídala účesy podle poslední módy, ale vždycky je měla střižené velice nakrátko a i přes to své věčné kouření zářivě lesklé — vypadalo to, že žije v nějakém filmu z šedesátých let, neustále potahovala z cigarety. Její ústa se mi na ní líbila nejméně. Místo rtů měla úzkou, přísnou linku, skoro se zdálo, jako by si je spolkla. Na můj vkus působila odměřeně, chyběla jí laskavost. Ale zato měla naprosto rovný, krásně klenutý nos a veliké živé oči, které měly stejně jako její vlasy kaštanovou barvu. Zvláštní, že já mám pleť světlou, jakoby vybledlou. Řekli mi, že za to, jak vypadám, vděčím babičce z otcovy strany, kterou jsem nikdy nepoznala.

Když jsme u těch babiček — říkám si, že možná nelze pochopit moji mámu, dokud se nezmíním o její matce.

Moje babička byla bláznivá Ruska, která toužila být tanečnicí, stejně jako Isadora Duncanová, ale skončila jako zkrachovalá hráčka kdesi v neznámé a tehdy dost málo rozvinuté zemi — totiž v Chile. Její rodiče, bohatí Rusové a stoupenci bělogvardějců, utekli před revolucí a usadili se v Paříži, podobně jako hodně jejich krajanů. Moje babička v téhle zemi vyrostla a už odmalička vnímala peníze jako kompenzaci za útrapy exilu, kterých po pravdě řečeno v jejím případě příliš nebylo. Brzy ji začal bavit hazard. Kasina ji fascinovala; byla to místa, kde se cítila opravdu doma. Falšovala svou totožnost, dělala se starší — což v té době nebylo nic těžkého, chudí Rusové dělali všechno pro to, aby se uživili. Po otcově smrti zdědila majetek a hned nato nechala matku v Paříži a odjela do Monaka. Bylo jí pouhých devatenáct let. Ubytovala se v hotelu jen pár kroků od kasina, ve dne spala a v noci hrála. Byla krásná, měla nádherné blonďaté vlasy, nos jako panenka a skvostné řasy. Byla předčasně vyspělá, drzá a zábavná a pyšnila se tou záviděníhodnou schopností mluvit cizími jazyky, jako by to byla její mateřština. Bezpochyby to byla chytrá žena, ale tenhle svůj dar promarnila. Muži ji příliš nezajímali, viděla v nich spíš společníky ke hře než nápadníky. Byla beznadějně závislá. A dost možná taky frigidní. Když jí bylo pětadvacet let, zemřela jí matka na tuberkulózu. Sotva přijela na pohřeb — to jediné, co ji zajímalo, byly penízky, které utrží, až prodá její dům a majetek. Vyhrávala, prohrávala. Po jedné velkolepé výhře se rozhodla, že si koupí zámek, což taky udělala, ale vyspala se v něm jenom třikrát a zas o něj přišla. Nic si z toho nedělala, brala to jako povyražení — bavilo ji pomyšlení, že se na chvíli stala princeznou. Nebylo jí souzeno, aby jí štěstí vydrželo. Když ji opustilo, táhlo jí na třicet a na vdávání ještě ani nepomyslela. Tehdy se v jejím okolí objevil jeden Chilan, kterého naprosto fascinovala, protože byla ztělesněním jeho romantických snů o evropských ženách. Byl to diplomat s nuzným platem a k dovršení všeho hodně mladý. Okouzlila ho její chorobná bledost, která tak dobře ladila s její chudobou. Nežila totiž zrovna příkladným životem, sotva viděla slunce. Hodně šampaňského a málo zeleniny. Rozhodl se, že o ni bude pečovat, a vzal to jako svou velkou misi. Když se musel vrátit do Chile, přesvědčil ji, aby se za něj provdala. Řekla bych, že babičce nezbylo než souhlasit. Neměla ani peso, navíc při hře bývají přátelství pomíjivá. Možná si řekla, že je to dobrá šance, aby se o ni někdo postaral. Krom toho věděla, že v jednom přímořském městě nedaleko Santiaga je kasino.

Během cesty přes Atlantik prý bez přestání zvracela, bylo jí neustále špatně. A tehdy pochopila, že je těhotná. Něco takového jí nikdy ani nepřišlo na mysl. Byla si naprosto jistá, že to nezvládne, že zemře při porodu. Uprosila mého dědečka, aby se s ní přestěhoval do městečka Viña del Mar. A ten hlupák dal výpověď na ministerstvu zahraničí a odjel tam s ní. Vzal práci v bance, aby tuhle křehkou a komplikovanou ženu uživil. A tak se narodila moje matka. Přišla na svět na pobřeží Atlantiku, po těžkém porodu, a její matka neměla nejmenší tušení, co si s ní počít. Nelžu vám, když řeknu, že nevěděla, co jsou to plíny. Najali kojnou, Nanitu, aby ji krmila a starala se o ni. Kojila mou matku zároveň se svou vlastní dcerou. Babička se samozřejmě vrátila ke hraní, teď už ovšem sázela trochu méně výstřední částky než v Monaku. Měla k dispozici jenom to, co jí nadělila štěstěna, anebo to, co vytáhla dědečkovi za zády z peněženky. Dcera v jejím životě nikdy nehrála důležitou roli.

Moc jsem ji neznala. Zemřela na infarkt, když mi bylo deset let. Tak ráda bych ji byla poznala blíž, byla to zvláštní žena, působila nemocně a byla s ní legrace. Možná, že jak bych vyrůstala, začala by mě mít i ráda. Žili daleko od nás, takže jsme se moc nevídali. Dávala mi letmé polibky a hned nato se ode mě odvracela a tvářila se jakoby nic. Netušila, jak mluvit s dítětem. A protože babičku z otcovy strany jsem neznala, vyrůstala jsem v tom, že všechny babičky jsou takové, chladné a odtažité. Když mi pak kamarádky vyprávěly o babičkách, které by je samou láskou umačkaly, které jim šily oblečení a pekly buchty, zůstala jsem úplně zkoprnělá. Babičky přece nešijí ani nepečou buchty, babičky hrají v kasinu.

Když jsem bývala u babičky na návštěvě, ze všeho nejvíc mě bavilo lézt jí do truhly. Měla tam dlouhé parádní šaty ze třicátých let, samé závoje, organtýn, mušelín, sametové šaty se spoustou třásní, hedvábné košilky s čínskými motivy nebo s výstřihy zdobenými peřím, boa, dlouhé náhrdelníky z drahokamů, kabáty z neznámých kůží, nekonečné šátky, které vypadaly jako závěsy. Strojila jsem se do nich, občas jsem si jich na sebe navlékla několik najednou a takhle vymóděná jsem chodila po domě, ale jenom tehdy, když jsem si byla jistá, že se to nedozví. Je zvláštní, že když mě nakonec přece jen jednou přistihla ve svých šatech z průhledného organtýnu, nezačala zuřit, ale podívala se na mě skoro potěšeně a řekla: Ty by ses mi mohla podobat.

Tři čtvrtiny mé krve jsou chilské čili španělské a mapučské. Ale vždycky když mě napadne něco bláznivého, zděšeně si řeknu: tohle je ta moje ruská část, a to nevěstí nic dobrého. Možná právě proto jsem dnes tak průměrná osoba. Všechno naprosto dokonalé, jako podle příručky. Ne, nejsem zábavná, ani trochu. Kdo ví, kam by to mohlo dojít, kdybych nějak experimentovala, zkoušela nové věci? Dokonce i v posteli jsem konvenční, žádné exotické praktiky nebo podivné hrátky. Ne. On nahoře, já dole. Všechno tak nějak nudné a předvídatelné, ale bezpečné. Protože mi babička tehdy řekla: Ty by ses mi mohla podobat.

Je ironie, že zrovna Nataša je původem z Ruska. Skoro mám pocit, jako by mě nějaká neviditelná síla strhla zpátky na začátek a postrčila ke kořenům, k nimž se obracím zády. Tady samozřejmě veškerá podobnost končí, babiččina rodina neutíkala před nacisty, ale před komunisty, babička nestudovala v Argentině na nejlepších školách… ale obě pocházejí z Ruska: moje terapeutka, moje babička karbanice, a z poloviny i moje matka.

Nicolás zdědil babiččinu krásu, elegantní rysy, vysoké lícní kosti a skoro bílé vlasy. Na rozdíl od mé matky, která vypadá stejně jihoamericky jako můj dědeček. Nicolás byl podobný babičce, a dokonce měl carské jméno. I v tom byl lepší než já.

Vím, že to ode mě bude znít hrozně, ale Nicolás vyhrál na celé čáře — zemřel. Nešlo o žádnou romantickou, vznešenou předčasnou smrt, umřel na hloupou nemoc. Ještě dnes si ten pocit přesně vybavuji, uprostřed té podivné směsi strašlivé bolesti a otřesení, kterou ve mně jeho smrt vyvolala. Záviděla jsem mu. Co kdybych umřela já? Měla by mě matka ráda, kdybych tu nebyla? Nenáviděla jsem ho za to, že umřel, dokonce ještě víc, než když žil, ale dokázala jsem si to přiznat až teď, díky Nataše. On se narodil z těla ženy, která ho krmila a milovala. Dokázal to, žil v ráji, měl ho na dosah ruky. Já jsem si musela najít své místo na světě, aniž mě ochraňovaly sladké vzpomínky na dětství, moje tělo a duše nepamatují ten pradávný eden. Narodila jsem se na okupovaném území, okupovaném ze dvou stran, podobně jako Německo po druhé světové válce. A on zemřel uprostřed toho ráje, jestli je ráj opravdu tohle: být milován tou, která tě porodila.

Jak si jistě dokážete domyslet, bolest mé matky byla okázalá. Několik měsíců nevstala z postele, zavřela se v pokoji a v oknech na terasu zatáhla rolety. Odmítala jíst. Do jejího života přibyl další prvek: alkohol. Spala, kouřila a pila. Nevyčítám jí to. Teď když jsem sama matkou tří dcer, jí to nevyčítám. Otci se naopak nějakým způsobem podařilo žít dál. Koneckonců, on Nicoláse neporodil. Porod dítěte zasáhne celé tělo, a tedy i duši.

Když pak jednou k mému a otcovu překvapení vstala z postele, člověk by řekl, že se vůbec nic nestalo. Samozřejmě nás všechny připravila o možnost truchlit. Její bolest byla natolik důležitá, že nedovolila otci, aby svobodně oplakal syna, ani mně, abych oplakala bratra. Cítili jsme se tak strašlivě zodpovědní za její utrpení. Ona hrála vždycky prim. Ale zdálo se, že zničehonic nabrala síly a vrátila se k běžnému životu, aniž to na ní zanechalo nějaké stopy. Tehdy jsme odjeli do zahraničí. U otce v práci hledali někoho, kdo by šel na rok pracovat do newyorské pobočky, a otec na to kývl. Říkal si, že třeba změna mámě prospěje. Přišla jsem o jeden ročník školy, protože akademický rok ve Spojených státech a v Chile není shodný, ale to nikoho nezajímalo a mně to alespoň posloužilo k tomu, abych se naučila dobře anglicky.

První symptomy se objevily, když jsme si jednou dali sraz v hotelu Plaza. To už jsme v New Yorku bydleli nějaký čas. V tom hotelu bývalo malé kino a my jsme se domluvili, že se půjdeme podívat na film Woodyho Allena a pak si dáme čaj přímo tam, v salonku hotelu Plaza. Přišla o trochu později, film už začínal. Mami, vykřikla jsem zděšeně, zapomněla sis přezout bačkory! Podívala se dolů a skutečně — na nohou měla směšné domácí papuče. Pokrčila rameny a prohlásila, že je prostě moc horko na to, aby si člověk bral boty, a šla na film, naprosto bezstarostná a šťastná. Vymyslela jsem si nějakou výmluvu, abych pak s nimi na ten čaj nemusela, nechtěla jsem si ani představit, jak zahanbující by bylo vejít do salonku s dámou v papučích. Plaza je prostě Plaza.

Moc se jí líbily procházky Central Parkem. Bydleli jsme na Třetí Avenue číslo 57 a měli jsme to docela blízko. Jednou si vedle nás sedla na lavičku nějaká bezdomovkyně. Měla s sebou dva psy, byli černí, vychrtlí, zablešení — stejně jako ona sama. Komické bylo, že s sebou měla ceduli s nápisem: I’m alone. My family was kidnapped by E.T. Napřed mi to přišlo směšné. Ale protože se máma nesmála, vážně jsem řekla: Chudák paní, taková hrůza! Ona ani nehnula brvou a odpověděla: Hrůza? Ne, spíš bychom jí mohli všichni závidět. A pak zamyšleně dodala: Napadlo tě někdy, jakou musí mít bezdomovci fantazii, jak si to v životě umí zařídit? Byla jsem zvyklá na její výstřelky, takže jsem tomu nepřikládala hlubší význam. Pamatuji si, že se mi na dlouho vryl do paměti obraz těch jejích psů, myslela jsem na to, čím je asi krmí, když sama nemá co jíst.

Oblékala se čím dál méně a občas vyrazila ven pro chleba jenom v pyžamu. Krom toho se za pár týdnů objevil další náznak, že něco není v pořádku. Byli jsme domluvení, že si společně zajdeme na večeři. S tátou jsme na ni doma čekali a ona zavolala: Jděte beze mě, jsem v parku a je děsné horko, nikam se mi nechce, ještě si tu poležím pod stromy. Samozřejmě jsme na žádnou večeři nešli, udělali jsme si jen obložené chleby. Přišla kolem druhé hodiny ráno, spokojená a povýšená, zatímco chudák otec už málem volal policii. To se opakovalo několikrát. Pak se jednou objevila a nesla hnědou papírovou tašku, ve které měla halenku a šaty, obojí špinavé a obnošené. Otec na ni zařval: Co je to za hadry? Odkud je máš? Vyrval jí je a hodil je do odpadkového koše. Ona bezelstně odpověděla: Našla jsem je v parku, ve vozíku ze supermarketu. Když viděla otcův výraz, dodala: Proč mi je bereš? A pak, jak měla v povaze, se ho rozhodla potrestat za to, že jí vyhodil oblečení, a oznámila mu, že na pár dní odchází pryč. A odešla.

Jednoho dne ale večer nepřišla domů a nikomu nic neřekla. Instinkt nám napověděl, abychom policii nevolali, protože je venku z vlastní vůle. Táta se naopak pokusil zjistit něco víc o mámině kamarádce, jisté Vanesse de Michele, která nebyla z Itálie, jak by se podle jména mohlo zdát, ale z Chile, žila v New Yorku a věnovala se filmu. Zavolal na konzulát a tam mu dali její adresu. S tou pak zamířil do Greenwich Village, jenom aby zjistil, že výše zmíněná už na daném místě nebydlí a konzulát její nové bydliště nezná. Jméno té ženy mi vůbec nic neříkalo. Naléhala jsem na otce, aby mi o ní řekl něco víc, mám přece právo vědět, s kým se moje matka stýká. Podařilo se mi z něj dostat jen málo. Byla to Chilanka, která už řadu let žila v New Yorku, potkaly se na večeři na konzulátu a matka prý otci řekla, že v ní našla spřízněnou duši. Občas spolu někam vyrazily, chodila s ní na natáčení a čas od času u ní přespala. Tušila jsem, že se otec nejvíc děsí jedné věci: že se Vanesse možná líbí víc ženy než muži.

Matka se vrátila druhý den, jako by se nic nestalo.

Otec rozhodl, že ji vezme k doktorovi. Ona se zarputile bránila. Za to může tohle město, drahý. Mám to v hlavě v pořádku, New York je prostě jen nebezpečné místo, člověk se tu může ztratit sám sobě.

Ztratit se sama sobě, ano, to je ten správný výraz. Přesně to se taky stalo. Občas se zapomněla umýt. Začala jsem sledovat, jak často si myje vlasy, a pokaždé mezi tím uběhlo víc času. Pak si přestala prát oblečení. Špinavé prádlo skladovala na židli ve svém pokoji a nosila to, které bylo čisté. Když už nic čistého neměla, sáhla do kupy na židli. Já jsem samozřejmě nakonec to prádlo vždycky popadla a odnesla do čistírny, ale ji to ani trochu nezajímalo. To mně dělaly její špinavé kalhotky a podprsenky těžkou hlavu, ne jí. To na tom bylo myslím nejtěžší — vidět ji ve špinavých kalhotkách. Hrany jejích podprsenek začaly být stejně černé jako její krk. Občas ji táta strčil do sprchy tak, jak byla, a od hlavy k patě ji opláchl. Já jsem to nikdy neudělala, nebyla jsem zvyklá vidět ji nahou a za těchto okolností jsem ani neměla chuť s tím začínat. Nevěřícně jsem to celé sledovala a měla jsem zlost. Prostě jsem nechápala, co se jí sakra honí v hlavě. Vyměnili mi mámu, ale ta nová nebyla o nic lepší než ta předchozí. Otec se u mě neustále snažil hledat oporu, ale já jsem mu vždycky připomněla, že to on se s ní oženil, ne já, že je to jeho problém. Kopala jsem kolem sebe, odmítala jsem si přiznat, že tohle je moje matka. Ta jeskynní žena, dobrovolně zavřená ve své sluji, s city stejně nečistými jako její kalhotky.

Tolik mi chyběl Nicolás! Ačkoliv jsem mu záviděla, dokud žil, nikdy jsem ho nepřestala milovat. Skoro jako by nebyl jedna osoba, ale dvě: syn mé matky, který mi nechtěně působil utrpení, ale i starostlivý a milující starší bratr. Jeho nepřítomnost mě bolela do hloubi duše. Bylo pro mě těžké žít bez něj, ale truchlila jsem tichounce, abych rodičům nepůsobila víc trápení. V době, kdy jsme žili v New Yorku, jsem plakala každý, každičký den.

Na tom, co se s mámou dělo, bylo asi nejhorší, že se před námi přestávala stydět. Když člověk vešel do jejího pokoje, vůbec jí nevadilo, že na sobě nemá nic než vršek od pyžama a sedí s nohama od sebe. Mně tou dobou bylo šestnáct let, byla jsem panna a od dětství jsem byla dost stydlivá. Když šla ven, oblékání moc nedala. Ptala jsem se jí: Kam jdeš, mami? Ven, odpověděla a práskla dveřmi. Byla jsem tak mladá a nezkušená, nikdy jsem si nepomyslela, že by se naše role mohly takhle obrátit. Když na to dnes vzpomínám, mám na tátu docela zlost. Proč ji sakra nepopadl za pačesy a nedotáhl ji k psychiatrovi? Proč neobrátil celé město vzhůru nohama, aby našel nějaké řešení?

Ve skutečnosti to bylo tak, že otec o hodně těch scén přišel, protože byl zrovna v práci. Já jsem se po škole toulala městem, zašla do knihovny, do muzea, procházela obchody, cokoliv, jen abych nemusela domů. Bezděky jsem začala pěstovat řadu zájmů, na které jsem do té doby ani nepomyslela. Začala jsem se třeba zajímat o architekturu. Při procházkách městem jsem si prohlížela budovy, rozjímala o nich a zkoumala je, a to se stalo jednou z mých největších vášní. A pak taky malířství. Předtím než přišel New York a MoMA, tedy Muzeum moderního umění, mě malířství nezajímalo ani v nejmenším. A literatura. V knihkupectví Barnes & Noble mohl člověk strávit celé hodiny s knihou v ruce, aniž by ho někdo vyhodil, a tak jsem to hojně využívala. Vždycky jsem byla dobrá studentka, tudíž mě fascinovalo Metropolitní muzeum, díky němuž jsem si doplňovala znalosti z historie. Prostě se ze mě stávala skoro dokonalá žena, a to všechno díky mé matce. Působila jsem tak normálně, tak příšerně normálně. Nikdo by do mě neřekl, že mám bláznivou matku a mrtvého bratra.

Otec to sice nikdy neřekl nahlas, ale vím, že mi byl vděčný, že mu alespoň já nedělám žádné potíže. Sám měl hodně jednostranné vzdělání, uměl sice počítat, ale to bylo asi tak všechno, a často básnil o tom, jaké úžasné možnosti se tu přede mnou otvírají. Měl dost povrchní představu o kultuře. Myslel si, že je kulturní člověk, když si tu a tam zajde do divadla nebo na balet a když má přehled o tom, co zrovna dávají v kině. Já jsem se naopak naučila věřit v hloubku prožitku. Klidně desetkrát jsem se vracela do muzea, abych se podívala na obrazy Kandinského, v jehož stylu jsem kdesi hluboko uvnitř — možná v duši? — nacházela sama sebe. Ani trochu mě nezajímalo, co je zrovna v módě, odmítala jsem chodit na koncerty, na které mě otec nesměle zval, hudbu jsem si totiž lépe než naživo vychutnala o samotě ve svém pokoji. Naučila jsem se nesnášet divadlo — což je, jak jsem zjistila, pro hodně lidí naprosto skandální — a milovat muzikály. Kupovala jsem si lístky na Times Square, kde je ve tři odpoledne prodávají za poloviční cenu, a žádný jsem si nenechala ujít. Tolik hodin jsem strávila na musicals! Hltala jsem jeden za druhým. Ve chvíli, kdy matka jako by neexistovala a otec byl pohroužený do světa Wall Street, se pro mě město stávalo útočištěm.

Bohužel zrovna v době, kdy mě začala zajímat literatura, máma přestala číst. Proč už nečteš, mami? Jak to, že nečtu, vždyť po nocích nic jiného nedělám, lhala mi. Na rozdíl od doby, kdy jsme bydleli v Santiagu, už v nočním stolku neměla jedinou knihu. A co ta tvoje náročná četba, ti Maďaři, co se ti tak líbili. Už je nečteš? Ne, už jsem je všechny přečetla.

Samozřejmě nadešel den, kdy si táta promluvil s lidmi z firmy a požádal je, aby se mohl vrátit zpět do Chile. Já jsem byla nadšená, vrátila jsem se tam, kde jsem se cítila doma, do staré školy, ke kamarádkám, které jsem měla tak ráda… konečně jsem cítila, že kromě rodičů jsou na světě i jiné jistoty. Matka se na nějaký čas vrátila do normálu a táta usoudil, že New York je skutečně nebezpečné místo a že Chile jí udělá dobře. Ale mýlil se. I když jsme to tehdy netušili, v jejím nitru se cosi pokazilo a už nebyla cesta zpět. Uběhlo několik relativně normálních měsíců. Já jsem dospívala, stávala jsem se ženou, aniž jsem měla nějaké vzory, které bych mohla následovat. Formovala jsem si osobnost za pochodu. Těšila jsem se, že půjdu na univerzitu studovat architekturu. Z té doby se mi vryla do paměti jedna příhoda. Máma trávila víkend na venkově u své švagrové. Já jsem jí slíbila, že za ní v neděli přijedu, dáme si všichni společně oběd a pak se s mámou vrátíme do Santiaga. Ten den jsem nějak nestíhala, dodělávala jsem práci, kterou jsem měla další den odevzdat ve škole, a opozdila jsem se. Mrzelo mě to, a tak jsem ve dvě odpoledne zavolala, abych jí řekla, že přijedu později. Sluchátko vzala moje teta. Poprosila jsem ji, aby mi dala k telefonu mámu, a ona ji šla zavolat. V telefonu jsem slyšela: Francisca? Jaká Francisca? Neznám žádnou Francisku!

Tehdy se můj vztah k matce od základů změnil. Najednou mi to, že mě nemá ráda, začalo být podivně lhostejné. Myslela jsem si, že už na tom nezáleží… Jak jsem jenom mohla být tak naivní? Jako by na tom někdy mohlo přestat záležet! Na kluky jsem nikdy moc nebyla, možná jsem si mimoděk vypěstovala určitou nesmělost, nelákalo mě to tolik jako mé spolužačky, byla jsem tak trochu chladná. Neuměla jsem flirtovat. Anebo je to celé trochu prostší: muži se mi líbili, bývala by ze mě mohla být koketa, ale byla jsem tak hrozně nejistá, tak jsem se bála, že mě nebudou milovat, že jsem vždycky zařadila zpátečku a předstírala odstup a chlad. To byla moje obrana.

Jednou o prodlouženém víkendu mě kamarádka pozvala na pláž. Nikdy nezapomenu na ten nedělní večer, když jsem se pak vrátila domů. Chudák táta seděl na sedačce v obývacím pokoji, světlo měl zhasnuté. Okamžitě jsem vytušila, že se muselo něco stát mámě. A skutečně. Řekl, že si musíme promluvit. Vypadal zničeně. Připravila jsem něco k pití, pro sebe kokakolu a pro něj whisky, a posadila jsem se proti němu na honosně zdobené zchátralé křeslo, které nikdo nepoužíval.

Odešla.

To bylo první, co řekl.

Odmítl mi ukázat dopis na rozloučenou, jistě k tomu měl svoje důvody. Ale v kostce tam stálo, že se vrací do New Yorku a že ještě neví, jestli tam zůstane, nebo odtud pojede dál do Evropy. Ale do Chile se už prý nevrátí. Ani ke své roli manželky a matky, což sice neřekla přímo, ale bylo to zjevné. A prosila nás, abychom se ji nepokoušeli najít.

Loučí se v tom dopise i se mnou? zeptala jsem se otce.

Ano, odpověděl nepříliš přesvědčivě a já jsem si domyslela, že je to milosrdná lež.

Už jsem ji nikdy neviděla. Alespoň ne osobně. Možná proto o ní mluvím v minulém čase. Musela jsem se postavit nevyhnutelnému: pradávné hrůze ze ztráty vlastní matky, a tedy i ztráty identity. To pro mě znamenalo jediné: nejenže nejsem hodna lásky, ale dokonce i vlastní matka ode mě musela utéct, aby mohla dál žít. A zmocnil se mě děs, že když teď zmizela, zaujmu její místo, budu stejná jako ona. Tehdy jsem si taky položila otázku, která se pro mě později stala zásadní — otázku vlastního mateřství. Matně jsem tušila jakousi temnou hrozbu, něco jako stín na klidné vodní hladině. Byl to strach z toho, že na své děti přenesu nenávist k vlastní matce. Strach z toho, že se minulost bude opakovat a že moje mateřství skončí stejně jako to její.

Vicenta jsem potkala v době, kdy jsem končila studium na univerzitě. Jak už jsem vyprávěla, je to civilní inženýr, pracuje v jedné kanceláři, kde jsem byla na praxi. Okamžitě na mě udělal dojem, působil jako atraktivní, šarmantní muž s komplikovaným charakterem. Když byl malý, říkali mu bratři Skřet, protože má trochu nesouměrnou tvář. Ale i tak má své kouzlo. Líbí se mi ty jeho husté černé vlasy, houští jako dělané pro mé prsty. Má je tak lesklé, a když se učeše, vypadá trochu jako mafián. Alespoň vím, že nikdy nebude plešatý. Je trochu arogantní a namyšlený, těžko postižitelný, ale v hloubi jeho očí jsem zahlédla laskavost, díky které mi připomíná otce. Je to typický drsný macho, ale jenom na první pohled, veškerou něhu si schovává pro chvíle intimity. Je naprosto asociální a velký samotář, já jsem byla jeho pancířem proti celému světu — nevím, proč mluvím v minulém čase, když to tak dělá dodnes. Cítila jsem se ve dne v noci předhozená lvům. Ale podstatné je, že mě miloval. Je mi jedno, že je trochu neuchopitelný a působí, jako by chtěl v příštím momentě vzít nohy na ramena, miloval mě a dodnes mě miluje. Já jsem sama sebe nepovažovala za hodnou toho, aby ke mně někdo něco cítil. Jestliže ode mě krev mé krve musela utéct, proč by mě měl milovat někdo jiný? Ale přesto se to stalo. Vicente mě miloval.

Vzali jsme se, jakmile jsem dostudovala. Byla to ta nejlepší cesta, jak uniknout. Nalepila jsem se na něj jako klíště. On mě miloval, miloval mě, byla jsem hodná lásky. A jsme spolu dodnes. Jsem dobrá manželka. Umím tolik věcí, že je ze mě nakonec dobrá partie i přes to, kdo jsem. Vstávám časně, chodím do práce, vydělávám peníze — to se Vicentovi moc líbí, protože je tak trochu škrt. Pečuji o dcerky, dávám jim všechnu lásku, kterou v sobě mám — tedy pokud ji mám —, aby nezažily to co já. Dala jsem se opačnou cestou než moje matka. Nevzpomínám si třeba, že bych kdy viděla mámu v kuchyni. Zkouším si ji tam představit, ale nedaří se mi to. Proto je to moje oblíbená místnost, máme tam velký stůl a většina rodinného života se odehrává okolo něj. Ráda tam pobývám, zahálím, dělám různé práce. Třeba vypeckovávám třešně. Vicente miluje třešně, a stejně tak náš kocour. Ale oba jsou mlsní jazýčci, rádi je jedí bez pecek, překrojené napůl. Takže když je čas třešní, trávím dlouhé hodiny v kuchyni, v ruce takový malý nožík, který jsem si pro tyhle účely pořídila. Když jsou třešně vypeckované a moje prsty červené a svrasklé, rozdělím tu dobrotu na dvě hromádky a každému z nich naservíruji jeho porci.

Občas mě napadá, že jsem možná udělala chybu, když jsem všem ukázala, jak jsem energická a výkonná. Nelze zabránit tomu, aby mě využívali. Občas, když se ráno probudím ve špatné náladě, připadá mi manžel jako kanibal, který ze mě vysává vitalitu jako nějaký upír. A když pak mám chvilku sama pro sebe a nemusím být bdělá a ostražitá, padnu únavou. Dala jsem druhým tolik energie a chuti do života, Vicentovi, dcerkám, že pro mě samotnou už nezbývá ani kapka.

Vždycky jsem si myslela, že budu mít syny, zdálo se mi to tak nějak jednodušší. Říkala jsem si, že s trochou štěstí by třeba mohli být takoví jako Nicolás. Kdybych měla kluky, bylo by tu i menší riziko, že bych se k nim chovala stejně jako matka ke mně. Ale měla jsem dcery, tři dcery. Tolik jsem se pro ně snažila vylovit z paměti co nejvíc vzpomínek na dětství a dospívání — kdy jsem byla příliš zaujatá sama sebou — a snažila se matku pochopit. Ona si přece prošla tím samým, porodila dceru. Ale bylo to marné. Vždycky jsem došla ke stejnému závěru — že moje matka byla monstrum. Začala jsem si vážit manicheismu, protože mi ukázal cestu a dal mi jasný náhled na věci, černá, nebo bílá. Je ale dost dobře možné, že si o mně mé dcery taky myslí hrozné věci. Ze všech sil se snažím být dobrou matkou. Neustále přehodnocuji své chování, což mu ubírá na spontánnosti, a není pochyb o tom, že mi to jednou vyčtou… Roli matky nelze hrát dobře. Člověk vždycky udělá něco špatně, když ne tohle, tak určitě něco jiného. Marná snaha, vždycky se něčím proviníte.

Otec se vrátil zpátky do New Yorku. Je mu pětašedesát, ale vypadá na čtyřicet a o odchodu do důchodu nechce ani slyšet. Znovu se oženil a zdá se, že je se svým novým životem spokojený. Asi netřeba dodávat, že dotyčná manželka je o dvacet let mladší než on. Když jsem u něj byla naposledy na návštěvě, někdy před pár měsíci, měl pro mě novinu. (Ještě že Vicente tehdy nedostal volno z práce, takže jsem tam jela sama.) Ozvala se mu Vanessa de Michele, matčina stará známá. Žije prý v Connecticutu a má zprávy o jeho bývalé ženě. Otec nechtěl nic vědět, jenom mi předal její telefonní číslo.

Okamžitě jsem Vanesse zavolala a ona mě pozvala k sobě domů.

Vešla jsem do zahrady nevelkého starého domu, ve kterém bylo nově zbudováno sedm nádherných miniaturních bytů. Spatřila jsem ženu sedící na kamenné lavičce. Obklopovaly ji pelargonie a popínavky a u nohou jí ležela červená konev. Za ní pak bělostně zářila fasáda domu. Ačkoliv jsme byly uprostřed Spojených států, byl to výjev jako vystřižený ze Středomoří. Jakmile mě uviděla, vstala a automaticky vzala do ruky konev, ve které zřejmě nebyla voda, protože vypadala lehká. Byla to středně vysoká žena, ale z nějakého důvodu jsem měla pocit, že je vysoká. Měla krátké hnědé vlasy, na nichž byla znát ruka dobrého kadeřníka, a pramen vlasů, který jí spadal dolů po levé straně tváře, se třpytil světlými odlesky. Vypadala opravdu výstředně, mírně řečeno. Byla oblečená do bledě modré noční košile s drobnými zelenými kvítky a krajkovým živůtkem, rukávy měla vykasané až k loktům. Přes košili měla uvázanou zástěru, jakou nosí klempíři nebo koželuhové… Nevím. Zkrátka to byla černá pánská zástěra s obrovskou kapsou vepředu. Byla trochu při těle, ale měla pěknou, dobře stavěnou postavu, odhadla jsem, že jí může být něco kolem šedesáti. Měla velké výrazné oči stejné barvy jako vlasy a brýle bez obrouček. Malá ústa, jež se ale ve chvíli, kdy promluvila, neuvěřitelně zvětšila, a zářivý úsměv, který ji rázem úplně proměnil; ta tam byla přísnost, která z ní na první pohled čišela. Podle vrásek jsem usoudila, že svůj život prožila, jak se patří.

Právě ona byla tím poslem hrůzy.

Jakmile jsem se ocitla u ní doma a dostala do ruky šálek kávy, zavedla mě do tmavé místnosti a pustila promítačku. Žádné DVD, opravdový film. Ozval se charakteristický zvuk, který jsem v dětství slýchala v kinech, když začínalo promítání — klapání promítačky a pár vteřin bílého plátna, kdy filmový pás běží naprázdno —, a pak začala nahrávka. Na prvních záběrech jsem uviděla širokou newyorskou třídu, mohla to být Broadway nebo Pátá Avenue. Chodci jdoucí po chodníku, auta na silnici, několik hrajících si dětí, vysoký černý prodavač za rozviklaným stolkem, na němž má na rozprostřené látce vystavené cosi barevného, nejspíš nějaké šátky nebo šály. A pak najednou jedna bezdomovkyně stojící u kiosku s časopisy. Kamera se k ní přibližuje. Je to dost tlustá žena oblečená ve starých hadrech. Na sobě má kalhoty, které nejspíš původně patřily k pánskému obleku, a i když to vypadá na slunečný, možná letní den, má na sobě navlečených několik vest, jednu přes druhou, některé kratší, jiné delší, což ještě víc zdůrazňuje její korpulentnost. Vlasy, částečně kaštanově hnědé a zčásti už bílé, má divoce rozcuchané a dlouhé, mastnotou slepené prameny jí trčí do všech stran. Rasta, řekly by moje dcery. Její tvář se sotva dá rozeznat, je taky černá. Všechno na ní je černé, včetně bosých nohou. I zdálky se však dá postřehnout ten nezaměnitelný výraz nezájmu v jejích očích. Najednou si začne sundávat kalhoty. Dřepne si. Kamera se přiblíží a zaostří na její ohromný neforemný zadek pokrytý celulitidou, skoro jako by se jí pod kůží rýsovaly tisíce pomerančů. Matka si spustí kalhoty až dolů a naprosto klidně močí. Záběr není úplně z profilu, spíš ze tří čtvrtin zezadu. Vymočí se, zvedne se, zapne si kalhoty a odchází, jako by se nic nestalo.

Řekla jsem Vanesse, aby ten film zastavila. Odpověděla mi: Francisko, musíš pochopit, že ne všichni chtějí být zachráněni. Utekla jsem odtamtud, z toho domu, od té ženy. Proč to udělala? Co ji vedlo k tomu, aby mi tu nahrávku ukázala? Dodnes to netuším. Co nejvíc jsem zkrátila návštěvu u otce a vrátila se do Santiaga. Nikomu jsem neřekla ani slovo o tom, co jsem viděla, Vicentovi ani nikomu jinému. Měla jsem v New Yorku zůstat a snažit se ji kontaktovat? Měla jsem se ji pokusit zachránit? Byla jsem si jistá jen tím, že jsem to nejbídnější stvoření na celém světě. Dokonce bídnější než moje matka.

Po návratu do Santiaga jsem mlčky chodila ulicemi, neustále bdělá a ve střehu, ale dopřávala jsem si luxus mlčet, předstírat. Připadala jsem si jako někdo, kdo za bouřky promokl, ale nepodnikl nic, aby se usušil, naopak, hýčká si svou bídu jako jediný trumf. Možná že smíření s tím, jak si matka ublížila, mohlo znamenat začátek mého uzdravení.

Život se mi obrátil vzhůru nohama. Začala jsem se po nocích probouzet a vždycky jsem se potichu vykradla z postele, abych neprobudila Vicenta, zapnula počítač a otevřela stránky lanchile.com, abych si prohlédla nabídky letů do New Yorku. Netuším, kolik rezervací jsem už udělala. Když se rozední, zase je z kanceláře ruším. Zapínám CNN a jediné, co mě zajímá, jsou zprávy o počasí v New Yorku. Jediné noviny, které čtu on-line, jsou New York Times, a pokaždé čekám, že se tam objeví nějaká zpráva, která se týká jí. Představuji si ty nejhorší scénáře, které si zaslouží zmínku ve zprávách, jako třeba že se demonstrativně upálila přímo uprostřed Páté Avenue. Anebo že skočila z nejvyššího patra Empire State Building. V noci se mi zdávaly dlouhé sny o tom jejím zadku pokrytém celulitidou. Budila jsem se a zavírala se do koupelny, abych se mohla v klidu vyplakat. Plakávala jsem z důvodů, které byly značně protichůdné. Občas proto, že jsem se cítila jako ten nejhorší člověk na světě, jelikož jsem dopustila, aby se z mé matky stala tulačka, a nehnula jsem ani prstem, abych ji zachránila. Jindy jsem plakala vzteky, upřímně jsem ji nenáviděla a nedokázala jsem se toho pocitu zbavit. Nenávist je jako krev — nejde ji zamaskovat, obarví úplně všechno.

Pokud si některé z vás myslí, že hlavním bodem mého příběhu byla Nicolásova smrt, pak se mýlí. Tahle bolest pouze uspíšila to, co by se matce dřív či později stejně stalo, i kdyby její syn žil.

Od matčina odchodu už uplynulo několik let. Dospěla jsem. Bylo by ode mě domýšlivé tvrdit, že jsem to překonala. Ne, něco takového se překonat nedá. Ale už s tím dokážu žít. Už mě to neničí. Nepřijde mi podstatné, že jsem někdy chladná, paralyzovaná, vzdálená, že se občas měním v kus ledu. Udělala jsem totiž to jediné, co jsem mohla udělat. Přerušila jsem dědičnou linii, zabránila jsem opakování. Moje děti jsou v bezpečí.

A tak si žiji svůj normální život, na pohled normální žena s normální rodinou. S kocourem. A s Vicentem.

Mané

Jsem Mané, a jak mě tu dnes vidíte, jestlipak byste řekly, že jsem vždycky byla kráska k pohledání? Měřím metr čtyřiasedmdesát, což je na tuhle zemi docela hodně, a vážím šedesát kilo. Navzdory létům si udržuju svou váhu, i když už moje tělo nevidí nikdo jiný než já sama. Před pár měsíci mi bylo pětasedmdesát. A skoro se to ani neslavilo.

Byla jsem opravdu krásná. Škoda že musím mluvit v minulém čase. Nikdo nikdy neřekne „jsem krásná“, natož pak „budu krásná“. Tohle je to jediné, co mám: minulost. Existuje jeden film z padesátých let, který se dost podobá mému životu, jmenuje se Sunset Boulevard. Možná právě proto mě vždycky tak dojme. Hlavní roli tam hraje Gloria Swansonová a je to inspirované životem Normy Desmondové, což byla slavná hollywoodská herečka z éry němého filmu, skutečná diva, které celý svět ležel u nohou. Hrála v desítkách filmů. Jenomže roky plynuly a ona zestárla; snažila se vrátit k filmu, toužila se znovu stát tou svůdnou múzou jako předtím, ale všichni se k ní obrátili zády. Režiséři, producenti, všichni ti, kteří ji ještě před pár lety vynášeli do nebes, jí teď ani nezvedali telefon. Už jim nebyla k ničemu. Ale ona to odmítala přijmout. A pomalu zahnívala, sama, všemi opuštěná. Stejně jako já.

Už jako malá jsem se ráda strojila a tancovala před zrcadlem. Jakmile rodiče někam odešli, hned jsem se potají přikradla k mámině vestavěné skříni — my jsme totiž doma neměli šatnu — a brala si její šály a šátky. Ne že by jich měla nějak moc, ale to mi nevadilo, uvazovala jsem si je na tisíc způsobů, na vlasy, kolem pasu, na kotníky. Moje máma byla švadlena a táta stavbyvedoucí, to abyste si náhodou nemyslely, že jsem si hrála s nějakými nóbl látkami jak pro arabského šlechtice. Jde o to, že jsem si fakticky připadala jako Rita Hayworthová a že se v mé fantazii odstřižky laciného popelínu, ze kterých máma šila oblečení, měnily v exotické látky. Ženy tenkrát nestudovaly, neměly takový fajnový život jako dnes. Vím, že v jiných zeměpisných šířkách byly poměry jiné, ale tady ne. Narodila jsem se ve třicátých letech, což byla pro ženy z Evropy naprosto fantastická doba. Bylo to období mezi válkami, zkrátily se sukně, ženy kouřily a pily alkohol, mluvily do politiky, zhluboka dýchaly, jako by měl nastat konec světa. No jo, ony jo, ale ne holky z provincie, jako jsem byla já. V Quillotě, kde jsem se narodila, se žena měla především starat o domácnost. Do práce se chodilo jen tehdy, když bylo potřeba vylepšit rodinný rozpočet. Ovšem vzdělání, to jsme měly.

Na střední jsem excelovala v divadelních představeních. Každá role se mi líbila, muži, ženy, mladí, staří. Jakmile jsem vyšla na pódium, rázem ze mě spadla všechna ta dusivá tíha provinčního života. Taky jsem vyhrála všechny soutěže krásy, kterých jsem se mohla zúčastnit. Ne že by jich teda bylo nějak moc — byla jsem Quillotskou královnou krásy a Miss Quilpué. Ředitelka školy byla na mé straně. Všimla si, že mám na víc než skončit někde u plotny. Byla to osvícená žena, přátelila se s Amandou Labarcovou a se sufražetkami, těmi starými ďáblicemi, kterým za tolik vděčíme. No a právě ona přemluvila moje rodiče, abych mohla jít do Santiaga na divadelní konzervatoř. Studovala jsem pod vedením jednoho z největších režisérů té doby. Bydlela jsem u jedné tety a život hnedle dostal nové barvy. Bodejť by ne, když jseš taková hezoučká panenka, říkávala mi teta. V Santiagu to tenkrát žilo, všude spousta zábavy, s tou dnešní hrůzou se to vůbec nedá srovnat. Žít tady bylo potěšení. Málo aut, hodně stromů, v centru krásné výstavní domy, bohéma, divadla, nakladatelství, básníci. A jen tu a tam nějaká ta vražda, aby se nezapomnělo, že jsme taky jenom lidé. Chodila jsem po nocích sama po Brazilské ulici, úplně v klidu a bez starostí.

Tenkrát se žilo velice skromně. Byli jsme chudá země, dovoz ze zahraničí neexistoval a my neměli vůbec nic, džínami počínaje a whisky konče, podobali jsme se socialistickým státům východní Evropy. Vzpomínám si, jak naše společnost poprvé vyrazila za hranice, jeli jsme do Bolívie, do Cochabamby. Uviděla jsem na ulici stánek s bonbony, a tak jsem přišla blíž. Myslela jsem, že tam budou mít ambrosolky, serrana nebo calafky, jiné jsme neznali, ale ke svému údivu jsem spatřila žvýkačky všemožných tvarů a barev, žluté kuličky, červená srdíčka, zelené trojúhelníčky, etikety s nápisy v angličtině, tabulky čokolády, které vypadaly jako vánoční dárky, a zapalovače na jedno použití, které mi připadaly jako učiněný zázrak. Zůstala jsem stát s otevřenou pusou, bylo to moje první setkání s tím, čemu jsme později začali říkat globalizace. Nebo jindy: byla jsem v domě své švagrové a jedna z jejích vnuček potřebovala nalepit do sešitu nějaké obrázky, ale neměla čím. Navrhla jsem jí, že uděláme lep. Podívala se na mě, jako bych na ni mluvila aramejsky. Nevěděla, co je to lep! Vysvětlila jsem jí, že to je těsto, které se připravuje z mouky a vody a slouží k lepení, a ona mi odpověděla: A proč nemůžeme prostě koupit Herkules nebo lepicí tyčinku? Tak v takovém Chile jsem já tenkrát žila. Nemusím snad dodávat, že neexistovaly počítače ani všechny ty aparátky na poslouchání hudby, co je jich dnes všude plno, člověk děkoval Bohu, když se mu podařilo získat obyčejné rádio.

Znala jsem skoro všechny umělce, kteří se pohybovali okolo divadla. Kolikrát jsem narazila na Pabla Nerudu nebo na Pabla de Rokhu, k ránu jsme naprosto běžně chodili na skleničku do legendárního baru Bosco nebo na večeři do některé z nedalekých hospůdek.

Jedním ze štamgastů v Boscu byl světlovlasý básník s poťouchlým pohledem, díval se tak nějak šelmovsky, jak se říká na venkově, a měl krásné zuby. Sice mu už začínaly trochu žloutnout od tabáku, ale měl je drobné a rovné. Vždycky kouřil cigaretu a já jsem hrozně ráda sledovala jeho ruce, jak se přibližují k ústům a zase se vzdalují. Vymohla jsem si, aby nás vzájemně představili. Když se zvedl ze židle, aby mi podal ruku, všimla jsem si, že je hodně vysoký. To na mě rázem udělalo dojem. Okoukla jsem si ho. Od té doby jsem odmítala chodit jinam, chtěla jsem jenom do Bosca, abych ho tam mohla potkat. Jednoho dne jsem se odhodlaně posadila k jeho stolu. Zrovna čmáral na ubrousek nějaká slova. Zůstala jsem tiše sedět vedle něj, jako správná múza. Když dopsal, podíval se na mě a přečetl tu báseň nahlas. Byla krásná, což jsem mu taky hned řekla. Vděčně se usmál. Jsi sladká, řekl mi. A já jsem odpověděla: Víc much nachytáš na med. On se smál a pozval mě na pivo. Druhý den jsem přišla ve stejnou dobu a sedla si ke stejnému stolu, jako bychom se domluvili. Tak uběhlo pět dní. Pátý den, když jsem se zvedala k odchodu, vstal taky a šel mě doprovodit. Vyrazili jsme směrem ke třídě Alameda. Zrovna jsme ji chtěli přejít, když vtom mě zčistajasna vzal kolem pasu a vlepil mi pusu.

Ta pusa se mi fakt líbila.

Tak to byl Rucio.

Myslím, že jsem se do něj zamilovala, protože byl vyšší než já. Hrozně nám to spolu slušelo. A šest měsíců nato jsme se vzali. V tom prostředí a v té době působila svatba skoro směšně, ale udělala jsem to kvůli své rodině. Copak by mí starouškové a příbuzní z Quilloty dokázali přijmout, že spolu žijeme na psí knížku? Rucio měl talent, alespoň mu to všichni říkali. Možná taky proto, že v té době v Chile nebyli lidé zvyklí vídat někoho, kdo nemá kštici černou jako uhel. Složil mi desítky básní, všechny tak nádherné, a jediná kniha, kterou kdy vydal, nesla moje jméno. Všichni ostatně předpokládali, že bude ve své tvorbě opěvovat mou krásu, a ani mě to nijak neudivovalo, smála jsem se mu, že je blázínek. A já jsem se mezitím vrhla na herectví a dařilo se mi den ode dne lépe. Nabízeli mi jen role mladých krásných žen. To aby zúročili tvou krásu, říkával Rucio. Ale co když nejsem dost dobrá? ptávala jsem se ho já. I přes to všechno jsem se vždycky cítila nejistá. Tak jako každá. Některé moje kamarádky se divily: Ty a nejistá? S tou tvojí krásou? A já jsem odpovídala: To s tím nemá co dělat.

Rucio nechtěl děti. A já hloupá jsem ho poslechla. Vždycky mě spolehlivě vytočí, jak se ženy tváří, když jim řeknu, že nemám děti, protože jsem je prostě nechtěla. Nemusí ani nic říkat, stačí číst v jejich výrazech: jak jsem se mohla opovážit postavit se zákonům přírody? Postavila jsem se jim, protože to pro mě tehdy nebylo zas až tak důležité, měla jsem Rucia a divadlo a to mi stačilo, žila jsem přítomností a věřila jsem, že tohle štěstí bude trvat věčně. Dnes toho občas lituju. Ale zároveň mě děsí ženy, které tak šíleně touží po dětech a netuší, že tak budou mít už navždy předem nalinkovanou budoucnost. Ale nechme těch řečí: stáří s dětmi a bez dětí, to je jako nebe a dudy. Tehdy bylo na prvním místě umění. Rucio psal a já hrála.

A měli jsme se jako v pohádce! Spousta kamarádů, noci, které se zdály nekonečné, ráno nikdo z nás nemusel vstávat, nikdo neměl takovou tu normální práci. A ty úžasné neděle. Zůstávali jsme v posteli až do odpoledne, „muchlovali jsme se“, jak tomu říkal Rucio. Slunce jsme skoro neviděli. Přijde mi k smíchu, jak ta nová generace teď tolik opěvuje pohyb na čerstvém vzduchu. Samé kecy! Na čerstvém vzduchu se člověk nerodí ani neumírá, všechno důležité se děje pod střechou.

Televize pro mě přišla moc pozdě. Mohla ze mě být hvězda telenovel, ale v té době už mě všichni odepsali. Protože roky plynuly. Rucio na tom byl podobně, nemohl najít nakladatele, upadal do depresí a hodně pil. Pablo Neruda svým současníkům pěkně zavařil, a to byl Rucio o hodně mladší. Ale pořád mě miloval, nikdy si na mně nevybíjel vztek, pečoval o mě jako o nové štěně. Vzpomínám si, že tenkrát přišel do Santiaga virus nebo co to bylo, říkali tomu „koňská horečka“. Netuším, co měla společného s koňmi, každopádně mě skolila. Bylo to jako na několik dní umřít, obyčejná chřipka vedle toho vypadá jako nějaká rýmička. Rucio se o mě staral, pořád byl u mě, dával mi léky, vařil ovocné přesnídávky, protože to jediné jsem mohla polknout, a vyměňoval propocená prostěradla. Bylo to poprvé a naposled, co jsem po jeho boku onemocněla. Moje vzpomínky na tu slavnou horečku se zdají jako vystřižené z Dámy s kaméliemi. Já, jako Marguerite Gautierová, jsem si užívala ten luxus prožívat agonii s mužem, který mi klečel u nohou, miloval mě a pečoval o mě.

Objevily se mi první vrásky kolem očí a oči začaly ztrácet lesk. Valem ubývalo práce. Když jsem zrovna nemusela do divadla, trávila jsem večery popíjením s Ruciem a jeho kamarády. Žili jsme z ruky do huby, museli jsme se čím dál víc uskromňovat. Je pravda, že jsme toho nikdy moc neměli a vždycky jsme se nějak protloukli, ale peněz povážlivě ubývalo. Neměli jsme na nájem. Vždycky jsme si půjčili u nějakého známého, a když jsem dostala dobrou roli, tak jsem mu to vrátila. Ale na nějaký ten panák jsme měli vždycky, děj se co děj. Prostě se nám pořád trochu nedostávalo. A to jak peněz, tak talentu — po pravdě řečeno, Rucio nebyl zas tak dobrý básník ani já tak dobrá herečka.

Až nakonec se ředitel divadla při Chilské univerzitě rozhodl vsadit na můj talent, a ne jen na mou krásu. Dal mi roli Blanche ve hře Tramvaj do stanice Touha. Byla jsem přesně v tom správném věku, kdy už nejste nejmladší, ale děláte všechno pro to, aby to nebylo znát. Role Blanche, to je něco, co by si jednou přála hrát každá dobrá herečka. Je to hodně těžká role. Ve filmu ji hrála Vivien Leighová, po boku Marlona Branda, pamatujete? Byl to myslím jeden z prvních Brandových filmů. Byl tam úplně k sežrání, jak se mu pod tou jeho upnutou propocenou košilí rýsovaly svaly, ženské z toho šílely, a ten jeho pohled zlobivého kluka… Ale zpátky k Blanche, k té z Tramvaje. Vrhla jsem se do zkoušení s energií, kterou vynakládáte jenom tehdy, když už dopředu víte, že prohrajete. Jako poslední milování starce, kterého čeká impotence. Moje předešlé role mě znudily a krapet i pokořily, takže jsem doufala, že mi Blanche přinese uznání, kterého se mi nikdy nedostalo. Pak už by se mě nikdo neodvážil nařknout, že mi dávají role jenom kvůli tomu, jak vypadám. Vracela jsem se domů pozdě večer, vyčerpaná, na zkouškách jsem potila krev. Rucia jsem skoro neviděla, už jsem se nemohla účastnit těch jeho nočních tahů. Usínala jsem, jakmile jsem uviděla postel. Ale on si ani slůvkem nepostěžoval, naopak, byl na mě tak hrdý! Když na to vzpomínám, mám pocit, že to bylo velice krásné a plodné období.

Tenkrát jsem zažila „efekt úplňku“. Tak jsem to pojmenovala. Měla jsem pocit, že já sama se stávám úplňkem, pomaloučku jsem dorůstala, každou noc, až jsem dospěla do stádia úplnosti, absolutního jasu, kdy nic nechybí ani nepřebývá. Tušila jsem, že až tahle rovnováha skončí, začnu ubývat, pomaloučku se zmenšovat, až nakonec zmizím celá. V každém životě existuje úplněk. Kéž by ho jen člověk dokázal poznat, pak by si ho mohl jaksepatří užít a alespoň jedenkrát zakusit ten pocit průzračné čistoty.

Na den premiéry byla naplánovaná obrovská oslava. Rucio měl zakázáno chodit na zkoušky, chtěla jsem, aby mě viděl až přímo na scéně jako Blanche, která právě přijela z New Orleans, v šatech a s tím jejím kloboučkem. Vím, že to nebude znít úplně skromně, ale hrála jsem naprosto úžasně! Publikum burácelo, aplaudovalo, já jsem se ukláněla, posílala vzdušné polibky a přijímala kytici růží. Ale Ruciovu tvář jsem mezi diváky hledala marně. Už jsem si představovala ty kritiky a titulky: „Konečně ukázala skutečný talent!“, „Znovuzrození herečky“, a podobné hlouposti.

Hra skončila a já jsem odešla do šatny, dojatá a skoro v mrákotách. Jenže tam na mě nečekal Rucio, ale Pancho, jeho nejlepší kamarád. Výraz jeho tváře mě měl varovat, ale já jsem byla tak ponořená do svého triumfu, že jsem to nepostřehla.

Rucio zemřel. Srazil ho autobus, když přecházel třídu Alameda. Mířil zrovna do divadla, na moje představení. Dostal ránu do hlavy a byl na místě mrtvý.

Roli Blanche jsem hrála jen jednou jedinkrát, na premiéře. Celý příští den jsem prý byla v šoku, neslyšela jsem, nemluvila, jenom otevřené oči svědčily o tom, že nespím. Moje oči byly jako dvě studánky, jasné a plné vody. Z pohřbu si toho pamatuju jen málo. Někdo u rakve recitoval báseň a byla to špatná báseň, mnohem horší než ty Ruciovy. Několik kamarádek hereček se nade mnou slitovalo, ohřály polévku a dohlédly na to, abych ji snědla. Těch prvních pár dní se střídaly, jedna z nich u mě vždycky přespala. Byly to divné noci. Častokrát jsem se na posteli posadila a zírala na nějaké místo, oči doširoka otevřené, a nezavřela jsem je celé hodiny. Všechno, co jsem do sebe dostala, šlo okamžitě ven, neustále jsem zvracela, chodila jsem jenom z postele na záchod a zase zpátky. Takové to byly dny. Na scénu jsem se vrátit nemohla, nepamatovala jsem si ani řádek textu. Jako by ta hra nikdy neexistovala. Tolik k znovuzrození velké herečky.

Jak si myslíte, že jsem přežívala? Díky třem věcem: chlastu, chlapům a divadlu. V tomhle pořadí. Pila jsem, jako by měl přijít soudný den, vyzunkla jsem, co mi přišlo pod ruku, pisco, gin, víno. Šlo o to usnout, dostat se do toho sladkého stavu podobného smrti. Na ničem jiném nezáleželo. Chodila jsem do Bosca a Ruciovi kamarádi mě zvali na drinky, já jsem neměla čím zaplatit. Všechno podle hesla: o mrtvých jen dobře. Ale po těchhle flámech neodvratně přicházelo ráno. Probouzela jsem se, a ještě než jsem ucítila bolest hlavy, pachuť v puse a všechny ostatní příznaky kocoviny, uvědomila jsem si, že jsem vdova. Ne, to nemůže být pravda, to je jenom zlý sen, říkala jsem si a zkoušela znovu usnout. Na obranu jsem rovnou sáhla po láhvi červeného. Celé dny jsem nevstala z postele, proč taky? Nemyla jsem se a snažila se spát, nejlépe celé dny. Vyspala jsem se s každým, kdo se namanul. Vždyť přece pro jedno kvítí slunce nesvítí, říkala jsem si. Častokrát jsem se v té době probudila vedle muže, kterého jsem nikdy v životě neviděla, a na nic jsem se nepamatovala. Někteří z nich byli od divadla a zajistili mi nějakou malou roličku, abych měla na jídlo, nic víc. Samé podřadné role, nikdo mi nedůvěřoval natolik, aby mi dal něco většího. A já jsem je brala, potřebovala jsem peníze. Já, která hrála Blanche.

Zanedlouho jsem se odstěhovala — lépe řečeno musela se odstěhovat — z našeho bytu, který jsme si s Ruciem pronajali na ulici Merced. Neměla jsem na nájem. Odejít odtud bylo jako ztratit Rucia podruhé. (Jak já jsem tu slavnou Blanche nenáviděla. Pořád dokola se mi honilo hlavou, že kdyby jí nebylo, mohl Rucio žít.) Neměla jsem dost peněz na pronájem bytu, a tak jsem si začala hledat pokoj. Našla jsem ho v Londýnské ulici, sebrala svých pět švestek a nastěhovala se tam. Když už nic jiného, měla jsem alespoň pěkný výhled; je to moc hezká ulice, dole v centru. Ale byla tam zima jako v psírně. A samozřejmě jsem si tam dál vodila chlapy. Jenže jak se říká, tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne — chytila jsem dost ošklivou infekci. A tehdy moje švagrová, Ruciova sestra, zavolala mým rodičům. Charo, tak se jmenuje. Když jsem ji poznala, bylo to v den naší svatby, připadala mi dost nezajímavá a na moje gusto až příliš zdrženlivá. Nosila dvoudílné kostýmky a perly, i když nepravé. Vždycky byla perfektně upravená, na hlavě se jí nepohnul ani vlásek. Možná proto mi trvalo dost dlouho, než jsem ji poznala blíž. Vždycky na mě působila dojmem, že je sama sebou, v dobrém i ve zlém, a že má svou hlavu. Když jsem ovdověla, nejspíš se rozhodla, že se do toho vloží a postará se o mě. Můj jediný bratr žil až kdesi v Punta Arenas a já jsem ho skoro neznala, a tak se Charo stala mou „rodinou“. Je to dobrá žena, dělá ošetřovatelku, je pracovitá, vážná a cílevědomá. Pracuje na směny v nemocnici, ani nechtějte vidět její denní rozvrh, ale nikdy na ní není znát, že v noci nespala. Její děti jsou mým jediným kontaktem s mladou generací, kdyby jich nebylo, sotva bych měla ponětí o tom, jak se dnes věci mají.

Mí rodiče přijeli do Santiaga. Oba dva, tak zdraví a spořádaní. Tak pěkně voněli. Chytili mě za pačesy, vytáhli z Londýnské ulice a odvezli zpátky do Quilloty. Strčili mě do postele, do mé postele, která se od dob mého dětství vůbec nezměnila. Všechno, všecičko zůstalo stejné, chodba, velká kuchyně, skromnost a prostota. Starali se o mě. U nich jsem se začala pomalu zotavovat, přestala jsem pít, stravovala jsem se, jak se sluší a patří, vykurýrovala se z infekce. Ale jediná práce, kterou jsem v Quillotě mohla dělat, byla obsluhovat zákazníky v obchodě mého strýce. A já jsem si postavila hlavu: já, herečka, přece neskončím za pultem, kde budu vážit cukr. V centralizovaném státě je provincie naprostá tragédie, místo, kde se vždycky něčeho nedostává a kde se nikdo a nic nemění. V hlavním městě se možná znovu vdáš, říkala mi máma nadšeně, jsi pořád taková krasavice… Mrzelo mě, že se s ní musím rozloučit, byla tak nevinná, skromná v té své šatové zástěře, vonící čistotou. Tak vzdálená mému temnému a zoufalému já.

Vrátila jsem se do Santiaga a ke svým starým známým. Táta mi věnoval část svých úspor, a tak jsem si mohla pronajmout malý, ale opravdu maličký byt. Na velikosti mi nezáleželo; mým jediným snem byla vlastní koupelna. (Doma v Quillotě jsme měli jenom jednu koupelnu pro nás pro všechny, a i když vždycky zářila čistotou, nikdy jsem se v ní neodvážila odevzdat tomu naprostému, smyslnému nicnedělání, k němuž vybízí vana horké vody nebo zrcadlo, ve kterém se člověk vidí od hlavy až k patě.) A tak začaly moje roky na ulici Benjamína Vicuni Mackenny — já totiž odměřuju čas podle míst, kde jsem bydlela — a ty první byly nejtěžší. Dokud jsem trvala na tom, že jsem herečka, zažívala jsem jedno ponížení za druhým. Zakusila jsem si, jaké to je, když mě přítel odmítne po telefonu, stejně jako ubohá Norma Desmondová. V té době ještě neexistovaly ty dnešní směšné sekretářky, které své šéfy zapírají už z principu a vzájemně mezi sebou soutěží, čí šéf je důležitější. Ne, tehdy ještě lidé zvedali své telefony sami. A ti, kteří ještě před pár lety vynášeli moje tělo do nebes, okolo mě teď procházeli a tvářili se, jako bych byla neviditelná, jako bych neexistovala. Žebrala jsem o malé roličky, jako by divadelní prkna mohla vyřešit všechny moje problémy. Nemáme role pro váš věk, slýchala jsem čím dál častěji. Obarvila jsem si vlasy, změnila šatník, líčila jsem se jako mladé dívky, ale nebylo to k ničemu. Falešné naděje jsou zrádnější než košík plný hadů. A hlavou se mi honil nápad mé matky — znovu se vdát. Muž by sice nevyřešil všechno, ale pomohl by. Nakonec se objevilo hned několik adeptů, ale těm šlo jen o postel, ne o domácnost. Potkávali jsme se v divadle a na večírcích a oni se tam ukazovali se svými zákonnými manželkami. Už jsou tady, ty důry, říkala jsem si. Jak já nesnáším zákonné manželky!

Manžel, to je přístav. Pevný bod. Dokonce místo ryzí čistoty, pokud si člověk dá tu práci. A přesně to jsem potřebovala — místo, kde bych mohla spočinout.

Jednou večer ke mně přišla švagrová. Vzala mě na večeři do nejhezčí restaurace v okolí a promluvila mi do duše: Mané, s divadlem je konec, finito. Tady u nás nejsou kina a televize je teprve v počátcích. Chtějí slibné mladé talenty nebo vynikající herečky, a ty nejsi ani jedno. Nechtěla bys třeba učit herectví? Znám jednu dobrou akademii, učí tam několik mých známých, můžu tě jim představit. Měla bys trvalý příjem, sice budeš muset platit daně, ale nakonec bys mohla třeba i dostat nějaký ten důchod.

Neměla jsem na vybranou, a tak jsem ji poslechla. Řekla jsem si: Mané, je třeba hrát s kartami, které máš v ruce.

A tak uběhl můj život. Učila jsem na akademii, byla jsem dobrá učitelka, platila jsem daně, jak mi poradila švagrová, a dnes žiju z penze. Když mí rodiče zemřeli, zdědili jsme s bratrem dům v Quillotě, který jsme prodali. Mně připadla polovina zisku. Přidala jsem k tomu tu trochu peněz, kterou jsem dostala od Ruciových rodičů, a koupila si svůj první a jediný majetek — miniaturní byt v ulici Svatého Dominika. Je roztomilý, světlý, a hlavně je můj. Nevím, kolik má metrů čtverečních, určitě ne víc než padesát, ale vejde se tam malý obývák, ložnice, kuchyňka jako z domečku pro panenky a vlastní koupelna. Co víc si přát? Občas mě napadne, že bych ráda měla balkon, i kdyby jen malinkatý, ale na tom nesejde. Pečlivě si hlídám výdaje, takže můžu klidně spát, mám jistotu, že neumřu jako žebračka, po které ani pes neštěkne. Říkám tomu období klidu. A pochopila jsem jednu důležitou věc: život mi nadělil ohromný dar. Milovala jsem a byla jsem milována.

Jak jsem se za ta léta na vlastní oči přesvědčila, milovat a být milován je něco zvláštního. Mnozí to berou jako samozřejmost, myslí si, že to v nějaké podobě zažil každý. Odvážím se tvrdit, že to tak není. Já v tom vidím obrovský dar. Bohatství. Je tolik lidí, kteří to nikdy nezažili. Není to něco, co najdete na každém rohu. Je to jako výhra v loterii. Stane se z tebe milionářka. A i když ty peníze jednou dojdou, může ti snad někdo vzít to, co jsi zažila? Může tě snad někdo nařknout, že jsi měla mizerný život? Samozřejmě že ne, vždyť jsi byla milionářka. A něco takového je láska. Přestože Rucio zemřel, přestože možná zůstanu sama až do konce svých dní, důležité je, že to, co jsem cítila, mě už navždy změnilo. Jakmile jsem tohle pochopila, moje úzkost zmizela. A s ní i všechno, co ji provází, všechny její nepříjemné společnice, o které není co stát.

Být stará znamená být pořád unavená. Probouzet se unavená, chodit celý den unavená a uléhat ke spánku unavená.

Každé ráno se probudím, vzpomenu si, kdo jsem, a musím se smířit sama se sebou. Ptám se, proč mi byl dán další den života. Mám za to být vděčná? Švagrová říká, že v mých pohybech je pořád znát ladnost, že takhle se pohybují jen těla, která kdysi bývala krásná. Možná má pravdu, ale ta krása, která už není, to všechno dělá ještě těžší a bolestnější.

Možná že nejhorší na stáří je právě tohle — fyzický úpadek. Úplně nejdřív tě prozradí krk. Kůže ti začne povadat, udělá se ti druhá brada, která visí od ucha k uchu, a tehdy se s krásou můžeš rozloučit. Je ta tam. Ty se pořád cítíš mladá, ale stárneš a na krku je to vidět nejdřív. Hned potom na rtech. Jsou čím dál tenčí, ustupují jako pár poražených zvířat. Kdo je zahnal na útěk, ptám se? Já jsem vždycky měla tak plné, rajcovní rty, Rucio z nich šílel, a teď z nich zůstala jen tenoučká linka. Ano, vím, že už dnes existuje botox, ale neříkejte mi, že to vypadá přirozeně. Vždyť s těmi zduřelými pysky vypadají jako ryby! Stáří se pozná podle toho, jak velkou část těla jsi ochotná odhalit cizímu pohledu. Když přijde chvíle, kdy se chceš zahalit celá, prohrála jsi. Vzpomínám si na dobu, kdy jsem říkala, že kdybych měla být nahá před mužem, zakryla bych si bříško, ale hrdě bych ukázala prsa. Když mi prsa začala povadat, rozhodla jsem se, že bych ukázala nohy. Později jsem chtěla zakrýt nohy a nechat odkryté pouze paže. A pak jsem jednoho dne zakryla i paže. Hotovo: když nechceš ukázat žádnou část těla, jsi prostě stará. Ať se ti to líbí nebo ne.

Pojďme se bavit o stáří. Jedeš autobusem a chceš se podívat na něco, kolem čeho jsi projela, zkusíš otočit hlavou, ale ono to nejde… krk máš ztuhlý a svaly tak ochablé, že musíš pohnout celým trupem, a to ještě s obtížemi. Nebo třeba vstávání ze židle. Když se tělo zvedá, vydá určitý impulz, zcela nevědomý a automatický. Normální lidé to dělají několikrát denně, aniž by se nad tím pozastavili, ale mě to stojí obrovskou námahu. Měkké křeslo, do kterého se člověk zaboří, se může stát zdrojem hořkého ponížení, protože jakmile si tam sedneš, už nemůžeš vstát. Anebo třeba když se člověk ohne pro pantofli, která zůstala pod postelí, a nedosáhne, kolena zůstanou tuhá. A co teprve bolavé a nepohyblivé klouby. Ztuhlé svaly. Zdřevěnělé nohy (a to nemluvím o estetice, o všech těch fialových křečových žílách po celých nohou, až do padesáti jsem neměla ani jedinou). Netušíš, kdy ani co se stalo, nohy tě rázem neposlouchají. A když chceš v noci odpočívat, bolí. Člověk se nevyspí. Já chodím spát brzo, už v deset usínám, ale ve dvě ráno už zase zírám do tmy a vím, že mě čeká jenom temnota, vzpomínky a utkvělé myšlenky. Nerozsvítím světlo, protože mám strach, že se úplně proberu, ale probudím se stejně. Okolo páté si trochu zdřímnu, ale vzbudím se, abych si došla na záchod, protože můj měchýř už moc nevydrží. Jedna moje kamarádka, kdysi slavná herečka, nosí pleny. A smrdí. Když ji vidím, říkám si, že bych radši umřela než se dožít něčeho takového. To se snadno řekne, ale jak jdou roky, víc a víc se upínáš na každý další den a za nic na světě to nevzdáš. Tělo se musí vyprazdňovat a svěrače vydrží čím dál méně. Dnes říkám: „radši umřít než nosit plenky“, ale vím, že až na to dojde, budu připravená a plná chuti žít dál. Proč, to nevím. Proč člověk žije? Ruciova máma, moje tchyně, si zlomila kyčel a nemohla chodit, už nikdy nevstala z postele. Byla pro všechny přítěží a její život stál za starou bačkoru, ale ona se ho držela zuby nehty, protože to bylo to jediné, co měla. Jakýkoliv život, i ten nejbídnější, je lepší než žádný. A pak ten strach ze smrti, ta hrůza, která mrazí až do morku kostí. Zvláštní, že se jí tolik bojíme, když je to jediná jistota, kterou v životě máme. Ale pojďme dál. Oči. Mám troje brýle. Na čtení, na dálku a na blízko. Pletou se mi, neustále je hledám. Chci si třeba přečíst noviny a pravidelně sáhnu po těch špatných, načež dvacetkrát obrátím vzhůru nohama svých padesát metrů čtverečních a hledám ty správné, až si nakonec všimnu, že mi visí na krku. Když jdu po ulici, pravidelně nacházím jenom ty, které nejsou na dálku. Dobrá polovina mých nemotorností souvisí právě s tímhle. Moje kdysi tak krásné oči přestaly být součástí mé tváře, vždycky je zakrývají skla. Taky se už nemůžu malovat, i kdybych chtěla, rysy mám tak ochablé, že bych nakrásně mohla skončit zmalovaná jako mim. A pak je tu ten problém se zuby. Dobrý zubař je drahý, takže jdeš ke špatnému. Den za dnem je víc věcí, které nemůžeš jíst, třeba maso, už nemám zuby na to, abych mohla kousat maso, zůstalo mi jen pár stoliček a jeden z předních zubů mám umělý. Dásně mi krvácí. Vadí mi horké i studené. Na doktora nemám, takže místo abych podstoupila léčbu kanálků, nechám si daný zub vytrhnout a tečka. Zachránit ho by stálo moc peněz. Občas mě bolí celá pusa, a když se směju na celé kolo, prozradím se — hned se pozná, co všechno mi chybí.

Stáří taky znamená přestat se smát.

A to nemluvím o lécích! Denně beru devět prášků, každý na něco jiného, na tlak, na cholesterol, na cukr, anxiolytikum a tak dál. Vypadám naprosto normálně, ale aby to tak bylo, musím denně spolknout těchhle svých devět pilulek. Úplně se stydím za svůj noční stolek, krabička vedle krabičky. A když v Laboratorio de Chile dojdou generika, propadám panice. Na normální léky totiž nemám.

Jak tady vyprávím o tom, co to znamená stárnout, pomalu mi dochází, že se musím zmínit o penězích. Říká se, že se lidé ve stáří stávají lakomými. Není to ale spíš tak, že hodnota chilského pesa pořád klesá a to je děsí?

Jisté procento lidí v důchodu žije bez starostí, ale takových je opravdu málo. Už jsem vám povídala o té skromné penzi, co mi vyplácí stát; kdybych si tenkrát zvolila privátní důchodové pojištění, které vymyslel Pinochet, žebrala bych teď o drobné na ulici. Umělci nikdy nebyli z těch, kdo myslí na budoucnost. Řekla bych, že je to profesní odvětví, které žije nejintenzivněji přítomností. Jen velmi málo z nich si díky své tvorbě vydělá nějakou větší sumu, a proto si nikdo nespoří, žije se ze dne na den. A pak se dočteme v novinách, že zemřel ten či onen spisovatel nebo hudebník, a vždycky v té nejhorší bídě. Říkám to proto, že kdyby mě švagrová nedonutila, abych se k něčemu rozhoupala, tak nevím, jak bych dopadla. Nežebrám, ale taky si nemůžu dovolit žádný luxus. Přičemž slovo luxus tady začíná dostávat trochu bizarní nádech. Je luxus zajít si na ošetření zubních kanálků, aby člověk nepřišel o zub? A pak jsou tu ty nové léky, ty výdobytky vědy, které vždycky způsobí učiněnou revoluci. Když se o nich lidé dozvědí, někteří si je objednají z ciziny, což si já samozřejmě nemůžu dovolit. A když pak přijdou do Chile, tak si je stejně nekoupím, protože jsou moc drahé. Bohatí neberou stejné léky jako chudí. Taky nesmíme trpět depresemi, to je další luxus. Kde by pak člověk vzal peníze na terapii?

(Když jsme u toho, jsem tady jenom díky tomu, že Nataša pojímá svou práci jako službu veřejnosti, což je koncept, který mi ukázala teprve ona. Polovina jejích pacientek neplatí, nebo lépe řečeno, ty bohaté platí za chudé. Nevím, kolik z vás platí za Natašiny služby tolik, kolik doopravdy stojí, ale chci říct, že těm, které to dělají, jsem nesmírně vděčná.)

Jednou jsem v televizi viděla ženu, která vyprávěla, že její antidepresiva stojí šedesát tisíc pesos měsíčně. Dva tisíce za prášek. Já mám za šedesát tisíc pesos jídlo na dva měsíce. Když přijde obyčejná žena na středisko a snaží se popsat příznaky deprese, předepíšou jí aspirin. Žijeme v divné zemi, podle statistik tu depresí trpí každý, a to nejsme někde na Islandu. Ale ti, kdo na to mají, se z deprese vyléčí, ostatní ne. Jedna dívenka, kterou znám, dcera jednoho televizního herce, má bipolární afektivní poruchu. Fajn, to ještě není taková tragédie, v téhle zemi má bipolární poruchu kdekdo, stala se z toho taková móda. Ale její otec mi vyprávěl, že tahle dívenka utratí měsíčně za psychiatra, psychology a léky několikanásobek minimální mzdy. Co má dělat ta žena, které v ordinaci předepsali aspirin, pokud má její dcera bipolární poruchu? Nic, ta holka prostě spáchá sebevraždu a tečka. A jsme zase u toho. Terapie a léky jsou luxus.

Musíme ale odlišit luxus, který si tohle označení skutečně zaslouží. Estetická chirurgie, zeštíhlující masáže, superzdravé potraviny, cesty do Spojených států za účelem léčby složitých případů rakoviny, domy na pláži, šaty ušité na míru a tak dále. To s tím jídlem je nejkomičtější. Čím zdravější, tím dražší. Tuňák z Velikonočního ostrova, syrový, jako se používá v japonské kuchyni, čistý protein. Víte, kolik stojí kilo? Stejně jako jedenáct nebo dvanáct pytlíků čočky. Kilo hovězího z vysokého roštěnce — deset kilo chleba i s mortadelou. A takhle se dá počítat donekonečna.

Už nemáš peníze na zdraví. Nemáš ani na zábavu a na volný čas. Knihy jsou strašně drahé. Čtu jenom tehdy, když mi někdo něco půjčí. Do divadla mě občas někdo pozve, ale do kina už nechodím, a to jsem tam kdysi chodívala tak ráda. Půjčit si film v půjčovně vyjde levněji, ale musíš natrefit na dny, kdy mají slevu. Kabelovku si taky zaplatit nemůžu, a tak jsem odsouzená ke sledování běžných kanálů v televizi. Hltám ty jejich nekonečné reklamy, už je znám všechny nazpaměť… Taky nemám auto. Nikdy jsem se nenaučila řídit — proč taky? V mých dobách nikdo auto neměl. Jenomže v tomhle věku už je cestování autobusem příliš namáhavé. Jenom do Quilloty, která je tady za rohem, to trvá tři a půl hodiny. Ve stáří je najednou všechno příliš komplikované a obtížné, začne se ti zužovat rozhled, tvoje ambice se stále zmenšují. A když se ti vnější svět takhle scvrkne, ten vnitřní ho následuje. A nakonec úplně zhloupneš.

A potom počasí. Když jsem byla mladá, počasí nestálo ani za zmínku. Bylo mi jedno, jaké je roční období, snášela jsem zimu i vedra bez větších obtíží. Ale teď je to pro mě zásadní téma, stejně jako pro takové ty Angličanky ve filmech. Počasí je pro mě vším. Letní měsíce trávím ve městě, umírám horkem ve svém bytečku přímo v centru, obklopená ze všech stran zdmi, a pařím se na těch svých padesáti metrech čtverečních. Kde se dá trávit léto, když nemáš bohaté děti ani přátele? Prostě nikde, zůstaneš sedět doma. Jaro, léto, podzim, zima, všechno to sleduju oknem svého bytu na ulici Svatého Dominika, kde je vždycky pekelný rámus, jeden by z toho ohluchl. Prý že Transantiago? Houby! Mou ulicí jezdí pořád ty stejné autobusy, jediný rozdíl je v tom, že je přetřeli nazeleno a nabílo. A co teprve když přijde zima. Snad si nemyslíte, že můj dům má centrální vytápění? Nic takového u nás neexistuje. Mám kamna na tekutý parafín a tahám je s sebou všude, kam jdu, do ložnice i do obýváku. Ale problém je ten parafín. Pokaždé se musím doprošovat mladíka, co u nás uklízí, aby mi přinesl kanystr, a zvu ho třeba na kus bábovky, protože mu nemůžu dát spropitné. Rok od roku s parafínem víc šetřím, kvůli ceně a kvůli té záležitosti s kanystrem. Na noc kamna zhasínám, abych ušetřila a abych se náhodou neotrávila. V posteli pak na sebe navrším všechny deky, protože jsem vlastně pořád tak trochu zmrzlá. Nechtějte ani vědět, jak vypadá moje postel v zimě, se všemi těmi dekami a pak ještě hromadou svetrů a ponožek, které ze sebe nesvlékám ani na minutu. Když teplota klesne pod nulu, už ani nevylézám z postele. Starým lidem je pořád zima, to je součást stáří. Když vidím ve filmech, jak ženy dokonce i v zimě spí v nočních košilkách s krátkým rukávem, říkám si, jestli nám lžou, nebo jestli doopravdy existuje místo, kde se dá zima přečkat v krátkém rukávu.

Stává se ze mě nějak moc domácí typ. Nakonec se život smrskne jen na tohle: krátký, nebo dlouhý rukáv, žádné velké události.

Taky se mění vnímání času. Všechno utíká tak rychle, člověk se nestihne ani otočit. Občas o někom mluvíme a já řeknu, jo, nedávno jsem ho viděla, a když se mě zeptají, kdy to bylo, tak si uvědomím, že to „nedávno“ bylo víc než před rokem. Prostě celý rok je pro mě „nedávno“. Ztrácí se reálná spojitost času, jestli něco takového vůbec existuje. Nebo to možná nějak souvisí s tou monotónností. Nic se neděje a ty už nic nečekáš, čas je rovná přímka.

A stejně ploché je i město. Uzavřené do sebe, nelaskavé. Skrývá jenom málo překvapení. Třeba důchodkyně z centra. Věk si na nich vybírá svou daň, stejně jako na mně, jsou chudé jak kostelní myši a všechny vypadají v podstatě stejně: stejné kabáty, kapku obnošené, ale důstojné, nakrátko ostříhané vlasy s trochou barvy, stejné kabelky střední velikosti, ani moc malé, ani moc velké, černé střevíce, lehce ošoupané a vyboulené po stranách od vbočených palců. Všechny chodí stejně nejistým krokem, mají strach, že zakopnou — a taky z toho, že jsou, jaké jsou. Nebo studenti. Mají dlouhé vlasy, mikiny s kapucí, džíny, nejlépe otrhané, na krku arabský šátek, batoh na jednom rameni a na uších sluchátka. Nebo třeba trhovkyně. Zkuste se na ně zajít podívat na trh La Vega a zjistíte, že jsou všechny jako přes kopírák. Jsou tlusté, nebo alespoň trochu při těle, nosí upnuté oblečení, mají barvením poničené vlasy, snědou pleť, jsou navlečené v džínách a dlouhých svetrech. Dokonce i stejně mluví, oslovují se stejnými jmény, nejlépe cizími (za dob mého mládí bývala jenom španělská). Anebo ty fajnovky z horní čtvrti, v obřích autech s pohonem na všechny čtyři kola. Štíhlé, arogantní už z principu, s dlouhými, rovnými vlasy se světlým melírem, a vždycky jim něco zvoní v rukou, klíče, náramky, cokoliv. Nosí obrovské značkové kabely a vysoké nebo nízké kozačky, nikdy ne tenisky. Jejich dcery mívají mužská jména, Dominga, Fernanda, Antonia, Manuela.

Ve skutečnosti jsou to všechno jenom krysy, které se snaží uniknout z bludiště. Mě nevyjímaje. Santiago nezná rozmanitost.

A v rozvinutých zemích jsou všichni posedlí prodlužováním lidského života. Proč, ptám se? Podívejte se na dnešní děti, je naprosto běžné, že když se narodí, mají ještě prababičky. V mé době to bylo nemyslitelné! Kdo měl štěstí, poznal jednu babičku a tečka. A já se znovu ptám: na co všechno to úsilí, ksakru? Proč hromadit staré babky a dědky, o které nikdo nemá čas se starat? Čas, peníze, prostor a občas ani chuť. Dnes už nikde nenajdete takové ty velké domy, kde se starý člověk ztratil, ani ty líné ženy v domácnosti, které se o něj staraly. Stáří se pro naši planetu stává velkou přítěží. Bože, nechci ani myslet na to, co bude za dvacet let. Občas vidím po ulici projít pohřební průvod a v něm ne úplně nejmladší muže, nebo abych to řekla naplno, chlapíky, co už mají pěkných pár křížků na krku, a oni pochovávají mámu. Ale vždyť ta máma už měla umřít před sto lety!

Samozřejmě že kdybychom žili v trochu jiné kultuře, třeba někde na Východě, pálilo by nás něco úplně jiného.

No a pak je tu ten hlavní, obecně známý rys stáří, totiž samota. Jestli něčeho doopravdy lituju, tak toho, že jsem se víc nesnažila získat si přátele. Ano, měla jsem kamarádky, ale s žádnou z nich jsem nenavázala důvěrné přátelství. V podstatě jen se švagrovou, ale ani tu jsem si vlastně nevybrala sama, tak nějak na mě zbyla, protože to byla Ruciova sestra. Ani si nejsme natolik blízké, že bych si k ní mohla chodit vylévat srdce a povídat si o každodenních strastech. Měla jsem tendenci ženám nedůvěřovat, tenkrát v době mého mládí to bylo v módě. Druhá žena vždycky byla potenciální nepřítel. A protože já jsem byla tak krásná, zdálo se, že jsem nepřítel všech. Tenkrát ještě po feministkách ani pes neštěkl, nikdo nemluvil o solidaritě pohlaví, o ženských organizacích a podobných věcech. Ale proč si tady vlastně stěžuju, kdybych bývala měla nějakou dobrou kamarádku, stejně by mi už dávno umřela.

Jediná možnost je stáří přijmout. Ten, kdo ho nepřijme, je ztracený. Patos číhá za každým rohem. Možná to mají jednodušší ty ženy, které mají manžela a děti, protože jim okolí nedovolí přetvařovat se. Ale když jsi sama, jako tolik starých žen v tomhle městě, je pokušení zavřít oči a nic z toho si nepřipustit obrovské. Viděly jste film Co se vlastně stalo s Baby Jane? Bette Davisová a Joan Crawfordová tam hrály dvě staré sestry, které se vzájemně nenáviděly. Na konci jedna z nich tu druhou zabije, ale to není to, co mě zajímá. Jde mi o Bette Davisovou. Odmítla si připustit svůj věk a obléká se, češe a maluje jako nějaká dospívající dívka, občas dokonce jako holčička. Vždycky si vzpomenu na tu růž na jejích tvářích, dvě neforemné červené skvrny. Myslela jsem, že až přijde chvíle, kdy se jí začnu podobat, bude to můj poslední den. Ale nebyl, samozřejmě. Nikdy to není tak, jak si člověk představuje.

Povím vám jednu příhodu.

Jednoho dne, asi tak před patnácti lety — to už mi bylo šedesát —, jsem dostala dopis z Mendozy. Při pohledu na odesílatele se mi rozbušilo srdce. Byl to muž, který se mi kdysi moc líbil — jeden z těch divokých románků po Ruciově smrti, možná dokonce ten nejlepší. V tom dopise mi vyprávěl, že se v Mendoze zastavila jedna naše společná známá a dala mu moji adresu, a tak mi napsal, protože by o mně moc rád zase slyšel. Obratem jsem mu odpověděla, v kostce jsem mu vylíčila svůj život — samozřejmě v poněkud růžovějších barvách, papír snese všechno —, a tím začala naše bohatá a intenzivní korespondence. On podnikal a jeho zákonná manželka, tedy jeho žena, byla otravná a neměla pro něj a jeho práci nejmenší pochopení. Měli několik dětí. Ale bylo jasné, že se s ní nudí. No a tak jsme spolu začali v dopisech flirtovat. Je to zadarmo, ten druhý tě nevidí a ty se můžeš zase chovat jako ta okouzlující žena, kterou jsi před lety byla. Ty jeho dopisy mi udělaly moc dobře. Začala jsem se zase radovat ze života, měla jsem něco, na co se můžu těšit. Každý dopis byl jako milování s ním a on slovy rozhodně nešetřil. Byl to krásný čas, plný nadějí, očekávání. Znovu jsem se cítila jako žena, nejspíš naposledy. A tehdy mi přišel dopis, ve kterém mi sděloval, že se chystá přijet do Chile a hrozně mě touží vidět. Sakra! Chce mě vidět? Vždyť je mi šedesát, blesklo mi hlavou a rozběhla jsem se k zrcadlu. Prohlédla jsem se zblízka, zkoušela jsem se na sebe dívat jeho očima a to, co jsem viděla, se mi nelíbilo. Měla to být milostná schůzka a já jsem byla nervózní a vyplašená jako laň za úplňku. Podívala jsem se na sebe zdálky a už to nebylo tak zlé. Vzhled je ze všeho nejdůležitější, říkával vždycky Rucio. Došla jsem k závěru, že když se vzdálím několik metrů od zrcadla, nastavím nepřímé osvětlení a budu se pohybovat ladně, možná bych mohla vypadat i na padesát nebo pětačtyřicet. Koneckonců, ten frajer je v mém věku, taky to už není žádný mladík. Dala jsem se do tance, stejně jako kdysi, když jsem byla malá. Tančila jsem nějaké tři čtyři metry od zrcadla a docela to ušlo. Ale on mě uvidí zblízka. Posledních deset dní před jeho příjezdem jsem si lámala hlavu nad tím, jak to k čertu provést, abych vypadala mladě a líbila se mu. Domluvili jsme se, že se setkáme v sedm večer v kavárně. (Kdybych ho pozvala k sobě domů, mohlo by to působit moc provokativně nebo příliš okatě, koneckonců ložnice je jen kousek od obývacího pokoje.) S nápadem sejít se v kavárně přišel on a já jsem souhlasila, přišlo mi to vhodné a z jeho strany ohleduplné. Když přišel ten dlouho očekávaný den, vyzkoušela jsem si úplně všechno, co jsem měla v šatně, dokonce i šaty, které jsem měla jako Blanche a které už byly z módy tak dlouho, že byly zase moderní. Umyla jsem si vlasy, tisíckrát jsem si je vykartáčovala a nalíčila jsem se, jak jsem si to pamatovala z divadelních maskéren. Cílem bylo vypadat dobře, aniž by bylo znát, kolik jsem tomu věnovala úsilí. A pak… dokážete si přestavit, s jakou trémou jsem vyrazila na to setkání. Opravdu jsem do něj vkládala velké naděje. Abychom si rozuměly — nešlo o to, že bych se chtěla hned vdávat, ale už jen to, že má člověk v šedesáti naději, že zažije nějaké dobrodružství, je něco jako znovuzrození.

Dorazila jsem do kavárny vyfintěná jako princezna a on už tam byl. Zrovna telefonoval z kabinky. Okamžitě jsem ho poznala. Nezměnil se, měl jen druhou bradu a větší bříško. Už zdaleka mě spatřil a zamával na mě. Pak ale pokračoval v hovoru a po pravdě řečeno, mluvil dost dlouho. Když potom položil sluchátko a zamířil ke mně, bylo ve vzduchu znát napětí. Jak se přibližoval, cítila jsem, že se mi zároveň vzdaluje. Vypadal ustaraně a zjevně myslel na něco, co se mnou nesouviselo. Zeptala jsem se ho, co má za potíže, a on mi vyprávěl, že mu na hraničním přechodu Cristo Redentor zůstal stát kamion. A že jestli se tam zdrží dlouho, tak mu všechno ovoce shnije. Posadili jsme se a já jsem si automaticky poručila kávu, on taky (a ne drink, i když už bylo sedm večer). On mi dál vyprávěl o zastaveném kamionu (zatímco já jsem myslela na své kruhy pod očima), o potížích na hranici (zatímco já jsem zvedala krk, aby mi nebyly znát vrásky), o zboží, které by mohlo přijít vniveč (zatímco já jsem si vlhčila rty, aby nebyly tak svrasklé), nic moc zajímavého; konverzace dostala ustaraný tón, který jí nepříslušel. Dál jsme si povídali o čistě neosobních tématech, o Chile, Koalici, o potížích při obchodování s Argentinou, o sněhu na horách. Dali jsme si druhou kávu a víceméně jsme si ujasnili, jak se věci mají. Tenhle muž v kavárně neměl s autorem milostných dopisů od mého někdejšího milence nic společného. Ani stín lišácké prohnanosti v jeho očích, ani jeden vtípek, ani jedna vzpomínka na minulost. V devět jsem se zvedla a oznámila, že musím domů na večeři. Ty už musíš? zeptal se téměř s úlevou a já jsem odešla. Nelíbila jsem se mu. On v těch dopisech neflirtoval se mnou, ale s tou ženou, kterou si pamatoval z doby před dvaceti lety. Taková byla pravda, takhle krutá, syrová. Rozloučili jsme se, jak to mají Chilané ve zvyku, uvidíme se, jasně, uvidíme se, dej vědět, až zase pojedeš do Chile, ano, dám vědět… Už nikdy jsem o něm neslyšela, ani slovo. A to je celý příběh.

Vrátila jsem se domů a nemyslete si, že jsem se dala do pláče. To ani náhodou. Vytáhla jsem z komody krabici s líčidly, ještě z dob divadla — pořád ji mám, i když všechno, co je uvnitř, stačilo z velké části vyschnout —, a stoupla jsem si před zrcadlo. Ustoupila jsem několik metrů nazad a pozorovala svůj odraz, pozorně jsem prohlížela každý detail. Pak jsem si smyla nalíčení, nastavila nepřímé osvětlení a začala se líčit znovu, úplně od základu. Začala jsem zdravíčkem. Vzala jsem do ruky štětec z kuní srsti a s nezměrnou pečlivostí jsem nanesla první vrstvu, znovu jsem se prohlédla, druhou vrstvu, následovala další inspekce v zrcadle, třetí. Zdálo se, že mi každá vrstva ubírá několik let. Když už jsem vypadala jako mladice, vzala jsem tu nejintenzivnější rouge, jakou jsem našla, a namalovala si rty ve tvaru srdce. Ta červeň byla jako záblesk krve. Roky dál mizely. Nebesky modré stíny a černá řasenka, to už šlo jako po másle. Nejvíc času mi zabraly vlasy. Vyzkoušela jsem celou řadu mladistvých účesů, vlasy vyčesané nahoru i volně rozpuštěné, až jsem se nakonec rozhodla pro dva copy po stranách. To mi ubralo další roky. Vykasala jsem si sukni a upevnila si ji tak, že mi sahala nad kolena. Když bylo všechno hotovo, musela jsem konstatovat, že vypadám o patnáct let mladší; a začala jsem tancovat před zrcadlem. Nakonec jsem vysílením padla do postele a usnula tak, jak jsem byla.

Další den ráno jsem popadla odličovací krém a vydrhla si obličej. Byla jsem odhodlaná vyhodit spolu s odličovacím tamponem do odpadu i to, co se stalo. Ale něco uvnitř mi říkalo: blbost, proč by měl člověk hrát jenom s kartami, které má v ruce? A noc nato, u druhého drinku, jsem neodolala a začala celé to divadlo znovu od začátku. Líčení a tanec před zrcadlem, vždycky ve vzdálenosti několika metrů. Moje Baby Jane nebyla tak směšná jako ta Bette Davisové. Byla jsem hezčí než ona a měla jsem v sobě víc elegance, ale ve výsledku šlo o totéž. Začalo se to dít víceméně pravidelně. Schovávala jsem se za masku, kterou jsem si sama kreslila na obličej, oblékala si krátké sukně, tancovala před zrcadlem a nakonec bezvládně padala na postel jako hadrová panenka. Rozedraná na kusy.

A tak se zrodila nová Mané, groteskní zestárlá dívenka. Našla jsem v tom zalíbení. V mém nitru uzrálo odhodlání, že už se žádnému muži neukážu taková, jaká doopravdy jsem. Kdykoliv jsem osaměla, začaly se mi hlavou honit vzpomínky na tu příhodu s bývalým milencem. Moje smrtelně zraněná dušička se chvěla strachem z toho, že už se mě nikdy nikdo nebude dotýkat, a já jsem znovu a znovu začínala tu svou hru s převlekem a tancem. Jenom tehdy jsem dokázala sama sebe přesvědčit, že bych se ještě někomu mohla líbit. Vždycky to zrcadlo v dálce, nejasný odraz, který mi našeptával lži a tišil mou touhu nechat svou unavenou hlavu spočinout na něčím rameni, na důvěrně známé, zmačkané košili.

Nicméně stáří má jednu fantastickou výhodu: nikdo už od vás nic nečeká. Je pozdě na spoustu věcí, vlastně skoro na všechno. Takže je pozdě na to, abyste se zbláznili. Aby se z vás stal alkoholik. Aby se z vás vyklubal zlý člověk. Abyste vymýšleli katastrofické scénáře, které se nikdy nenaplní. Pokud jste nebyli závistiví v mládí, tak už jste za vodou. Je to úleva.

A pokud se člověk včas naučí, jak si vystačit sám, tak mu to teď bude jen k užitku. Nedostatek ambicí ve stáří poskytuje prostor pro spoustu dobrých věcí, a taky nesmírnou svobodu.

Někteří lidé tráví čas tím, že vzpomínají. Otevírají své truhly, prohlíží si jednu po druhé fotografie z dávných dob, čtou si dopisy napsané před desetiletími. Já nemám žádnou truhlu. Jenom krabičku, ve které schovávám pár věcí: oddací list, knihu, kterou Rucio vydal, a křišťálové skleničky po mámě. Ty skleničky mi vždycky něco připomenou. Jsou jenom dvě — nejspíš jich původně bylo víc, ale postupně se rozbily —, jsou nebesky modré, vyrobené z tenoučkého rytého křišťálu. Babička je kdysi darovala mé matce. Máma je zbožňovala a nikdy je nepoužívala, protože prý byly moc elegantní. Dala mi je krátce předtím, než zemřela, a kladla mi na srdce, abych je opatrovala jako oko v hlavě. A přesně to jsem i udělala. A pro to všechno opatrování jsem je nikdy nepoužila. Nedávno jsem je náhodou našla. Na co je sakra mám, když je nepoužívám? Nemá smysl čekat na vhodnou příležitost, protože ta nepřijde nikdy. Vhodná příležitost totiž neexistuje.

Možná je řešením mít na každý den nějaký malý projekt. Když nemáš důvod, proč každé ráno vstát z postele, pak je jedno, jestli jsi živá nebo mrtvá. Pokud se rozhodnu, že celý den zůstanu v noční košili, neobleču se, neumyju — jak dlouho potrvá, než si toho někdo všimne? Pár dní určitě. Kdybyste jenom věděly, jak jsem na sebe přísná, jak se držím zkrátka. Každé ráno musím vynaložit veškerou svou sílu na to, abych vůbec vstala z postele a došla do koupelny, kde si pustím vodu a dodám zesláblému tělu trochu energie. Stejné vlastnosti musí mít dobré herečky: disciplínu a vysoké nároky na sebe samu. A víte, proč to všechno dělám? Proč se do toho nutím? Protože až přijde den, kdy to vzdám, zůstanu ležet v posteli. Už navždycky. Jestli se tomu poddám, nebude na světě síla, která by mě odtamtud dostala. Protože moje tělo po tom vnitřně touží. A tehdy se mnou bude konec.

Nedávno přišel do Chile jeden italský film: Nejlepší roky mládí. Byla jsem na něm s Charo. Je tam jedna postava, o které jsem přemýšlela celé dny, hluboce mě zasáhla. Byla to matka dvou chlapců, typická máma, jaká se dá najít kdekoliv, v jakékoliv zemi, je jedno, jestli je to Italka, Španělka nebo Chilanka. Nebyla nijak zvlášť krásná, učila na škole a kromě toho vařila, starala se o dům a o děti. Typická střední třída. Jak šel čas, děti rostly, odešly z domova, rodiče stárli a ona nakonec ovdověla. Všechno nasvědčovalo tomu, že se z toho zhroutí. Ale ona se k údivu diváků rozhodla, že nedovolí, aby ji to položilo. Sice už nebyla žádná mladice, ale umínila si, že od základů změní svůj život. A taky to udělala. Od té chvíle každé ráno vstávala s elánem, a kdyby zůstala celé dny v noční košili, určitě by si toho někdo všiml. Alespoň její snacha a vnuk. Když umřela, všichni truchlili a chyběla jim. Komu budu chybět já? Co se stalo, že jsem nebyla taková? Jistě, v Chile člověk jakoby zamrzne, se Sicílií se to nedá srovnat; a já nemám rodinu. Projektem té ženy, smyslem života pro ni byl její vnuk. To on ji vytrhl ze spárů té nejhorší samoty v životě — samoty krve.

Nikdo se mě nedotýká. Lidé se navzájem běžně nedotýkají, a mají k tomu důvod. Sex je jen ztracená vzpomínka. Dala bych život za pevné objetí, za tu jedinou sílu, která by mě dokázala udržet nad vodou. Anebo za povískání ve vlasech před spaním. Občas mám pocit, že to je to jediné, po čem toužím — po ruce, která by mě povískala ve vlasech předtím, než usnu navždy.

Juana

Ještě před rokem bych vám hned zkraje řekla: život je krásný! A jak by taky ne. Na světě bylo tolik fantastických věcí, orgasmem počínaje a sklenicí pěkně vychlazeného mote con huesillo v parném létě konče. Ale před rokem se to všechno změnilo. Kvůli Susy. Už nejsem ta stejná Juani jako dřív — protože Juana je moje jméno — a já bych ji chtěla zpátky.

Moje trápení není vlastně tak docela moje, ale tíží mě stejně. Jak to vůbec přijde, že to člověka takhle semele, když sám neudělal nic, čím by si to zasloužil? Když to jeden podělá, musí nést následky. Ale někdy to přijde, aniž by člověk hnul prstem. A já si říkám, všichni mají nějaké trable, vždyť kdo ne, proboha? Tak už by sakra mohli konečně přijít na něco, co by lidem pomohlo zase se postavit na nohy, i přes všechno to trápení.

Je mi sedmatřicet, i když asi vypadám starší, protože jsem strašně unavená. Jsem kosmetička a dělám depilaci. Pracuju v salonu krásy — takhle má Adolfo rád, když tomu říkáme, salon krásy, žádné obyčejné kadeřnictví. Najdete ho v horní čtvrti, na třídě Vitacura, kousek od obchodní galerie Lo Castillo. Ve svém oboru mám dobrou pověst a taky hodně věrných klientek. Jsem svobodná, což je docela hrůza, chlap by se mi hodil. Nevím, jestli bych se chtěla hnedka vdávat, ale šiknul by se mi společník do života. A taky do postele. Když mi bylo osmnáct, narodila se mi moje Susy, už jsou to celé věky. Ona je moje sluníčko.

Byla jsem svobodná matka, nikdy jsem se nevdala. Stejně jako moje matka. Máma chodila s jedním chlapem, to teda nebyl můj táta, bydleli spolu a tak vůbec, ale on se k ní choval hnusně, jednal s ní jako s kusem hadru, mizera jeden. Už odmala jsem se ji snažila chránit a dělám to dodneška. I když teď už nejde ani tak o chlapy, jako spíš o tu její nemoc. Byla jsem jedináček. Narodila jsem se v ulici Viel, mezi třídou Generála Rondizzoniho a Manuela Antonia Matty, po pravé straně O’Higginsova parku. Byla to příjemná, klidná čtvrť. Dům, ve kterém jsme bydleli, patřil mému dědečkovi, byl pevný, bytelný a já jsem si vždycky myslela, že bude stát navěky. V obchodě na rohu nám dávali na dluh, sousedka u nás byla jako doma a já jsem trajdala po okolí, hrála jsem si s děcky z naší čtvrti a chodila pěšky do školy. Tenkrát ještě nejezdilo tolik aut, a když bylo teplo, trávily ženské celé dny venku. V noci tam býval božský klid. Bábinka byla rázná osoba, nebyly s ní žerty, ale svým způsobem nás měla ráda. Ruce měla jako ty hrubé smaltované hrnce v naší kuchyni, drsné a nikdy ne prázdné. Naučila mě obrovskou spoustu věcí, díky ní umím dobře vařit, šít, plést a opravovat zásuvky. Na dědu si moc nevzpomínám, umřel, když jsem byla ještě hodně malá. No a pak se jednoho krásného dne rozhodlo, že se tam postaví silnice. A jako naschvál přímo před naším domem. Když nám to oznámili, byli lidi nadšení, doufali, že naše ulice stoupne na ceně, někteří si dokonce malovali, jak si tam otevřou krámky a začnou podnikat, když tu teď bude větší provoz. Leda prd! Udělali si z nás dobrý den. Žádné krámky, nic takového. Beton a nic než beton, spousta dělníků, mašiny a děsný randál. A výsledek? Metro a severojižní spojka. Odřízli nás od zbytku města, zbyla nám tam jenom širokánská ulice, protihlukové zábrany a široko daleko nic, jenom auta, svištící kolem plnou rychlostí. V naší ulici nešlo zastavit, fungovala jen jako vjezd do centra, aby se tam dalo vlítnout jako do putyky, aniž by člověk sundal nohu z plynu. V tom věčném rámusu se nedalo žít. Byl to konec veškerého soukromí, připadali jsme si jako ve výkladní skříni. A cítili jsme se hrozně osaměle.

Asi si řeknete, že pokrok se nedá zastavit. Ale musíte uznat, že ten zatracený pokrok se děje na úkor obyčejných lidí, na úkor jedné malé holky, co se musí dívat, jak se jí bortí dětství, jak jí přímo před očima mizí krajina, o které si myslela, že tu bude napořád. Museli jsme odtamtud pryč. Adiós amigos. Vzpomínám si na ty věčné debaty, co vedla máma s bábinkou — děda už byl v té době po smrti —, pořád dokola řešily, kam jít, do jaké čtvrti, jestli dům, nebo byt, co ty státní příspěvky na bydlení… No a skončily jsme v Maipú. Tenkrát tam ještě nebydlela ta fůra lidí jako dneska, byly jsme mezi prvními, všechny ty supermarkety a spousty aut přišly až později. Susy se narodila v Maipú, a když jsem jí jednou ukazovala svoji starou čtvrť, tak mi nevěřila, že jsme tam kdysi mohli v klidu žít.

To, jak člověk bydlí, je důležité. Řekni mi, kde bydlíš, a já ti řeknu, jaký jsi. Dům, to je království každého člověka, chrání ho jako ptáka peří.

Líbilo by se mi mít opravdu krásný dům. Už jenom proto bych chtěla být bohatá. Byl by to jeden z těch elegantních apartmánů, jako jsou blízko kadeřnictví, kde pracuju. Mají se tam jako v bavlnce, nemusí se ničeho bát, mají vrátného čtyřiadvacet hodin denně, v zimě teploučko a v létě klimatizaci, a taky terasy, ze kterých člověk dosáhne do korun stromů. Pokoje jsou tam velké a plné slunce, hlavně v těch starších domech, starých dvacet třicet let. Ne že bych si chtěla stěžovat, prostě by se mi líbilo, kdyby ten náš byt v Maipú měl trochu silnější stěny, líp izoloval, měl kapku vyšší strop, víc slunce a pár metrů čtverečních navíc. Když nemám peníze, obcházím klientky a dělám depilaci u nich doma, a to pak přijdu do těch bytů, prohlížím si je a hrozně se mi líbí, a říkám si, zatraceně, jednou si taky pořídím hezký byt, pro sebe, pro mámu a pro Susy, a budeme se všechny tři mít jako v ráji, každá vlastní pokoj. Teď máme jenom dva, v jednom bydlí máma a ve druhém Susy, a já jsem buď tam, nebo tam, podle toho, kde je mě potřeba.

Jsem pracovitá, nad ničím neohrnuju nos. Depilaci jsem se naučila už na střední. Nejvíc ze všeho mě bavilo dělat manikúru, ale mám problém se soustředit, nebo lépe řečeno nejsem moc na činnosti, které vyžadují jemnou motoriku, to pak ztratím trpělivost a pokazím to, a nakonec mám chuť se vším praštit. Jedna moje sousedka kdysi u sebe doma tajně provozovala kadeřnictví, jenom pro lidi z okolí. Říkám tajně, protože neměla povolení a neplatila daně, no a já jsem k ní často po škole chodila a pomáhala jí. Hrozně mě bavilo jí asistovat. Máma mi říkala: Buď radši doma a studuj, zlatíčko. Ale bábinka jí odporovala: Jen ať se holka něčemu přiučí, je lepší umět něco dobře než pořád jen študovat, stejně bude muset jednou do práce. Naučila jsem se všechno, stříhání, barvení, manikúru a pedikúru i depilaci. Zkoušela jsem si to na rodině a na kamarádkách a občas, hlavně v začátcích, jsem je popálila, ale ony chudinky ani nemukly. Myslím, že máma doufala, že půjdu dál studovat, třeba nějakou techniku, že budu jako první z rodiny studovaná, ale já jsem si postavila hlavu, učení mě děsně štvalo, hleděla jsem hlavně dodělat střední a pak nazdar, hurá do práce. Bábinka mi říkala Včelička, že jsem byla pilná a pracovitá. A celkem mě ta práce i těšila, i když to asi bude znít divně. Veselá včelička, která ovšem měla jednu velkou slabost, a tou byli chlapi. Líbili se mi, a líbí se mi dodneška. Zatracení chlapi! Dodělala jsem střední a v ten samý den, kdy jsme měli maturitní večírek, jsem se vyspala s jedním muzikantem z kapely, co nám tam hrála. Měsíc nato mi začalo být špatně, bylo to zrovna uprostřed léta a já jsem umírala horkem, a do toho tyhle nevolnosti. Zašla jsem do lékárny a koupila si těhotenský test. Zavřela jsem se s ním doma na našem jediném záchodě. Bábinka na mě za dveřmi hulákala: Hej, Juano, hejbni kostrou! A já jsem čekala na ten zatracený výsledek (což dneska trvá asi tak vteřinu). A pak se objevily dvě čárky. Do háje! Dvě čárky. Vysoká už nepřicházela v úvahu. Tolik mladých holek si to takhle pohnojí, tolik!

Pokaždé když přijdu do salonu s tou nejhorší depkou, Katy, to je moje nejlepší kamarádka — ráda se píše s K, nikdy ne s C —, na mě mrkne a řekne: Už se zase tváříš jak prdel. No jo, odpovídám jí, co sis myslela, že budu furt chodit vysmátá jak jojo? Už jsou na to zvyklí. A když pak odejdou všechny zákaznice i Adolfo, to je můj šéf, tak mi Katy umyje vlasy a vyfouká mi je, aby mi zvedla náladu, Jennifer uvaří čaj, pokecáme, pokouříme a já jim vykládám o tom svém trápení. A když pak odcházím, cítím se jako znovuzrozená. Nevím, co bych si bez nich v těchhle zlých časech počala. A i v těch dobrých. Ženské si vzájemně dokážou dát pocit, že nejsou samy. Chlapi tohle neumí.

Máma dlouho pracovala v řemeslné dílně. Vyráběla čokoládu, spolu s dalšími ženami ji dělala vlastníma rukama. Říkala jsem jí čokoládová dělnice. Žila obklopená hřejivými vůněmi a krásnými tvary, měla formičky ve tvaru srdíček, čtyřlístků, koulí, domečků, lahviček a vždycky voněla čokoládou. Vlastně celý náš společný život měl čokoládovou příchuť, tak sladkou, intenzivní a kalorickou. Milovala jsem čokoládu, která ještě nestačila ztuhnout, byla taková krémová, smyslná, nemohla jsem jí prostě odolat — vždycky jsem do ní musela strčit prst a dotknout se jí. Samozřejmě jsem se naučila, jak se to dělá, a ukázala jsem to i Susy. Všechny děláme čokoládu. Když k nám domů ještě chodily Susyiny kamarádky, rády si s námi dávaly svačinu, protože se u nás vždycky našel talíř plný čokoládových dobrot. Máma už je dneska v důchodu a kvůli té své nemoci nemůže dělat vůbec nic, takže když mám čas, třeba někdy o volném víkendu, vytáhnu ze spíže formičky, koupím kakao a dám se do práce. Ona mě přitom pozoruje. Člověk by řekl, že když celý život vyráběla čokoládu, tak jí teď musí mít plné zuby, ale ne, pořád jí chutná a pokaždé, když ji dělám, se na mě tak vděčně dívá.

Jednou, už je to spousta let, jsem se náhodou probudila uprostřed noci a zjistila jsem, že mámina lampička na nočním stolku ještě svítí. U bábinky doma jsme mívaly společný pokoj. Další den jsme měli ve škole představení a já měla hrát Popelčinu vílu. Jedna spolužačka slíbila, že mi půjčí kostým, ale na poslední chvíli řekla, že ho má půjčený někdo jiný a že ho ještě nedostala zpátky. Bulela jsem jako želva, bylo mi tehdy asi čtrnáct nebo patnáct, a rozhodla jsem se, že se hodím marod a nebudu hrát. Jak bych asi tak mohla hrát bez kostýmu? Usnula jsem v mizerné náladě. Možná proto jsem se taky uprostřed noci probudila — a uviděla jsem mámu, jak na své posteli cosi kutí. Ona, která denně vstávala v šest, všechno doma nachystala a v sedm už odcházela do dílny na čokoládu, tam tu noc seděla shrbená nad šitím, ale i pod tíhou života. Postel byla netknutá, přehoz s velkými zelenými a žlutými květy bez jediného záhybu. Na nočním stolku z bílého melaminu stála rozsvícená lampička, obyčejná dřevěná nožka a stínítko z papíru na pečení, žárovka nemohla mít víc jak čtyřicet wattů. Vedle ní stála sklenice ze zelenkavého skla plná vody, byla čirá a průzračná a prostupovaly jí paprsky světla, až se mi zdálo, že jsou v té vodě zakleté vlnky Pacifiku. Dodneška si na tu sklenici vzpomínám, a taky na ostatní věci na tom stolku, máminy léky a obrázek Panny Marie Karmelské. Nevšimla si, že jsem vzhůru. Mohla jsem ji v klidu pozorovat a ona o tom nevěděla. Byla hluboce soustředěná. Na klíně jí ležela namodralá látka, tenká a vzdušná, vypadala jako mušelín a já jsem v ní poznala závěs z bábinčina pokoje. Máma už ho nastehovala, takže jsem pochopila, že ho proměnila v sukni. Jenom víla může nosit takovou sukni, došlo mi rázem. Na židli visela moje nebesky modrá, upnutá letní halenka, která se, zatímco jsem spala, proměnila v elegantní vílí blůzku. Celá se třpytila, byla pokrytá vrstvami flitrů, které máma vzala kdovíkde. Byl to zvláštní obrázek. Moje matka šila kostým jenom pro mě, při světle lampičky, s náprstkem na ukazováčku a svraštělým čelem, jak se snažila zaostřit na šití. Ve tváři měla výraz naprostého soustředění, ale ne utrpení, a to bylo pro moje dospívání velice podstatné. Nežila jsem s trpící matkou, ale se ženou, která něco dělá z lásky pro svou dceru. Tehdy jsem si poprvé všimla, že má ruce plné modrých žilek. Kdy, v kterém momentě ruce mé matky takhle zestárly? Špatně ostříhané vlasy jí zplihle ležely na krku beze špetky elegance, u kořínků jí prosvítaly šediny a mísily se s matnými červenavými nánosy, které na vlasech před měsíci zanechala barva. Není nic zranitelnějšího než člověk, který pracuje uprostřed noci a netuší, že ho někdo sleduje. Celá dojatá jsem znovu zavřela oči a usnula v poduškách matčiny ochrany.

Před dvěma lety jsem se jednou vrátila okolo sedmé z práce, dřív se totiž domů nikdy nedostanu, Susy byla pryč, vzkázala mi, že půjde k jedné kamarádce a že se spolu budou učit na test z matematiky. Stavila jsem se v obchodě pro šunku, protože jsem na ni měla celý den chuť. Když jsem odemykala dveře, myslela jsem na to, že máma už určitě bude mít nachystané hrníčky, uvařenou vodu a možná i teploučké housky. My totiž doma nikdy nevečeříme, dáváme si jenom svačinu, když přijdu z práce. Otevřela jsem dveře a uviděla jsem ji ležet na zemi, hned vedle naší jediné pohovky. Oči měla zavřené a pusu pootevřenou, z koutku jí trochu tekly sliny. Vedle ní na zemi ležely dvě pletací jehlice osmičky a klubko silné olivově zelené vlny. Fialové žíly na jejích nohou připomínaly zauzlovanou šňůru na prádlo. Měla na sobě propínací zástěru, takovou tu, co se zapíná vepředu a stahuje páskem, a hodně knoflíků se jí vespodu rozepnulo. Byla krémově bílá, z viskózy, posetá malými žlutými a hnědými kvítky. Ještě dlouho jsem pak ty kvítky vídala ve snech, malinké, hnědé a žluté.

Na středisku mi řekli, že jí praskla žíla. Doktor mluvil o krvácení do mozku, mozkové mrtvici. To je fuk. Podstatné je, co bylo dál. Zůstala napůl invalidní. Levou stranu těla má skoro nepohyblivou, levou ruku a nohu k ničemu. Pusu má už navždy zkřivenou. Taková je moje máma dneska. Sotva kdy promluví, možná už vyčerpala všechna slova a žádná jí nezbyla, jako když v pískací konvici vychladne voda a ona už není k ničemu. Zatracená nemoc. Ona, kdysi tak aktivní a pracovitá ženská, teď tráví dny tak, že sedí na pohovce a čeká, až se něco stane, až někdo přijde, až jí život poví něco jiného, než co říkají hlasy z televize, kterou jí nechávám puštěnou už od rána, aby se necítila tak sama. Přitom to ona mě naučila být tak energická a neúnavná. Tak ráda bych u ní zůstala, přála bych si mít čas ji pěkně upravit, denně ji koupat, mýt jí vlasy a uvazovat šátek, povídat si s ní, vařit jí, bavit ji. Ale nemůžu přestat pracovat. Její důchod je děs a bída, tak už to prostě v téhle zatracené zemi je, bez mého platu bychom umřely hlady. Vidím ji stárnout, sleduju, jak jí řídnou vlasy a houstne porost na jiných místech, občas vezmu pinzetu a vytrhávám jí chloupky na bradě. Snažím se, aby byla pořád hezká, ale zároveň aby se cítila příjemně. Žádné zbytečnosti, co člověka omezují. V těch ponožkách, co jí oblékám, vypadá jako panenka, a kalhotky už jí nedávám vůbec. Svléknout jí kalhotky, to je jako svlékat hada z kůže, dokonce i já je nosím, jak nejmíň můžu. Ten první rok, co máma onemocněla, jsem se o ni starala poctivě, se Susy jsme se domlouvaly, kdy která přijde domů, ona ze školy, já z kadeřnictví, organizovaly jsme nákupy, úklid, a nakonec jsme to vždycky nějak společně zvládly. Ale i tehdy jsem permanentně žila ve spěchu. A teď? Nedovedete si představit, jak to mám teď. Spěch je slabé slovo, už mě nenapadá pojem, který by to dokázal vystihnout.

Mám hyperkinetickou poruchu. Tak tomu říkají. Aspoň že to už dneska umí diagnostikovat a léčit, dřív to tak nebylo. Prý se to hodně dědí, a protože máma ani Susy to díkybohu nemají, tak to stejně jako spoustu jiných věcí přičítám svému otci, kterého jsem neznala, tomu mizerovi, co práskl do bot, jakmile moje máma přišla do jiného stavu. Co že to je hyperkinetická porucha? To je, když má mysl tak široký záběr, že se v ní tvoří ozvěna. Třeba jednou jsem v práci čekala, až se mi nahřeje vosk, a listovala jsem si v jednom časopise. Byla tam zpráva o smrti nějakého chlapíka. Psali tam, že to byl spisovatel, zpěvák, překladatel, inženýr, jazzový trumpetista, dramaturg a ještě k tomu psal opery. Řekla jsem si, že tenhle člověk stoprocentně měl taky hyperkinetickou poruchu. Existuje tisíc věcí, které bych chtěla dělat a pro které bych měla aspoň špetku talentu. Hned zkraje všechno, co se týká kadeřnických služeb, takže bych chtěla být kadeřnice, manikérka, koloristka, mohla bych dělat i masáže nebo reflexologii. Taky by ze mě mohla být skvělá kuchařka, módní návrhářka, tanečnice nebo instruktorka jógy, a koneckonců třeba i malířka. Pro to všechno bych měla jisté nadání, kdybych se tomu mohla věnovat. Ale jasně, není čas, člověk si musí nějak vydělávat na chleba. Kdybych se narodila bohatá, měla bych nejspíš podobný epitaf jako ten týpek z časopisu.

Vždycky jsem byla tak trochu nešikovná, moc mi nešly takové ty jemné ženské věci. Proto jsem taky skončila jako depilátorka, a ne jako manikérka. Když jsem lakovala nehty, tak jsem častokrát přetáhla (občas se mi to povede dobře, ale musím se hodně soustředit). Celý svůj život jsem se snažila nebýt nešikovná, a to nejenom ve věcech těla, ale i ve věcech duše. Ale zase jsem rychlá, rychlejší než většina lidí. Třeba když jsem měla chodit na rodičovské schůzky do Susyiny školy, tak jsem se tam vyloženě nudila, lidi mi připadali hrozně pomalí, nudní, já bych radši životem pádila jako závodní kůň, vždycky jednou nohou na odchodu. Tou nešikovností myslím taky to, že mi vyčítají, že jsem neopatrná, všechno ztrácím, dokonce i věci, které mám nejradši, a pak zákonitě musím působit jako nevděčný, arogantní člověk. Ale tak to není. Žila jsem v neustálém strachu z kritiky, všichni mi nadávali, bábinka, profesoři, kamarádky, protože jsem dělala věci špatně. Vlastně to tak dělám pořád, ale už míň, protože jsem diagnostikovaná a beru prášky, ale jsem to pořád já, ať se mi to líbí nebo ne. I přes ty léky dělám tisíce zbytečných pohybů, jdu hledat mobil a uvidím brýle a na mobil zapomenu, a pak si všimnu hrnku od kafe a jdu ho odnést do kuchyně, a samozřejmě už netuším, proč jsem se původně zastavila, a dojde mi to až ve chvíli, kdy uvidím mobil. Pravda je, že abych dokázala něco udělat, musela bych mít kolem sebe pusto a prázdno, aby mě nic nerozptylovalo. Mě totiž rozptyluje úplně všechno, zvuky, lidi, nápady, které se mi v hlavě rodí bez jakékoliv kontroly. A taky je pravda, že se unavím dřív než ostatní. Vadí mi cedulky na oblečení, dřou mě na kůži a vždycky je utrhnu, aby mě neobtěžovaly. Technicky vzato, problém je ten, že jsem zahlcená podněty všeho druhu, je jich víc, než dokážu zpracovat. Tak mi to vysvětlili. Je to, jako když člověk míří k přístavu, ale nedokáže jít přímou cestou. Proto se taky tak snadno unavím. Ale abych nemluvila jenom o samých záporech, má to i svoje výhody, jsem kreativnější, mám větší fantazii a jsem originálnější než jiní lidi, protože se mi v hlavě líhnou podivné asociace, ze kterých můžou vzniknout hezké nápady. A občas je se mnou i zábava, pokud má někdo sílu mě snášet.

Říká se, že lidi s hyperkinetickou poruchou bývají hodně inteligentní. To není můj případ, ne že bych na tom byla nějak extra špatně, ale nijak nevyčnívám. Jsem schopná bez problémů zaplout do různých témat, ale dovedete si asi představit, jak to vypadá. Začnu třeba mluvit o salonu krásy a za minutu už přejdu k Susy nebo začnu komentovat oblečení ženy odnaproti nebo panikařit, že jsem zapomněla zaplatit plyn. Nedokážu se soustředit na jedno téma.

Mám jednu zákaznici, jmenuje se María del Mar, je to moje oblíbená klientka a chodí k nám do salonu každou chvíli, bydlí jen dva bloky odtud. Je to vzdělaná a osvícená žena a já s ní vždycky probírám svoje záležitosti. Ona taky trpí tou slavnou hyperkinetickou poruchou, říká tomu ADD jako gringové. Bere jeden ritalin denně a jede jak raketa. Definuje svůj problém takhle: neschopnost rozlišit, co je důležité. Taky říká, že všechny ženy už ze své podstaty trpí hyperkinetickou poruchou. Řečeno jejími slovy, škála stimulů, které vnímáme, je tak široká, že je nedokážeme hierarchizovat — tohle slovo miluje. Plenky, dění na burze, strach ze smrti, to všechno vnímáme jako stejně důležité, stejně naléhavé. (Když chci před nějakým chlapem vypadat zajímavě, tak napodobuju Maríu del Mar. A jsem v tom dobrá, umím si zapamatovat cizí slova a pak je reprodukovat, takže je vždycky propašuju do toho, co říkám, abych vypadala učeně.)

Po těch letech mi došla jedna věc: když se to vezme kolem a kolem, znám toho spoustu, ale nic do hloubky.

Mám pocit, že mi čas ubíhá jinak než ostatním lidem. Pro jiné lidi čas běží normálně, tedy rychle. Ale pro mě naopak pomalu. Vždycky si myslím, že mám spoustu času, a taky se podle toho zařídím, ale každý den si znovu uvědomím, že jsem to nezvládla, že je všechno špatně.

Ale přes to všechno nemůžu říct, že bych v životě nebyla šťastná. Byla jsem praštěná, potrhlá a užívala jsem si života, co to šlo. Jestli osud chtěl, abych trpěla, tak mu to, mizerovi, nevyšlo, jen ať si nechá zajít chuť.

Ani z té záležitosti s otcem, kterého jsem nepoznala, nedělám velké drama. Byl to jeden soused z ulice Viel. Vlastně ani ne tak soused, jako spíš sousedův kamarád. Máma se do něj zbláznila, otevřela mu svoji třináctou komnatu a už to jelo. Byl z Concepción a trávil v Santiagu dovolenou. A chudák moje máma vždycky přes léto trčela v Santiagu, polomrtvá horkem, protože dědu zajímal jen jeho fotbalový klub.

Soused to vnímal jako takovou drobnou výpomoc kamarádovi z provincie. Byl to hezký vztah, ale jakmile se ten sviňák dozvěděl, že je máma v tom, vzal kramle a odjel zpátky do Concepción. Hajzl jeden. Hned nato přišel puč, on šel do vězení, a když ho pustili, tak odsud vymázl jako blesk a usadil se ve Venezuele. Tohle se máma dozvěděla od toho souseda. Předpokládáme, že je tam dodneška. Občas si představuju malé Venezuelánky, kteří můžou být mí sourozenci, ale po pravdě řečeno, zas tak mě to netrápí, jen jsem maličko zvědavá. Otce jsem neměla a tečka, na to tu byl děda.

V časopisech v kadeřnictví se vždycky dočtu spoustu zbytečností, jako třeba že existuje jistá část mozku, jakási mozková kůra s komplikovaným názvem, která má na starosti potěšení a aktivuje se při tom, co se majiteli dotyčného mozku líbí nejvíc. Moje mozková kůra se aktivuje při sexu. Když na něj dojde, otvírám se jako poupě. Už kolikrát jsem si položila otázku, v čem to je, že chlapi některé ženy žádají o ruku, a jiné ne. Co se mě týče, jsem staromódní, skálopevně věřím na ženskou důstojnost. Ale tohle slovo je tak divné, zavádějící. Já si totiž pod ženskou důstojností představuju něco, co by kdejaká pětadvacítka považovala za pitomost — věřím na mužské dvoření. Já chlapy nelovím, nikdy nepřebírám iniciativu, nikdy o ně otevřeně nebojuju. Nechávám je, aby mě svedli. A tak dál, až se dostanu do varu a povolím otěže, ale protože vím, že tím ztrácím to, čemu říkám důstojnost, tak se za to nenávidím a pohrdám sebou. A tak já to mám s mužskými… skoro všichni mě nakonec opustí. Vztahy na jednu noc nejsou nic pro mě, když se s někým vyspím, tak se do něj vždycky nakonec zamiluju, nebo si to aspoň myslím. Chlapi mají oproti nám jednu obrovskou výhodu, umí si prostě jen dobře zašukat a nazdar. Ale v nás to zůstane vězet, jsme jako praštěné, je pro nás obtížné druhý den vstát a nic nečekat. Občas se cítím využitá, ale vím, že muži to tak neberou. Oni si to ani neuvědomí, vždycky si připadají jako největší borci, i když je někdo využije. Můj poslední přítel byl Řek. Přišel do salonu, aby se nechal ostříhat. Adolfo — to je můj šéf — tam občas nechává stříhat kamarády, i když kadeřnictví jako takové je především pro ženy. Jennifer měla zrovna nějakou práci, a tak jsem mu umyla vlasy, abych to urychlila. Zbláznil se do mě. Řekl Adolfovi, že se mu líbí můj úsměv a taky ta masáž hlavy, kterou jsem mu udělala a která byla gratis. Odpoledne mi přinesl kytky. Nemluvil španělsky, uměl jen pár slov anglicky a anglicky zase nemluvím já. Šli jsme spolu na večeři, vzal mě do jedné moc hezké restaurace. Co myslíte, jak jsme si poradili? Vždyť přece houby záleží na tom, jakým kdo mluví jazykem. Vezměte si třeba takový fotbalový zápas, kde spolu hrají Uruguayci s Holanďany. Vadí jim snad, že nemluví jazykem svých soupeřů? I když jasně, jazyk je výborná věc na to, aby si lidi mezi přihrávkami mohli věci ujasnit. Takové to bylo s mým Alekosem. Po dvou týdnech odjel zpátky do Řecka a to byl konec našeho románku, ale já jsem byla spokojená, úplně jako znovuzrozená. Já se totiž bez sexu cítím mizerně. Jednou jsem si postěžovala Doris, to je sestra Jennifer a je o trochu starší než já, a ta mi řekla: Pokud jde o mě, moje mušlička už není tam, co bývala, stoupala výš a výš po páteři, pak se rozvinula a teď mám křídla!

Susy se pilně připravovala na studijní výlet, který její třída plánovala v posledním ročníku střední. Celý třeťák se učila tak moc, že jsem si myslela, že jí praskne hlava. Byl to těžký rok, máma už tehdy byla nemocná a Susy s tou svou posedlostí učením tomu moc nepomáhala. Když jsem se jí ptala, proč tak šprtá, odpovídala mi: Protože chci být dobrá, mami. Říká se, že třeťák je extrémně obtížný a stresující, a já se bála, že ta moje holka každou chvíli zkolabuje. Nakonec ten pitomý ročník dokončila s docela slušnými známkami a společně jsme to oslavily. Řekla jsem si, že si ten studijní výlet zaslouží. Dala jsem dohromady peníze a zaplatila jí ten zájezd na jih. Dodneška si pamatuju tu její šťastnou tvářičku, když jsem se s ní loučila na autobusovém nádraží. Byla pryč týden. Pak se vrátila a pár dní nato, když dělala úkoly, najednou utekla pryč s pláčem. Co se děje, Susy? zeptala jsem se jí překvapeně. Odpověděla mi, že má strach ze smrti. Holčičko moje, ty a umřít? Vždyť ty tu budeš navždycky, zažertovala jsem. Objala jsem ji a všimla jsem si, jak pevně se ke mně přitiskla. Tu noc mi vlezla do postele a spala se mnou. Další den jsem ji probudila jako obyčejně a šla jsem připravit snídani pro mámu, když vtom jsem si všimla, jaké má kruhy pod očima. Ty ses špatně vyspala, Susy? Nespala jsem, mami. Nějak se mi to nezdálo, ale řekla jsem si, že to přejde, že to je jenom pubertální rozmar. Když jsem se ten den vrátila z práce, tak mi máma ukázala zdravou rukou na Susy, která spala na pohovce. Susy nemá ve zvyku spát v sedm večer, a už vůbec ne v obýváku. Vzbudila jsem ji a navrhla, že si spolu uvaříme něco dobrého, na to se vždycky chytí. (Susy miluje placky s karamelovým sirupem, já sama je ale dělám dost nerada, protože vždycky když naliju těsto na pánev, připomene mi to vosk na depilaci a zvedne se mi žaludek.) Takže jsem jí nabídla, že upečeme placky, ale ona odmítla, že prý nemá hlad a chce dál spát. S mámou jsme se na sebe podívaly. Obě jsme tušily, že tu něco nehraje. Spala až do rána, ani si nevšimla, že jsem ji přenesla z pohovky do postele a svlékla jí oblečení.

Každé ráno mi zazvoní budík v 6.15, což je u nás oficiální začátek dne. Vylezu z postele, skočím do sprchy a ve tři čtvrtě na sedm probudím Susy. Než se Susy vysprchuje, už je nachystaná snídaně, uvařená voda a opečený chleba. Každá minuta je rozhodující, všechno musí být včas hotové, abych nepřišla pozdě do práce. Ale to ráno mi řekla tichounkým hlasem, že nechce jít do školy. Je ti špatně, holčičko? Ne, odpověděla, nejsem nemocná, prostě nemám náladu. Byl na ni žalostný pohled. Fajn, tak se teda postarej o babičku. Odešla jsem celá ustaraná a během dne jsem myslela na to, že bych ji měla vzít k doktorovi. Kousek od našeho domu má ordinaci jeden můj známý, třeba by nás vzal bez dlouhého čekání. Hlavou se mi honil ten slavný třeťák a já si pořád přemílala, jestli ji všechno to vypětí nezničilo. Co když se to projevilo až teď, se zpožděním?

Holky ze salonu mi daly nějaké rady a taky pár alprazolamů, že prý ji to uklidní. Říkala jsem jim, že je klidná až moc, ale ony na tom trvaly. Během dne jsem jí asi třikrát zavolala na mobil, ale ubezpečila mě, že je v pořádku, že si nemusím dělat starosti. Zatracená práce, já mám doma napůl invalidní mámu a holku s depresí a musím trčet u chlupatých nohou a zarostlých podpaží a dávat pozor, abych dobře strhla vosk. Protože to je to hlavní, co odlišuje dobrou depilátorku od špatné, to umění trhnout, když to neuděláte dobře, tak se chloupky přetrhnou a nevyjdou ven i s kořínky. To odpoledne jsem jí dala alprazolam, maličkou dávku, a následující den šla do školy, ale oči měla pořád smutné. Další víkend nechtěla jít ven z domu. Susy vždycky mívala spoustu kamarádek, scházely se a poslouchaly muziku, tancovaly, bavily se, prostě takové tetky treperendy. Ale ona jednoduše zůstala doma a vypnula mobil, což už bylo vážně divné, protože tyhle holky nic jiného nedělají, než že si volají a esemeskují, a když jim dáte mobil, jsou v sedmém nebi, jsou neustále ve spojení, jako by na tom závisel jejich život. Vždycky si říkám, co si asi tak pořád povídají, když se vidí každý den.

Moje Susy se zavřela doma a je tam dodneška.

Když máma onemocněla, musela začít zůstávat sama doma až do doby, kdy Susy přišla ze školy. Koupila jsem jí mobil s paušálem, uložila do něj svoje telefonní číslo a číslo do kadeřnictví a postavila jsem jí ho na stoleček vedle křesla, ve kterém tráví celý den. Každé ráno jí ho zapínám a naťukám na displej svoje číslo, aby ho měla připravený k použití, stačí jenom zmáčknout tlačítko volání. To kdyby se něco stalo, zatímco budu pryč. Existuje totiž riziko, že zase dostane mrtvici, doktor mě před tím varoval. Asi před rokem, zrovna uprostřed depilace, mi v práci zazvonil mobil a na displeji se objevilo mámino číslo. Vzala jsem to, celá vyděšená, a zakřičela do sluchátka: Jsi v pořádku, mami? Jako by byla hluchá, a ne ochrnutá. A ona mi tou svou napůl chromou pusou řekla, že jde o Susy. Nechala jsem všechno ležet a uháněla domů. Cesta z Vitacury do Maipú je dlouhá, je to jako překážková dráha, výprava přes hory plné ostrých skal, údolí a prasklin v zemi, je to cesta dlouhá jako celý lidský život. Na poslední úsek jsem si vzala taxík, k čertu se vším, řekla jsem si, ať mi klidně na konci měsíce nevyjdou peníze, hlavně že se dostanu domů co nejdřív.

Susy odešla. Máma mi s námahou vysvětlovala, že už od rána byla nějaká divná, jakoby naštvaná, neměla na tváři ten utrápený výraz, na který jsme si postupně zvykly, párkrát na babičku cosi křikla, říkala něco, čemu chudák máma nerozuměla, nedala jí snídani, neustlala postel, nic, a prostě odešla. Už to byly čtyři hodiny a po holce ani vidu ani slechu.

Obvolala jsem všechny její kamarádky, volala jsem do školy, nic. A tak jsem vyšla do ulic. Byla jsem jako šílená, s pár sousedkami jsme zorganizovaly pátrání v naší čtvrti. Pamatuju si, že jsem bloudila ulicemi a cítila, že to jediné, na čem mi v životě záleží, je Susy, celý okolní svět se smrsknul, zmizel, a to, co se ještě včera zdálo důležité, už neexistovalo. Bolelo mě celé tělo, každý centimetr kůže mi sžíral strach. Našla jsem ji v jedné zapadlé boční uličce, ani auta tam nejezdila, seděla na zemi u vchodu do cizího domu a žonglovala si s míčky jako nějaká potulná komediantka. Opatrně jsem na ni zavolala, aby se nevyděsila, ale ona mi neodpověděla. Pomaloučku jsem šla blíž, jenže ona se ode mě odvrátila, zvedla se ze země a vyrazila opačným směrem. Když jsem ji konečně vzala za ruku, vytrhla se mi a utekla pryč.

Šla jsem na policii.

Přivedli mi ji zpátky.

Ještě tu noc ji hospitalizovali.

Předběžná diagnóza zněla: vážná deprese. Moje ubohá hlava jen stěží dokázala pochopit, o co se jedná. Dva měsíce jsem kolíbala svoji smutnou holčičku, sledovala její úzkost a nedokázala jí ulevit. Zašla jsem do školy, mluvila s učiteli, žádala o dočasné přerušení studia. Bojovala jsem, aby nepřišla o rok školy. Vodila jsem ji na terapii a sama čekala venku, nehnula jsem se od ní, dokud jsem ji zase neměla živou a zdravou zpátky doma, posazenou na pohovce před televizí, hned vedle babičky. Celé noci jsem přemýšlela o tom, v čem ta nemoc spočívá, mluvila jsem s kdekým, přečetla jsem všechno, co mi přišlo pod ruku, pořád dokola jsem se ptala sama sebe, jestli za to může výchova, geny nebo jestli jsem zklamala jako matka. Našla jsem pomoc. Bratr Maríi del Mar — té zákaznice, o které jsem vám vyprávěla — je psycholog a začal se o Susy starat. Nic za to nechtěl, je to svatý člověk. Ven chodila jen dvakrát týdně, když měla terapii. Ve stejné ordinaci se pak o ni staral psychiatr, který jí předepisoval léky. Bylo to v Providencii, takže jsem ji vždycky vzala s sebou do kadeřnictví, posadila na lehátko vedle místa, kde pracuju, zatáhla závěs, aby klientky měly soukromí, uvařila jí čaj z verbeny a do ruky vrazila časopis. A když měly holky málo práce, dělaly jí společnost, Katy se ji pokoušela rozesmát, Jennifer ji hladila po vlasech, a dokonce i Adolfo ji utěšoval. Byla tak pasivní, klidňoučká, poslouchala na slovo. Katy mi jednou řekla: Víš co, Juani? Ta Susy je tak poddajná, jako by ji kousl upír. Občas jsem měla chuť na Susy začít křičet, aby se naštvala, aby mě přestala poslouchat, aby se vzbouřila a já tak měla jistotu, že je pořád živá, ale ona nic, následovala mě jako ovečka, dávala mi svůj život, protože jí přebýval. Když se poprvé rozčílila, znova ji hospitalizovali a změnili jí diagnózu.

Bipolární afektivní porucha.

A sakra.

Vím, že existují tři stupně. Doktoři nevědí, nebo se spíš ještě úplně neshodli, který stupeň má Susy.

Když ji hospitalizovali, bylo pro mě těžké pochopit, že doktoři se nejvíc bojí toho, že by Susy mohla spáchat sebevraždu. Připadalo mi, jako by spadli z Marsu… To přece musí mluvit o někom úplně jiném! Moje Susy že by si mohla vzít život? Ale proč? Proč?

Pokaždé když slyším sirénu a kolem projede sanitka, myslím na to, jaká tragédie se asi právě teď odehrává. Je to zvuk, který lidi skoro ani neslyší, nevnímají ho. Ale mohla by to být třeba Susy. Nebo moje máma. Nikdy se nedozvím, čí byla ta která bolest, nenapíšou o tom v novinách ani to nezmíní ve zprávách, ale já vím, že to poznamenalo něčí život.

Když tu Mané hned vedle mě mluvila o bipolární poruše, tuhla mi krev v žilách. Jako by znala můj příběh. Jo, je pravda, že je to teď v módě, ale možná to dřív prostě jenom nedokázali diagnostikovat. A Mané tu nakousla skutečný problém, a to peníze. První Susyina terapie byla zadarmo, díky bratrovi Maríi del Mar. Jenže když už jsme měly diagnózu, tak si ji převzal odborník, ke kterému teď chodí jednou měsíčně. Tuhle péči hradí pojišťovna. Ale řeknu vám, ty léky, to je naprostá katastrofa. Existuje hodně léků, některé levnější, takové ty základní, se spoustou vedlejších účinků. A pak ty lepší, modernější, ale taky dražší. Chyběly mi peníze. Napadlo mě vzít si půjčku v bance, ale s tím potvrzením o příjmech, co jsem jim donesla, mě okamžitě odmítli. A to ten můj plat Adolfo ještě nadsadil, aby mi pomohl. Nakonec se ke mně doneslo, že kdybych mohla ručit domem v Maipú, tak mi to dají. Je napsaný na mámu, takže si asi dokážete představit to běhání po úřadech. Tu spoustu depilací, co jsem musela odříct, abych mohla lítat z banky do banky, od notáře k notáři. Nakonec se to podařilo. Dali mi půjčku. Každý měsíc splácím, zaplatím na úrocích hotové jmění, ale co se dá dělat. Ani nevíte, jak jsem dědovi vděčná, že měl vlastní dům, protože jinak bych Susy ztratila, přišla bych o ni, kdybych jí nekoupila ty správné léky, které jí už navíc několikrát změnili. Radši se ani nepídit po tom, co udělá jiná máma, která nemá co dát do zástavy.

Od chvíle, kdy se moje dcera vrátila ze studijního pobytu, už uběhl rok. Odešla ze školy. Ne že by ji dokončila — musela odejít, i když už byla v posledním ročníku. Je neustále na prášcích a už to není ta smutná a poddajná dívka jako v prvních měsících, spíš je naštvaná na celý svět. Občas se zasekne a odmítá brát léky, cítí se izolovaná od světa a viní z toho tu chemii, co do sebe musí cpát. Přestala chodit na terapii, nebylo v lidských silách jí to vymluvit. Nevychází z domu. V téhle fázi odmítá vyjít i na zápraží. Komunikuje jenom s babičkou a se mnou. A protože babička je nemocná, jsem jejím jediným kontaktem s vnějším světem já. Zvládne udělat jenom drobnosti, jako třeba ohřát oběd v mikrovlnce, když jsem v práci, a pomoct babičce s jídlem. Ale když dojde chleba, zůstanou bez chleba, jedna invalidní a druhá paralyzovaná. Dvě nesvéprávné bytosti. Hezký obrázek. A u nás doma je všechno na mně, úplně všechno. Krom toho taky platím všechny účty. Občas ztrácím trpělivost a mám chuť si dupnout, donutit je, aby mě poslouchaly, protože koho chleba jíš, toho píseň zpívej, nebo snad ne? Ale já jenom lítám a lítám, abych zajistila, že bude všechno v pořádku. Susy musím vždycky čapnout za pačesy a dovléct k psychiatrovi, ona tam nikdy nechce jít. Musela jsem si vážně promluvit s Adolfem. Už pro něj pracuju patnáct let a vycházíme spolu skvěle, ví, že jsem dobrá, a já vím, že mi platí nejlíp, jak může. Jenomže dostat se ke mně na depilaci bylo nakonec obtížnější než získat lístky na rockový koncert, a tak jsme se rozhodli, že na nějaký čas najmeme pomocnici. Pro mě to samozřejmě znamená míň peněz, ale pořád je to lepší než zůstat bez práce. Říkám Adolfovi, že je to všechno jenom dočasné, takhle mi to aspoň tvrdí doktoři. Holka se prostě musí naučit se svojí nemocí žít, říkají. Ale prášky už bude muset brát celý život.

Ne, paní, není to vaše vina, přesvědčuje mě doktor. S vámi ani s vaší výchovou to nemá nic společného. Je to dané geneticky. Ona měla k tomuhle onemocnění sklon už od narození. Požádali mě o informace o otci, o dědičných chorobách v jeho rodině. Musela jsem mu zavolat. Pravda, zachoval se velice slušně a dostavil se, ale přiznal, že má v rodině z matčiny strany několik bláznů.

Musím říct, že jsem se necítila úplně nejlíp, když jsem mu měla volat. Skoro nejsme v kontaktu. Nikdy se o Susy nezajímal, nanejvýš ji občas vezme na zmrzlinu. A nikdy mi na ni nedal ani blbé peso. Říká, že to já jsem ji chtěla, tak ať se taky starám. Ale jinak to není zlý člověk, když jsem mu vyložila, o co se jedná, okamžitě přijel. Aspoň to se mu dá přičíst k dobru.

A tak můj život přestal být k žití. Možná si řeknete, to je to tak zlé? Já se taky ptám, to je to tak zlé? Vždyť se pořád ještě střídá noc a den, zima a teplo, srdce mi buší, ledviny pracují, plíce se plní kyslíkem a nohy jsou schopné chůze. Ale kde je radost? Kam se poděla? Už si ani nevzpomínám, kdy se Susy naposled usmála. Všechny svoje síly věnuju tomu, abych o ni pečovala a vydělávala na živobytí. Dvě osoby jsou na mně životně závislé, a ty dvě osoby jsou moje matka a moje dcera. Skoro o nich ani nemůžu mluvit jako o osobách, jsou spíš něco jako prodloužení mého vlastního těla, pomalu ani nevím, kde končím já a začínají ony, možná prostě jsem ony, nevím, už to nedokážu rozeznat. Jako bychom všechny tři tvořily jeden celek a já musím dobře počítat, abych ten celek dokázala ochránit. Susyiny ruce jsou teď tak vlhké a ochablé, beru je do svých a dívám se přitom na mámu sedící nehybně v křesle. Už měla v životě citů dost, už není schopná vnímat bolest tak jako já. Šťastná to žena, že jí nepuká každé ráno srdce.

Moje emoce jsou jako na houpačce. Jsem neskutečně unavená, je to takový ten typ únavy, kdy už si nemůžu dovolit plýtvat energií na jediné gesto navíc. Občas mě i něco tak obyčejného jako třeba pozdrav připraví o sílu, kterou si musím šetřit pro Susy. Když jsem byla malá a ještě jsme bydleli v mé staré čtvrti, stál nedaleko slum. Čas od času jsme tudy procházeli, když jsme šli na trh. Tyhle slumy už dneska neexistují, ale v podstatě to byla spousta chudých lidí žijících pohromadě. Velký dojem ve mně zanechaly ženy, které vycházely z domů postavených z prken, kartonů a cárů hadrů, hemžily se okolo nich umouněné děti, visely jim na sukních, a já je pozorně sledovala a viděla jsem, že jsou tak strašně unavené, že dokonce ani nemají sílu promluvit na některé z těch děcek, ani pusu nedokázaly otevřít. Na tyhle ženy jsem si vzpomněla, skoro jako bych se stala jednou z nich.

Ne, nebudu brečet.

Spíš, mami?

Ne, srdíčko moje.

Když namaluju křídou na zem na dvorku obrázek, jak dlouho potrvá, než se smaže? Smaže se někdy?

Myslím, že jo.

A jak se smaže?

Třeba deštěm.

A když nebude pršet?

Tak se setře, jak tam budou chodit lidi.

Neusínej, prosím.

Musím ráno do práce.

Tak už nepracuj.

A jak potom koupíme léky?

Já už nechci brát žádné léky. Mám strach, mami.

Takové jsou moje noci.

Vždycky jsem byla hrozně sentimentální. Vím, že lidi na úrovni to nesnáší, María del Mar třeba říká, že být sentimentální je příšerně nevkusné. Když se občas ohradím, odpoví mi: Juani, existuje velký rozdíl mezi city a přecitlivělostí. Nejspíš to tak mám proto, že mi chybí kultura, musí to být ve vzdělání. Vyprávím vám to tu, abyste si dokázaly představit, jak na tom jsem. Neustále mám slzy na krajíčku, dojímají mě i ty nejhorší kýče, otravuju ostatní svými pocity. Sakra práce. Nemůžu si pomoct, jde to ze mě samo. Třeba všechny ty blbosti, co se říkají o mateřství a o lásce matky a dcery. Občas si myslím, že jenom já doopravdy chápu, co to je.

Je dobré moct se vypovídat, když vám někdo naslouchá. Katy mě sice poslouchá, ale obě neustále musíme někam odbíhat, skáčeme od tématu k tématu a nakonec žádné nedokončíme. Dřív, když jsem ještě celý den nelítala jako hadr na holi, tak jsme si vždycky ve volné chvilce vyšly ven na cigárko a horký čaj a povídaly si, i když mě samozřejmě každá věc, kterou řekla, přivedla k nějaké další myšlence, takže jsme každou chvíli ztratily nit. Ale teď nemám žádnou výmluvu, abych se mohla rozptylovat. Znám Natašu jen krátce, ale docela mi nahání strach, je tak hrozně vážná. Já taky nic neplatím, kde bych na to vzala! Poslali mě k ní v nemocnici, Susyin doktor chce, abych byla v pořádku a zvládla se postarat o dceru. Díky terapii jsem o moc chytřejší, všemu víc rozumím, ale nic jsem nedokázala překonat. Moje bolest přichází zvenčí a proniká dovnitř, ne jako ta Susyina, která celičká pramení v nejtemnějších hlubinách její duše. Chuděra malá, působí, jako by pečlivě zvažovala každé slovo tak, aby neřekla nic. Je jako kočka. Jednou jsem zůstala chvíli sama v kuchyni mé sousedky a byl tam se mnou kocour. Zničehonic tu potvoru chytil rapl, naježil se, začal lítat, jako by ho honil sám čert, a klopil uši dozadu, jako by mu je přilepili. V kuchyni nebyl nikdo, bylo tam jenom veliké okno, ve kterém se předtím prohlížel. Překvapeně jsem sledovala, jak šílí, a neměla jsem ponětí, co ho mohlo takhle vyděsit. A najednou mi to došlo. Ten kocour se polekal sám sebe.

Moje Susy.

Doktor mě ujišťuje, že to tak nebude navždycky. Jednoho dne se jí uleví, a jak zpívá Perales, kytary zazní tisíci akordy. Možná že v té době už vyhrajeme v loterii a koupíme si jeden z těch bytů, jaké mají moje klientky. Já sázím každý týden a jsem ji jistá, že jednoho dne vyhraju. Takže pokaždé když jedu autobusem, spřádám plány, jak bychom s těmi penězi naložily. Vždycky je na prvním místě byt. S ústředním topením, ať to stojí, co to stojí! A pak se vidím, jak nastupuju do letadla, zatracená práce, nikdy jsem neseděla v letadle, jak je to možné, když si i ti největší burani kupují zájezdy do Cancúnu? Představuju si, jak si se Susy lebedíme, rozvalené v lehátkách na pláži, v ruce barevný koktejl, krásně opálené a vedle nás nějaký místní plejboj, který mi možná v noci připraví nevšední zážitky. (A máma? Kde nechám mámu?) Vždycky jsem chtěla mít zelené oči a dlouhé nohy, to mi bohužel loterie nadělit nemůže. Jsem si jistá, že kdybych měla zelené oči, můj život by byl úplně jiný. Jen sni dál, Juani, loterie je neúprosná. A tak si pravidelně každý týden kupuju tiket. Splatila bych bance půjčku, vyplatila dům ze zástavy, koupila bych všechny léky světa. A taky hezké oblečení, takové to jemné, jaké mají moje klientky, málo akrylu a hodně bavlny a hedvábí, nevím, do čeho se to sakra ty moje zákaznice oblékají, že jsou ty jejich látky takové heboučké, splývají tak nějak jinak, jakoby nenuceně. A pořádné boty na vysokém podpatku, kožené, lakované, z krokodýlí kůže. Jsem z nich celá pryč, člověk v nich kráčí pěkně vzpřímeně, rovně, vypadá, že si je vědomý svého místa na světě, působí tak sebejistě a sexy. Přesně taková chci taky být. A nějaké auto. Udělala bych si řidičák a život by se mi úplně změnil, mohla bych po večerech stihnout víc depilací, jezdit všude možně a nemusela bych mít takový strach, že se něco stane, zatímco budu pryč. Měla bych najednou moře času. Moje klientky, které auto skutečně mají, nepřestávají láteřit na santiagský provoz, říkají, že je to nesnesitelné, že ten nárůst vozového parku je prostě horor. Jasně, mají strach z toho, že burani jako já sednou za volant a zaplaví ulice. Chce se mi smát, když slyším, jak ty fajnovky nadávají úplně na všechno, vždycky si něco najdou.

V mém okolí jsou dvě ženy, které mi připomínají mě samotnou. Díky nim zvládám balancovat na hraně, vždycky se přimknu buď k jedné, nebo k druhé. V každé z nich poznávám důležitou součást sebe samé, ale nakonec se od nich vždycky něco naučím. Jedna je Lourdes, peruánská imigrantka, která v kadeřnictví uklízí, a druhá je ta klientka, o které jsem se už zmínila, María del Mar. Rozdíl mezi nimi je obrovský, dělí je úplná propast, ne, celý oceán. Pro začátek: jedna je chudá a druhá bohatá, jedna snědá a druhá blonďatá, a tím vlastně říkám to nejdůležitější, protože tak už to na tomhle pitomém kontinentě plném rasismu a kastování chodí.

Začněme s Lourdes. Jednou jsem se jí zeptala, kdy má narozeniny, a ona nevěděla. Jaké jsi prosím tě měla dětství, ženská? Byla z deseti sourozenců. Narodila se vysoko v horách. Její otec byl nosič a celý život žvýkal koku, aby měl sílu. Matka vychovávala děti a starala se o malé políčko, aby jim měla co dát jíst. Do nejbližší vesnice to bylo hodinu pěšky a do nemocnice tři hodiny. Její sourozenci umírali jak mouchy. Nedovolili jí chodit do školy, protože musela pomáhat doma, to víte, chlapi smí studovat, ale ženské jsou nezbytná pracovní síla (a samozřejmě neplacená). Hodně trpěli hladem. Od svých tří let pekla chleba, vařila kukuřici a prala prádlo. Ani snad nemusím dodávat, že ji nikdo neučil číst ani psát. Táta ji bil jak žito, vždycky když přišel domů namol, pěkně ji zlískal. Možná dokonce znásilnil její matku, ale o tom mi nic neřekla. Co mi ale řekla, bylo, že když jí bylo asi tak dvanáct, začali ji ti její povedení bratříčci osahávat. Jednoho dne, to jí bylo patnáct, si řekla, že má jenom dvě možnosti: buď skočit do nejbližší řeky a utopit se, nebo utéct z domova. Využila toho, že se při jedné náboženské slavnosti dostala dost daleko od té jejich ubohé vesničky, a odešla pryč. Prostě se sebrala a odešla. Mezi tolika dětmi bude rodičům nějakou dobu trvat, než si všimnou, že chybí. Nastoupila do jednoho kamionu a šoférovi nabídla to jediné, co měla — svoje tělo —, výměnou za svezení do Limy. Přímo takhle mu to řekla. A ten filuta na to okamžitě kývl, nebyl padlý na hlavu. Tak se Lourdes dostala do hlavního města, živá a zdravá, což pro ni byla obrovská úleva. Žádná nostalgie, žádné výčitky svědomí. Nikdy se neohlížela zpátky. Začátky byly hodně těžké, jak jinak. Nabídla se, že bude vařit v jedné z těch restaurací, co bývají v chudinských čtvrtích. Byla tam rok, myla nádobí a drhla podlahu, ale neviděla ani peso — to všechno jenom za ubytování a stravu. A tím ubytováním myslím to, že ji nechali spát na slamníku hozeném na zemi ve spíži, mezi kukuřicemi a bramborami. V zoufalství se šla nabídnout do jednoho dost upadlého veřejného domu, ale odmítli ji, řekli, že je moc mladá a podvyživená a že jim to za ty potíže s úřady nestojí. A tak si začala vodit do spíže zákazníky z restaurace, a to byly taky jediné peníze, co si vydělala. Vydržela to takhle docela dlouho. A protože nebyla hloupá, došlo jí, že když nebude umět číst a psát, daleko se nedostane. Takže se pustila do studia. Učebnice jí nosil jeden ze štamgastů, který do restaurace chodil skoro denně. Hezky od slabikáře. Chudinka Lourdes, hrozně se snažila a nakonec to dokázala. Nedá se říct, že by dneska byla kdovíjak vzdělaná, ale není na tom vůbec špatně. Její druhou touhou bylo nechat si spravit zuby. Stejně jako já věřím, že kdybych měla zelené oči, byla bych někdo jiný, Lourdes je přesvědčená, že když bude mít hezké zuby, tak se jí změní celý život. Povedlo se jí to, nechala si je spravit tady v Chile a teď jsou její chloubou, i když je dodneška zubaři splácí. Ale abych nepředbíhala, vraťme se do té restaurace v Limě. Tak často sledovala kuchaře, že nemohla nepochytit, jak se připravuje ta nejlepší ryba na citronu a peruánské kuře, jaké kdy kdo okusil. Jednoho dne jí jeden zákazník, který se do ní zakoukal, vnukl myšlenku, že by s ním mohla utéct do Tacny, odkud by se pokusili přejít hranici do Chile. Vysvětlil jí, že by v Chile mohla dělat tu samou práci, mýt nádobí a podlahu, ale dostala by za to mnohem líp zaplaceno. Jako bychom byli nějaké Spojené státy! Jaká musí být bída v těch dalších zemích, v Bolívii, Peru, Ekvádoru, když už lidi chtějí i do Chile.

Lourdes je imigrantka, ale ilegální. Bydlí v centru, je na pokoji se třemi krajankami, dívenkami stejně mladými jako ona sama. Ten pokoj nemá víc jak tři krát tři metry a chtějí za něj osmdesát tisíc pesos měsíčně. Mají společnou koupelnu a smí si na pokoji vařit. Jsou tajně napíchnuté na elektřinu, hodně domů jako ten jejich už kvůli tomu vyhořelo. Co se dá dělat. Žije v úplném krcálku, ale říká, že se nikdy v životě neměla líp. Cítí se svobodná a o sobotách vyráží ven s dalšími Peruánci, scházejí se na ulici Catedral, na rohu náměstí Plaza de Armas, už si našla i přítele a tak. Adolfo na ni tlačí, aby si vyřídila papíry, a říká jí, že jestli si nepospíší, tak ji vyrazí. Kdybych měla volný pokoj, hned bych si ji vzala k sobě. Je milá a pracovitá jako málokdo, udělá všechno a bez odmlouvání, nikdy si nestěžuje. Dělá tuhle práci, protože nemá doklady, kdyby byla legální, mohla by se ucházet o místo kuchařky v nějaké restauraci. Mockrát jsem zažila, že si nějaká zákaznice v salonu stěžovala, že přišla o služku. (To je v jejich životech velká tragédie.) A vždycky slyším, jak jí jiná odpoví, sežeň si nějakou Peruánku, jsou skvělé. A vzpomenu si na Lourdes, která dokud bude ilegální, bude muset dál zametat podlahu a dostane za to jenom pár šupů. Nevím, jací andělé to přišli k její kolíbce, když se narodila, že ji bez ustání pronásledují. Andělé smutku a strádání.

Je mi blízká, protože stejně jako já vidí sklenici spíš poloplnou než poloprázdnou.

Co to dělám, proč tu vyprávím cizí příběh? Čeká se ode mě, že budu vyprávět svůj vlastní. Já si ale myslím, že příběh jednoho člověka je vždycky součástí příběhů jiných lidí.

Maríi del Mar je skoro padesát, je to už postarší dáma, ale vypadá mladě, přestože necvičí a hulí jak fabrika. Jenomže se narodila krásná, andělé jí požehnali. Je to úplný protipól Lourdes. Její otec dělal do politiky a měli rodinný majetek. S příchodem demokracie to dokonce dotáhl na velvyslance. Matka byla historička, jedna z prvních žen, co studovaly na univerzitě, a dodneška tráví půlku dne četbou. Občas si taky zajde do kadeřnictví a já ji vždycky ráda vidím, je jí skoro osmdesát, ale vypadá spokojená se životem, má rovné, úplně bílé vlasy na ramena — nenosí účes jako většina žen jejího věku — a obličej vždycky trochu spálený od sluníčka. A taky kouří! Žije střídavě na venkově a v Santiagu, v moc krásném domě ve čtvrti Vitacura, aby to měla blízko k dceři. (Jaká bych asi byla, kdybych měla takovou mámu? Určitě by ze mě nebyla depilátorka, možná třeba známá malířka.) Rodiče Maríi del Mar milovali cestování a svoje děti brali s sebou. Školu neřešili, máma vždycky odchytla učitele a řekla mu: Vezmu Maríu del Mar do Říma, tam se naučí mnohem víc, než kdyby chodila do školy, takže jí nepište absence. Učitelé se jí neodvážili odporovat. A tak vyrazili.

María del Mar ráda vzpomíná, jaké to bylo, když se jako dítě držela mámy za ruku a procházela s ní nejkrásnější muzea světa, a přitom poslouchala, jak jí říká: Nějaká jména uměleckých směrů, malířů, architektů, to nech plavat. Já jenom chci, aby si tvoje oči zvykly na krásu. A to si taky sakra zvykly. Pro Maríu del Mar je estetika tématem číslo jedna. Vystudovala cosi jako dějiny umění a dneska učí na univerzitě, píše články do novin, říká tomu kritika, a vydala několik knih, pěkně hutných, vůbec nejdou číst. Jela jsem na ritalinu, vysvětlila mi. Když se jí zeptám, jestli si takovou prací vydělá dost peněz, odpoví mi, že nic moc, ale že dostává nějakou rentu jako dědictví po tátovi a to jí prý stačí.

(Renta. Ta má ale kliku! Nikdo z mého okolí nedostává rentu — čili peníze, aniž by hnul prstem. Mám pocit, že něco takového se může dít jenom na jiné planetě. Anebo v pohádkách.)

Když přišel ten slavný vojenský puč v třiasedmdesátém, což byl shodou okolností rok, kdy jsem se narodila, byla María del Mar mladá žába, se kterou zrovna začínala mlátit puberta. Její otec byl členem Lidové jednoty, dělal myslím poslance nebo senátora, a tak musel uprchnout ze země. Vzpomíná si, že to bylo, jako by přes její život přešel temný mrak, co vrhal stín na všechno okolo a ne a ne zmizet. Její rodiče přestali chodit do práce, všichni okolo ní mluvili šeptem, k nim domů chodili cizí lidi, které v životě neviděla, ale i přesto se zdálo, že jsou jejím rodičům bližší než vlastní rodina. Jednoho dne jí zčistajasna oznámili, že odjíždějí. S pláčem si balila kufry a myslela přitom na svoje kamarádky, na školu, na všechno, co tu znala. Nechtěla pryč. Odjeli do Washingtonu, do samotného srdce impéria, jak tomu říká, a ze dne na den jim začal úplně nový život. Noví lidi, nový jazyk, nové chutě a nové klima. Na protest se odmítla učit anglicky. Samozřejmě jí to dlouho nevydrželo, za chvilku se už chtěla kamarádit se spolužačkou ze třídy a s tím hezkým klukem odvedle. Nakonec studovala na nejlepších školách a univerzitách a dneska je za tuhle část své historie ze srdce vděčná.

Jak jen může, jezdí do Washingtonu na návštěvu a pokaždé mi vypráví, co tam viděla, líčí, co mají ve výlohách. Skoro mám dojem, jako bych znala dům té její kamarádky, u které přespává. Je to dlouhý, úzký výstavní dům o třech patrech kousek za Kapitolem. Nepřestává brebentit o Obamovi, Obama „pro ni byl jako dar z nebes“, tak to cítí. Líčí mi, jak je to město nádherné a plné kontrastů. Ptám se jí na různé věci, chci znát detaily a nakonec začnu Washingtonu hrozně závidět tu spoustu zeleně a nadávat na Maipú. Dokonce mi dala dárek, krásnou knížku s fotkami všech těch monumentů, parků a řek. Až se tam jednou podívám, všechno mi bude připadat povědomé.

Zamilovala se do jednoho anglického vědce, který taky studoval ve Washingtonu, a provdala se za něj. Žili čtyři roky v Londýně a ona ten čas využila k tomu, aby si udělala doktorát. Jakmile ho dokončila, skončilo i manželství. Najednou byla zase mladá, svobodná a nezávislá, a rozhodla se vrátit do Chile. Přesvědčila svého jediného bratra — toho psychologa, co se stará o Susy —, aby šel s ní, a usadili se tady, odhodlaní podílet se na pádu vojenské diktatury a formování demokracie, jak říkává. Tehdy se znova zamilovala, tentokrát do Chilana, a znova se vdala. Abych to zkrátila, teď už je potřetí vdaná a mluví o tom s naprostým klidem, jako by to byla ta nejnormálnější věc na světě. Říká, že každý rozchod byl hrozný a bolestný, ale stejně si myslí, že je potřeba to risknout. Bez toho člověk nikam nedojde, Juani, říká mi občas. Má dva syny, jednoho od každého chilského manžela, a všichni ji zbožňují — synové i oba manželé. A je nad slunce jasné, že jejím synům se daří všechno, na co sáhnou, jsou pracovití, hezcí a ani jeden nezdědil hyperkinetickou poruchu.

Hrozně ráda o sobě říká špatné věci. Svůj příběh vypráví, jako by to byla tragédie, i když ve skutečnosti se vždycky měla skvěle. Ať se na to dívám z jakékoliv strany, mám pocit, že by jí její život mohl každý závidět. Předpokládám, že to dělá proto, aby jí lidé prominuli, že má prostě štěstí. Přehání svoje nedostatky, aby zakryla přednosti. Přijde třeba do kadeřnictví se zavázaným prstem a řekne: Včera večer jsem se pokoušela něco uvařit, ale jsem tak děsně nešikovná, že snad nedokážu vejít do kuchyně, aniž bych se řízla nebo opařila. Přitom já vím, že je fantastická kuchařka, dala mi několik bezva receptů. Nebo přiběhne celá uřícená, aby si nechala vyfoukat vlasy, a přitom vykládá: Sakra, už zase jsem nechala doma mobil, já jsem prostě tak blbá, nic neudělám dobře. Ale já vím, že je pořádná, právě kvůli té své hyperkinetické poruše — je tím posedlá, jinak by ani nemohla fungovat. Jsem prostě hrozná, hrozná, říká, když se dívá do zrcadla, ale já v něm vidím jenom úžasnou ženu se záplavou nádherných, silných blond vlasů a neskutečně dlouhýma nohama. Když jí před depilací pomáhám zout boty, dotýkám se jich a připadají mi jako z hedvábí, jsou z tak měkké a jemné kůže. V takových chvílích si říkám: chce, abych jí odpustila, odpustila to, že je tak chytrá, vznešená, milovaná, a navíc ještě bohatá, to proto mi říká, že je tak hrozná. Ale místo abych jí to štěstí záviděla, mám ji ráda. Je štědrá, ví, jakých výhod se jí dostalo, a ráda by tahle privilegia sdílela s ostatními, jenom prostě pořádně neví, jak na to. Všechno kolem ní má takový éterický nádech, jako by ji obklopovaly nebeské sekvoje, které ji chrání od zlého, a ona díky nim zlo vždycky pozná, otočí se k němu zády a nepřistoupí na jeho hru.

Asi si řeknete, proč se do háje ztotožňuju s někým, jako je ona. Je to proto, že obě máme tendenci vidět věci pozitivně a být šťastné. Naučila jsem se, že tu samou zkušenost si může někdo vychutnat, zatímco druhý ji protrpí. Myslím si, že kdyby chudák moje máma bývala vzdělaná a kultivovaná, mohla bych být jako María del Mar. (Susy si jednou musela do školy nastudovat projev Bernarda O’Higginse. Vzpomínám si, že v něm řekl, že pouze civilizovanost a vzdělání dělají z lidí tvory společenské, poctivé a počestné. Civilizovanost? Vzdělání? Sakra!) Chudoba je relativní. Vedle Maríi del Mar jsem žebračka, vedle Lourdes milionářka. Mám trochu z obou.

Ještě mi zbývá zmínit se o Čahounovi a tím skončím. Čahoun měl jenom dvě vady na kráse: měl lupy a byl ženatý. Jednou, je to už víc než jedenáct let, jsem se šla podívat na oslavy Osmnáctého září do hospůdky v O’Higginsově parku. Kdysi, když jsem byla ještě holka, jsme to mívali přímo před domem. Tancovala se cueca, byla tam spousta jídla, pirožky a červené víno. Já tancuju skvěle a všimla jsem si, že je tam jeden chlápek, co po mně pořád pokukuje. Byl celkem vysoký a vypadal kostnatě, nebo spíš hubeně, šlachovitě, a ruce a nohy se mu pohybovaly jakoby samy od sebe, jako připevněné jen na malém šroubku. Oči, stejně jako kudrnaté vlasy, měl černé. Zalíbil se mi na první pohled. Já jsem na sobě měla úzkou černou sukni, žlutou halenku a žluté střevíce. A on ke mně přišel a řekl mi: Chtěl bych si zatancovat s touhle veselou včeličkou. Pak mě pozval na pisco se sodovkou. Najednou byly dvě hodiny ráno a já jsem s ním pořád tancovala, zatímco mí známí už dávno odešli někam jinam. V té chvíli se mi zdálo, že jsme sami na celém světě, nevím, co se stalo, možná nastala ta správná konstelace hvězd, a já jsem s ním odešla. Sex s ním byl ten nejkrásnější dar z nebes. Potíž byla v tom, že jsem zároveň zjistila, že ten mizera má manželku. Řekl mi to až druhý den ráno a to už bylo pozdě. To byl můj Omyl s velkým O. Ten den jsem šla domů a myslela na to, že bude lepší, když už ho nikdy neuvidím. Nelíbí se mi ženatí chlapi, nikdy si s nimi nezačínám, ale Čahoun nebyl jen tak někdo.

I když to na oslavě roztáčel ostošest, jeho běžný život byl plný vážných věcí a usilovné práce. Začínal jako taxikář. Řídil cizí auto a to, co si vydělal, dával stranou, aby si mohl pořídit svoje vlastní. Postupně si něco naspořil, vzal si nějaké půjčky a koupil si ho. Ve čtyřiatřiceti už vlastnil úplný vozový park a dneska nikomu nedluží ani peso. Dalo mu práci dostat se nahoru a pamatuje si každý krok, který na své cestě udělal. Byl to šikula, stal se z něj drobný podnikatel. A ani dneska nezůstává doma, aby se kopal do zadku a koukal na to, co vydělal. Nesnese, aby ostatní pracovali za něj, a tak dál řídí jeden ze svých taxíků. Možná proto je tak zodpovědný i co se manželství týče. Ženil se víc z povinnosti než z lásky. Přivedl jednu vzdálenou sestřenku do jiného stavu a celá jeho rozvětvená rodina si na něj došlápla, našli si ho a přitlačili ke zdi, ženit se prostě musel. Má čtyři kluky. Kdo by to do něj řekl, chlap jako hora, co se chlubí, že má pravý hák jako Rocky, a vlastní rodina s ním takhle zamete.

Týden po oslavách Osmnáctého září se objevil i s taxíkem u salonu. A já myslela, že mě neposlouchal, když jsem mu říkala, kde pracuju. Pozval mě do McDonalda a dali jsme si hamburger a hranolky. Potom mě vzal k sobě domů, ale ve vší počestnosti, ani slovo o sexu. Celá jsem se uvnitř třásla, snažila jsem se to skrýt, ale stejně jsem se já pitomá klepala jak ratlík.

Chlapi byli vždycky moje oblíbené téma, často jsem se snažila představit si, jaké to je, být jedním z nich. Naivně věřit, že se kolem mě točí svět, mít pocit, že jsem středem vesmíru. Ksakru, a to je jich na světě tolik!

Nemyslete si, že Čahoun byl výjimka.

Začal mi nadbíhat. Pomaloučku, polehoučku, velice opatrně. Jako velká, tlustá masařka, která se mi snaží vlítnout do pusy a nedá pokoj, i když ji odháním. Až jsem bez něj nakonec nemohla být. A já kráva blbá jsem se zamilovala. O víkendech jsme se nevídali a já se tím trápila, chtěla jsem s ním sdílet byt, svoji mámu a dceru, společně v sobotu večer sledovat estrádu Sábado Gigante, chodit na procházky a na nákupy. Myslela jsem na tu druhou ženu, a i když jsem ji nenáviděla, bylo mi jí líto. Čahoun byl do mě blázen, úplně ztratil hlavu. Asi tři měsíce nato jsem mu řekla, že už ho nechci vidět, protože mě trápí, že on je ženatý a já svobodná, že na mě doléhá ta nerovnost podmínek. Přestali jsme se vídat, ale vydrželo nám to jenom deset dní. To bylo poprvé, co jsme se rozhodli tu naši historii ukončit, a pak ještě devatenáctkrát. Asi nemá cenu vám tady vyprávět, že když jsme se za těch deset dní potkali, byli jsme jak dva hladoví psi. V garáži, kde parkoval taxíky, měl pokoj pro sebe. Proměnili jsme ho v naše hnízdečko, dokonce jsem mu ušila nové závěsy a koupila pěkný přehoz na postel. Když jsme spolu byli rok, dala jsem mu ultimátum: buď se rozvede se svou zákonnou manželkou, nebo nebude nic. Jsi dotěrná jak vosa, Juani, říkal mi. Byli jsme od sebe asi dva měsíce a ten hajzl se neodvážil rozvést, no a já jsem se k němu zase vrátila.

To byl ten můj Omyl. Víte, jak dlouho ta story trvala? Deset let! Deset zkurvených let. Mezitím kluci vyrůstali, umřel mu táta, kluci dodělali střední školu. Bojovala jsem o něj, bez skrupulí a beze studu, potřebovala jsem ho víc než jeho manželka, prostě jsem ho milovala víc než ona. Jenomže on byl moc velký srab na to, aby od ní odešel. Chlapi dělají ramena, ale nakonec skončí jako poslušní a oddaní manžílci. A navíc jeho žena otěhotněla, otěhotněla, když jsme spolu byli pět let. To už na mě bylo moc. Tehdy jsem fakt vypěnila, já si každý měsíc hlídám měsíčky jak trubka, nesmím mít jeho dítě, a ona si otěhotní. Zatracenej život. Doopravdy jsem ho opustila. Kecám, opustila jsem ho jenom na čas, ale bylo to nejdelší a nejbolestnější odloučení ze všech. Ale co můžu dělat? ptal se mě Čahoun a tvářil se jako neviňátko. Musíš ji přesvědčit, aby šla na potrat, křičela jsem na něj, vzteky bez sebe. Dala jsem mu týden na to, aby se rozhodl. Za týden přišel, zazvonil u dveří a já jsem mu přišla otevřít. Pozdravila jsem ho přiškrceným hlasem. Cítila jsem, že se mezi námi cosi rozladilo, jako když povolí struna u houslí nebo u kytary. Určitě si dokážete představit, co mi odpověděl. Tehdy ve mně něco umřelo.

Zbabělec jeden! Prostě mu chyběly koule. A já jsem byla naprosto zničená, jak říká jedna moje klientka, naprosto zničená.

Byli jsme od sebe skoro rok. Díky tomu mohl být s čistým svědomím u narození svého syna. Když jsme se k sobě vrátili, byla jsem už někdo jiný. Věděla jsem, že to nikam nepovede, že nemáme budoucnost — on nikdy neopustí matku svých dětí. Ale stejně jsme spolu byli šťastní, sakra, jak my se milovali, bylo nám spolu skvěle. Dál jsem se s ním dívala na fotbal, sjížděla jsem dokonce zápasy třetí ligy, protože Čahoun byl do fotbalu blázen. Všechno vypadalo stejně jako dřív, jenom já už si přestala lakovat věci narůžovo.

A těch článků v časopisech, co jsem v kadeřnictví přelouskala! Článků o „té druhé“, protože ať jsem chtěla nebo ne, přesně to jsem byla: ta druhá. Asi po třech letech u mě občas začal přespávat. Susy se přestěhovala do ložnice k mé mámě. Nikdy jsem se nedozvěděla, jak se vymlouval své ženě, neptala jsem se ho, ale předpokládám, že to svedl na taxíky. Susy jsem vždycky říkala: Až budeš velká, ať tě ani nenapadne začít si se ženáčem, takovou blbost nikdy nedělej. Jo, mami, odpovídala stejně klidným tónem, jako bych ji nabádala, aby nepila kafe před spaním, protože pak neusne.

Ničeho nelituju. Já totiž, děvčata, stejně jako dobré fotbalové kluby, neprodávám svou kůži lacino. A Čahoun dodneška pláče, ví totiž, že dokud se nerozvede, nesmí se u mě ani ukázat. Možná že to jednoho krásného dne udělá, ale já už tu nebudu, abych na něj čekala. Třeba zrovna zítra potkám někoho jiného, stejně jako jsem nedávno potkala toho Řeka. Ale je jasné, že se vším tím trápením, které na mě v poslední době doléhá, se všemi těmi jehlami, co se mi zabodávají do srdce, nejsem zrovna v nejlepším stavu, abych se s někým seznamovala.

Po pravdě řečeno, čert vem Čahouna i všechny ostatní. V hlavě mám úplně jiné věci. Všechno to, co mi řekli doktoři o Susyině nemoci: změna sebehodnocení, nespavost, euforie bez zjevné příčiny, podrážděnost, úzkost. O takových věcech mluví. Taková slova jsem se musela naučit. To je teď můj život.

Před pár dny mi jedna zákaznice vyprávěla o kmeni amerických indiánů, kteří žijí na malém ostrůvku v Arktidě, na severu, daleko na severu. Překvapilo mě, když říkala, že tam každý rok okolo desátého května vyjde slunce a zapadne až na konci srpna. Ta myšlenka mi utkvěla v hlavě. Den, co trvá tři měsíce. Samozřejmě se můžete ptát, co je to den. Ale já nemůžu dostat z hlavy tuhle noční můru plnou světla. Jak pak zahnat ďábla, aby přestal kroužit kolem mého domu a šel se konečně uložit ke spánku? Neustále světlo, v jakoukoliv denní i noční hodinu, žádný oddych, jenom bílo, zář, sluneční výheň beze stínu. Skoro pořád slunce. Jako by se nic nedalo dělat vskrytu. Obrovský, žhnoucí, vyčerpávající den. Jak musí ti indiáni toužit po noci, po odpočinku ve tmě. Cítím se stejně bezbranná jako oni tváří v tvář tomu světlu, které září bez slitování, staví člověka na pranýř, mučí ho.

Do prdele práce.

Ale brzo už přijde noc. Brzo přijde.

Simona

Všechny máme nějakou úchylku. Tohle je ta moje: obrací se mi žaludek, když vidím, čeho jsou ženy schopné, aby si udržely muže. Udělají pro to cokoliv. Muži nejsou nic jiného než symbolický objekt — a věřte mi, že bez tohohle symbolu se dá docela dobře žít. Ztotožňuji se s tvrzením, že symbol vzniká jen z toho prostého důvodu, aby reprezentoval něco jiného, a tuhle jeho metaforickou a alegorickou podstatu je třeba řádně zdůraznit. Ale podílet se na tom nehodlám. Štve mě, když musím být svědkem toho, jak jsou ženy připravené vykrvácet, jenom aby nezůstaly samy. Kdo kdy řekl, že single život je nějaká tragédie?

Nejprve mi dovolte, abych se představila: mé jméno je Simona — moje matka totiž horlivě uctívala svatého Šimona, takže si nemyslete, že třeba došla osvícení po přečtení knihy Druhé pohlaví. Je mi jednašedesát, vystudovala jsem sociologii na Katolické univerzitě, tíhnu k levici a víc než půl života jsem bojovala za rovnoprávnost žen a za respekt k jejich odlišnostem. Byla jsem u toho, když se v téhle zemi začaly tvořit první spolky a vést debaty, když se začalo analyzovat, popisovat a vycházely první články na tohle téma. Dalo by se to nazvat opravdovým zrodem ženského liberalismu v Chile, i když se určitě najde i nějaká historička, která se mnou nebude souhlasit. Jistě, i dřív tu existovaly ženské spolky, které postupně připravily půdu pro radikální změnu, ale až teprve my jsme studovaly genderovou problematiku jako takovou. Když jsme kolem sebe začaly šířit povědomí o tom, co znamená slovo feminismus, měli nás za skutečné vyvrhele. Jak odporné slovo se z toho stalo! Démonizované, pokroucené, otřepané, omšelé. Přitom je to tak jednoduché. Snažily jsme se o humánnější svět, ve kterém má žena stejné postavení a stejná práva jako muž. Jednoduché — co to říkám? Zbořit systém, který tu byl po tisíciletí, změnit rozložení moci… to je přece titánský úkol! Ne že bychom přímo vyšly do ulic, v jedné ruce podprsenku a ve druhé nůžky, nedělaly jsme takový povyk, a to z jednoho prostého důvodu. Chile bylo tou dobou chudá země, svět ještě neprošel globalizací, a tak jsme na tu párty přišly tak trochu pozdě. Teprve po čase jsme se dozvídaly o severoamerických a evropských ženách, které už mezitím vybojovaly řadu vlastních bitev. Četly jsme Betty Friedanovou v době, kdy už na jiných kontinentech prošla její Ženská mystika tisíci rukama a byla z ní ohmataná a podtrhaná knížka. Přišly jsme pozdě, a v té době už tu byla diktatura. Myslím, že není třeba rozvádět, jak může vypadat machismus v době vojenské diktatury. Když vidím dopoledne v parku otce, jak chová v náručí dítě a krmí ho z láhve, usměju se a mám chuť jeho ženě pošeptat do ucha: Řekni mi, šťastné stvoření, víš, proč můžeš jít na pracovní jednání, zatímco se tvůj muž stará o dítě? Je to díky všem těm ženám, které bojovaly před tebou, díky tvé matce, kterou za diktatury zbili osmého března na ulici policisté, díky tvé babičce, která podporovala sufražetky, díky těm severoamerickým dělnicím z továren, které se vzbouřily a odmítly pracovat, díky Simone de Beauvoirové, Doris Lessingové, Marilyn Frenchové, a díky tisícům a tisícům dalších žen.

V angličtině, což je jazyk, který často používám k práci i k přemýšlení, má slovo příběh dva významy, jeden konkrétní a druhý obecný. Příběh v užším slova smyslu se označuje jako story, vyprávění, zatímco příběh v širším slova smyslu se překládá jako history, dějiny. Story se dá přeložit také jako povídka.

Tohle je povídka o mém životě.

Pocházím ze zámožné, rozvětvené rodiny a mé dětství by mi nejspíš záviděly všechny postavy z knih Charlese Dickense. Je to tak, šťastná dětství existují a to moje mezi ně patřilo. Díky tomu jsem víceméně měla důvěru ve svět i v sebe. Podvědomě jsem cítila, že jsme pány vesmíru. Nebo alespoň téhle země. Mí předkové se podíleli na budování republiky a to se pak předávalo z generace na generaci. Byli jsme zapálení pro službu veřejnosti. Už od nejútlejšího mládí jsem poslouchala politické projevy a matka mě občas brala na nějaký ten pochod nebo shromáždění. Kam až má paměť sahá, vedli jsme u večeře různé debaty a každý směl pěkně od plic říct svůj názor. Díky tomu jsem poměrně zvědavá a dobře informovaná. A má rodina taktéž, ale jenom do chvíle, kdy debata sklouzla k náboženským tématům. To pak zmizel veškerý zdravý rozum a racionální uvažování a často zaznívaly opravdové nesmysly. Chodili jsme of course do katolické školy (byla také americká, a tam začala moje láska k angličtině), a celých dvanáct let jsem každé ráno jezdila tramvají. Líbilo se mi to její rytmické drncání a také to, že měla trolejové vedení. Jak nádherná byla krajina dětství za dob naší generace. Ve škole byste nám nejspíš říkali „pánbíčkáři“. Všichni jsme byli pánbíčkáři. Nedělali jsme nic jiného, než že jsme se modlili a chodili na mši. Slavili jsme všechno možné, měsíc Panny Marie, půst… zkrátka a dobře, hodně jsme se postili a skoro každý den jsme chodili ke svatému přijímání. Jsem si jistá, že se to všechno negativně odrazilo na mé inteligenci. Byli jsme skrz naskrz nasáklí zbytečnými morálními skrupulemi. Všechny dívky včetně mě chtěly být jeptiškami, aby uspokojily přísného, náročného Boha. Bible mě ale zaujala. Jahve na mě udělal dost špatný dojem: jak by Bůh mohl být tak sobecký, krutý? Nový zákon mě ale uklidnil, osoba Krista upokojila mou duši a utišila strach, který ve mně vyvolával jeho Otec. Nádherná postava.

Měli jsme nepřeberně pravidel. Svět okolo nás jako by neexistoval, a ten náš byl tak nádherný. Mé vzpomínky jsou plné slunečního svitu, který nic nemůže zastínit. Pamatuji si na tu hřejivou každodenní rutinu. Na ty bytelné, obrovské kuchyně. Na chůvy jako z pohádky, které nám vyprávěly příběhy (a cpaly nás laskominami, jen co je pravda). Na to, jak bezpečně jsem se cítila, když jsem slyšela otcův hlas. Skutečný život šel zcela mimo nás (a tak si říkám, jestli jsou mé dcery šťastnější, když jim nic neunikne). Nikdy jsem nepotkala nikoho v mém věku, kdo by chodil do státní školy. Nejen proto, že jsem žádné přátele ze státní školy neměla, ale i proto, že jsem sotva tušila, že existuje něco jako státní vzdělávání. Všechno, co jsme dělali a o čem jsme mluvili, se týkalo jen toho, co obklopovalo nás. Pomyšlení, že tam venku jsou ještě jiné světy, tak blízko, vedle mě, ve stejném městě, že existují paralelně k tomu mému, bylo až neuvěřitelné. Byly tu, dýchaly stejný vzduch, ale já jsem o nich nevěděla, neviděla jsem je.

Hodně jsme dbali na zevnějšek, jako by každému z nás rodiče řekli: nepatříš jenom sobě, nezapomeň na to. Dobrým příkladem bylo oblečení a způsob naší mluvy. Byli jsme vždycky dobře oblečení, always. Ženy v té době nenosily kalhoty. Nosily jsme průhledné punčochy, které se připínaly spínacími špendlíky na spodní prádlo — něco na způsob podvazku, no nebylo to moc sexy. A pak k naší úlevě přišly panties, kalhotky. Jako dospělá jsem už na sebe nikdy průhledné punčochy nevzala, jako by za všechnu tu hloupost a nedostatek fantazie mohly ony. V patnácti nás oblékali jako staré mladé, chodily jsme v hedvábných nebo šantungových šatech a upnutých a vypasovaných pollerách, ve dvoudílných tvídových kostýmcích, lodičkách na podpatku a s natupírovanými vlasy. Když se dívám, jak si mé dcery oblékají ty své příšerné hadry a cuchají si vlasy, když jdou na večírek, divím se, proč jsem se narodila do tak špatné doby (nikdy si nejsem úplně jistá, jestli jsou už oblečené, nebo ještě v pyžamu, vypadá to stejně). První džíny jsem si pořídila až ve druhém ročníku na univerzitě. Ale už dost o tom, jaké v té době bylo Chile — byli jsme chudá země, a dokonce i ti nejbohatší žili prostě.

A pak mluva, prokletá a zároveň požehnaná, která neúnavně odhaluje pravou podstatu věcí a určuje vaše postavení ve světě, dává vám identitu. Díky ní se ukáže, jací doopravdy jste.

Stejně jako všechno ostatní i náš způsob mluvy byl upjatý, hodně upjatý. Když na to vzpomínám, dochází mi, jak chudá a osekaná naše slovní zásoba byla. Příliš mnoho slov se prostě vyškrtlo, protože byla nějakým způsobem podezřelá, a tak nám chyběla pojmenování pro některé věci. Dám příklad: výraz ambo, dvoudílný oblek, se dostal do kategorie slov, jež se nesměla říkat. Ale pak přišla chvíle, kdy jsme potřebovali nějak nazvat pánský oblek, který má sako jiné než kalhoty, ale stále ještě se k sobě hodí, a nebylo jak ho pojmenovat. Pamatuji si na chvíli, kdy to slovo přede mnou poprvé použil můj přítel. Už jsem se za ty roky oprostila od svého backgroundu a předsudků, ale vzpomínám si, že v tom momentě jsem úplně ztuhla. Právě jsme vstávali z postele — opravdu jsem zrovna prožila intimní chvilku s někým, kdo používá slovo ambo? (Když jsem ho vlídně požádala, aby to už neříkal, udělal mi přednášku o tom, jak chudá je slovní zásoba mé sociální skupiny, o nedostatku kultury, bla bla bla, pitomec jeden, neměl špetku smyslu pro humor!)

Nadávky neexistovaly. Občas jsem nějakou zaslechla od bratra, když jsme se hádali, ale nikdy ne před rodiči. A už vůbec ne ve škole, byla to dívčí škola a tam to bylo prostě nemyslitelné. Otec ani matka před námi nikdy neřekli nic nevhodného, a stejně tak zbytek naší rozvětvené rodiny. Chyběla mi taková ta potrhlá prostořeká teta, jakou mají skoro všichni. Takže když jsem přišla na univerzitu a zaslechla nějakou nadávku, musela jsem dvacetkrát polknout a kousat se do rtu, aby nikdo nepoznal, jakou z toho mám hrůzu. Když jeden z mých spolužáků nazval vyměšování „sraním“, málem jsem omdlela. Nikdy bych si nepomyslela, že to bude jedno z mých nejoblíbenějších slov. (Vyser se na tohle, zasraný tamto, seru na to atd. Miluju to slovo… skvěle zdůrazní, co říkáte!) Povím vám jednu vtipnou příhodu, abych vám to ještě lépe přiblížila. Jednou jsem jela s matkou autem po třídě Providencia, měly jsme v plánu nějaký shopping, a máma řídila svůj pick-up značky Volvo. V té době jsem byla ve třetím ročníku na sociologii, takže mi mohlo být tak okolo dvaceti. Najednou to do nás zezadu napálil taxikář, ozvalo se praskání kovu a kvílení brzd, byl to pro nás pěkný šok. Hodilo to se mnou dopředu, praštila jsem se čelem o přihrádku na brýle. A v tom okamžiku jsem zažila schizofrenní pocit, že jsem jiný člověk doma a jiný na univerzitě — zařvala jsem: Do prdele! A nebudete tomu věřit, matka, místo aby vystoupila z auta a šla se hádat s taxikářem nebo zjišťovat škody, se naklonila přes mé sedadlo, otevřela dveře na straně spolujezdce a vážným hlasem pravila: A ven!

Nic, co souviselo se sexem nebo s tělesnými potřebami, nemělo jméno. A samozřejmě ani genitálie.

Byli jsme tak dokonalí.

Ale teď se vrátím zpátky na začátek. Dětství jsem měla šťastné, dospívání jsem si opravdu užila, dost jsem se učila, ale vždycky se našel čas na večírky, kamarádky i nějaké to randění. Byla jsem docela hezká, a taky drzá jak opice. Kluky jsem si mohla vybírat podle libosti, byla jsem v jednom kuse zamilovaná.

Společenské akce se většinou konaly u někoho doma. Chodilo se i na zábavy, ale jenom na pár diskoték, kam nás rodiče pustili. Třeba na diskotéku U Čarodějky ve čtvrti La Reina, ten dům zrovna nedávno zbourali, k velkému smutku lidí z mé generace. Anebo nahoru do Rachoty, skoro na úpatí hor. Tam směly holky jenom tehdy, když je nějaký kluk pozval. Neexistovalo, že by tam šla dívka sama, to ani náhodou. To by bylo stejně trapné jako promenádovat se po náměstí Plaza de Armas jenom ve fíkovém listu. Takže když nějaká holka neměla úspěch u kluků, jednoduše měla smůlu, protože ji nikdo nepozval. A ten dotyčný kluk si samozřejmě hrál na kavalíra a všechno platil, my bychom neotevřely peněženku ani v žertu. No a pak tu byly soukromé večírky v domech mých kamarádek a tam bylo zvykem, že pro nás kluci chodili a brali nás k tanci. Když byla nějaká dívka hodně žádaná, přidělovala svým tanečníkům čísla. Bylo to něco jako taneční pořadník z bálů minulého století. Pamatuji si, jak jsem se naparovala, když jsem přidělila číslo deset. To pomyšlení, že je tu nějaký ubožák, který pokorně čeká na desátý tanec, aby si se mnou mohl zatancovat! No hrůza. A ošklivky… celý večer leštily židle. Tak jsme tomu říkaly, když zůstaly sedět, protože pro ně nikdo nepřišel.

Sex byl tabu. Heslem našeho společenského života byla cudnost. Existovalo nepřeberně pravidel, třeba při tanci. Tolik a tolik centimetrů mezi tebou a mnou. Žádné tváře u sebe, tomu se říkalo cheek to cheek a dělali to jen ti, kteří spolu chodili, a „coury“. Tak se říkalo každé ženě, která byť jen o milimetr vybočila ze zavedených konvencí. Být coura bylo to nejhorší, co se člověku mohlo stát. Couru nikdo nechtěl za ženu. Když spolu dva chodili, vodili se za ruce a po nějaké době se směli políbit. Ptáte se, jak jsme to řešili, když to na nás přišlo? To by mě samotnou zajímalo… Nic takového pro nás neexistovalo. Tak někdy před koncem střední, když už jsme byli trochu starší, se rázem polibky stávaly stále žhavější a žhavější a bylo potřeba tomu druhému chytit ruku, abyste odolali pokušení. Věděly jsme, z toho či onoho zdroje, že to kluci nějak řeší, ale s holkami, které nejsou jako my. To se tolerovalo. Měli přece právo upustit páru. A panenství? Co vám mám povídat. To bylo něco daného, přirozený stav věcí, se kterým všichni počítali, včetně nás samých. Ani nám nepřišlo na mysl vstoupit do manželství jinak než neposkvrněné. Panenství bylo tak strašně důležité, že námi prorostlo skrz naskrz, prostoupilo naše nervy a svaly, až bylo skoro nemožné se osvobodit.

Ale než budu pokračovat, chtěla bych se vrátit ke způsobu, jakým jsme mluvili. Je snad jazyk něco jako svěrací kazajka? Rubáš? Úplně nás dusil, zacpával nám ústa! Dokonce i teď, po všech těch letech, se občas přistihnu, že podléhám předsudkům. Myslí si snad někdo z vás, že se dokáže oprostit od toho, co se v mládí naučil? Člověk se může vzbouřit, osvobodit, ale nikdy nebude úplně volný.

Když jsem přišla na univerzitu, můj život se od základů změnil. Ocitla jsem se ve světě, kde nebyli všichni stejní, a s překvapením jsem zjistila, že v mé zemi žijí i úplně jiní lidé, než jsem já. Šla jsem studovat sociologii, protože jsem doufala, že mi trochu pomůže porozumět světu. Jenomže ve výsledku jsem byla ještě zmatenější než dřív. To bylo na konci šedesátých let, v posledních letech vlády prezidenta Freie Montalvy. Chilská společnost se radikalizovala, podobně jako i jinde ve světě. V tomhle prostředí bylo dost těžké zůstat pravičákem. Všechno, co stálo za to, bylo na druhé straně, kněží oddaní revoluci, Che, Daniel Cohn-Bendit, Miguel Ángel Solar, a také povstání na Katolické univerzitě (ti namyšlenci z Chilské, co se na nás vždycky koukali svrchu, se dodnes nesmířili s tím, že jsme obsadili Katolickou dřív než oni Chilskou). Z nějakého důvodu, který jsem tehdy moc nechápala, všechno, co souviselo s uměním, nenávidělo pravici. Spisovatelé, básníci, muzikanti, herci, malíři i filmaři, všichni to byli levičáci. Také to vypadalo, že jejich doménou je sexuální svoboda. Sečteno a podtrženo, všechno zábavné a podnětné se dělo na druhé straně.

V té obrovské záplavě pochybností a bortících se dogmat zůstala pohřbená řada idejí, jiné se naopak zrodily. Nejhůř dopadla moje víra. Prostě zmizela. Jak by řekl Updike: The Holy Ghost… who the hell is that? Some pigeon, that’s all…

Vyměnila jsem náboženství za politiku. Vrhla jsem se do boje pod praporem levice.

Můj příběh je stokrát omletý. Vzpurná dívenka, která opustí svou sociální třídu a jde dělat revoluci. Učebnicový příklad! A teď jsem tady, o čtyřicet let později, a zjišťuji, že jsem celý život žila podle nějaké ideologie, jednou té, podruhé jiné, měnil se jenom obsah.

Abych se nerozpovídala víc, než je nutné, řeknu jen, že jsem z těch, kteří — vyjádřeno jazykem mé profese — přešli od etiky přesvědčení k etice zodpovědnosti. Byl to obtížný přechod a myslím si, že jsme ho zvládli celkem úspěšně, díkybohu jsme nezamrzli v období adolescence. V tomhle prostředí jsme se naučili, jak dospět — a skoro vždycky metodou šoku.

Zamilovala jsem se do jednoho kluka, který studoval stejný obor jako já, byl o pár ročníků výš a dělal na našich hodinách asistenta. Jmenoval se Juan José a byl moje první velká láska. Dlouho jsem se zdráhala náš vztah nějak formalizovat. Potom, jak striktní byl můj dosavadní život, mi připadalo báječné chodit s více muži najednou. Mezi pouličními manifestacemi a čmáráním po zdech jsem objevila, že sex je vlastně fantastická věc, a nechtěla jsem si ho nechat ujít. Kdybych se po ukončení školy vdala za nějakého toho budoucího podnikatele nebo politika, což se ode mě očekávalo, a zůstala za něj provdaná dodnes, podobně jako hodně mých spolužaček ze střední — skoro všechny, po pravdě řečeno —, pak bych za celý život poznala vlastně jen jedno mužské tělo.

Rozhodnutí za nás učinily okolnosti. Juan José, Juanjo, jak jsem mu říkala, dostal stipendium, aby mohl jít studovat magisterské studium na Duke University v Severní Karolíně. Museli jsme se vzít. Mé vykrucování z vdavků pokaždé skončilo takhle: Simono, opovaž se zase začít s těmi svými liberálními proslovy, nebo zůstaneš bez víza. Gringové dokážou být pěkně protivní.

Mám na tu dobu krásné vzpomínky. Každý den jsem blahořečila existenci pilulky — tedy té antikoncepční, abychom si rozuměly —, protože s tím skrovným stipendiem, ze kterého jsme žili, by těhotenství přišlo opravdu nevhod. Znám ženy, které si tuhle bezstarostnou dobu manželova stipendia, plnou příležitostí ke vzdělávání, nedokázaly užít a místo toho své muže dotlačily k tomu, aby si s nimi pořídili děti. Řešily si tak vlastní touhy a obavy a ani v nejmenším se neohlížely na to, že se jejich partneři musí soustředit na studium. Já jsem naopak ani na minutu nezapomněla, jak velké úsilí Juanjo vynakládá a jak ohromnou svobodu mám, abych si užívala volného času. Přišlo mi to jako dar z nebes. Zapsala jsem se na nějaké kurzy na katedře anglistiky, ale záhy jsem zjistila, že vlastně lingvistiku a fonetiku nesnáším a že mě baví jen samotné čtení. Všechny ty analýzy mě téměř připravily o potěšení z četby. Protože přesně to na univerzitě se všemi knihami dělají, analyzují je… Takže jsem z kurzu odešla a s pomocí úžasné univerzitní knihovny i vlastních poznámek jsem se začala systematicky věnovat tomu, co mě doopravdy bavilo. Celé měsíce jsem četla, natažená na jediné pohovce v našem bytě. Chile se hroutilo a já jsem mezitím koketovala s pohledným panem Darcym a otevírala dveře vily Brideshead.

V Chile se rozdělovaly rodiny, jedni nenáviděli druhé, prohloubila se agrární reforma, lidé přicházeli o půdu… prostě celý ten proces, který nás dovedl ke smrti prezidenta Salvadora Allendeho. Byli jsme první země na světě, která dovedla socialismus k moci demokratickou cestou. A jak to dopadlo, to víme všichni, raději bych se u toho moc nepozastavovala, jsou bolesti, které nás budou pronásledovat až do konce života.

Během diktatury jsme se vrátili na Duke University. Juan José šel studovat doktorát a já jsem měla krátce po porodu první dcery, Lucíi. Tentokrát jsem si už nemohla dopřát ten luxus pohrdnout lingvistikou. Celý můj svět tvořily pleny, kojenecké láhve, mrkvové a mangoldové kašičky. Hodiny a hodiny jsem trávila doma, naprosto vyřízená ze severoamerické zimy, a srdce se mi pomalu měnilo v kámen. Najednou jsem ucítila, jak mi pod nohama puká zem. Vrátila jsem se s dcerou do Chile a manželství bylo u konce.

Musela jsem ještě vystřídat několik partnerů, než jsem našla Octavia, lásku svého života. Fucking Octavio. Oba jsme se narodili ve znamení lva, a tím je vlastně řečeno vše podstatné. Oheň, čistý oheň. Jen zřídkakdy jsem potkala pár, který by byl vášnivější než my dva. Zbožňovali jsme se, nenáviděli, při hádkách jsme připomínali Italy z chudinské čtvrti v Neapoli, milovali jsme se jako dvě divoké šelmy, cestovali, povídali jsme si, četli stejné knihy, měli jsme se neuvěřitelně dobře. Chtěla jsem s ním otěhotnět, už jen proto, jak obrovskou lásku jsem k němu cítila, a povedlo se mi to, i když z jeho strany se to nesetkalo s velkým nadšením. A tak se narodila má druhá dcera, Florencia. Má matka byla svatá žena, postarala se o obě holčičky, když bylo potřeba, takže jsme mohli nerušeně pokračovat v cestování a v našem zběsilém životním tempu. Byla jsem s ním něco přes dvacet let. Ptáte se, z jakého důvodu může ztroskotat takový vztah, po dvaceti letech, v našem věku? Zní to neuvěřitelně. Ale… prostě se to tak semlelo. Octavio měl problematickou povahu a byl závislý na televizi. Nebo na fotbalu. Nebo na obojím. Měl, stejně jako jeho zbožňovaný přístroj, v hlavě tlačítko ON/OFF, a když se přepnulo na ON, pánbůh nám pomáhej.

Je to moje chyba, of course. Nikdo mě nenutil, abych si ho brala. A věděla jsem to už od začátku. Když jsme spolu chodili asi tak tři měsíce, pozval mě do Španělska, kam musel na pár dní pracovně, a tak jsme si řekli, že si potom zajedeme na týden na jih. Jela jsem s ním, věděla jsem totiž, že cestování odhalí věci, které se při běžném každodenním životě ve městě snadno skryjí. Říkala jsem si, že si tam o něm udělám jasný obrázek. Půjčili jsme si auto a přes různá městečka jsme dojeli do Sevilly. Po ubytování v hotelu jsme vyrazili na procházku a všimli si plakátu, kde se psalo, že ten večer bude v divadle Maestranza vystupovat Joan Manuel Serrat. Hrozně mě to dojalo (bylo to v dobách diktatury, Serrat měl zakázáno do Chile vstoupit) a domluvili jsme se, že se půjdeme na to vystoupení podívat, děj se co děj. Časně jsme povečeřeli a šli jsme si na chvíli odpočinout do hotelu, než vyrazíme. Octavio se natáhl na postel a zapnul televizi. Zrovna hrál Manchester United a on se zabral do sledování zápasu. Za čtvrt hodiny jsem ho poprosila, jestli by se mohl zvednout, že už musíme jít do Maestranzy. Odpovědí mi bylo jen strohé „počkej chvíli“. Posadila jsem se na postel. Každé dvě minuty jsem kontrolovala hodinky. Octavio, přijdeme pozdě. Neboj, vždyť už jdeme. Když už bylo potřeba okamžitě vyrazit, stoupla jsem si před obrazovku a rozhodně řekla, že musíme jít. Tehdy jsem poprvé uviděla, jak se mu ve tváři změnil výraz, zrudl, zakalily se mu oči a ústa se zkřivila do ošklivého šklebu. Zařval na mě: Uhni, nic nevidím! Octavio na mě ještě nikdy předtím nezvýšil hlas, takže jsem na něj zůstala nevěřícně koukat, bez hnutí, jakoby zhypnotizovaná. Zopakoval výhružným tónem: Uhni, nic nevidím. Probrala jsem se ze šoku, vyběhla z pokoje a šla na koncert, sama. Tlačítko se přepnulo na ON. A já jsem šla městem, zaražená, smutná a rozzlobená, a přemýšlela jsem: tohle že je můj nový přítel? Ten člověk, se kterým jsem vyrazila na výlet, se někam vypařil. Věděla jsem, že musím nasednout na nejbližší letadlo a vrátit se do Chile. Choval se ke mně opravdu hrozně, a navíc nesplnil to, co slíbil. To pro mě bylo dost na to, abych ten románek ukončila. Dnes je to Serrat, kdo ví, co to bude zítra! Už toho o něm vím dost na to, abych s ním dál nezůstávala.

Přišel asi v polovině koncertu, jako by se nic nestalo. A já jsem na to zatracené letadlo do Chile nenasedla.

(Během našeho vztahu jsem mu mockrát řekla, jak hloupá jsem tenkrát byla, že jsem to neudělala. A on odpovídal pokaždé stejně: Víš, o co bys přišla? Kdo na světě by tě miloval víc než já? S kým bys byla šťastnější? A nejhorší na tom je, že když se na to člověk podívá takhle, tak měl pravdu.)

Otázka za milion: proč jsem se zamilovala do tak necitelného člověka? Protože takový nebyl pořád, objevovalo se to jenom tu a tam, když se mu v mozku přepnulo to slavné tlačítko. Také byl naprosto posedlý vším, co se týkalo jídla. Nikdy předtím jsem v tomhle ohledu neslyšela tolik pravidel, co a jak se má dělat. S ním prostě nikdy nic nebylo správně. U nás doma se považovalo za nevychované mluvit o jídle. A já pitomá dopadla tak, že jsem žila s člověkem, který neřešil nic jiného. Já jím ráda, ale dokážu sníst cokoliv. (Musím uznat, že v jiných oblastech byl Octavio zlatý, ale jídlo bylo opravdu každodenně omílané téma, víc než cokoliv jiného, takže bylo těžké si toho nevšímat.)

Jedna zábavná historka: měla jsem těsně před porodem Florencie a zrovna v těch dnech se hrál Pohár osvoboditelů. Octavio ležel natažený na posteli a sledoval zápas, naprosto mimo realitu. Byla zrovna siesta a já jsem se vedle něj snažila trochu si zdřímnout, i když jsem věděla, že se mi to kvůli hluku televize nepodaří. Zvedla jsem se a šla do kuchyně, abych si vzala něco k jídlu, a když jsem šla po chodbě, ucítila jsem cosi jako píchnutí a pak divný chlad mezi nohama, po kterém následoval proud vody. Když jsem si uvědomila, co se děje, vykřikla jsem: Octavio, praskla mi voda! Žádná odezva. Očividně mě neslyšel. S obtížemi jsem došla do ložnice, zmáčela jsem přitom celou podlahu, a znovu jsem na něj zařvala: Praskla mi voda! On se na mě podíval. Jak by také něco takového mohl přehlédnout? Já, tlustá jako hroch, s nohama od sebe, a proud vody. A myslíte si, že se bleskurychle zvedl, našel klíče od auta a dovezl mě do porodnice? Ne. Řekl mi: Počkej chviličku, už bude konec prvního poločasu. Vzpomínám si, že jsem mu tenkrát v němém zoufalství vzala z ruky ovladač a mrskla s ním o zeď, až se roztříštil na tisíc kousků. Alespoň to ho dokázalo překvapit. Ve zdi už navždy zůstala díra, a když jsem se na ni o patnáct let později naštvaně dívala, říkala jsem si: sorry, baby, co ještě sakra děláš vedle tohohle hovada?

Když jsme byli malí, měla jsem psa, kterému jsem věnovala všechnu svou lásku. Jmenoval se Copito. Copito se mnou jedl, chodili jsme spolu na procházky, spal se mnou v posteli, ani na chvíli jsme se neodloučili. A protože jsem byla dobrá katolička, rozhodla jsem se, že Copito musí jít k prvnímu svatému přijímaní, stejně jako před nedávnem já. Zorganizovala jsem celý obřad, pozvala sourozence, rodiče, chůvy a některé bratrance. Vyrobila jsem přáníčka, stejná, jaká jsem dostala já. Vzala jsem kus kartonu, nakreslila na něj anděly a jesličky a všechno jsem vystříhala. Dozadu jsem dala větu z evangelia, Copitovo jméno a datum. Všechno šlo jako na drátkách. Ale den před obřadem šel okolo jeden z mých bratrů a uviděl… jak na zahradě biju Copita! (To on obyčejně vypráví tuhle historku, ne já.) Vyděsil se a přišel ke mně, aby zjistil, co se stalo. Když on se nechce modlit otčenáš, řekla jsem mu celá rozzuřená. Už hodiny ho to učím a on se nechce modlit!

Lidé se nemění. Můžete se třeba stavět na hlavu, ale tohle je potřeba si zapsat za uši a zbytečně neztrácet čas a energii, je to jen plýtvání silami a zbytečné trápení. A jestli Bůh na světě stvořil nějakou schopnost přizpůsobení, pak si ji zabraly ženy. Na muže nezbylo. Nikdy se nemění. Jenom snad díky prozacu, když už dosáhnete toho, aby si ho vzali.

Mimochodem, když už jsme u toho prozacu. U léků je rozdíl mezi pohlavími poměrně zásadní. Muži mají pocit, že jsou skutečnými muži, když „své problémy zvládnou sami“. Sami znamená bez léků a terapie. Berou jako velké dobrodružství svého mužství, že se dokážou s problémy vyrovnat bez chemie. Odkud se vzala taková pitomost? Slýchala jsem muže vyprávět o tom, jak pyšně se cítili, když se dokázali dostat z deprese sami, vlastními silami. To jim vážně nedochází, že je chemie může zachránit? Že jedna pilulka denně, jedna hloupá mrňavá pilulka, může rozhrnout temné závoje, které zakrývají slunce?

Octavio samozřejmě považoval všechno, co mělo co dělat s terapií a psychiatrickými léčivy, za horor.

Když jsem od Octavia odešla, všichni říkali, že jsem hloupá, bláznivá. Stalo se to takhle. Chodila jsem na terapii k Nataše a brala jsem příslušné léky. On měl jen matnou představu o tom, co se děje. Záležitosti týkající se citů šly vždycky tak nějak mimo něj. Snažil se mě podpořit, ale protože ničemu nerozuměl, nebyla mi jeho podpora nic platná. Myslel si, že mě musí „vytáhnout z deprese“ tak, že pro mě bude vymýšlet rozličnou zábavu. Rozhodl se, že pojedeme do Číny, že prý mi cestování prospěje. Nechápal, jak velké úsilí mě stojí už jenom vstát z postele… Pronajala jsem si dům na pláži, abych tam strávila nějaký čas, daleko od jakéhokoliv tlaku. Slíbila jsem mu, že mě tam může o víkendech navštěvovat.

Když poprvé v pátek večer přijel, byl okouzlující. Přivezl košík plný dobrot, které mi obzvlášť chutnají: paštiku, sýr brie, domácí chléb, červené víno. Řekl mi, jak mu chybím, jak je všechno beze mě prázdné. Najedli jsme se v kuchyni a cítili jsme se tak blízko jeden druhému, zdálo se, že se chmury mých depresí zakalených dnů pomalu rozpouštějí. Když vyšel nahoru do ložnice, znepokojeně se rozhlédl a zeptal se: A kde je televize? V tomhle domě není televize, odvětila jsem. Jak jsi jenom mohla pronajmout dům bez televize? V mé situaci je to spíš úleva, bránila jsem se. Ale on zvýšil hlas: Vždyť dneska večer hraje Barça s Realem Madrid! Chvátal jsem, abych přijel ze Santiaga brzo a mohl se na to podívat tady. To je mi líto, odpověděla jsem, trochu vystrašená, že jsem mu o tom neřekla. Ale můžeme zavolat holkám, aby ti to nahrály. Tlačítko se přepnulo a on na mě začal řvát, obvinil mě, že jsem egoistka, že na něj nemyslím a že se k němu chovám hrozně. Octavio, to já tu mám deprese, sotva se dokážu postarat sama o sebe. Pohlédl na mě, rudý vzteky, úplný maniak, popadl klíče od auta a odešel. Na schodech ještě zařval: Už nikdy se do tohohle domu nevrátím!

Dívala jsem se za ním a říkala si, že je hrozné být svědkem toho, jak se z příčetného a inteligentního muže během vteřiny stane idiot. Vedle zápasu Barcelony byla má deprese jenom nepodstatný detail. Cítila jsem se jako ten blázen ze Steinbecka, kterému tolik chyběl dotyk jiné kůže, že prstem hladil v kapse myši.

A už se nevrátil. Zavolala jsem mu, připomněla mu svůj stav a to, jak jsem zranitelná, a prosila ho, aby mě přišel navštívit. Nepřišel. Vztek přetekl. Když jsem se za dva týdny vrátila do Santiaga, odešla jsem od něj.

Řekla jsem si, že už nikdy víc nechci být stokou pro špínu mého manžela. Manžel, to je cizí lidská bytost, která si myslí, že si na tobě může vylévat všechen svůj marast, vztek, strach, nešvary, frustrace a nejistoty, a to jenom proto, že s tebou žije, že s tebou vstoupila do svazku jménem manželství. To nemám ze sebe, četla jsem to v jednom románu. Hlavní hrdinka vyprávěla, že je „odpadkový koš“ svého manžela — mimochodem, napsala to žena —, a tehdy mi svitlo. Přesně takhle to máme skoro všechny. Která ne, ať zvedne ruku, abychom jí mohly zatleskat.

Všichni okolo mi s těmi nejlepšími úmysly připomínali, jak jsme spolu byli šťastní, jak jsme se měli rádi a jak nám spolu bylo krásně. Měli pravdu. Ale někde hluboko uvnitř mě zela rána. Kdybych měla zažít ještě jeden Octaviův kopanec, rozsypala bych se na kousíčky. Nebo bych ho prostě zabila. Krom toho jsem byla přesvědčená, že jednou skončí jako naprostý magor, vždyť kolik hodin televize mozek snese? Bylo mi naprosto jasné, že žít s ním by pro mě znamenalo ústupek. Kolik nebezpečí v sobě skrývá tohle slovo! Kam až člověk může ustoupit, aniž by tím utrpěla jeho identita a on sám před sebou definitivně ztratil respekt? Pokoušela jsem se představit si budoucnost. Kolikrát by se asi ještě tlačítko v jeho mozku přepnulo na ON?

Jako přesvědčenou feministku mě vyděsilo zjištění, jak moc klesla má sebeúcta. Říkala jsem si, že když se tohle děje mně, jak jsou na tom asi jiné ženy? Ten rozpor mě ubíjel, měla jsem pocit, že jsem podvedla sama sebe, že celý můj život je bluff.

Když jsme se poznali, darovala jsem mu krasopisně napsaný citát ze Shelleyho, který ho charakterizoval: „Ty jsi zázrak, ty jsi krása, ty jsi bolest“. Když pak zázrak a krása pominuly, poslala jsem mu o dvacet let později stejný citát s podtrženým posledním slovem.

Zůstala jsem sama. V té době mi bylo sedmapadesát let.

Zavrhla jsem možnost najít si nového partnera. Jak říkal náš pan prezident Aylwin, „trh je neúprosný“, a tak si muži, kteří by emocionálně a intelektuálně zvládli soužití se sedmapadesátiletou ženou, vyberou spíš sedmatřicítku. A pak… upřímně řečeno, neměla jsem chuť život znovu vnímat jako soužití dvou lidí. Už jsem měla všechno, co jsem mohla mít. A to, že jsem zůstala sama, jsem pociťovala jako obrovskou úlevu.

Už nikdy fotbal v televizi.

Už nikdy chlap s nepřítomným pohledem, natažený na posteli s dálkovým ovladačem v ruce.

Už nikdy neustálý hluk zapnuté televize.

Už nikdy špunty do uší, abych mohla usnout.

Už nikdy nemuset odcházet s knihou pryč a hledat si místo na čtení, protože v mém pokoji to nejde.

Už nikdy nemuset soupeřit s fotbalovým klubem Colo-Colo o špetku pozornosti.

Už nikdy:

„Simono, dojdi pro víno na večer, já teď nemám čas, právě začíná první poločas.“

„Proboha, Simono, hraje Chilská univerzita, nemohla bys něco udělat, aby byly holky zticha?“

„Poslyš, Simono, mohla bys vyvěsit telefon? Však ono se nic nestane, zatímco se budu dívat na zápas.“

„Tomuhle říkáš domácnost? Prázdná lednička… Jak to, že člověk ani ve svém vlastním domě nenajde špetku pochopení?“

„Simono, prosím tě, zhasni, nemůžu se koukat na televizi, když svítí lustr. Jdi si číst jinam.“

Už jsem nemusela mít na starosti jinou mysl, jiné tělo, jiné ambice, jiné domácí návyky, zkrátka a dobře cizí bolesti. Rozhodně jsem to pociťovala jako velkou úlevu. Nataša mi v tomhle odvážném kroku hodně pomohla. Když myslím na vdané ženy, říkám si, kolik z nich je tam, kde skutečně chtějí být. Občas jsem se při procházkách po své čtvrti v Santiagu dívala na domy a byty, na každodenní cvrkot za záclonami, a ptala jsem se, kolik z těch žen by si asi přálo být někde úplně jinde.

Mé vnitřní dilema bylo: buď se poddat cynismu, nebo opustit Octavia. Cynismus je prostředek, po kterém sáhne spousta lidí, zvláště s přibývajícími léty. Říkáme si, že už jsme přece dospělí, že nesmíme lásku vnímat jako něco absolutního, jedna skvrna přece neznamená, že je špinavý celý ubrus. A když je ta skvrna opravdu hrozná, postavíme na ni třeba vázu a hotovo. Je to tak zatraceně jednoduché! Cynismus je jako malý hádek, usadí se vám v zátylku a pokouší, láká.

Ale i když mě cynismus sváděl, nepodlehla jsem pokušení. Jsem na místě, které jsem si sama vybrala. My ženy nejsme zvyklé VOLIT, jsme uvězněné v naší závislosti, ať už ekonomické, nebo emocionální.

Je toho nicméně hodně, o co jsem přišla. Protože když dám na váhu všechno dobré a zlé v našem vztahu, jak mě o to vždycky žádal Octavio, vyjde mi, že to dobré bylo skutečně hodně dobré. To je také důvod, proč jsem s ním zůstala tolik let. Občas si říkám, zatraceně, bývali jsme si tak blízcí… Co se jenom stalo? Nikdy jsem nedokázala pobývat na stejném místě jako on, aniž bych každým pórem vnímala jeho přítomnost, to štěstí, to potěšení bylo tak velké, že jsem ho nikdy ani na chviličku nepřestala cítit… Vždycky když jsem si šla třeba pro sklenici vody, vyrušila jsem ho z četby novin, jen abych se ho mohla dotknout, takhle, zlehýnka, abych mu řekla, že ho vnímám, že jsem vděčná osudu za to, že tu se mnou je. Dotýkala jsem se ho často. Nikdy jsem ho nenechala, aby naši blízkost začal považovat za něco samozřejmého, byl za ni vděčný každý den. A s jakou ušlechtilostí mě miloval… nikdy jsem nic podobného nezažila. S láskou nikdy nešetřil, neodměřoval ji, nezvažoval. Miloval mě celým svým srdcem, byl naprosto otevřený a nikdy přede mnou nezavřel dveře, ani v těch nejhorších chvílích. Když jsem si k němu chtěla lehnout, vždycky mi něžně nadzvedl peřinu. Nikdy nepřipustil, abych pochybovala o jeho lásce, ani na jedinou vteřinu.

Byl to tak hluboký vztah, že jsem se do něj mohla ponořit, schovat se, cítit se chráněná před celým světem. Jen ne před ním. Tisíckrát jsem ho prosila, aby si zkusil léčit tuhle svou netečnost, závislost, nebo jak to nazývat, tu svou zlou povahu, protože jinak zničí tu nádhernou věc, která nás spojuje. Prosila jsem ho pořád dokola, protože jsem věděla, že dřív nebo později mě tahle jeho necitelnost, tahle prchlivost dožene k útěku. Neposlechl mě.

Je toho hodně, co jsem ztratila.

Už Shakespeare kdysi řekl: Love is merely a madness.

Mé kamarádky, zejména ty, které vedou víceméně konvenční život, mi vyprávěly, jak trapně působí osamělé ženy. Na každé svatbě na ně prý u stolu nějaká vyjde. Ty chudinky jsou prý neustále ve střehu, každým gestem dávají najevo, jak bídně na tom jsou. Prý se dokonce scházejí a dělají seznamy těch, kteří se rozvedli nebo ovdověli, aby mohly vyrazit do útoku. Snaží se vzájemně si vynahrazovat roli manžela, setkávají se, aby si spolu zašly do kina, vyzkoušely novou restauraci, strávily společně sobotní odpoledne a tak podobně. A já se ptám, proč nemůžou jít do kina samy? Není nic lepšího než vidět film bez vyrušování. Nejsem tu proto, abych kohokoliv soudila, ale je mi jich líto, přijde mi nefér, že v sobě neustále živí pocit, že jsou nějací psanci. Když mi vyprávěly, jaká je to hrůza nemít partnera, v duchu jsem se bránila: do háje se symbolickým objektem, konečně si budu žít tak, jak budu sama chtít. Ještě víc úzko mi bylo — a je — z toho, jak ženy slevují ze svých nároků, aby získaly muže. Jak jim přibývají roky, snižují svá očekávání a spokojí se s muži, o které by si v mládí neopřely ani kolo. Nakonec už nemají nároky žádné. Konec svobody. Kdyby doopravdy cítila, že má na výběr, vybrala by si ho? A tak potkávám skvělé ženy, jak se vedou za ruku s úplnými pitomci a všichni jsou nadmíru spokojení.

Jedna z mých sester se vdala za významného podnikatele a neustále plní „společenské povinnosti“ spojené s funkcí jejího muže. Já, poustevnice, ji sleduji, jak se upravuje před zrcadlem, a myslím na povinné formální konverzace, které ji čekají, na jídlo, které se bude servírovat moc pozdě, na hodiny, které musí vyplnit small talk, na to, jak bude předstírat zájem o společníka u stolu — který jí bude úplně lhostejný —, kolik drinků bude muset vypít, aby zahnala nudu, kolik inteligentních komentářů bude muset pronést, aby všichni uvěřili, že si její muž nevzal hloupou nánu, jak bude zemdleně myslet na postel, zatímco jí žena vedle ní bude vyprávět o eskapádách svých dětí, jak ji po příchodu domů budou bolet nohy z vysokých podpatků. A v tu chvíli si říkám: k čertu s takovou spoustou manželsko-společenských povinností! Vždyť každá lidská bytost má dost svých vlastních, proč si k nim přibírat povinnosti své drahé polovičky a přijímat je za své? Občas je pěkné toho druhého doprovázet. Pojď se mnou, jsem sám. Když člověk jde s tím druhým z vlastní vůle, dává to smysl. Já, první osoba, doprovázím druhou osobu. Sloveso doprovázím to celé tak nádherně spojuje. Ale když se to rozšíří o třetí osobu: pojď, doprovoď mě doprovodit jiné… ne, to teda ne.

Pár se skládá ze dvou autonomních bytostí. Není to fúze, proboha!

Myslím si, že každá lidská bytost se rodí s určitou mírou schopnosti snášet nudu. Není pochyb o tom, že někteří dostali do vínku větší porci než jiní. Ale můj názor je ten, že je třeba být ve střehu a rozpoznat okamžik, kdy se naše porce vyčerpá. Je naší povinností to zjistit včas. Když si to neuvědomíš, můžeš dost fatálně ztroskotat. Pozor! Už jsi překročila svou životní dávku nudy? Tak uteč, skonči to, zdrhej. Neubližuj si.

V přesvědčení, že přílišný optimismus je nevkusný, jsem se pokusila věci relativizovat. Řekla jsem si: Simono, teď se můžeš dívat na cestu s rozsvícenými dálkovými, nebo potkávacími světly, tak si vyber. Důležitým detailem bylo, že Lucía, má starší dcera, už tou dobou byla vdaná a Florencia studovala v Anglii doktorát. Takže role matky už nebyla tak zásadní.

Přestala jsem se hnát za pravdou, zaměřila jsem se na fantazii. Byla jsem si naprosto jistá, že jsem v životě zažila chvíle čisté pravdy, ale teď v ni už nevěřím a ani ji nepotřebuji. Naopak má žízeň po fantazii roste s každým novým dnem, jakmile ráno otevřu oči, zvětšuje se do ohromných rozměrů. Samotné mi zní podivně, co tu říkám! Nikdy jsem si nepomyslela, že by pravda a fantazie mohly stát proti sobě. Ani nevím, jestli si to skutečně myslím.

Občas bych si stejně jako Lewis Carroll přála vědět, jak vypadá plamen svíčky, když ji zhasneš.

Nabídla jsem svůj dům v Santiagu k prodeji, a zatímco ho realitní kanceláře ukazovaly zájemcům, já jsem sedla do auta a projížděla chilské pobřeží. Hledala jsem městečko, kde by bylo i přes zimu živo a fungovaly tam nějaké služby. Taková bývají třeba v Evropě nebo v USA. Na jiných kontinentech vůbec existuje tolik míst, kam bych klidně šla i se zavázanýma očima. Ale u nás v Chile se jich nedostává, veškerá krása naší země se skrývá mimo civilizaci. Jsou to ta nejkrásnější místa na světě, ale bohužel neobydlená. Je obtížné opustit hlavní město a najít v téhle zemi kout, kde by člověk mohl žít v pospolitosti s druhými. (Krom toho by to místo muselo být krásné, opravdu krásné, aby mě zlákalo. Průměrné místo by mě odradilo. Jsem zkrátka dcera své matky a vnučka své babičky. Toho se prostě člověk nikdy nezbaví.)

Už pár let jsem se těšila té výhodě, že jsem mohla pracovat z domova. Organizace, pro kterou provádím výzkumy, v Chile dokonce ani nemá kancelář, tudíž mohu svou práci vykonávat odkudkoliv. Stačí, když se několikrát do měsíce vypravím do Santiaga, abych zkontrolovala údaje a našla si pár informací v knihovně. Potřebovala jsem širý horizont, potřebovala jsem moře. Minimalismus. Ulehčit svému břemenu. Předpokládám, že ta jednoduchá věčná linie, kterou na obzoru tvoří oceán, mi ukazovala cestu. Člověk za sedmapadesát let nahromadí takových věcí, od nábytku až po vztahy, od známých, kteří se tváří jako přátelé, až po dekorace na stůl. Rozhodla jsem se toho všeho zbavit. Skoro obřadně jsem si ostříhala vlasy, odbarvila jsem si je a už jsem si je nikdy znovu neobarvila. Pak jsem si domluvila sraz se všemi kamarádkami a podarovala je těmi tisíci věcmi, které jsem nepotřebovala. Od náhrdelníků až po vázu na květiny. Dala jsem stranou to, co si s sebou vezmu do svého nového života, a uchvátilo mě, jak málo toho bylo. Pomyslely jste někdy na to, kolika zbytečnými věcmi se člověk obklopuje? Třeba náramky. Já miluji náramky a pokaždé, když vidím nějaký pěkný, tak si ho koupím. Ale nakonec je stejně nenosím, necítím se v nich příjemně, nejde trávit hodiny u počítače se stříbrnými nebo dřevěnými kruhy na rukou, které dělají klap klap o stůl nebo o mouse. Nebo ložní prádlo čili bílé prádlo, jak se říká, i když už je skoro nemožné najít nějaké úplně bílé. Máma mě učila, že je potřeba mít doma troje povlečení a tři osušky, jednu v užívání, druhou v prádle a třetí, čistou, ve skříni. Ale já jsem si nakoupila pár přehozů a hotovo dvacet. Mám se snad lopotit se stlaním postele jako za starých časů? Ani náhodou. A pak oblečení. Lodičky, které si obuješ jednou do roka, když jdeš na nějakou tu nóbl večeři. Já se už nikdy ničeho takového nezúčastním; společenský život má své datum spotřeby, stejně jako jogurty. Mé slavnostní střevíce, šaty a šperky tedy ad hoc skončily v rukách kamarádek, které si nenechají ujít jedinou svatbu. Dala jsem stranou pár šátků a šál z hedvábí, kašmíru a lamí vlny, ne proto, že by byly tak jemné, ale protože mám ráda jejich dotek na kůži. K tomu pár tunik na léto. A tak se k mému úžasu materiální svět okolo mě podstatně zmenšil.

Koupila jsem si byt na té nejkrásnější pláži v Chile.

Nechtěla jsem dům, už mi to nestálo za tu námahu. Rozhodla jsem se, že si kromě krbu zasloužím centrální vytápění a vrátného čtyřiadvacet hodin denně. Už nikdy jsem se nechtěla trmácet nahoru po schodech s taškami ze supermarketu a zlobit se s neschopnými plynaři a elektrikáři. Už žádný údržbář nebo zahradník. Zaplnila jsem si terasu zelení a zahradničím si tam sice skromně, ale sama. Mám obrovská okna a ničím nerušený výhled na moře, už nikdy žádné mříže. Byt má dvě ložnice s vlastními koupelnami a malý obývací pokoj, kam jsem si postavila psací stůl. Interiér je příjemný a střídmě zařízený, dcery i přátelé mají kde přespat. Všechno je tam tak snadné.

Musím se zmínit o jedné klíčové postavě, a tou je Bungalow Bill. Když jsem se odstěhovala na pláž, mé dcery usoudily, že bych se mohla cítit osamělá, a darovaly mi psa. Žádného malého pejsánka, pořádného psa, který vyrostl do mamutích rozměrů a zabírá v bytě víc místa než já sama. Je to smetanově bílý labrador, má barvu domácího másla. Ze začátku na mě velký dojem neudělal a spíš jsem si stěžovala, jaké je to otroctví, muset ho každý den venčit a učit ho dobrým způsobům. Ale stalo se, co se dalo čekat: získal si mě a dnes jsem jeho nejoddanější ctitelka. V temnotě jeho očí se občas objeví záblesk smutku, hey, Bungalow Bill, what did you kill, Bungalow Bill, nikdo na tomhle světě mě nemiluje tak jako on, jistě, zní to pateticky, vždyť je to jenom pes. Je to velice vychované zvíře, protože vyrostl v bytě a jenom se mnou. Vím, že labradoři bývají nejen hraví, ale také vzpurní, nicméně Bungalow Bill se moudře rozhodl přizpůsobit realitě, do které se dostal, a občas uběhnou dlouhé hodiny, kdy o sobě navzájem ani nevíme. Když se mi třeba ráno nechce z postele, protože mám zrovna rozečtenou nějakou knihu a nechci ji odložit, vezmu mobil a zavolám jedné dívence ze sousedství, Angélice. Ta má telefon vždycky zapnutý, stačí ji poprosit, jestli by ke mně nezašla a nepostarala se o venčení.

Druhým dárkem od mých dcer byl iPod. Naučily mě, jak s ním zacházet, a nahrály mi tam všechnu mou hudbu, ani jsem tam nemusela přehrávat svá cédéčka (a kazety a vinyly). Když jdu s Bungalow Billem na procházku, beru si s sebou svůj iPod s takovými těmi trpasličími sluchátky, a zatímco pes běhá kolem, já se vznáším v rytmu Vicentica nebo Brahmse. Tenhle aparátek byl pro můj život obrovským přínosem, je dobré mít kolem sebe mladé lidi, aby člověku neušly novinky.

Kdo by to byl řekl? Koupila jsem si obrovskou plazmovou televizi a zřídila si P. O. Box, kde si vyzvedávám všechny ty věcičky, které si z rozmaru objednávám na Amazonu, knihy, cédéčka, filmy. Jsem si naprosto jistá, že televizní seriály v naší době zastávají stejnou úlohu jako romány v devatenáctém století. Vezměte si třeba Balzaka — každý týden odevzdával svůj díl románu na pokračování, na který už dychtivě čekali jeho čtenáři. Je snad nějaký rozdíl mezi ním a scenáristou seriálu Mad Men, na jehož další díl už se těší televizní diváci? Je to prostě jen odlišný způsob, jak zakusit cizí, fiktivní životy, podívat se na vzdálená místa a vžít se do role někoho jiného. Zkrátka a dobře, nový způsob, jak vyprávět příběhy. Hle, já, která jsem tolik kritizovala závislost svého manžela, sleduji seriály. Ale dívám se na ně jen tehdy, když mám kompletní sérii, nejsem schopná hlídat si vysílací časy v televizi, a když se do toho jednou zaberu, hltám díl za dílem a občas zůstanu vzhůru třeba celou noc, jako například u seriálu 24 hodin. Když se dívám na Jacka Bauera, ztrácím jakýkoliv smysl pro kritické myšlení. Vím, že je to ve skutečnosti fašista, ale ať dělá, co dělá, já ho prostě zbožňuju. Z nějakého důvodu jsem se v Santiagu neodvážila být vzhůru až do rána. Tamější způsob života je tak divný, prostě jenom existovat, připravovalo mě to o svobodu spát třeba celé dopoledne, když jsem to potřebovala. Neustále se okolo něco dělo, buď A, B, nebo C, něco bylo přednější a zůstat ležet v posteli mě naplňovalo pocitem viny.

Líbí se mi má nová domácnost. Dlouze si ji prohlížím — s léty se ze mě stal hloubavý člověk — a v myšlenkách jí připisuji různé atributy, podle toho, jaký mám zrovna den. Občas je to jeskyně, kde Eva kojila své dítě. Jindy jsou to komnaty tureckého harému, plné hedvábí a koberců s fantastickými vzory, kde si konkubína užívá sladké svobody, kterou jí skýtá fakt, že na ni její pán zapomněl. Občas si také svůj byt představuji jako asketickou studovnu středověkého mnicha, kam mají přístup jen vybraní učedníci a jejíž stěny od země až po vysoký strop pokrývají police plné vzácných tisků. Ale je jedna představa, která se mi obzvlášť zamlouvá: jedno místo ve Španělsku, kde kdysi, v roce 1799, prodávali Goyovy obrazy ze série Rozmary. Calle del Desengaño, číslo popisné jedna, obchod s parfémy a likéry.

Starám se o sebe a cítím, že je to v celém mém životě poprvé. Nehnětu každý den chléb jako Marguerite Yourcenarová, kupuji ho, ale jsem svým pánem — od vlastního chleba až po vlastní denní rozvrh. Všechno je v mých rukou. Chodím na trh do přístavu a vyberu si tu nejčerstvější rybu, právě vytaženou z moře. Už mě tam znají, a když se třeba opozdím, schovají mi nějakou tu mořskou štiku nebo smuhu. Angélica, to je ta dívčina, která chodí ven s Bungalow Billem, ke mně dvakrát týdně zaskočí uklidit, protože mě vyčerpává vysávání a praní prádla. Ona je má jediná pomoc zvenčí a jediný pozůstatek toho, jak jsem bývala rozmazlená. V únoru zamknu byt a vyrazím na dovolenou, tak jako všichni ostatní. Nemyslete si, že vedu stoický a asketický život, to ne, přímo naopak. Když nemám chuť vařit, jím chleba se sýrem a k tomu si dám vždycky sklenku červeného vína, tak to mám ráda. A den nato pak vyrazím na procházku po pláži, abych shodila kalorie, které jsem večer nabrala. (Kromě toho nemusím být žádná barbie, je mi jednašedesát a z mých křivek už nikdo nepadá do mdlob.) Občas se navečer posadím na terasu se sklenkou v ruce a nedělám vůbec nic. Jen se tak dívám. Jak jsem říkala, stala se ze mě hloubavá osoba. Láká mě nicnedělání, je to pro mě něco úplně nového. Naučila jsem se meditovat. Jsem na sebe přísná, dělám to každý den a výsledek je nečekaně pozitivní. Proč jsem se to jenom nenaučila dřív?

Má rána jsou velice produktivní, probouzím se plná energie a myslím na to, jak dobře jsem si odpočinula. Miluji rána, hlavně ta zimní. Nejraději mám déšť. Ten prastarý zvuk dopadajících kapek je jako hudba. Ne že bych ráda mokla nebo se v dešti toulala venku jako v nějakém hollywoodském filmu, ale je v tom něco zvláštního, když člověk sedí doma v teple, zatímco venku je zima, je příjemně malátný, zabalený do deky a přitulený k Bungalow Billovi a přitom sleduje vlny. V takových chvílích jsem nejšťastnější. Mám se jako v bavlnce, jsem krásně zachumlaná, zatímco venku příroda řádí. Možná má ten požitek nějakou souvislost s pocitem, že jsem nad tím nečasem zvítězila. V takové chvíli lituji všechny ženy, které zaprodávají duši, jen aby si k sobě připoutaly onen symbolický objekt. Mám chuť na ně zakřičet: Dost, život přece může být naplněný i bez partnera!

Nejsem sama, když jsem sama.

Osobně mi přijde nesmírně zajímavé mít nějakou obsesi, utkvělou myšlenku. Je všemocná, dokáže pohltit úplně všechno. Možná pouze v tom se my ženy navzájem lišíme: v naší utkvělé myšlence.

Podmínkou takhle spokojeného života je schopnost zabavit se sám. Mít sám sebe. Bez potřeby vnějšího zásahu. Je jeden citát od Samuela Becketta, který si vždycky opakuji, když začnu pochybovat o tom, co dělám. „Zkusili jste to? A selhali jste? Nevadí. Zkoušejte dál. A selžete zas. Selžete lépe.“

Jak už víme, záporné vlastnosti — nejsem si jistá, jestli to platí i pro ty kladné — se s věkem zvýrazňují, a o to víc pak, když nejsou usměrňovány společenským dohledem. Chci tím říct, že když člověk žije naprosto sám, životem, který si skoro na sto procent sám zvolil, pak na něj má okolí jen nepatrný vliv. A tak se umocnily mé temné stránky. Musím s tím žít. Zvolila jsem si materiální svobodu, ale chtěla bych osvobodit i mysl, být schopná zrelativizovat všechno, úplně všechno. Dovolit nejen tělu, ale i mysli, aby se volně vznášela. Ale pak se přistihnu, že nedokážu snést pochybnosti a opustit své jistoty. Opustit jistoty je pro mě ten nejtěžší úkol na světě. Občas si připadám jako hloupá ženská, která si myslí, že ví všechno, a ještě káže o životě. A taková být nechci.

Můj nejhorší hřích je elitářství. Možná ho mám zděděné, ale jen zčásti. Nemluvím tu teď o rasismu a snobismu mých předků, to ne, to moje se projevuje jinak. Například tím, že se mi nedostává trpělivosti, když vidím, jak jsou ostatní omezení. Pohrdám celou tou střední třídou, nikdy jsem ji neměla ráda, vždycky jsem je považovala za nedomrlé, průměrné hochštaplery. Všechno prostřední ve mně vyvolává averzi, celý ten měšťácký duch ve své nejubožejší podobě, konzervativní, afektovaně emotivní a bez špetky fantazie.

Když jsem poprvé vzala dcery do New Yorku, tak se Lucía, které tehdy nebylo víc než patnáct let, postavila přímo doprostřed Páté Avenue, rozhlédla se na obě strany ulice a se vší svou bezelstností a upřímností prohlásila: Tohle že je New York? Tady se cítím úplně chez moi! No a já se vůbec necítím chez moi, když jsem obklopená nevkusem. Projevuje se to v těch nejnepatrnějších věcech každodenního života. V puštěné televizi, v národním dění, v knihách s návody na šťastný život, v happy hours, v otrocky následované módě, ve skupinovém turismu. To všechno mě ničí. Když to převedu na severoamerickou kulturu, aby nás to tak neuráželo: všechno, co jen trochu připomíná rednecky a white trash, jejich zvyklosti a pohled na život, ve mně vzbuzuje takový odpor, že upřímně doufám, že už nikdy nebudu muset mít co do činění s nikým z jejich řad. Nebojím se určité dekadence, nepřijde mi to tak vulgární jako její opak. Upřímně řečeno, Octavio a já jsme patřili k elitě téhle země. Toho se nikdy nezbavím, raději zůstanu zticha celé měsíce, než abych se pouštěla do bezduchých konverzací. Vždycky mě udivovali lidé, kteří byli schopní se přátelit s kýmkoliv, ať je třeba hloupý, nudný nebo přízemní, a zároveň mě překvapuje, jak silné opovržení ve mně vzbuzují.

Nikdy nejsem úplně sama. Má samota se stává relativní, protože žiji obklopená neuvěřitelně reálnými představami. Opravdu. Došla jsem k názoru, že tohle je láska, nic víc, nic míň. Tyhle rozkošné představy, které s vámi popíjejí čaj nebo večer drink. Třeba mé dcery. Fucking mateřství, stejně tak přeceňované, jako zesměšňované. Jak bych mohla vnímat jako abstraktní něco tak reálného, jako jsou životy mých dcer odvíjející se v mém nitru? Vždyť to až bolí. Když ke mně přijdou představy Lucíi a Florencie, pozorně je sleduji, fascinuje mě dívat se na ně, chce se mi smát, když vidím jejich gesta, jejich mimiku, prohlížím si, jak mají ostříhané a obarvené vlasy, způsob, jakým gestikulují, jejich boty, to, jak pohybují zadečkem. Jsem jako omráčená, ani nemrkám a pozoruji Florencii s tou její věčnou sebekázní a precizností, na kterou soustředí celý svůj intelekt, třeba když si při snídani maže na toast marmeládu, namaže vždycky jenom tu část, kterou hned vzápětí ukousne, nikdy ne celý toast dopředu. Dělá to s neuvěřitelnou rozvážností a klidem. To je prostě ona. A Lucía, provazochodkyně balancující mezi frivolností a hlubokou vážností, nikdy nedovolí, aby se některá z nich utrhla ze řetězu. Zároveň tak trochu nejistá i pekelně nevrlá. Jako třeba když si v novém bytě věší obraz. Stojí uprostřed pokoje, v jedné ruce kladivo, a přivírá jedno oko, aby viděla perspektivu. A v tom jejím andělském a současně dramatickém pohledu se vždycky skrývá trocha bohémství a jiskřička smíchu.

Bez nich bych neměla ani tu nejmenší představu o tom, co znamená slovo láska.

Občas zajedu do Santiaga a vyřídím, co je potřeba. Zajdu za Natašou, k zubaři, na návštěvu k nějaké kamarádce nebo k někomu z rodiny, prohlédnu si výlohy. Skoro nic se nezměnilo, ale já se cítím tak nějak jiná. Nebudu tady dělat nějaké banální srovnání metropole s přímořským městečkem. Jenom chci říct, že občas přijde chvíle, kdy je potřeba přestat nadávat na dopravu a znečištění a rozhodnout se pro změnu. Hlavní město není všechno, ani zdaleka ne.

Když jsem naposledy přijela do Santiaga, zašla jsem si na gynekologickou kliniku, abych si nechala udělat nějaké to běžné vyšetření. Jedna moje kamarádka tomu říká technická revize: cytologie, mamograf, ultrazvukové vyšetření dělohy. Položila jsem se na lehátko, roztáhla nohy, doktor — sladký mladíček s italskými kořeny — do mě strčil sondu potřenou gelem a mezitím sledoval monitor. Po chvíli říká: Naprosto v pořádku. A pak dodal: Máte atrofované vaječníky, ale to je ve vašem věku normální, takže si nedělejte starosti. Vrátila jsem se domů a říkala si: takže v mém věku může být člověk naprosto v pořádku a zároveň atrofovaný. Do prdele!

Osobně si vůbec nemyslím, že by byl můj život nějak omezený, že mám nějaké limity nebo že mi ubývají možnosti. Stále mě zajímá politika a každý den, než začnu pracovat, si čtu on-line El País a New York Times. Chilskému tisku věnuji tak deset minut, čtu jenom titulky — nepřijde mi dobrý, na to je příliš ideologický. Zájem o politické dění jako by byl součástí mé DNA, nikdy se ho nezbavím. A když cestuji někam do zahraničí, Chile v mých očích roste, dojímá mě vidět ho zdálky. My obyvatelé třetího světa jsme totiž sentimentální a patriotičtí, chybí nám sarkasmus a odstup, jaký mají třeba Evropané. K tomu jejich cynismu ohledně vnímání vlasti bychom mohli dospět jen v případě, že bychom vzali naši identitu a vyrvali ji i s kořeny. Naše dějiny jsou prozatím příliš křehké, krátké, jako čerstvě vyrašená větvička na stromě, která se může zlomit. Proto si takový luxus nemůžeme dovolit.

Jednou do roka podnikáme s dcerami dlouhý výlet (bez partnerů, jenom my tři). V běžném životě utratím jen málo, a tak jsem své úspory svěřila kamarádovi, který je finanční expert, aby se o ně staral. A rázem jsem zjistila, že mám mnohem víc peněz, než jsem si myslela. Některé z našich výletů byly ukrutně drahé, na dědictví dcerám už nic nezbude. Ale rozhodly jsme se, všechny tři společně, že to všechno utratíme teď, dokud žijeme. Třeba minulé léto jsme si pronajaly domeček na Santorini. Je zábava vybírat místo, kam pojedeme příště. Sedneme si společně nad mapu nebo k internetu a začnou létat nápady. Lucía má nejvíc fantazie a vždycky ji napadají naprosto nereálné destinace. Snaží se mě přesvědčit, abychom nasedly na Transsibiřskou magistrálu a projely Hedvábnou stezku, z Moskvy až do Pekingu. A já jí vysvětluji, že jestli to uděláme, budeme na mizině.

Jsem více než připravená být babičkou a doufám, že se jí brzy stanu. Problém je, že mé dcery, jako správné moderní ženy, se nad tímhle tématem ještě ani nezamyslely. Ale já v tom tuším něco nádherného, zářivé světlo, které radostně a trpělivě očekávám. Jsem připravená, ráda jim otevřu svůj dům i své srdce.

A jestli mi chybí sex? Popravdě, nevím.

Abych byla upřímná, menopauza pro mě znamenala nesmírnou úlevu. Kdo kdy řekl, že je to nějaká tragédie? Jistě, člověk má návaly a bolí ho hlava, nějaké ty změny teploty… ale pohleďte na ty výhody! Už nikdy víc ty prokleté dny, už žádné krvácení, už nikdy víc antikoncepční pilulka… jaká ohromná svoboda!

Sex. Občas postrádám jistou intimitu, blízkost mužského těla, způsob, jakým žena někomu stiskne ruku, opře se, schová tvář na něčím rameni — typicky ženská gesta, podložená tisíci lety cviku.

Přestože se mnou Octavio víc než rok po mém odchodu nepromluvil, v poslední době mě několikrát přišel navštívit. Nenašel si žádnou další partnerku, stejně jako já, měl jenom pár povrchních románků. Myslím, že oba dva cítíme, že jsme už na tomhle světě dostali porci lásky, kterou jsme si zasloužili, a další nehledáme, víme, že to nejde.

Mimochodem, nedávno mě napadlo, že kdybych teď zemřela, sama, ve svém bytě na pláži, kdo by řekl Octaviovi, jak moc jsem ho milovala? Neví to. Ani on, ani nikdo jiný, protože mě děsí už jenom to, že to vím já sama.

Nikomu jsem o tom neřekla. Nešlo to říct. Láska se nesděluje slovy. Vždycky to vyzní trochu kýčovitě, přeslazeně, odporně. Není nic triviálnějšího, nic banálnějšího než vyznání lásky. Octaviův obraz zůstal hluboko v mém nitru, myšlenka na něj ve mně hlodala, až narazila na dno. Byl úplně všude. Dýchala jsem Octavia, polykala jsem Octavia. (Když jsem ho poznala, vyprávěla jsem mu o Alence, o té z říše divů. A řekla jsem mu, že bych chtěla být jako ta lahvička: DRINK ME. A jako ten koláček: EAT ME.)

Každý den svého života, po více než dvacet let, jsem byla s Octaviem jedno tělo, jedna duše. A on to nevěděl.

V práci ho vyslali pracovat do Barcelony, už tři roky žije mimo Chile. Ale v jednom e-mailu mi napsal, že až v práci skončí — má těsně před důchodem —, vrátí se a koupí si byt na mé pláži, abychom mohli zůstat přáteli. Koneckonců, napsal, jsem také otcem jedné z tvých dcer. Odepsala jsem mu, aby mi nevyhrožoval. A připomněla mu, co říkávala má teta Sofie: neexistují nedobytné pevnosti, pouze pevnosti, které nebyly dostatečně dlouho obléhány.

Skončím tím, že vám povím, co proti mně lidé mají a co to pro mě znamená.

Obviňují mě, že jsem nespolečenská a netečná k ostatním, že jsem se izolovala a rezignovala na výhody světa okolo mě. Na mém hrobě bude nápis: „Egoistka skrz naskrz“.

Tvrdí, že trpím fobií. Že odmítám povinnosti a konvence, že utíkám před světem, protože ho nedokážu snést. Také říkají, že jsem mizantrop, že nesnáším lidi a že se ze mě stala poustevnice, protože jsem tak pyšná, že pokládám ostatní za nehodné své přítomnosti. Že se stavím zády k lidským citům, že mám ráda jenom sebe a nikoho jiného.

Říkají, že jsem přemoudřelá, protože mám světa na rozdávání.

Když se to vezme takhle, mají ve všem pravdu. Ale já bych mohla dodat, že za tím vším je ještě něco jiného: lhostejnost.

V poslední době jsem toho hodně přečetla o moři, od Schopenhauera až po buddhisty. Zbavila jsem se všech svých statků, od nábytku až po manžela. A také místa, které jsem ve společnosti zaujímala, což je možná to nejtěžší. Jsem tímhle učením posedlá a meditace mi pomáhá žít přítomností. Dlouhodobě usiluji o to, abych jednou dosáhla co nejúplnějšího osvobození, i když jsem si vědoma toho, že nikdy nebude takové, jaké bych chtěla. Cítím, že mi život začíná uplývat. Plyne a já se ho dotýkám. A můj strach ze smrti se zmenšuje.

Netrápí mě, že je mi jednašedesát. Skoro bych řekla, že naopak: tenhle věk mi přinesl klid, nový mír. Minulost není důležitá, minulost už proběhla. Budoucnost neexistuje.

A tak připíjím na to jediné, co ve skutečnosti máme: na přítomnost.

Layla

Narodila jsem se v den, kdy Beatles hráli na terase jedné londýnské budovy svůj poslední koncert, 30. ledna 1969. Mé jméno je Layla.

Jsem novinářka. Promovala jsem na Chilské univerzitě. Mám arabské kořeny, v Chile žijeme už druhou generaci. Jsem sice Arabka, ale život mě naučil být obezřetná a podezíravá, což jsou vlastnosti, které se připisují spíš Židům.

Jsem alkoholička. Ale protože tohle není setkání anonymních alkoholiků, necítím povinnost nikomu z vás vyjadřovat podporu. Je to úleva nemuset vás šetřit. Můžu to na vás pálit, Nataša mi v tom nebude bránit. Vlastně mě zaráží, že se vám představuji právě takhle, protože tím redukuji všechno, co jsem, jen na alkoholismus. Je to zvláštní, v globalizovaném světě neustále sílí tendence zdůrazňovat identitu, vyzdvihnout to, co člověka nejvíc odlišuje a diskriminuje — rasa, sexuální orientace, tělesné nebo duševní postižení. Dojímá mě, jak se všichni spěcháme připojit k té či oné skupině a zdůrazňujeme právě to, co nás odlišuje od ostatních. Abychom se cítili být mezi svými.

Má matka přišla do Chile z Palestiny, když jí bylo dvacet let, zatímco dědeček z otcovy strany se sem dostal už jako dítě. Utekl z Osmanské říše. Spolu s několika dalšími ho strčili do lodi a nakonec zakotvili v téhle zemi, kterou v té době neznal ani z mapy. Věděl jen to, že sem hodně jeho krajanů odcházelo do emigrace. Přicházeli s říšským pasem, a proto jim v Chile říkali „Turci“. Ale to není správně, s Tureckem nemáme nic společného. Jeden z jeho krajanů, kteří přijeli s ním, si otevřel obchod s látkami a můj dědeček, který neměl ani střední školu, se stal jeho pomocníkem. Jeho syn, můj otec, byl vždycky přičinlivý člověk, měl se čile k práci. Ve dvaceti si otevřel vlastní krámek s látkami a dnes je z něj velký podnikatel, má obrovský obchod na třídě Independencia. A samozřejmě nadává, že tu prakticky neexistuje domácí produkce. Vadí mu, že musí obchodovat jen s Číňany a Korejci, ale už mu dochází, že jestli to neudělá, zbankrotuje. Když nadešel čas, aby si našel manželku, ani ho nenapadlo poohlížet se mezi Chilankami. Prostě si manželku objednal ze své země. Oženil se s mou matkou, aniž ji znal.

Narodila jsem se a byla jsem vychována v prostředí, ve kterém naprosto dominoval mužský princip. Matka mluvila až do smrti s přízvukem. Celý život pracovala v otcově obchodě. Za pokladnou. Na důchod nikdy nepomyslela, a to ani v době, kdy už byla stará a unavená. Takové už jsou rodinné podniky. Jednoho krásného dne se jí roztančila čísla před očima a ona ucítila svírání v hrudi. Dvanáct hodin nato byla po smrti. Už od dětství měla zničená záda od těžké dřiny, stejně jako všichni členové její rodiny. Nedokázala být nemocná déle než dvanáct hodin, jako by to byl ortel, který nad ní vynesli v den, kdy se narodila. Když se dostala na kliniku, dělalo jí starost jediné: aby neobtěžovala mého otce. Kdysi mi vyprávěla, že její rodiče — mí prarodiče — mívali v celém domě jedinou postel. Byla dědečkova. Babička spala na matraci na zemi. Celý život pracovala, zatímco on bojoval svou věčnou válku. Skončil jako mučedník, stal se hrdinou lidu. A ona to samozřejmě odnesla vážným onemocněním ledvin. Má matka, stejně jako ta její, měla tolik dětí, kolik jí Alláh chtěl dát. Je nás osm sourozenců, já jsem pátá. Být pátá z osmi, to je jako nebýt. Skoro neexistuješ. Ti starší i ti mladší si pro sebe urvali pozornost rodičů. Jedna ze sester převzala po matce práci v obchodě. Řekla bych, že právě proto jsem se rozhodla jít studovat něco tak vzdáleného, jako je žurnalistika — pro případ, že by někoho náhodou napadlo pověřit mě účetnictvím nebo nákupem zboží. Vždycky jsem měla averzi k pravidlům, která v našem domě platila. Představuji si svou ubohou matku, nevinné stvoření z města jménem Bajt Džalá na Západním břehu Jordánu. Vyrvali ji z jejího světa i s kořeny. Z jejího domu. Z její rodiny. Z její země. Jako nějakou rostlinku, vytrženou ze záhonu jediným škubnutím zkušené ruky zahradníka. A poslali ji na jiný kontinent. Do manželství s někým, koho vůbec neznala. A aby toho nebylo málo, až na druhý konec světa.

Nikdy mě ani nenapadlo, že bych měla závidět arabským ženám. Trvalo roky, než se má matka odvážila chodit po ulici s nezakrytou hlavou. I když naprosto jistě věděla, že jí za to v Chile nehrozí žádný postih. Alespoň že mí rodiče nebyli nábožensky založení. Jsem šťastná, že se mi vyhnul jak islámský, tak katolický fanatismus. Věřili jsme pouze v něco, co člověka převyšuje, jméno nebylo důležité. Vystudovala jsem lyceum. Mé vzdělání bylo laické, stejně jako v případě všech mých sourozenců. Možná proto jsem se během dospívání cítila jako kterákoliv jiná Chilanka. Ale nezapomínala jsem na to, odkud pocházím. Odmalička jsem prosila matku, aby mi vyprávěla příběhy ze své země. Naučila jsem se jméno každého místa, jeho polohu. Jako jediná z nás sourozenců jsem se o tohle téma doopravdy zajímala. Když jsme se ve zprávách doslechli o nějakém masakru, který spáchali Židé na Palestincích, vždycky jsem se hrozně rozčílila a říkala: Vždyť to dělají nám! A můj starší bratr odpovídal: Ne, Laylo, my jsme Chilané. Ano, byli jsme Chilané, ale byli jsme také Palestinci. Přizpůsobila jsem se svému prostředí bez problémů, ale už jako malá jsem si slíbila, že tu zemi poznám, že poznám svou druhou vlast.

O látkách a arabské kuchyni jsem nechtěla ani slyšet. Jediné, čeho matka dosáhla, bylo, že mě naučila připravovat hummus. A i když to bude znít namyšleně, musím říct, že ho umím skvěle. Lépe než kdokoliv jiný. (Dávám do něj spoustu citronu, to je tajemství mé tety Danah.) Když jsem dokončila univerzitu a začala pracovat, rozhodla jsem se, že si udělám nějaký čas volno a splním si své předsevzetí. Byla jsem první z mých sourozenců, kdo se vydal na Střední východ. Rodina mého otce už nežila v Izraeli, bydleli v Libanonu. (Nejprve prošli utečeneckým táborem v Šatíle. Šaron vyvraždil polovinu mé rodiny.) Avšak příbuzní mé matky stále žili v Bajt Džalá. Dva z mých bratranců byli vojáci Hamásu, jeden z nich tam dokonce měl dost významnou pozici. To bylo ještě v době, kdy se nedělili o moc s Fatahem. Ujali se mě. Díky jejich kontaktům jsem se na dlouhou dobu usídlila v pásmu Gazy. Přímo ve městě Gaza, v samotném epicentru hrůzy.

Nikdy mě nelákala běžná žurnalistika. Ani reportáže nebo práce v novinách. To, co mě zajímá, je sledovat určitý fenomén. Objevit ho. Poodhrnout jeho roušku. Ale nemuset okamžitě něco napsat. V mém oboru to chodí tak, že když máte takové ambice, věnujete se investigativní žurnalistice. A to byl také oficiální důvod mé přítomnosti v Gaze. Podařilo se mi proniknout k jejím méně známým aspektům a vždycky mě u toho vedl za ručičku některý z mých bratranců nebo jejich kamarádů. Tam jsem poprvé zakusila, jaké je to žít s bolestí. A navzdory tomu, co se očekávalo, jsem se začala ptát po hodnotě zapomnění. Protože během pobytu u té rodiny, u toho lidu, jsem paměť začala vnímat jako nemoc. Můj lid je nemocný pamětí. Palestina. Země zaslíbená. Naše země. Náš hrob. Paměť se může stát prokletím. Všechno si pamatovat, to je jako vzít každé ráno nůž a odříznout si nějakou část těla. Musíme kolektivně zapomenout. Pokud mají osobní bolesti své nároky, svá práva, jakpak by je neměla mít bolest historická? I když jsem tomu všemu porozuměla, stále si myslím, že někdy může být zapomnění požehnáním. Výsledkem mé cesty bylo vydání knihy O pomerančovnících a olivovnících. Jsem moc hrdá na to, že jsem ji napsala. Zasadila jsem olivovník před domem své tety v Bajt Džalá. Narodil se mi syn. Měla bych najít mír. Nenašla jsem ho, samozřejmě.

Lidská těla v sobě uchovávají dějiny. Nakonec se tělo samo stává tvými dějinami, protože je v něm obsaženo úplně všechno. Řeknu jen tolik, že žít na okupovaném území je pokořující, dramatické, plné bezpráví. Ve srovnání se životem v Gaze se život na Západním břehu Jordánu jeví jako ráj. Kdybych měla vybrat jeden jediný pocit jako syntézu všech ostatních, volila bych strach. Strach tě provází, když ráno vstáváš. Když si čistíš zuby. Když jíš — pokud tedy najdeš něco k jídlu. Když se miluješ. I když jdeš večer spát. Místní chudoba nemá obdoby. Je absolutní, a proto jsou neustále na pořadu dne její důsledky, nemoci, nedostatek hygieny, promiskuita a tak dál. A hlad jako hlavní protagonista. HLAD, psáno velkými písmeny. Bojuj, nebo zemři. Ne že by všichni byli takoví revolucionáři, je to prostě otázka přežití. Pro mě, zvyklou na poměry běžné v chilské střední třídě, to bylo nesmírně těžké. Trochu snesitelnější mi to přišlo jenom v noci, když jsme se tajně sešli a popíjeli arak, jediný dostupný alkohol v té oblasti. Je to druh nesladké kořalky, která pálí až do morku kostí. Pili jsme ji a s požitkem jsme u toho potahovali z vodní dýmky, narguile se to jmenuje. Jen tehdy jsem přestávala cítit strach. Ale když jsem se vrátila, uvědomila jsem si, že se v Gaze změnilo dokonce i mé vnímání smrti. Byla to jen smrt, nic víc.

Můj vztah k alkoholu předtím, než jsem začala pít, nebyl nijak znepokojující. U nás doma se nepilo. Já jsem s alkoholem začala na večírcích s kamarády a na trochu divočejších oslavách, stejně jako jakákoliv jiná holka ze Santiaga. Nezanechávalo to na mně žádné větší následky. Jen jsem si všimla, že čím víc se napiji, tím lépe se cítím. Silnější. Dravější. Téměř nezranitelná. V žádném případě nejsem sentimentální piják. A když už o tom mluvíme, nesnáším sentimentálnost a všechno, co tím zavání.

Nesnáším hroznou spoustu věcí. A pár věcí mám opravdu ráda. Třeba černou barvu. Jsem celá černá. Mé vlasy, černý obsidián. Mé oči, dva uhlíky. Také mé oblečení. Obklopuji se černou, protože v sobě skrývá sílu. Líbí se mi i tmavě fialová. A bílá, protože v sobě zahrnuje všechny ostatní barvy. Ale dejte mi růžovou, a dostanu vyrážku. A stejně tak u světle modré. Také nesnáším nanicovaté příběhy. Ať mi Simona promine, ale opustit životního partnera, protože se moc dívá na televizi? Kdyby měl nějaké zvrhlé choutky, tak bych se ji třeba snažila pochopit. Kdyby ji alespoň bil… Například můj otec považoval za naprosto normální bít matku i nás. Měl na to právo. V dobách dospívání jsem nejednou musela zůstat doma a nejít do školy, protože jsem neměla jak vysvětlit monokl. No a co? Byl snad můj otec kvůli tomu nějaké monstrum? Ne, on prostě upřímně věřil, že tohle je výchova, a tečka.

Krátce předtím, než jsem se měla z Palestiny vracet zpátky do Chile, jsem vyrazila z Bajt Džalá do Betléma, abych navštívila jednu sestřenici, která tam žije. Tahle dvě města leží kousek od sebe, takže jsem šla pěšky a stopovala, abych tam dorazila rychleji. Všechno je tam hodně blízko, celková rozloha téhle země je neuvěřitelně malá a vůbec neodpovídá tomu, jak velké jsou její problémy. Dům mé sestřenice se nacházel v jedné uličce, která byla rozdělená — doslova přeťatá — tou slavnou zdí, kterou dal postavit Šaron. Je to něco nepopsatelného, ta zeď doslova prochází prostředkem ulice. Je šedá, postavená z dlouhých betonových plátů, a ty pláty jsou úzké, ale hodně, hodně vysoké. Jako by Berlínská zeď nikdy nepadla. Vede zcela nesmyslnou trasou, na některých místech se dějí naprosto skandální věci. Třeba škola, kam chodili mí synovci a která stojí pár kroků od jejich domu, zůstala na druhé straně zdi.

Ale vraťme se k Betlému a k té noci, kdy jsem navštívila svou sestřenici. Když se začalo stmívat, rozhodla jsem se, že se půjdu projít do města a podívám se zblízka na tu zeď. Chtěla jsem zjistit, jak dlouho podél ní můžu jít, než se mi do cesty postaví nějaký dům nebo škola. Šla jsem dál a dál a včas jsem si nevšimla, že se stmívá a přichází noc. Jediné, co se mi honilo hlavou, byla slova, jimiž později tuhle neuvěřitelnou cestu popíšu. Nevšimla jsem si jich včas. Byli tři. Izraelští vojáci. Slétli se na mě jako vosy a začali mě vyslýchat. V jejich hlasech bylo jasně patrné podezření. Způsob, jakým se přede mě postavili, svědčil o neskutečné aroganci. Mluvili na mě hebrejsky a já jsem jim odpověděla — španělsky —, že jim nerozumím. Byli hodně mladí, takoví holobrádci, mohlo jim být sotva dvacet. Dva z nich měli velice světlou pleť a modré oči, Aškenázové, a třetí byl snědší, nejspíš Sefard. Byli hodně vysocí a vypadali dobře živení. Na sobě měli zmačkané, ale čisté uniformy. Na hlavách helmy a zbraně v pohotovosti, připravené k použití. Tak to alespoň působilo. Zarazilo mě, jakou agresivitu jsem vůči nim pocítila. Byla větší než strach, který ve mně vzbuzovali. Když viděli, že se nijak nesnažím komunikovat, přešli do angličtiny. Otázky létaly jako z kulometu, deset otázek za minutu. Prý kdo jsem. Co tu dělám. Odkud jsem. Jaké jsem národnosti. Proč jsem v Izraeli. Kdy odjíždím. Na to všechno jsem jim odpověděla víceméně souvisle. Nevěřili mi ani slovo. Usnesli se, že musím být špionka. Podívali se na můj pas a zeptali se, kde leží Chile. Pak spolu začali diskutovat hebrejsky. Zdálo se, že se na něčem dohodli, ale nebylo to lehké, předcházela tomu dlouhá debata. Nakonec mě dva z nich vzali, každý za jednu paži, a třetí, ten snědý, šel před nimi, jako by je vedl. Dost hrubě mě dovlekli do vojenské strážní budky, která byla asi kilometr odtud. Řeknu to přímo, nemíním to nijak přikrášlovat. Znásilnili mě. Jeden po druhém, jednou, dvakrát, třikrát.

Vrátila jsem se do Gazy a zůstala tam pár měsíců. Promluvila jsem si s bratranci. Požádala jsem je, aby mě přijali za členku Hamásu. Odmítli. Prý mi chybí zápal pro jejich věc. Bože můj, mně že chyběl zápal? Měla jsem všechen zápal světa. Ale byla jsem prostě žena. To byl ten problém, i když mi to takhle přímo neřekli. (Pravda, kdybych vážně byla jako oni, nepokusila bych se snad získat jména těch tří vojáků, abych pak šla a chladnokrevně je zastřelila, i kdyby to mělo být to poslední, co v životě udělám?) Vrať se do své země, piš a sežeň nám nějaké prostředky. To mi řekli. Jejich myšlení neznalo střední cestu. Jsou jako poušť. Žhnoucí, nebo chladní. Všechno černé, nebo bílé. Období jako jaro nebo podzim pro ně neexistují. Žijí ponoření do své národní zloby. Nemohla jsem se k nim přidat a věděla jsem to. Vrátila jsem se. Neodvážila jsem se jet zpátky přes Tel Aviv, kde je letiště, takže jsem překročila Allenbyho most blízko Jeruzaléma a vrátila se přes Jordánsko, čímž jsem se vyhnula dalšímu výslechu. (Policie na letišti je známá svou surovostí. Připraví tě i o duši, když se jim zdáš podezřelá. Nebo tě pošlou zpět. Kontrolují tě, jako by se každý pasažér chystal vyhodit do povětří celý Izrael.) Když jsem konečně nasedla do letadla, došlo mi, že jsem zlomená. Slyšela jsem to praskání — jako když se láme luk.

Vrátila jsem se do Chile, přesvědčená, že jsem pozbyla veškerou schopnost údivu. Že už mě nic v životě nepřekvapí. Že pro mě neexistuje mír. Cítila jsem se tak zatvrzelá a všemi opuštěná jako Gary Cooper ve filmu V pravé poledne. Tehdy jsem ještě věřila, že dosáhnu spravedlnosti.

V té době jsem jako antikoncepci používala nitroděložní tělísko. Mívala jsem hodně nepravidelný cyklus a nikdy jsem neplašila, když se mi menstruace opozdila. Stačila maličkost, změna počasí, cestování, změny nálady, a já jsem byla okamžitě rozhozená. Ani mi nepřišlo na mysl, že by nitroděložní tělísko mohlo selhat, i když jsem tisíckrát četla o určitém procentu žen, kterým se to stalo. Pokud to tak chce osud, tak když přijde ta chvíle, nic není stoprocentní. Kondom praskne. Pilulky selžou. To je ten problém statistiky. Když jsem přistála v Chile, byla jsem ve třetím měsíci. A bylo mi přes třicet. Nebyl nikdo, kdo by mi provedl potrat, ať bych zaplatila cokoliv. V Chile se všechno bere vážně, dokonce i to ilegální.

Chudáček můj Ahmed. Narodil se se zelenýma očima a světlými vlásky. Rodinný skandál! Nikdy jsem nikomu neprozradila, kdo je otcem. Doma na mě tlačili, abych jim to řekla, ale já jsem pokaždé odmítla.

V Libanonu jsem poznala jednoho svého prastrýce, starého bojovníka. Byl to člověk temného vzezření, jehož rysy a výraz ve tváři ještě podtrhávaly hluboké vrásky. Na hlavě nosil bělostný turban, díky kterému na něm byla léta strávená na slunci ještě víc znát. Právě s ním jsem dlouze rozmlouvala o šestidenní válce a uprchlických táborech. Pověděl mi spoustu věcí. Jednou mi vyprávěl, jak ležel v nemocnici v táboře Šatíla s ošklivě zaníceným žaludečním vředem. V mém výrazu vyčetl soucit a pravil vážným hlasem: Pity? We can’t afford it.

Ahmeda nebude nikdy nikomu líto. Nemůžeme si to dovolit.

(Mluvili jsme anglicky, protože jiný jazyk, kterým bychom se spolu dorozuměli, jsme neměli. Nemluvím anglicky od dětství tak jako Simona. Okolo mě tak nikdo nemluvil a ve škole jen málo. Když jsem se rozhodla jet do Izraele, musela jsem se přihlásit na intenzivní kurz. Vynaložit ohromné úsilí. Je absurdní muset studovat cizí jazyk, aby se člověk dorozuměl s vlastní rodinou, pro kterou angličtina také není mateřštinou.)

Otec mě vyzval, abych odešla z domu. Cítil, že nedokáže vychovávat nemanželské dítě. Já už jsem na to tehdy navíc měla věk. Bylo přirozené, že budu žít sama. Problémem byly peníze. Poprosila jsem ho, zda bych mohla zůstat, dokud nedopíšu knihu. Na nátlak zbytku rodiny na to přistoupil. Prodala jsem svou knihu a prodala jsem ji dobře. Díky tomu jsem se nějaký čas celkem protloukala. A odstěhovala jsem se. Já a Ahmed, sami v malém bytě na Peruánské třídě. Blízko domu mé rodiny, aby mi sestry mohly pomáhat s péčí o dítě. V noci, když spal, jsem se občas vedle něj posadila a pozorovala ho. Jeho pleť a vlasy. Tu světlou skvrnu ve tmě. Přitom jsem popíjela sklenku pisca s kolou. A přemýšlela jsem. V mém bytě mohlo chybět všechno ostatní, jen tohle ne. Špatné pisco je levnější než kilo ovoce zkraje sezóny. Brzy mi kokakola přišla zbytečná. Začala jsem trávit své večery plné myšlenkových vírů jenom s piscem. Když jsem to někdy přehnala a vypila šest sklínek místo tří, znovu jsem zažívala ten heroický pocit, že jsem válečnice. Že si se mnou nikdo nebude zahrávat. Že jsem neporazitelná. Že jsem neohrožený fedajín. Vždycky se stalo totéž: všechna moje já mezi sebou začala bojovat. Byl to lítý boj o to, které z nich nakonec bude mít navrch. Mé racionálnější já sledovalo, jak se přetahují o mou vůli. Mé závislácké já, to stále při chuti, se posadilo stranou a čekalo. Vědělo, že nakonec zvítězí. S jistým odstupem jsem ho sledovala a nakonec jsem se na něj usmála. A šla jsem si lehnout s pocitem, že by mě nezastrašil ani izraelský tank. V těch chvílích, na těch pár minut, jsem se cítila jako spokojená žena.

V té době jsem si vydělávala tak, že jsem učila na univerzitě, na fakultě žurnalistiky. Učila jsem investigativní žurnalistiku. Dostávala jsem dost bídný plat, stejně jako všichni učitelé. Tradiční univerzity si snad myslí, že bys jim měla platit za to, že můžeš vyučovat v jejich aulách. Na soukromých jsou mzdy o něco lepší, ale tam jsem nikoho neznala. Neměla jsem tam přístup. Občas jsem si říkala, že budu raději chudá jako kostelní myš, než abych učila ta hloupá děcka, která si myslí, že se díky studiu žurnalistiky dostanou do televize. Snažila jsem se svou bídu snášet důstojně. Já si celkově stěžuji jen málo, jak bych také mohla, potom, co jsem poznala opravdovou bídu země svých předků!

A každou noc jsem očima objímala tělíčko svého syna. Tak útlé a zranitelné. Přikryla jsem ho mlčením. Podařilo se mi zajistit, aby se nikdo nedozvěděl, že pochází ze samého nitra nepřítele.

Potíž je v tom, že já to vím.

Když jsem přišla na univerzitu, zjistila jsem, že svět je mnohem větší, než jsem si myslela. Několik mých spolužaček bylo z horní čtvrti. Byly to skvělé holky, to díky nim jsem mohla nahlédnout do onoho podivného vesmíru bohatých. Nejblíž jsem měla ke Catalině, která se považovala za levicově založenou. Byla to přesvědčená aktivistka. Nikdy jsem ji nebrala moc vážně, pro mě nebyla nic jiného než sociální demokratka. Trávila léto na statku svého tatínka. Každý rok jeli na rodinnou dovolenou. Ve dvaceti jí darovali auto, byla jediná z ročníku, kdo ho měl (v něm jsme také absolvovaly všechny naše výlety). Nosila značkové oblečení, které jí koupila maminka. A byla tak bílá. Účastnily jsme se tolika akcí, kolika jsme jen mohly. Nenechaly jsme si nic ujít. Všechny jsme se scházely v jejím domě. Aniž bych věděla jak, staly se z nás nerozlučné kamarádky. Byla štědrá, připravená udělat cokoliv, jen aby mě viděla spokojenou. Zajistila mi lístek na kdejaký koncert. Představila mě všem svým kamarádům, co kdyby se mi některý z nich líbil. Zvala mě, abych s ní strávila léto na venkově. Byla tak milá a laskavá. Tak důvěřovala světu! Nikdy nezavírala kabelku. Každého zdravila polibkem. Všichni byli její přátelé. Zábavná Catalina. Spolu jsme vypadaly jako nějaká karikatura, ona tak bílá a já jako uhel. Vyměňovaly jsme si oblečení a dlouhé hodiny jsme se společně učily. Dnes pracuje v televizi a daří se jí skvěle. Ráda chodila ke mně domů. Vynášela do nebes arabskou kuchyni. A ze všeho nejvíc se jí líbil obchod. Vždycky tam zašla, celá nadšená, a koupila si nějakou hezkou látku. Říkala, že její maminka má švadlenu. Má švadlenu. Ta věta mi zněla tak nezvykle. Občas jsem ji doprovázela, když měla zajít něco vyzvednout k nějaké tetičce nebo šla na oslavu k některé sestřenici. A tak jsem postupně poznávala tuhle vrstvu společnosti. Když do ní nepatříš, zůstane pro tebe skrytá. Během jídla se mnou její rodiče konverzovali. Zajímali se o můj lid, vždycky jsme nakonec sklouzli k debatě o konfliktu na Středním východě. Byli to vzdělaní lidé. Catalinu, která na tohle byla zvyklá, naopak okouzloval chaos panující u jídla v našem domě. Osm zvířátek si navzájem bralo zpod rukou podnosy s jídlem. U stolu se nikdy decentně nekonverzovalo, protože v pozadí byl neustále slyšet křik ostatních členů rodiny. A hlas mé matky se v tom všem mumraji beznadějně ztrácel.

Catalina měla bratra, jmenoval se Rodrigo. Stalo se, co se dalo čekat: zamilovala jsem se do něj. Všechny jsme se někdy zamilovaly do bratra své nejlepší kamarádky. Byl o pár let starší než my, studoval práva. Vypadal nejseriózněji z celé rodiny. Na začátku našich studií, když jsme se s Catalinou začaly kamarádit, se na nás díval svrchu. Říkal nám usmrkanci. Ale jak šel čas, začal mě vidět jinýma očima. Měli jsme spolu románek. Překvapilo mě, jak moc to držel v tajnosti. Ale nijak zvlášť jsem nad tím nedumala. Utajení tomu všemu dodávalo jakýsi šmrnc. A musím přiznat, že jsem se do něj vážně zamilovala. Dala bych za něj život. Uprostřed toho šílení jsem se od Cataliny dozvěděla, že s někým začal chodit. S nějakou dívkou z jeho vrstvy. Když jsem mu to vmetla do tváře, vážně mi odvětil: Musím se jednou oženit, Laylo. A ty víš, že tebe bych si nikdy vzít nemohl. Když jsem se ho zeptala proč, zaskočila mě krutost jeho slov: Románek je jedna věc, ale manželství je něco jiného. Nemůžu si vzít dceru Araba, který má obchod na třídě Independencia!

V téhle zemi je víc rasistů a snobů než v kterékoliv jiné. Co se stalo, že to v Chile zašlo tak daleko? Dá se to pochopit v zemích, které mají monarchii. Třeba ve Velké Británii. Ale ne tady u nás, vždyť my jsme neměli ani opravdovou aristokracii. Nebyli jsme místokrálovství. Ani tu, na rozdíl třeba od Peru nebo Mexika, nezůstalo po dobytí Španěly dost indiánů na to, abychom to mohli svést na strach o vlastní existenci. Mapučové dokonce ani nepřekročili řeku Bío-Bío. Tak co se stalo? Na Chilanovi není chlup, který by nebyl falešný. Chilan se podívá na člověka před sebou, a ještě než ho osloví, už ho stihne ohodnotit. Posoudit. Zařadit do nějaké kategorie. To všechno zcela mimoděk, neuvěřitelnou rychlostí. Nejspíš ani sám neví, co dělá. Ale ty škatulky jsou tak hluboko v něm, tak pevně zakořeněné, že si nemůže pomoct. A pak se jeho oči zastaví. Váš vzhled mu dodal potřebné údaje. A teď vaše mluva. Deset slov, dvacet. Víc není potřeba. Chilanovi stačí oči a uši, aby okamžitě zjistil, co potřebuje vědět. Aby stanovil rozdíly.

Láska k dětem je zvláštní ctnost, kterou já postrádám. Není vrozená všem bytostem, nebo třeba všem ženám. Je to jako víra, buď ti byla dána, nebo nebyla. Nemůžeš si ji jen tak stvořit z vlastní vůle. Mimochodem, před několika lety jsem slyšela jeden příběh, nad kterým jsem pak často přemýšlela. Nakonec jsem ho přinesla k Nataše. Je to příběh jedné polské ženy, jmenovala se Irena Sendlerová. Narodila se roku 1910 na předměstí Varšavy. Když Hitler obsadil Polsko, pracovala jako sekretářka na nějakém sociálním odboru. Nacisté zavřeli víc než půl milionu Židů do ghetta, odepřeli jim přístup k potravinám a lékařské péči zvenčí, ale dělalo jim starosti možné šíření nakažlivých chorob. Proto pověřili Irenu Sendlerovou, aby kontrolovala výskyt tuberkulózy uvnitř ghetta. Tahle povinnost pro ni znamenala, že mohla bez omezení chodit dovnitř a ven. Využila tohohle „privilegia“ k tomu, že začala zachraňovat děti. Postupně mluvila s jejich rodiči, s jedním po druhém. Prosila je, aby jí svěřili svá miminka, aby je odtamtud mohla odnést. Nebylo snadné je přesvědčit. Irena pochybovala, že by některé z nich v ghettu přežilo. Jejich rodiče se však upínali k různým iluzím, jen aby se nemuseli se svými dětmi rozloučit. Skoro všichni nakonec svolili. Nejen proto, že se báli smrti. Také kvůli hladu a nemocem. A tak postupně začala děti odnášet pryč, jedno denně. Schovávala je ve svém batohu nebo mezi hadry pod pláštěm. Vycvičila si psa, aby štěkal, kdykoliv se k ní blížil nějaký Němec. A tak Němci slyšeli štěkot psa, který přehlušil případný dětský pláč. Denně nastupovala do sanitky a ta ji i se psem a s tajným nákladem odvážela za zdi ghetta. Děti umísťovala do křesťanských rodin, kde se o ně postarali. Ale nechtěla, aby navždy přišly o svou skutečnou identitu. Napsala seznam, kam si poznamenala každé židovské jméno a vedle něj nové jméno. Srolovala tyhle papírky a schovala je do zavařovací sklenice. A tu zakopala pod jabloní na dvorku svého domu.

Jednoho dne ji gestapo zatklo. Brutálně ji mučili. Holemi jí zlámali nohy a ruce. Mlátili ji dřevěnými palicemi po celém těle. Byla shledána vinnou a odsoudili ji k smrti. Ona však podplatila stráž, a tak se jí podařilo uniknout. Ukryla se a žila v ilegalitě až do konce války. Na svobodě pak její první kroky směřovaly právě k jabloni u jejího domu. Vykopala sklenici se jmény. Skoro všichni rodiče byli zavražděni.

Ve stáří se o ni v domově důchodců starala jedna ze zachráněných. Židovská žena, kterou vynesla z ghetta, když jí bylo šest měsíců. Uvnitř kufru s nářadím, se psem po boku. Není to dlouho, co Irena Sendlerová zemřela. O jejím příběhu jsem se dozvěděla, protože ji v roce 2007 nominovali na Nobelovu cenu míru. Jejím soupeřem byl Al Gore, který ji nakonec získal.

Na cenách ale nesejde. Irena Sendlerová se obětovala pro tisíce dětí, které ani neznala. Pro židovské děti. Co když právě Ahmedova babička byla jedním z nich?

Řekla bych, že právě tohle je láska. Já jí nejsem schopná.

Budu se snažit pokračovat chronologicky, alespoň od okamžiku narození mého syna. Můj pád samozřejmě nepřišel hned. Na začátku jsem se snažila chovat jako každá normální matka. Starala jsem se o něj, kojila ho, hrála jsem si s ním. Ale obejmout ho nebo ho políbit, to pro mě bylo něco nepřirozeného. Mateřská láska mě přemáhala jenom v noci. Jen když jsem v sobě měla minimálně pět sklínek. Pro lásku Boží, vždyť já jsem ho přece chtěla milovat. Ve dne jsem pracovala. Vydělávala jsem na živobytí. Chodila jsem po městě. Ale když přišel čas odpočinku, když na můj pokoj padla noc, dívala jsem se na čekající sklenici pisca na stole a ptala se sama sebe: co se ti na tom tak líbí? Vyslýchala jsem se. A odpovědi, které jsem si dávala, nebyly nikdy uspokojivé. Pak jsem do sebe naráz hodila celý obsah skleničky a poslala všechny otázky k šípku. Byla jsem si jistá jen tím, že se můj život změnil v nešťastnou mrazivou krajinu, ve které jsem nechtěla přebývat.

Když jsem to poprvé přehnala s alkoholem a druhý den nepřišla do práce, vymyslela jsem si nějakou výmluvu a nic se nestalo. Potřetí už se na mě na univerzitě dívali divně a já jsem přísahala, že to bylo naposledy. Ale stalo se to zas. A další semestr mi neobnovili smlouvu.

To byl první citelný kopanec: výpověď.

Několik lidí se mě snažilo varovat, ale já jsem je neposlouchala. Alkoholici neslyší nic. Existuje jisté mezidobí mezi momentem, kdy začneš pravidelně pít, a chvílí, kdy to s tebou začne jít s kopce. A občas je tohle mezidobí dlouhé, opravdu dlouhé. Znám lidi, kteří v něm zvládli existovat velice dlouho. A pak je tu ještě něco, co vůbec nepomáhá nápravě: zapírání. Alkoholici vždycky odmítají, že jsou alkoholici, nejsou si vědomi své nemoci. A proto je ve většině případů potřeba někdo, kdo jim otevře oči. Problém je, kdo to bude. Takový člověk musí splňovat dva předpoklady: zaprvé, mít velkou kuráž, a zadruhé, mít hodně rád osobu, která se dostala na šikmou plochu.

Na fakultě jsem měla partu kamarádek, byly to tři nebo čtyři novinářky, které stejně jako já učily. Byly jsme si hodně blízké. Pracovaly jsme ve stejném oboru, sdílely jsme stejnou profesi i náhled na svět. Když jsem začala zanedbávat své povinnosti, samozřejmě si toho všimly. Sledovaly to opravdu pozorně, protože jim na mně záleželo. Chtěly mě zastavit, ale nevěděly jak. Nakonec na mé dveře zaklepala ta nejodvážnější z nich. Jmenovala se Apollonia, stejně jako ta z Kmotra. Byly jsme důvěrné přítelkyně, ale i tak musela sebrat všechnu odvahu, aby to udělala. Řekla mi do očí, že jsem nemocná. A že jsem si toho zřejmě ani nevšimla. Řekla mi pravdu. Co si o mně povídají v práci. Že o mě mají mé kamarádky starost. Mluvila o Ahmedovi. O mých lžích. Nabídla mi všestrannou podporu. Domluvila mi konzultaci u psychiatra, který má s touhle problematikou zkušenosti. (Samozřejmě jsem tam nešla.) Když uvážím, jaká jsem silná a uzavřená povaha, musím uznat, že to pro ni muselo být hodně těžké. Byl to od ní velký důkaz lásky. Ona byla první člověk, který přede mnou zmínil slovo alkoholismus. Všechno jsem popřela. Dál jsem před ní malovala falešný obrázek. Předstírala jsem štěstí, které jsem necítila. Mluvila jsem o vybájeném životě, který jsem nežila. I když jsem jí to přímo neřekla, rozzuřila jsem se. A pokaždé když jsme byly na obědě nebo na nějaké společenské akci, kde jsem popila víc, než bylo zdrávo, navážela jsem se do ní za jejími zády a vysmívala se jejímu pokusu. Ztratila jsem ji. Ona o něco později prohlásila: alkoholici neustále lžou, přátelit se s Laylou je jen ztráta času.

Ten vyhazov mě doháněl k šílenství. Bušila jsem na všechny dveře. Jediné, co jsem sehnala, byla práce pro jeden inzertní plátek, kam jsem psala nějaké pitomosti. Alespoň mi platili dost na to, abych měla na nájem. A ten byl, po pravdě řečeno, dost nízký. Ale i tak mi nezbývalo dost na živobytí. Začala jsem si půjčovat peníze. Nejdřív od rodiny, pak od kamarádů. Zpočátku jsem jim splácela včas. Pak jsem to začala brát trochu ležérněji, prostě jsem zapomínala. Nedokázala jsem se chovat zodpovědně. Aniž jsem si toho všimla, začala jsem hodně lhát. Ahmed žil jen díky mé rodině. Sedm sourozenců, to je učiněné požehnání. Vždycky tu někdo byl, někdo připravený se o něj postarat. Mladší sestry ho často braly do otcova domu a tam mu dávaly najíst. Rodina si samozřejmě všimla, že něco neklape. Vzpomínám si na ten den, kdy jsem si svého syna poprvé nepřišla vyzvednout v šest odpoledne, tak jako obyčejně. Prostě jsem zapomněla. Zašla jsem s pár kolegyněmi z univerzity do baru. Potkala jsem se s nimi na ulici a šly jsme na skleničku. Přešla šestá hodina a já jsem si to ani neuvědomila. Ve chvíli, kdy jsem se konečně rozhodla, že si ho půjdu vyzvednout, mi kolegyně objednaly další pití. Ony platily. Zůstala jsem. Vrátila jsem se domů až nad ránem a úplně jsem zapomněla, že mám syna, který na mě čeká. Tu noc jsem spala zdravým spánkem, jaký přichází po dobrém tahu. A když jsem další den, v poměrně pokročilou denní dobu, přišla do otcova domu, čekal tam na mě starší bratr. Víte, co udělal? Vlepil mi pořádnou facku. Řekl mi, že jsem ostuda rodiny. A že se rozhodli, že mi Ahmeda vezmou. Že nejsem schopná ho vychovávat. Slíbila jsem, že začnu znovu od začátku. Jako by se někdy dalo začít od začátku!

Cítila jsem se tak zahanbená, že jsem se rozhodla přestat pít. Celé to období byla jedna velká noční můra. Podváděla jsem sama sebe. Dávala jsem si předsevzetí, která jsem neplnila. Schovávala jsem láhve. Všechno, co se ve filmech říká o alkoholicích, je pravda. Problém byl, jak se bez alkoholu vyrovnat s mateřstvím. Nebo lépe řečeno, jak přijmout to, že jsem byla znásilněna třemi vojáky, kteří jsou ve válce se zemí, ze které pocházím. A že plodem toho všeho je můj syn. Za střízliva mi ten film běžel bez přestání v hlavě, pořád dokola. Obrázky se opakovaly. Kdyby tak šlo prostě zmáčknout delete. Fyzická bolest, hněv, ponížení. Bez konce. A zelená očka mého ubohého Ahmeda, smutného dítěte, která mi připomínají všechnu tu hrůzu. Proč jsem ho nedala k adopci? Prostě mě to včas nenapadlo, byla jsem tak přesvědčená, že se dokážu poprat se vším, co přijde. A později by mi v tom zabránila rodina. Všichni do něj byli úplně zbláznění, i když byl nemanželský a vůbec. Dokonce i můj otec ho začal mít rád, i přes to, jaký on je. Mně neřekl jediné slovo, ale sestrám prý vyprávěl, jak si ho to dítě pomalu získává.

Ale člověk musí spadnout až na dno. Skoro vždycky se musí spadnout až na dno.

Prožívala jsem zrovna období, kdy jsem se snažila nepít, ale ne vždy se mi to úplně dařilo. Občas toho vůle moc nezmůže. Vždycky v určitých intervalech jsem do sebe nalila trochu alkoholu a okamžitě se všechno rozzářilo. Hned jsem se cítila chytrá — velký omyl, opilci jsou vždycky hloupí — a zapomínala jsem na problémy s Ahmedem. V takových chvílích jsem fantazírovala o tom, že napíšu další knihu. Jako téma jsem si vybrala fenomén Číny. Byla jsem si jistá, že z nebe spadne nějaký dobrodinec, kterému se ta myšlenka zalíbí natolik, že mi to zadá. V tomhle rozpoložení jsem se vypravila ke staršímu bratrovi a poprosila jsem ho o peníze na léčení. Neváhal ani chviličku, dal mi je. Byl velice spokojený a okamžitě zavolal sestrám, které ještě žijí u otce, a požádal je, aby Ahmedovi zařídily delší pobyt v otcově domě. Rozloučila jsem se s ním a odešla. V kapse peníze na spoustu láhví whisky. Whisky je nejlepší. Organizovaná neřest, všechno dotažené až do konce. Když chtěli vědět, kde se budu léčit, nic jsem jim neřekla. Odvolala jsem se na právo na soukromí. Byli chudáci z celé té situace tak nervózní a unavení, že ani nenaléhali. Báli se, že bych si to ještě mohla rozmyslet.

Koupila jsem si hromadu láhví whisky. Měla jsem tolik peněz, že by mi vystačily i na několik láhví Chivas Regal. Ale já jsem se nakonec rozhodla pro Johnnieho Walkera Red Label, takhle jsem to mohla víc rozjet. Nakoupila jsem je v různých supermarketech a obchodech. Chodila jsem tam jen s kabelkou, abych nebyla nápadná. Pamatuji si jednu z těch cest. Jela jsem autobusem a seděla jsem u okénka. Dívala jsem se ven. Nebe bylo kalné, mělo barvu neštěstí. A pak jsem si všimla ženy na sedadle vedle mě. Podobala se mi. Byla asi tak v mých letech. Četla knihu. Měla kaštanové vlasy stažené do culíku. Na sobě modré džíny, černé kozačky a šedou mikinu, na které bylo natištěné logo Chilské univerzity. Byla velice soustředěná. Čas od času si odhrnula z obličeje pramen vlasů, který jí padal do očí. Chvíli se skrze mě dívala z okna. Potom vytáhla gelovou propisku a podtrhla si jeden odstavec. V tom okamžiku se naše pohledy setkaly a ona se na mě usmála. Byl to nevinný úsměv, průzračný jako voda. Dodnes ho mám v paměti. Udělala jsem si z něj symbol své velké lži. Ona se na mě usmála, jako by mi tím říkala: tak tohle jsme my. Sestry věkem i vzhledem. Obě vytrvalé a cílevědomé, obě inteligentní. Obě jsme mladé ženy, které se snaží, aby jejich život byl něčím výjimečný. A já před ní schovávala láhve Johnnieho Walkera v plastovém kufříku položeném na podlaze. A připravovala se na to, až mi alkohol začne proudit tělem, spalovat útroby až na dno žaludku. Je to smutné místo, dno mého žaludku. A právě tenhle úsměv, spíš než kdejaké kázání nebo napomínání, které mi uštědřili, mi řekl: jsi prostě dobrá podvodnice, nic víc než to.

Zavřela jsem se ve svém bytě. Předem jsem získala zpátky klíč, který u sebe měla jedna z mých sester. Chtěla jsem se pojistit, aby tam náhodou některá z nich nepřišla, třeba vyzvednout něco pro dítě. Nebo trochu poklidit. Mé sestry už jsou takové — dobromyslné a otevřené. Schovávaly ten klíč „pro případ nouze“. Takže jsem si ho vzala zpátky. Blížil se okamžik, u kterého jsem nechtěla žádné svědky. Okamžik, kdy odhalím svou ránu a začnu ji hladit. S velkou pravděpodobností ve mně zůstane až do konce života. Ale tehdy jsem ji potřebovala hladit, dokud byla otevřená a krvácela.

A to jsem i udělala, bez milosti.

Našli mě pět dní nato na pokraji smrti. Protože jsem jim vzala klíč, bratři vyrazili dveře. Soused zezdola slyšel podivné zvuky. Několikrát na mě zvonil, ale nikdo se neozýval, a přesto ty zvuky neustávaly. Předpokládám, že to bylo pokaždé, když jsem zvracela do záchodu nebo když jsem upadla. Zavolal paní, která mi byt pronajímala, a ta zavolala do otcova domu. Čeká se ode mě, že budu tomu prokletému sousedovi vděčná. Ale nejsem.

Odvezli mě na pohotovost. Když mě stabilizovali, vzali mě na jinou kliniku, tentokrát psychiatrickou. Tam jsem si pobyla hodně dlouho. Dokud jsem se nedostala ze závislosti. Jenže to je omyl: závislost nikdy nezmizí. Jenom jsem přestala pít. Pokaždé když jsme měli za úkol myslet na něco příjemného, představovala jsem si tentýž obrázek: pomerančovníky a olivovníky. Vracela jsem se tam, do té těžce zkoušené země, která ti ale vždycky, za každých okolností ochotně nabídne pomeranč a trochu olivového oleje.

Jakmile jsem se dokázala postavit na nohy, vrátila jsem se do otcova domu. Můj byt byl už vystěhovaný. Celý můj skromný majetek se krčil na jednom z regálů v otcově obchodě. Začala jsem nový život. Suchý, bezbarvý, plný obtíží. Po boku s ubohým Ahmedem, smutným dítětem. Ze začátku ke mně vůbec nechtěl, jako by úplně zapomněl, kdo jsem. Nechával se chovat jen od mých sester. Postupně si na mě zase zvykl. Pozorovala jsem ho celé hodiny, natažená na posteli. Dokonce jsem se přistihla, že jsem vděčná za jeho osud. Za to, že se narodil v Chile. Říkala jsem si, že všechno záleží na místě, kde člověk spatřil světlo světa. Je to úplná náhoda. Na téhle zemi jsou celé regiony, kde za posledních padesát let nebyl slyšet jediný výbuch. A jiné to schytaly všechno. Třeba má kamarádka Catalina, ta blondýna, o které jsem vám vyprávěla — tak ta nezná zvuk kulky ve vzduchu. Ani její otec, ani její dědeček. (A kde byli během převratu? Někde na pláži?) Když jsem viděla film Valčík s Bašírem, myslela jsem na toho izraelského filmaře. Na to, že viděl na vlastní oči masakr v Sabře a Šatíle a že jeho rodiče přežili Osvětim. Jeho syn může vyprávět, co viděl jeho otec a dědeček. Nese si bolest v DNA. Takový se mohl narodit můj Ahmed.

Ale teď se vrátím zpátky ke dnům, které následovaly po mém návratu z psychiatrické kliniky. Můj otec, obměkčený tím, co se stalo, mi nabídl, že mě vezme zpátky. A že mi bude dávat peníze, dokud to bude považovat za nutné. Dokonce mi na radu jedné z tet nabídl, že můžu chodit na terapii. Tentokrát žádná detoxikace, řekl mi, jako obvykle skoupý na slovo. Terapie, která ti pomůže. Která mi pomůže jak? zeptala jsem se. Prostě ti pomůže, zopakoval bojácně. Neměla jsem náladu chodit na terapii. Nikdy jsem nebyla příznivcem toho, že by měl člověk platit za prostor pro intimitu. Nedělají snad muži totéž se sexem? Nechci říct, že by Nataša plnila funkci prostitutky. Ale platit za to, aby tě poslouchali. Platit za to, aby tě měl někdo rád. Platit, aby se někdo postavil na tvou stranu. Ne, ta představa se mi nelíbila. Svolila jsem, protože jsem neměla na vybranou. Jenom proto. Když jsem poprvé vstoupila do ordinace, Nataša si toho všimla. Asi si pomyslela: to bude pěkně tvrdý oříšek.

Od té doby už uběhlo hodně času.

Jsem zpátky na univerzitě. Měla jsem dlouhý rozhovor se svými bývalými zaměstnavateli a dostala jsem zpět svou starou práci. Snažím se být vzorná učitelka, aby mi věřili. Abych odčinila své staré přešlapy. A cítím se tam dobře. Tam je mé místo. Psát zhovadilosti do nějakého bulvárního plátku, to není nic pro mě. A ještě méně pak práce v televizi nebo v rádiu. Psané slovo, to je moje. Kromě toho dávám večerní hodiny na jedné soukromé univerzitě. Vlastně to nejsou ani tak hodiny, vedu diplomové práce. Docela slušně mi platí. Rozhodla jsem se, že už nechci být tak chudá. Potřebuji vydělat víc peněz. I mé sebevědomí to potřebuje.

Mimoto jsem si jistá, že vydám tu knihu o Číně. Už jsem ji začala psát. Dělám si poznámky a hodně čtu. A přijde chvíle, kdy se vydám na cesty. Pořád ještě žiji v domě svého otce. Vím, že je to v mém věku trochu trapné. Ale při té dnešní krizi jsou k vidění i horší věci. Nikdo vlastně nechce, abych odešla. Ne kvůli mně, samozřejmě. Kvůli Ahmedovi. Je jako syn jich všech: mého otce, mých mladších sester, mých starších bratrů. A on si to patřičně užívá. A já zase cítím obrovskou úlevu, když vidím, jak dobře je o něj postaráno. Chodí na normální základní školu a tráví celé odpoledne v obchodě s mým otcem. Hraje si na to, že je jeho pomocník, pomáhá mu s krejčovským metrem a rolemi látek. Je krásný, vypadá tak zdravě. Ale jeho oči se smějí jen málo. Vnímám ho jako lidskou bytost, která je na mě nějak napojená. Přemítám o jeho budoucnosti. Dokonce jsem se i začala trochu zajímat o Židy. Moc se snažím, opravdu. Myslím si, že literatura mi může pomoci víc než cokoliv jiného. A tak čtu. Zalíbil se mi Amos Oz. A Avraham B. Jehošua. A David Grossman. To všechno kvůli Ahmedovi.

Myslím si, že jsem se dobrala alespoň částečného pochopení toho traumatu. Mého traumatu.

Když jsem se opíjela, když jsem sama sebe zraňovala, cítila jsem, jak se mě zmocňuje cosi, co jde zcela mimo mou vůli a snažení. Cosi, čeho se nelze zbavit. Trauma se stále opakovalo, jako bychom ho ani já, ani osud prostě nedokázali nechat klidně spát. Nebo jako bych zdálky slyšela volání, kterému nešlo odolat, které nešlo nevyslyšet, a to mi znovu a znovu přinášelo onu bolestnou zkušenost. Dělo se to všechno mimo mou vůli. Nevím, jestli mě dobře chápete. Prostě jsem nemohla na to znásilnění a jeho důsledky jen tak zapomenout. Jenom alkohol dával průchod vnitřnímu nářku mého zranění, nářku, který jsem nedokázala jasně rozpoznat. Stále znovu jsem svému tělu ubližovala. Přestože alkohol zraňoval mysl — tříštil čas, mě samotnou, okolní svět —, bolest doléhala na tělo. Vždycky na tělo. Jako v té vojenské strážní budce nedaleko Betléma.

Je zvláštní, že když jsem začala pít, netušila jsem, že je to tenhle přízrak, co mě pronásleduje.

Když jsem odjela z Betléma do Gazy, myslela jsem, že jsem z toho vyšla nedotčená. Jako lidé, kteří mají nehodu. Zvednou se sami ze země. Fungují. Vypovídají na policii. Vrátí se zpátky domů bez cizí pomoci, lehnou si do postele. A za týden se dostanou do šoku. Pořád jsem si říkala, jak obdivuhodně jsem se z toho násilí vzpamatovala.

Blahopřála jsem si, že mě ani ti tři vojáci, ty tři nelidské bestie, nedokázali zničit.

Můj šok přišel s návratem do Chile. Ve chvíli, kdy jsem se dozvěděla, že jsem těhotná. Tehdy na mě plnou silou dolehla nejen brutalita toho samotného násilného aktu, ale i to, že jsem o tom neměla ani tušení. Když jsem se podívala na těhotenský test, byla jsem znásilněna podruhé. Je zvláštní, že to dřív nebo později vždycky přijde. Nezáleží na tom, jak dlouho to trvá. Naivně jsem si myslela, že se mi podařilo zlu uniknout, ale nakonec se objevilo přímo přede mnou, naprosto zničující. Nevím, co bylo horší: prožít to v tu chvíli, nebo si to později vybavovat.

Už nikdy jsem nebyla stejná.

V oné vteřině se zhroutil příběh, který jsem si o sobě vytvářela. Ztratila se souvislost mezi minulostí, přítomností a tím, co mělo přijít v budoucnu.

Nenacházela jsem jiný způsob, jak říct pravdu. Jak ji vykřičet. Nebyl to můj hlas, co se stále vracelo do minulosti. Ne. Já už jsem nedokázala vydat ani hlásku. Nechtěla jsem svůj hlas slyšet. Byl to hlas mého syna, neviditelného svědka a věčné připomínky mého traumatu. Hlas zranění, mého zranění.

Nataša mi řekla, že jediná cesta, jak převzít kontrolu nad tímhle příběhem, je vyprávět ho. A přesně to teď dělám. Všichni přeživší musejí být schopni ujmout se svých vzpomínek, aby se mohli uzdravit. A proto potřebují jiné lidi. Dnes na vás vkládám břemeno toho být mi svědky. A to břemeno je těžké.

Jsem vyčerpaná.

Luisa

Jmenuju se Luisa.

Pocházím z jihu. Narodila jsem se ve vesničce, kterou protéká řeka Itata, v provincii Ñuble. Chtěla bych vám povědět jen o něm, o Carlosovi. Vyrostla jsem na dědině, rodiče byli rolníci; a kdyby Carlose nebylo, byla bych tam i zůstala. Můj táta byl podruhem na jednom statku. Měla jsem hodně sourozenců, někteří už jsou na pravdě Boží, dneska je nás dohromady pět. V těch dobách děcka na vesnici umírala jak mouchy, hned po narození. Žádné ženské nezůstala všechna, co se jí narodila. A nikdo neuměl číst a psát. Poměry už se od té doby hodně změnily, jak by taky ne, když uběhlo tolik let. Už jsem stará, bylo mi sedmašedesát.

Žili jsme na samém kraji světa, ale nikdo, kdo měl špetku zdravého rozumu, nestál o život ve městě, s tím vším, co se tam dělo. Chodila jsem do školy, ale moc jsem si z toho neodnesla. V zimě jsem tam nemohla docházet, protože pršelo a bylo bláto, a pan učitel taky v jednom kuse chyběl. Dávali nás všechny do jedné třídy a učili nás to samé, i když jsme byli různě staří. (Jednou se pán zeptal Ernaniho, tak se jmenoval jeden z vesničanů, co pracovali s taťkou, jestli se jeho jméno píše s h. Ale co vás nemá, odpověděl mu Ernani, h je jenom pro bohaté, co bysme si my chudí počali s h?)

Odešla jsem ze školy a začala pracovat. Pomáhala jsem mamce na zahradě a taťkovi ve stáji. Bývalo tam dobytka, kam se člověk podíval. Krávy a býčci, taky pár koní, ti všichni patřili pánovi, až na Taie, který byl tatínkův. Byl krásný, černý jako uhel. A všude spousta vážek, mouchy coliguacho a tábano, ty si na mě hnedle zvykly a neštípaly mě. Zmije tam byly malé a hubené a nic nedělaly. Stejně tak chlupatí pavouci, které jsme nacházeli na polích. Dělali si dírky v zemi a do nich zalézali, a mí bratři je vyšťourávali z úkrytů a zavírali do sklenic. Byli hodně oškliví, ale nic nedělali, tak jako zmije. Venkov nebyl nebezpečný. Ze všeho nejvíc se mi líbilo, když přišel severní vítr. Ráda jsem ho cítila na tvářích, nastavovala jsem mu obličej a on mě po něm hladil. Vždycky jsem ho vyhlížela, a když byl konečně tady, měla jsem dojem, že přišel jen kvůli mně. Po něm pak zůstávaly stromy vycíděné od deště. Hned vedle našeho domu tekla říčka, voda v ní byla čistá a průzračná. Párkrát jsme do ní spadli, ale nebyla moc hluboká. U nás doma vždycky bývala spousta psů. Nikdo nevěděl, odkud se berou ani kam jdou, když od nás odcházejí. Občas si mamka povzdechla, že jim nemá co dát do huby. Byli to samí čistokrevní voříšci. Mí oblíbenci se jmenovali Niño a Batalla. Ten první byl slámově žlutý pes s krátkýma ušima a nohama, jeho srst připomínala domácí dortík z našlehaných vajec. Naproti tomu Batalla měl chlupy dlouhé, hnědě a zrzavě žíhané, vypadal skoro vznešeně. Možná i proto, že byl tak vysoký. Batalla si mě zamiloval a nehnul se ode mě na krok, chodil za mnou, kamkoliv jsem se vrtla. Šmankote, jak ten mě měl rád! S oblibou se válel po zemi a natahoval tlapy do všech stran, a do toho ty jeho zrzavé chlupy, v takových chvílích se z něj stávala učiněná ohnivá koule, poživačně se převaloval a já jsem ho pozorovala a měla jsem sto chutí lehnout si k němu a válet se s ním. Často mě napadalo, jak by bylo báječné být psem, protože minimálně Niño a Batalla se měli líp než my všichni dohromady. Občas jsme s Batallou utekli ven na pastvinu a hráli si na schovávanou ve vysoké trávě. Když nás náhodou načapal tatínek, hned odepínal pásek, aby mi vyčinil, ale Batalla vždycky zavrčel a taťka dostal strach, že ho kousne, a tak si to rozmyslel. Na odchodu si zapínal pásek a křičel na mě, že jestli nezačnu pracovat, tak mě příště už vážně chytne a bude tanec. Batalla měl jednu kladnou vlastnost, díky které si získal moji mamku. Lovil myši. Pokud šlo o myši, to byl učiněný rys! Horší bylo, že jak nějakou popadl do zubů, hned mi ji přinesl jako dárek. Já jsem myši nikdy neměla ráda, hnusily se mi. Ty u nás na vsi byly velké a tlusté a Batalla mi nosil jednu za druhou. A pak mi olizoval tvář a ruce, stejným jazykem, kterým chvíli předtím lízal myší krev.

Když Batalla umřel, lehla jsem si pod kaštan a dělala, že jsem taky mrtvá. Ten kaštan byl to nejhezčí, co jsme doma měli. Byl to starý, košatý strom, pod kterým se odehrávalo úplně všechno, hlavně v létě. Pod jeho větvemi stála káď, ve které se pralo prádlo, nebo jsme kolem dokola seděli a loupali fazole nebo kukuřičné klasy. Takže když Batalla umřel, zůstala jsem tam ležet se zavřenýma očima, celé tři dny. Ani pracovat mě neposlali, nikdo se na mě neodvážil promluvit. Čtvrtého dne přišla mamka a řekla mi: Luiso, Batalla už je na onom světě, nevrátí se. A já jsem otevřela oči, zvedla se a šla jí pomoct s praním prádla.

Taková byla smrt.

Jeden z mých oblíbených stromů byl maqui. Tenhle strom roste v Ñuble divoce, najdete ho úplně všude. Je útlý, má dlouhé větve a drobné lístky. Rodí maličké, modročerné kuličky, které barví pusu a ruce, vlastně barví úplně všechno. Jsou výtečné, chutnají tak sladce. Jaký to byl báječný pocit, když jsme s bratry přišli domů celí zapatlaní, modří od maqui. Však nám taky mamka vždycky pěkně vyčinila. A naše zuby vypadaly jako uhlíky, ale ne úplně černé, vždycky trochu domodra. Mýt se nemělo smysl, té modroty jste se hned tak nezbavili.

Jako v té písničce: Tvá zástěra je celá modrá od maqui.

Ale to nejlepší na celém venkově byl dům pánů. Byl to jediný velký dům široko daleko, a tudíž nám připadal hrozně tajemný. Měli jsme zakázáno tam chodit. Stál hned vedle toho našeho, takže jsme s bratry vždycky vyšplhali na střechu sedlovny a potají jsme tam nakukovali. Občas tam taťka musel jít posekat trávu, nikdy jsem jako malá neviděla jinou trávu, co by se sekala, jenom tuhle, a vždycky mi dovolil, abych šla s ním. Milovala jsem vůni čerstvě posečené trávy; to pro mě byla ta pravá vůně venkova. Měla jsem ji skoro ještě radši než vůni teplého chleba a právě vyžehlených prostěradel. Prý jsem v dětství tvrdila, že až budu velká, chci být zahradnicí. Zvláštní. Ženské se hrnou do tolika různých věcí, ale ještě jsem neviděla žádnou, co by se stala zahradnicí!

Když mi bylo asi deset let, postavili nám ve vsi kostel. Takový skromný kostelík, ale pro nás to byla velká novota. Jednou za uherský rok k nám dojížděl kněz, aby sloužil mši, křtil a oddával, a všichni chodili k prvnímu svatému přijímání. Ten kněz si hnedle udělal obrázek o místních poměrech a říkal nám, že nás přišel zachránit, abysme už dál nežili v hříchu. Ten kostel byl překrásný, hrozně ráda jsem tam chodila. Zato Carlosovi se kněží nelíbili. Jednou mi řekl: Víš ty co, Luisičko? Peklo neexistuje. Jak by neexistovalo, Carlosi? Neříkej takové věci, odpověděla jsem mu. A on na to, že si ho vymyslela katolická církev, aby se chudí nebouřili, aby si mysleli, že existují i horší věci, než je tenhle život. Ale Carlosi, řekla jsem mu, Bůh tě za takové řeči potrestá, a on odvětil: Jakpak by mě potrestal, Luisičko, když si v sobě nesu trest od chvíle, co jsem se narodil?

Takové věci Carlos říkal a já jsem se s ním hádala, ale ráda jsem ho poslouchala, byl tak nezávislý. Tím myslím, že nebyl ovlivněný tím, co se naučil v dětství. Říkám si, jak by asi Carlos reagoval na ty dnešní aféry s pedofilními kněžími, on, který kněze tolik nesnášel. Nejspíš by nadával, jistěže by nadával.

Když mi bylo patnáct, poslali mě pracovat do Chillánu. Jedna moje sestra tam už nějakou dobu bydlela, a tak mi sehnala práci. Bydlela jsem v jednom panském domě, měla jsem za úkol uklízet a hlídat děcka. Necítila jsem se tam moc dobře, takže jsem se vrátila na dědinu. Ale s taťkou nebyla kloudná řeč, obratem mě poslal zpátky. Musela jsem se s tím smířit. Páni toho domu nebyli zlí lidi, po pravdě řečeno nebyli ani tak moc bohatí, ten jejich dům nebyl nic moc. Děcka dobře vychovaná, nedělala problémy, ale mě ustavičně trápil hlad. Všechno, všecičko měli pod zámkem, paní otvírala spíž jenom jednou denně. V té době neexistovaly ledničky, alespoň ne v Chillánu, a pro potraviny se chodilo každý den do obchodu, kde byl otevřený účet. Já jsem nikdy nedostala do ruky peníze, nikdy. Vždycky vzpomínám na ten svazek klíčů, co paní nosila, chodila s ním úplně všude. Říkala jsem si, copak asi tak bedlivě střeží. My na venkově jsme ani klíče neznali. Pracovala jsem tam asi rok a na léto jsem se vrátila zpátky do vsi. Měla jsem radost, že jsem zase doma, i když zahálet mě taky nenechali. Vždycky mě posílali do stájí, ale já jsem si stejně hrála se psy, lezla na stromy a jedla švestky a jablka. Byly dost mdlé, ale já jsem jiné neznala, takže mi chutnaly. Taky jsem jedla višně, byl tam celý višňový sad, nikdo ho nevysázel, tatínek říká, že tam vyrostly samy od sebe. Byly kyselé a bez chuti, ale já jsem v té době neměla tušení, že existují třešně, ty jsem ochutnala až mnohem později. Vždycky vzpomínám na ten boldovník na břehu rybníka. Působil tak vznešeně, měl tlusté, tmavě zelené listy a já jsem se ráda schovávala v jeho koruně, koukala dolů do vody a snila o tom, že jednoho dne budu mít taky takový dům jako ta paní z Chillánu. A že bude celičký můj.

A pak za námi jednoho dne přišla paní ze statku, pánova žena. Je už Luisa dost stará na to, aby mohla pracovat? zeptala se mojí maminky. Jakpak by ne, odpověděla jí mamka, však už je veliká! Bylo mi tenkrát šestnáct.

To léto mě vzali k sobě, aby mě vyzkoušeli. Pokud se prý osvědčím, budu s nimi moct odjet do hlavního města. Pokaždé když mluvili o Santiagu, představovala jsem si velikánskou čtvercovou plochu plnou čisťounkých bílých domů. Tisíce malých domečků, jeden jako druhý, všechny dvoupatrové, s dveřmi uprostřed a dvěma okny nahoře. Na venkově všichni chtějí do hlavního města, jako by to byla nějaká země zaslíbená, komentoval to později Carlos. Muži měli výhodu, odešli na vojnu a tak se tam dostali snadno. Ale my ne. Ženy to měly těžší, buďto tě tam vzala paní, nebo jsi měla prostě smůlu. Takže mi na statku všichni záviděli, hlavně ženské. Já jsem tenkrát nebyla zas tak padlá na hlavu, věděla jsem, že je to privilegium, i když jsem tohle slovo ještě neznala. A to jsem ho později slýchala v jednom kuse, když se Carlos na schůzích obouval do privilegií bohatých. Doma to pak do mě hučel horem dolem. To léto jsem tedy prošla zkouškou v pánově domě a odjela s nimi do Santiaga. To je mi ale klidné místečko, říkala jsem si, když jsem uviděla ty široké ulice plné aut, dobrý Bože, trochu mě to děsilo… Neodvážila jsem se sama vytáhnout paty, někdy jsem trávila celé neděle zavřená ve svém pokoji, protože jsem neměla s kým vyrazit ven. Za nějaký čas se do hlavního města přistěhoval jeden můj bratr, který před nějakou dobou odešel od nás z dědiny na vojnu. Bydlel ve čtvrti Lo Valledor a ukázal mi, jak se tam k němu dostanu. Od té doby už jsem se necítila tak sama. U něj doma se stalo to nejdůležitější: poznala jsem Carlose.

Carlos pracoval na stavbě, byl dělník. Velký dříč, bral svou práci vážně a u mistra měl dobré oko. Narodil se v Aysénu, to byl opravdický jih, a tomu mému se smál, říkal mu pidijih. Jeho otec byl mezkař a brzy ovdověl. Jeden jeho bratr odjel do Argentiny a už o něm nikdy neslyšeli. Ani Carlos se s rodinou moc nestýkal. Hned jak jsme se poznali, začal mi nadbíhat, já byla tehdy vážně hezká, buclatá slaďoučká mulatka. Rok nato jsme se vzali, měli jsme jenom civilní sňatek, já jsem chtěla církevní, ale Carlos si vzal do hlavy, že on se za nic na světě nebude ženit v kostele. Nakonec, co na tom sejde. Bůh nemá rád lidské štěstí, řekl mi jednou. Pronajali jsme si pokoj v jednom bytě na třídě Generála Velásqueze. Já jsem dál pracovala, až do chvíle, kdy se narodila naše Golondrinka. Když jsem otěhotněla, paní okamžitě pochopila, která bije, a řekla mi, Luiso, tady budeš mít dveře vždycky otevřené, kdybys chtěla, můžeš se vrátit. Díky tomu, co Carlos vydělával, jsme jakž takž vyšli. Rok nato přišel Carlitos, ten teď žije ve Švédsku, dělá elektrikáře a oženil se se Švédkou, pěkně světlovlasou, takovou, co vypadá jako ze žurnálu. Ale co mu neodpustím, je, že mi odvedl i moji Golondrinku. Tak dlouho jí vyprávěl o Švédsku, až ji zlákal. A nechali mě tu samotnou. Ale no tak, Luiso, říkala jsem si, vždyť ty děti mají právo zařídit si vlastní život, nezůstanou nadosmrti u máminy sukně. Ale to se stalo až později, mnohem později.

Byla jsem s Carlosem tak šťastná, že jsem mu ani slůvkem nenaznačila, jak moc mi chybí venkov. Chyběl mi, jakpak by ne, ale já jsem ani nemukla. Když jsme se přestěhovali — protože se dvěma děcky jsme se už do pokoje na Generála Velásqueze nevešli —, koupila jsem si kohouta a slepici, abych slyšela to jejich kvokání a kokrhání. Jenže ten kohout byl nějaký neposlušný, nebo možná zmatený, kdoví. Kokrhal v kteroukoliv denní či noční dobu, jenom ne za svítání, jak jsem byla zvyklá. U nás na jihu taky kohouti kokrhali pokaždé, když nějaká slepice snesla vajíčko. Zpívali na oslavu, tak mi to vyprávěl taťka. A když bylo v době siesty hodně kokrhání, už si brousil zuby na vajíčka, na kterých si další den pochutná. V Santiagu jsem schovávala čerstvá vejce pro děcka, protože Carlos je nejedl. Říkal, že nebude jíst vejce od „slepice, kterou zná“. Hlupáček Carlos, takové nápady se mu rodily v hlavě. Jak už jsem vám říkala, chyběl mi venkov. Hlavně v noci. Lidi si myslí, že noci na venkově jsou klidné, tichoučké, ale to není pravda. Samozřejmě, nejsou tam autobusy, klaksony, hlasitá muzika ani řvoucí děcka tak jako tady, ale je tam celé moře zvuků. Já ty zvuky od sebe dokážu odlišit, každý z těch tisíců hlasů, od cikády po cvrčka. Všechny se rozezní ve stejnou chvíli a mísí se dohromady. A psi… psi v noci pláčou. Chudáčci psi, takové mají trápení.

Takže takhle jsme žili, Carlos stavěl domy a já jsem vychovávala děti, a pak zvolili Allendeho. Svět se změní, Luisičko, říkával mi nadšeně. Roky letěly jak splašené, bylo to jako uragán, všichni jsme pořád někam spěchali. A Carlos tak hrozně pracoval, byl pořád samé odbory, schůzování, hnutí dělníků.

Jednou mě odchytl v čase odpolední svačiny a chtěl, abych ho poslouchala. Já chci vyhrát, Luiso, řekl mi. Bojuju a chci vyhrát, a vím, že to dokážu. Dělám to proto, že když jsem byl malý, nemohl jsem nic změnit. Žil jsem s lidmi, kteří se nedokázali bránit, a naučil jsem se, že všechno zlo, které nás obklopuje, a není ho málo, pramení ze zneužívání toho, co jsem neměl — moci. Chápeš to, Luisičko?

Začal rozkládat o politických stranách. Říkala jsem mu, nemontuj se do toho, Carlosi, co z toho budeš mít… On se na mě vždycky tak vážně zadíval, zamyslel se a dál už o tom, co se mu honilo hlavou, nemluvil. Vyprávěl o svých soudruzích, všichni pro něj byli soudruzi. Pak už jsem to slovo nikdy neslyšela. Nosil mi knížky. Chtěl, abych ho pochopila. Abych se vzdělávala. Už nikdy nebudeš uklízet cizí špínu, Luisičko, říkal mi. Až se vrátíš do práce, budeš dělat něco, co bude mít smysl. Byly to hezké dny, tisíc krásných dní, jak je pak Carlos nazval, po všech těch hrůzách, co jsme museli přestát.

Na začátku třiasedmdesátého jsme jeli na dovolenou na jih. A taťka mi řekl: Letos bude špatná úroda obilí, Luiso.

Jedenáctého září se slunce utrhlo z nebes a zřítilo se nám na hlavu. Přišel soudný den.

Jednou v noci si pro mého Carlose přišli. Odvedli ho. Bylo mi jednatřicet let a jemu třiatřicet. Bylo to v listopadu, dva měsíce po převratu. Spali jsme, byla noc, zákaz vycházení. Když jsme uslyšeli rány na dveře, řekla jsem Carlosovi: Vždyť touhle dobou nesmí venku nikdo být. Ale rány neustávaly. Vtrhli dovnitř, křičeli, volali Carlose. V mžiku si ho odvedli. Počkejte, jenom se obleču, řekl jim, ale oni ho chytli za paže a odvedli ho tak, jak byl, v pyžamu. Začala jsem křičet. Nekřič, miláčku, vždyť budu hned zpátky, to je nějaký omyl. To bylo všechno, co mi řekl.

Nekřič, miláčku.

Děti se vzbudily. Neviděly ho odcházet, neviděly vojáky. Neviděly nic. Další den jsem jim řekla, že tatínek odjel na jih a že se brzo vrátí.

Od jedenáctého září, od chvíle, kdy bombardovali palác La Moneda, chodil Carlos celý sklíčený. Bože, jak jen byl ztrápený. A já jsem se sama sebe ptala: bude mít dost sil na to, co ho čeká? Byl to jen takový pocit, nic víc, ani ne myšlenka.

A pak přišlo čekání.

Žili jsme v té době ve čtvrti Pabla Nerudy, v sedmém obvodu Magistrály Josého Miguela Carrery. Tu čtvrť pak přejmenovali na čtvrť Bernarda O’Higginse, to s tím Nerudou nemělo dlouhého trvání. Byli jsme tam noví a sousedy jsme moc neznali, v dobách Lidové jednoty jsme byli pořád v jednom kole, takže na společenský život nezbýval čas. Další den jsem vyšla na ulici. Doufala jsem, že potkám někoho, kohokoliv, kdo by mi řekl něco o tom, co se přihodilo. Ale nikdo za mnou nepřišel, nikdo nic nevěděl, jako by to všechno byl jenom výplod mojí představivosti. Ale moje postel byla prázdná, a to nebyla jenom představa. Mlčela jsem. Myslela jsem, že je potřeba mlčet. Že když budu zticha, Carlos se vrátí. Že čím míň budu mluvit, tím dřív bude zpátky.

Dny utíkaly. Neodvážila jsem se ani vyrazit na nákup, nemohla jsem připustit, aby Carlos přišel a nenašel mě doma. Celé dny jsem seděla zavřená v bytě se dvěma malými děcky, jako bych se měla zadusit. Měla jsem strach to jít hlásit. Jednou jsem se vypravila do Lo Valledor, kde žil bratr. Vyprávěla jsem mu, co se stalo. Nabídl se, že zajde ke Carlosovi do práce a promluví s mistrem. Ale nikdo nic nevěděl. Mistr mu řekl, že tři chlapi z jeho party ten den nepřišli do práce. Já jsem jeho kolegy neznala, Carlos je domů nikdy nevodil. Luiso, řekl mi bratr, vrať se na dědinu, tam se o tebe postarají, než se Carlos vrátí. Ale co když se vrátí a já tu nebudu? odpověděla jsem mu.

Vzpomněla jsem si, jak mi Carlos říkal: Právo a spravedlnost není to samé, Luiso. Pamatuj si, zákon není spravedlnost. Kde jsem tedy měla hledat spravedlnost, Carlosi?

A tak začala moje kalvárie.

V první řadě bylo nutné dělat, že se nic nestalo. Druhý problém byl, kde sehnat peníze. Měla jsem dvě malá děcka a musela jsem nějak platit nájem. Jiní lidi dostávali podporu, ale já nic. Měla jsem na Carlose vztek, byl pořád samé odbory a podobné blbosti, proč ho třeba nenapadlo pořídit si vlastní dům? Nejspíš si chudák myslel, že na to bude mít celý život. A pak tu byl třetí problém, naučit se žít bez Carlose. Když ženská žije sama, jenom s děcky, tak z toho začne bláznit. S nikým jsem nemluvila, měla jsem jen málo známých, a tak mi začaly chybět rozhovory s dospělými. Ale postupně jsem si zvykla, i když mě to stálo hodně potu a slz. Po pravdě řečeno, víc slz než potu. Musela jsem čekat do noci, abych se mohla vyplakat. Potichoučku, nenápadně, v posteli… tehdy jsem se naučila plakat dovnitř.

Chyběl mi Carlos. Myslela jsem na to, že možná trpí zimou. Proč ho jen nenechali obléct? To pyžamo ho nemohlo zahřát. Měla jsem sto chutí ho obejmout. A měla jsem chuť na všechny ty věci, o kterých se nemluví.

Zašla jsem za svojí bývalou paní, majitelkou statku, kde žili mí rodiče. Možná si říkáte, proč tolik chudých žen pracuje jako služky v domácnostech. Ale ono je to něco naprosto přirozeného, ta práce je součástí jejich života, jeho prodloužení. Je to, jako když člověk dělá to samé co každý den, ale dostává za to zaplaceno. Ony neumí nic jiného. Kde jsem měla hledat práci já? Co jsem uměla? Carlosovi přirozeně vždycky vadilo, že plýtvám silami v cizí domácnosti, ale já jsem teď neměla jinou možnost. Problém byly děti. Paní souhlasila, že mě vezme zpátky, ale jen s jedním děckem. Se dvěma ne, Luiso, se dvěma ne. A tak jsem zaklepala na dveře svojí sousedky, byla to milá žena, ale skoupá na slovo, skoro nemluvila. Líbilo se mi na ní, že nešířila klepy. Zeptala se mě na manžela a já jsem jí řekla, že odešel na jih. Uvěřila mi. Dohodly jsme se, že jí budu dávat část svého platu a ona mi na oplátku pohlídá Carlitose. Sama měla taky pár děcek, takže stejně musela zůstávat doma a starat se o ně. A tak jsem začala chodit do práce s Golondrinkou. V autobuse se mě držela jako klíště, nikdy neodmlouvala. A v práci byla učiněný andílek. Moje ubohé děťátko! Od osmi ráno do šesti odpoledne jsem uklízela, prala prádlo a žehlila. O kuchyni se staral někdo jiný, jedna paní, která tam s nimi bydlela. A já jsem hodinu za hodinou sledovala, co se v tom domě děje. Do té doby jsem nikdy nebyla závistivá, ani jsem nevěděla, co to závist je. Paní byla příjemná, ale chovala se dost povýšeně, byla taková vznešená, aristokratická… Dopoledne vždycky odcházela někam pryč, šla si „vyřídit nějaké pochůzky“, jak tomu říkala. Kdo ví, co dělala. Pán pobýval doma jen zřídka, jezdil hodně na jih, na svoje pozemky. A děcka studovala univerzitu. Byli to dva chlapci a dvě děvčata. Jak ti byli nepořádní! Nechávali oblečení poházené po zemi, copak by jim ruka upadla, kdyby ho zvedli? Všechno leželo na podlaze, knihy, sešity, spodní prádlo, dopisy, cédéčka, všechno rozkramařené. Ta nejmladší, Paulina, byla můj mazánek, znala jsem ji, když byla ještě úplně maličká. Měla tak hezoučký obličejík.

Jednoho dne se zavřela ve svém pokoji a nebylo v lidských silách ji odtamtud dostat. Vzali ji k doktorovi. Pak za mnou přišla paní, tvářila se zachmuřeně a vážně mi pravila: Luiso, mám hroznou novinu. Paulina trpí depresí. Z čeho má Paulina depresi? zeptala jsem se. Vůbec jsem to nechápala. Jak bych taky mohla? Měla přece v životě úplně všechno. Neodvedli jí manžela, měla střechu nad hlavou a jídlo, nemusela vychovávat dvě děcka. Navíc mohla chodit na univerzitu, nikdo jí v tom nebránil. Bylo pro mě těžké pochopit depresi. Přišlo mi, že je to nemoc bohatých. Paulina trpěla depresí celou zimu, lepila se na mě celičký den, kamkoliv jsem se hnula. Nenechala mě v klidu. Jak to přijde, že tak mladé a hezké děvenky najednou umírají smutkem, aniž by člověk chápal proč? Paní si se mnou přišla promluvit, prý najme na úklid někoho jiného, jenom ať zůstanu s Paulinou. A tak jsem prožila temnou a chladnou zimu v jejím pokoji, dívala jsem se s ní na televizi a dělala jí společnost. Vypadaly jsme jako dva přízraky, jedna smutnější než druhá. Občas jako by na nás ty stíny mluvily. Poslouchaly jsme déšť, jak bubnuje na okenní tabulky. A ona se mě ptala: Proč jsi tak smutná, Luiso? To kvůli mně? Dovolili mi brát si Golondrinku s sebou do jejího pokoje, sedávala tam a tiše si hrála na koberci. Jednoho dne mi Paulina řekla: Víš, Luiso, proč se o mě máma tolik bojí a nechává tě, abys mi dělala společnost? Ne, to nevím, Paulino, odpověděla jsem jí, pověz mi to. Protože má strach, že bych se mohla zabít, to je to. O čem to mluvíš, děťátko? Pro lásku Boží! Zabít se? Já jsem si vždycky představovala, že až Paulina vyroste, bude mít práci, bohatého a pracovitého manžela, který ji bude milovat, prázdniny bude trávit na statku svého táty a doma jí bude uklízet jiná Luisa, bude se starat o krásná a zdravá děcka, bude moct cestovat, bude mít hezké oblečení a pěkný dům. Celý svět jí bude ležet u nohou. Jak by taková děvenka mohla mluvit o sebevraždě? Dobrý Bože, možná jsem se o lidech nenaučila zhola nic, ale vůbec mi to nedávalo smysl. A to pomyšlení, co asi jednou bude s mojí Golondrinkou, když ona je na tom takhle… Jaká budoucnost asi čeká moji dceru, jestliže si ona, která má všechno na světě, dopřává takový luxus? Takhle jsem tedy díky Paulině přežila tu první zimu, nejhorší ze všech. A Golondrinka byla pěkně v teploučku. Protože jakmile jsme dorazili domů, rozklepala nás zima. Měli jsme jediná kamna na parafín na celý byt a Carlos mě naučil, že nesmím spát se zapálenými kamny, protože právě takhle prý začínají požáry. Takže jsem je pokaždé zhasila, když jsme šli spát, a oni si vždycky vlezli ke mně do postele, pořádně navlečení a zmrzlí jako drozdi, a tak jsme spali, namačkaní jeden na druhého. Nikomu z nás nechybělo jídlo. Ani oblečení. Moje děcka nikdy nechodila otrhaná. A já jsem dál žila se lží na rtech. Pokaždé když se zeptali na otce, odpovídala jsem stejně: je na jihu.

A Carlos se nevracel. Dny a noci ubíhaly a on nepřicházel. Ta tíha, kterou jsem uvnitř cítila, mě nikdy neopouštěla. Byla dotěrná jako odpolední slunce, nikdy nezmizela.

Jednoho dne jsem se zeptala paní, jestli si myslí, že je možné, aby v téhle době, s novou vládou, někdo jen tak zmizel. Ale co tě to napadá, Luiso! odpověděla. Snažila jsem se v práci dozvědět něco o tom, co se děje. Ale zdálo se, že se neděje vůbec nic. V Las Condes byl klid. A všichni věřili, že Carlos odešel na jih, že mě opustil.

Dneska už leccos vím. Dozvěděla jsem se, že ne všichni byli tak osamělí jako já. Že existovala místa, kam jsem se mohla dojít zeptat, kde jsem mohla najít pomoc. Ale jak jsem to tenkrát mohla vědět?

Tolik mi chyběla rodina! Tchyně, se kterou bysme mohly společně trpět. Švagr, který by něco zařídil. Švagrová, co by mi občas pohlídala děcka. Trocha úlevy. Lidi, se kterými bych mohla mluvit o Carlosovi, aniž by to znělo podezřele. Mému bratrovi se navíc přestalo dařit a ze Santiaga odešel. Vrátil se zpátky na jih a našel si práci na venkově. Zůstala jsem sama.

Každé ráno ve tři čtvrtě na sedm, před odchodem do práce, jsem na dveřích bytu nechávala papírovou ceduli a večer jsem ji zase sundávala, abych ji další den znovu pověsila. Stálo na ní: „Carlosi, jsem v práci. Přijdu v půl osmé. Luisa.“ Jednoho dne se mě zeptala sousedka, která hlídala Carlitose: Tak co vy, sousedko, jak dlouho ještě hodláte věšet na dveře tu cedulku? Než se vrátí, Pánbůh mu k tomu dopomož, odpověděla jsem jí. Vrhla na mě soucitný pohled.

Víte, co zabíjí? Ticho. Ticho zabíjí.

Nemluvila jsem o tom vůbec s nikým, kromě svého bratra.

Nekřič, miláčku.

Léta a léta mlčení. Postupně se uvnitř v člověku vytvoří jakýsi uzel, klubko, a už není jak ho rozplést. Barvy mizí, svět je čím dál černější. Lidi mají tendenci ignorovat věci, které bolí, dělat, že neexistují. Ale to je chyba. Takhle se člověk nikdy nepoučí. I když je to těžké, je potřeba se zastavit a přijmout to, polapit to, jako by to byl zajíc v poli, nalíčit pasti, dopadnout to a nenechat utéct. Paní doktorka po nás teď chce, abysme mluvily, a já k tomu dodávám z vlastní zkušenosti: udělá nám to dobře. Říkám paní doktorka, nikdy jsem jí nedokázala říkat křestním jménem. Ze začátku jsem ji chtěla oslovovat paní Natašo, ale to se jí nelíbilo, takže jsem jí začala říkat paní doktorko. Jsem tady díky podpoře ostatních. Pod-po-ře. Nemám na to peníze. Aspoň že nejsem jediná. Trochu se za to stydím, nechci ani vědět, kolik stojí jedno sezení. Tohle je něco docela jiného, než když jdete k doktorovi, který vám předepíše aspirin. Cítím se špatně, pane doktore, trpím. A co vás bolí? Je to od nervů, pane doktore. Bolí mě úplně všechno. A doktor na vás jenom přezíravě koukne a předepíše aspirin. Došlo to tak daleko, že jsem se dostala do nemocnice, a tam se nade mnou slitovala jedna milá paní psycholožka. Tehdy se konečně začalo něco dít. To ona mě poslala k paní doktorce. A já jsem jí pověděla tenhle svůj příběh. Bylo to vůbec poprvé, co jsem někomu cizímu přiznala, že mého muže zatkli a on zmizel. Nedokázala jsem to přiznat ani sama sobě. Ale to bylo až později, mnohem později.

Uběhly dny, měsíce, roky. Nebe i země zčernaly smutkem. A já jsem si jako správná venkovanka dupla a dál jsem čekala na Carlose. Ani mě nenapadlo, že by mohl být po smrti. On byl živý. V pyžamu, promrzlý, ale živý. Jednou mi paní pověděla, že někteří z těch, co zmizeli, využili politické situace, opustili své ženy a tiše se vytratili, odešli do Argentiny. A já jsem si vzpomněla na toho jeho bratra, mého švagra, který přešel hory a už se nevrátil. Ale proč by se Carlos neměl vracet? Carlos mě přece miloval. Stejně jsem se nějaký čas upínala k myšlence, že Carlos žije v Argentině, jen tak pro jistotu. Vzpomínala jsem na smrt Batally. Bylo lepší zavřít oči a ležet tři dny pod kaštanem. Cokoliv bylo lepší než čekat.

Kdepak jen jsi, poklade můj? Pročpak můj pláč neslyšíš?

V naší čtvrti visely plakáty s Pinochetem. Lidem se líbily. A pokud ne, nechávali si to pro sebe. Všichni měli strach. Že přijdou o práci. Nebo o život, samozřejmě. Pinochet byl jako nemoc. Polovina země byla nemocná a žila jenom tak, jak jí nemoc dovolovala. Nechtěla jsem, aby se moje děti nakazily, aby jim otcovo zatčení zničilo život. Stačilo, že ho zničilo mně.

Než jsem přišla k paní doktorce, navštěvovala jsem různé jasnovidce, věštkyně, kohokoliv, kdo by mi mohl nějak poradit. Jednou v autobuse mi nějaká žena dala do ruky kartičku, na které stálo: „Duševní transformátorka“. Zašla jsem tam. A ona mi řekla: Vidím smutek. Od nebe až po poslední zrnko hlíny v zemi, jenom smutek. Vy z toho smutku onemocníte. A já jsem si říkala: je vůbec možné onemocnět ze smutku? Vždyť celý život je plný smutku a bolesti, bolest začíná už s prvním nádechem. Vzpomínám si, jak se narodila moje Golondrinka, s křikem a pláčem, to bylo to první, co udělala, když přišla na svět. Dokážete si představit děťátko, které by se narodilo a smálo se? Co by to muselo být za svět, aby se na něj přicházelo takhle? Ale ta transformátorka měla pravdu. Já už jsem onemocněla, jenom jsem o tom ještě nevěděla. Vždycky mě všechno bolelo, celé tělo, tak jaký by v tom byl rozdíl? A nervy… pořád ty nervy. Ale stejně mi to vrtalo hlavou. A tak jsem se objednala na prohlídku do nemocnice. Musela jsem si na to vyšetření pěkně dlouho počkat, a když jsem tam přišla, našli mi bulku. V levém prsu. Měla jsem rakovinu. Samozřejmě! A víte, co si myslím? Že to se mi v prsou usadilo to mlčení a smutek.

Ale to s tou rakovinou přišlo až později.

Dům.

Jaká to svízel.

Pořád jsem byla přesvědčená, že až se Carlos vrátí, přijde sem, do tohohle domu. Nedokáže mě najít na žádném jiném místě. Měli jsme pronajatý byt. A pak za mnou jednou přišel domácí, starý pán, který žil v naší čtvrti a vlastnil kiosek na rohu ulice. Chci tenhle byt prodat, řekl mi. Já jsem se vyděsila. Ale done Alberto, to přeci nejde, jakpak to, že ho chcete prodat? odpověděla jsem. Víte, doño Luiso, mám teď vyhlídku na dobrý obchod a potřebuju peníze. Ztropila jsem pořádný povyk, jen co je pravda!

Kam se teď Carlos vrátí?

Luisa nemá kde spát, zpívá Violeta. Nevím, jak to, že se mi vybavila tahle písnička, možná jsem ji kdysi, ještě jako malá holka, zaslechla v Chillánu.

Večer už na město padá,

je slyšet muziku hrát,

slaví se národní svátek,

jen Luisa nemá kde spát.

Vojenské procesí kráčí

ulicí, kde hesla zní,

průvod se k náměstí stáčí

a Luisa o domě sní.

Ach, Luiso, Luisičko milá,

tma a chlad, to je tvůj plášť,

v klíně ti děťátko pláče,

Luisičko, kam hlavu dáš?

Shodou okolností to bylo taky v září, stejně jako národní svátek z té písničky. A já jsem dumala nad tím bydlením, na nic jiného jsem nemyslela. A pak jsem dostala nápad. Ten starý pán, don Alberto, měl kiosek jen pár kroků od nás, na rohu ulice. Všichni si tam kupovali pití, cigarety, sladkosti, jehly, nitě i losy do národní loterie. Ale ten kiosek byl maličký, vzadu měl jen nevelký prostor, kde se skladovalo zboží. Byly to pouhé čtyři dřevěné desky stlučené dohromady, ale byla to střecha nad hlavou. Takže jsem mu řekla: Done Alberto, prodejte mi ten přístěnek, zaplatím vám prací. Tak jsem mu to řekla. Podíval se na mě, jako bych se úplně zbláznila. Prací? Jakou prací, doño Luiso? zeptal se mě. Nabídla jsem mu, že budu v kiosku prodávat každý večer od sedmi hodin — on zavíral v devět — a o víkendech. Velice zdvořile mě odmítl, řekl, že to není obchod pro něj, že se mu to nezdá výhodné. Tu noc jsem nezamhouřila oka a přemýšlela jsem a přemýšlela. Další den jsem zavolala paní a řekla jí, že nemůžu přijít do práce, protože jsem onemocněla. Vzala jsem velký kus kartonu a napsala na něj: „Luisa nemá kde spát“. Vynesla jsem si ven před kiosek lino z kuchyně a posadila se na něj se svojí cedulí a Golondrinkou v náručí. Sousedi se u mě zastavovali a vyptávali se. Celá čtvrť se dozvěděla, že jsem zůstala bez střechy nad hlavou a že nemám kam jít. Ptali se mě, jestli si nemůžu pronajmout byt v jiné čtvrti, a já jsem jim odpovídala, že ne, že tady jsem doma, tady se moje děti narodily a já nikam nepůjdu. Možná si pomysleli, ženská paličatá. Ale nikdo, nikdo se nedozvěděl, že celý ten poprask je jen kvůli Carlosovi. Seděla jsem tam tři dny bez hnutí, na svém linu a s cedulí v ruce. Čtvrtý den přišel don Alberto. Zatracená práce, doño Luiso, už za mnou byli všichni sousedi, co se dá dělat, přijímám váš návrh, prostě vám ten přístěnek dám a vy mi budete na oplátku prodávat zboží.

Takhle se dělaly obchody v mojí čtvrti.

Paní mi za pomoci charitativní organizace Hogar de Cristo obstarala dřevěné panely a za měsíc už jsem měla hotovou obytnou buňku. Byla to sice jenom jedna místnost, ale to mi nevadilo. Později jsem si ji mohla rozšířit. První noc v novém bydlení byla provoněná radostí jako právě vypraná bavlna. Všechno to bláto a hlína kolem mi připadaly jako louka plná pampelišek. Ten podzim deště ne a ne přijít, a tak jsem se každý den starala o rostlinky, co jsem zasadila, zalévala jsem do alelujá, abych tu mohla přivítat Carlose. V té době jsem pracovala úplně nejvíc ve svém životě, ale díkybohu jsem byla mladá a měla hodně sil. Pracovala jsem od rána do večera, do šesti u paní a potom jsem se starala o kiosek. Okno z kuchyně mého nového domu vedlo na ulici, na stejnou ulici, kterou Carlos odešel a kudy se vrátí.

Ze své skromné, pečlivě uklizené obytné buňky jsem sledovala, jak uplývá život. Nikdy jsem neměla ráda to pošmourné santiagské nebe. Mraky nad městem prostě jen tak visí, ani z nich nezaprší. Tak mi řekněte, k čemu takové mraky jsou? Děcka postupně vyrůstala. Carlitos nakonec dodělal školu a šel do učení k jednomu elektrikáři z desátého obvodu Magistrály Josého Miguela Carrery. Vyučil se a začal domů nosit peníze. Později mi urovnal záležitosti s donem Albertem a já jsem mohla přestat pracovat tolik hodin denně. Dům už byl můj a já jsem si mohla odpočinout.

Začaly protesty. Uspořádalo se referendum. Nadšení se stupňovalo. Přišla demokracie. Lid zvítězil. A já jsem dál mlčela. Rettigovu zprávu o zločinech spáchaných v období diktatury jsem si celou vyslechla v televizi.

Vlajka je poslem klidu.

Ale Carlos se v ní neobjevil. Jak by tam taky mohl být, Luiso, když jsi to nenahlásila? řekl mi bratr, když jsem jednou byla na návštěvě na dědině. Ale teď už na to bylo pozdě. Moje děti vyrostly v bezpečí. Nikdo si na ně neukazoval prstem. Copak záleželo na tom, jestli se Carlos objevil nebo neobjevil na seznamu? Nebyl tu se mnou, a to bylo hlavní. Občas jsem měla pocit, že i když všichni ostatní už podepsali příměří, pro mě válka neskončila. Byla demokracie, ale já jsem byla pořád sama.

Někdy mám pocit, že na mě Carlos mluví. Jak jsi bojovala, Luiso? ptá se mě. Čekala jsem, odpovídám mu. Čekala jsem na tebe každičký den. Toho jsem se od tebe nenadála, miláčku můj.

Víte, co je to nejhorší, co se může člověku přihodit? Když prostě zmizí. I zemřít je lepší než zmizet.

Víc než třicet let bez muže. Na něco takového se neumírá. Vím jen to, že jsem unavená. Jsem unavená. Jsem tak unavená.

Šla jsem na operaci, léčili mi rakovinu, chemoterapie a tak dál. Musela jsem na nějaký čas přestat pracovat, žila jsem z pojištění. Přišla jsem o jedno prso. Poznala jsem tam tolik žen, které byly v podobné situaci jako já, tolik osamělých, opuštěných, rozvedených žen a vdov, různé lidské osudy, které ale měly jedno společné — samotu. V návštěvních hodinách býval nemocniční pokoj plný žen, jedny pečovaly o druhé. Když vstoupil Carlitos, všechny po něm začaly pokukovat. Dobré bylo, že se tam uvnitř nikdo nechystal umřít. Díky Sdružení pro onkologické pacienty jsem mohla docházet do jedné ordinace, kde mi taková moc hezká paní dávala masáže. Hrozně se mi to líbilo. Kromě Carlose se mě nikdy nikdo nedotýkal. Ze začátku jsem se styděla, vždyť koho zajímá, jestli se bába cítí příjemně. Říkala jsem si, co by asi řekli na dědině, kdyby mě viděli. Ale při každém sezení jsem na lehátku nechávala kila starostí. Ty masáže byly jedna z nejlepších věcí, které mě v životě potkaly.

Už je to pět let, co jsem byla na léčení. Předpokládá se, že jsem v pořádku. Děcka nechtěla odjet, dokud nebudu zdravá. Než odjeli, dozvěděli se pravdu. Paní doktorka mě přiměla to udělat. Přinutila mě říct jim, jak to celé bylo. Bylo to pro mě těžké, a stejně tak i pro ně, nedokázali mi odpustit. Carlitos mi na rozloučenou řekl: Měli jsme právo to vědět. Je dost rozdíl být synem někoho, koho zatkli a pak zmizel, a synem nezodpovědného člověka, který nás opustil. Měla jsi nám to říct dřív.

A to je můj příběh. Už jsem vám ho pověděla celý. Mně mluvení moc nejde a nenapadá mě, co bych ještě měla říkat. Teď už nepracuju, jenom občas prodávám v kiosku a don Alberto mi za to platí. Je mi tam dobře, moc se nenadřu a povídám si se ženskými z naší čtvrti. A děti mi posílají peníze. Žiju dál ve svém domečku a v létě jezdím za rodinou na dědinu. Mamka pořád žije, je jí něco přes devadesát a už houby vidí, je slepá jak patrona, ale má pěkně tuhý kořínek. Kaštan ještě stojí, stejně tak boldovník, říčka je na stejném místě, nic se nezměnilo. Pořád tam potkáte psy na každém rohu. Mám čtyři vnoučata a skoro je nevídám, sotva jednou do roka. Jak já si to pak užívám! Děcka chtějí, abych přijela do Švédska, ale já o tom nechci ani slyšet, jak bych mohla sednout do letadla, vždyť bych umřela strachy. Je mi sedmašedesát. Už mám všechno za sebou. Ale jsem živá.

A jestli chcete vědět pravdu, pořád myslím na Carlose. Pořád ještě v představách kráčím vedle něj a dívám se na nebe — protože já se při chůzi vždycky dívám na nebe — a cítím teplo toho, kdo jde vedle mě. Ten lišák zůstal v mých představách navždycky mladý. Bylo mu třiatřicet, Kristova léta. V duchu mu říkám cestovatel. Protože o tom to všechno je. O návratu domů. Už od dob válek. Myslím na Carlose jako na cestovatele, který se touží vrátit, snaží se o to ze všech sil, ale někdo mu v tom vždycky zabrání. A on si nepřeje nic jiného než se prostě vrátit domů.

Guadalupe

Jmenuju se Guadalupe a je mi devatenáct. Všem se představuju jako Lupe, to aby to nepřipomínalo Panenku Marii Guadalupskou a taky aby to neznělo tak děsně mexicky. Jsem totiž Chilanka a dost málo křesťansky založená. Nejlepší kámoši mi říkají Lu, tak hezky po čínsku, a mně se to líbí.

Můj život je komplikovanej a místy chaotickej, a to hlavně proto, že jsem moc jiná než ostatní ženy.

Zaprvý: jsem lesba, vždycky jsem byla a nestydím se za to, dokonce naopak. Zadruhý: můj mozek pracuje takovou rychlostí, že nejsem schopná pobrat tu spoustu věcí, co jím projdou. Vždycky je tak trochu napřed. A já polykám slova, ne proto, že bych neuměla mluvit, ale protože mám v hlavě úplnou smršť, myšlenky lítaj jako splašený a hned zase mizí. Cítím se podobně jako můj děda, on má občas spisovatelský ambice, ale dojíždí na to, že neumí dobře psát na klávesnici. Vždycky ho napadá spousta slov najednou, ale nestíhá psát, jeho ruce prostě nezvládaj rychlost jeho myšlenek. Mám hodně vysoký IQ, jak mi řekly testy, a to mě vyčerpává, ale to není ten pravej důvod, proč jsem skončila na terapii. Přišla jsem k Nataše, protože mě k tomu donutila máma. Chtěla, abysme tu odborně rozebraly to, že jsem lesba, ale já jsem ve skutečnosti přišla hlavně ze zvědavosti. A už jsem zůstala.

Loni jsem dokončila střední a teď studuju informatiku. Tajně si maluju, že jednoho dne skončím třeba v Silicon Valley nebo tak někde a budu vymýšlet software, nebo se možná zaměřím na herní design, to by byla fakt pecka, můj největší sen. Jen tak na okraj, kdybych s nějakou hrou udělala díru do světa, tak můžu bejt až do smrti v balíku a to by nebylo vůbec špatný. Všichni z mý generace chtěj bejt boháči.

Mimochodem, moje rodina je celkem zazobaná, ale podle toho, co jsem vyrozuměla, ne moc tradiční. Žiju ve čtvrti La Dehesa, v obrovským luxusním domě. Domácnost máme vybavenou spoustou technickejch vychytávek, ale po pravdě řečeno dost nevkusně. Všechno je fungl nový. Mí prarodiče z obou stran nikdy nevytáhli paty ze čtvrti Ñuñoa a Santiago Centro. Tím luxusem myslím i to, že jsem se nikdy nemusela s nikým dělit o pokoj nebo o koupelnu, v patnácti jsem dostala svůj první laptop a byla jsem první ze třídy, kdo chodil do školy s iPodem. Můj táta se zabejvá dovozem součástek pro stavební stroje a daří se mu dost slušně. Máma nedělá nic, dokonce se ani nestará o dům, protože na to má lidi, dvě služky, co u nás bydlej a staraj se o to, aby všechno bylo jako ze škatulky. Máma je celkem líná, nechápu, že se nenudí. Táta jí vždycky říká, ať si najde nějakou práci, aby se zabavila, ale ona mu odpovídá, že přece vychovává děti. Je nás hodně, to je fakt, pět dětí. Já jsem druhá a po mně jsou ještě tři kluci, tomu nejmenšímu je sedum let. Moje nejstarší ségra už je vdaná. Vdávala se ve dvaceti, pěkný pako, co? A teď je těhotná, z čehož se celá rodina může potentočkovat radostí. Jmenuje se Rocío, a i když jsme jako noc a den, celkem si rozumíme. Máma má vlasy odbarvený na blond a obrovský černý esuvéčko. Hrozně si užívá, když nás může všechny naskládat dovnitř a vyrazit někam do shopping centra, kde si dáme zmrzlinu a chodíme po nákupech, vždycky se najde něco, co potřebuje koupit. Je docela veselá a občas je s ní sranda, jedinej stín v jejím životě jsem já. A ten stín fakt stojí za to, to vám řeknu.

Tak na začátek. Vezměme si polibek. To je naprostá klasika, okolo který se točí úplně všechno, od pohádek pro děti až po telenovely.

Spolužačky ve škole vždycky básnily o tom, jak je to líbání úžasný, co to s nima všechno dělá, jak jsou z toho rozpálený. Ale mně se nic z toho nedělo. Ať jsem se líbala s kým jsem chtěla, nikdy jsem to kouzlo nezažila, takže jsem se začala ptát, jestli je problém v tom, že neumím líbat, nebo se mi to prostě nelíbí.

Kvůli tátově práci jsme se museli na nějakej čas přestěhovat do Venezuely, a když jsem se vrátila do Chile, bylo mi čtrnáct. Byla jsem už dost stará, ale pořád jsem ještě nepřišla na to, co to do pytle je ten dobrej polibek. Tehdy po příjezdu jsem se dala dohromady se svým prvním oficiálním přítelem, jmenoval se Matías. S ním bylo všechno fajn, takový klidný, ale nedalo se to srovnat s tím neskutečným vzrůšem, jaký zažívaly moje kámošky. Až pak se mi to konečně přihodilo. Jenomže ne s ním.

Tajně jsem se kamarádila s jedním klukem, jmenoval se Javier. Říkám tajně, protože by se na mě fotříci asi dívali dost divně, kdyby mě s ním viděli. Byl totiž o dost starší než já a byl gay. Seznámili jsme se na jedný párty a od tý doby jsme spolu docela často chodili pařit. Jednou jsme šli na jeden mejdan, tancovali jsme a po třetím shotu tequily se objevil jeden takovej hezoun a vedl se za ruku s holkou. Přišli k nám, a prej jestli nepůjdem tancovat. Javier mohl na tom borci oči nechat, víme? A já, abych byla nějak nápomocná, jsem začala tancovat s tou buchtou. Předpokládala jsem, že je na tom stejně jako já. Tancovaly jsme asi hodinu a pak mi řekla, jestli bych s ní nešla na záchod. Zašla dovnitř a já jsem na ni čekala na chodbě, opřená zády o zeď. Vtom ona otevře dveře a zeptá se, jestli teda jdu dovnitř, nebo ne. Jasně že jsem šla, sedla jsem si na bidet, čekala jsem a přitom jsem soustředěně pozorovala závěs od sprchy. Vtom jsem zaslechla, že voda v umyvadle přestala týct. Zvedla jsem se a vyrazila směrem ke dveřím, který jsem předtím zamkla, abych je otevřela, že půjdeme ven společně. Ale ona mě nenechala, otočila mě a políbila.

Konečně jsem ucítila ty pitomý motýlky v břiše, husí kůži, závrať, oheň, všechno!

Znervózněla jsem a odemkla dveře. Došla jsem do pokoje na konci chodby, kde jsem našla superstylovej hippie obýváček, na zemi polštáře, na zdech látky a všude tisíce pseudoarabskejch věciček. Ona šla za mnou, sedly jsme si na obrovskej polštář a já jsem si hleděla vynahradit všechny ty neslaný nemastný polibky, který jsem do tý doby zažila. Čóro nastalo, když jsem si konečně vzpomněla na Matiho a uvědomila si, že mu nasazuju parohy. To jsem se sebrala a odešla z pokoje, došla jsem do sálu, kde se tancovalo, čapla Javiera za křídlo a vypadli jsme.

Javier se dál scházel s tím hezounem, takže jsem se ještě hodněkrát viděla s tou holkou. Jmenovala se Claudia. Bylo nám spolu vždycky skvěle. Já jsem furt chodila s Matim, ale popravdě jsem pokaždý, když jsem ji viděla, měla co dělat, abych jí nevlepila pusu. A Mati mě nudil čím dál víc, ale já ho i tak měla ráda.

Jednou jsme se s Matíasem pohádali, kvůli nějaký volovině, a rozešli jsme se. Lépe řečeno dohodli jsme se, že si dáme na čas pauzu. Z nějakýho důvodu mě to sejmulo mnohem víc, než jsem čekala. Myslím, že jsem někde uvnitř cítila, že náš vztah tvořil v mým životě jakousi linii normálnosti. Zkrátka a dobře, on byl ten důvod, proč jsem se nevrhla do náruče Claudii.

Když pak zmizel, nebylo nic, co by mě zadrželo. A tady… tady začal ten průser.

Bylo to tenkrát náročný. Máma odjela s tátou do Buenos Aires a mí tři mladší bráchové byli u babičky. Od tý doby, co jsme přijeli z Caracasu, to bylo všechno docela na pytel. Do školy jsem nechodila, protože jsem musela čekat na konec pololetí, a chyběli mi kámoši. Často jsem celý dny jenom tak zevlovala. Dům byl strašidelně prázdnej, nevím, kde trajdala Rocío, ale vůbec jsem ji nevídala. Vzala jsem mobil a navolila C, abych našla číslo svý kamarádky Coky a zavolala jí, a vtom šup ho, na displeji mi jako zázrakem vyskočilo číslo Claudie.

Za hodinu byla u mě doma. Měla jsem akorát dost času, abych si uklidila pokoj, osprchovala se, oblíkla a něco snědla. Sedly jsme si v obýváku a poslouchaly muziku z mý věže a jejího discmana. Ona seděla v křesle a já ležela na zemi, s hlavou opřenou o její nohy. Dlouho jsme si povídaly. V jednu chvíli jsme si daly pusu. Netrvalo ani deset minut a byly jsme v mý posteli.

Popravdě, vůbec jsem si neuvědomila, co dělám. Vedly mě mý instinkty, moje přirozenost. Bylo to poprvý v mým životě, co jsem měla sex, nikdy jsem nebyla s žádným chlapem, protože mi to ve čtrnácti samozřejmě přišlo tak trochu nechutný. Tehdy se ale ve mně probudila šelma a už ji nešlo zastavit.

Další den jsem brnkla Matimu a řekla mu, ať na nějakou pauzu zapomene, že už ji nepotřebuju, že to prostě skončíme a hotovo.

Claudia pro mě byla zásadní. Jenže pak otěhotněla — byla totiž děsně bisexuální — a románek byl u konce. Nechtěla bejt „oficiální lesba“, dokud děcko nevyroste. Ale jsme velký kámošky dodneška.

Když náš vztah skončil, snažila jsem se moc nad tou podivností, co se mi stala, nedumat. Ok, byla to zkušenost, nic, co by mě definovalo. I když to pro mě bylo těžký, snažila jsem se to ignorovat a ignorovat sebe samotnou, nevím, jak to vysvětlit… občas jsem se přistihla, jak si hraju na to, že „jsem normální“, drbala jsem kluky, jak to holky v mým věku dělaj, bavila se s kámoškama jako všechny ostatní, občas jsem se zakoukala do nějakýho borce z kina nebo z televize. Dokonce jsem nějakou dobu chodila i s pár klukama, ale žádnej z nich se mi doopravdy nelíbil ani na mě nepůsobil tak, jak bych si přála. Zajímavý je, že jsem pořád ještě čekala, že se mi nějakej chlap bude líbit.

Asi šest měsíců potom, co jsem poznala Claudii, jsem se i s celou famílií zúčastnila vernisáže obrazů jedný mý sestřenice. Během koktejlu mi padla do oka jedna servírka, co v galerii obsluhovala. Měla na sobě černobílej úbor, obcházela návštěvníky s podnosem a nabízela sklenice červenýho vína. Zaujalo mě, jaký má ladný pohyby a že z ní ta ženskost úplně čiší. Dlouhou dobu jsem ji pozorovala. O něco pozdějc jsem šla na záchod a potkala ji tam. Jako tradičně na záchodcích! Začaly jsme se bavit, taková ta normální konverzace dvou holek na záchodě, jak že se jmenuju, kam chodím na školu a tak dál. A pak jsem vyšla ven a vrátila se ke svý skupince, stáli zrovna před obrovským barevným obrazem koně, a zábava pokračovala.

Den po tý vernisáži na mě čekala u dveří do třídy. Nemohla jsem tomu uvěřit! Ona byla devatenáctiletá kráska a já čtrnáctiletý tele, který zrovna moc krásy nepobralo. Dala si tu práci zjistit si můj rozvrh a přišla za mnou. Od toho dne jsme spolu chodily, ona byla mojí první partnerkou se vším všudy. Čtrnáctiletá holka ve vážným vztahu s devatenáctiletou. V tomhle věku je pět let fakt hodně.

Jmenovala se Augustina a říkali jí Kočka.

Z Kočky se stal středobod mýho života. S ní všechno běželo jako na drátkách, cejtila jsem se jistě a dojímala jsem se nad tím, jak je náš vztah pevnej. Když jsem občas slýchala mámu, jak se při nějaký příležitosti naštvala na tátu a začala proklínat všechny chlapy světa, cítila jsem uvnitř jakousi úlevu. Mě se nic takovýho netýká, říkala jsem si. Jednou jsem měla dlouhou rozpravu s Kočkou, podrobně jsem jí vyprávěla o svým životě, a pak jsem přišla domů a slyším mámu, jak říká mý ségře: Chlapi prostě nikdy ženy neposlouchali, nikdy! Usmála jsem se pro sebe. Kočka mě poslouchala. Stejně tak já ji. Byla to moje nejlepší kámoška, moje důvěrnice, moje girlfriend, moje partnerka, moje všechno. Měla jsem pocit, že konečně zažívám něco skutečnýho, že dřív mý city nebyly svobodný, a proto jsem je nemohla používat. Byly jsme spolu tři roky. Milionkrát jsme se za tu dobu rozešly a zase usmířily. Hádaly jsme se, rozcházely a další den se k sobě vracely. Když mi v mezičase nějakej týpek připadal atraktivnější než ostatní, tak jsem s ním pár měsíců chodila, ale byla to čistě jenom zástěrka pro naše, nechtěla jsem, aby zjistili, že jejich dceruška je lesba. Samozřejmě že jak se postupem času tohle naše dobrodružství začalo prohlubovat, tak mi pomalu docházelo, co to znamená vztah, poznávala jsem všechno to dobrý i špatný, co je s tím spojený, nádherný momenty i problémy, stejně jako se to učí každá ženská se svým prvním chlapem.

Měly jsme spoustu plánů do budoucna. Jakmile mi bude osmnáct, odjedeme spolu do New Yorku, budeme žít v Soho, já si najdu na rok full-time práci, cokoliv, co se namane, jenom abych si mohla zaplatit studium informatiky. Ona se zajímala o oděvní design a taky už měla kontakty na pár latinskoamerickejch návrhářů, takže víceméně tušila, co dělat a jak začít. Občas jsme si představovaly, jak bude vypadat byt, kde budem bydlet, vymejšlely jsme, jakej přehoz dáme na gauč, že si vymalujem kuchyni na jablíčkově zelenou, jakej kávovar si pořídíme nebo jak si rozdělíme šatnu (ona ujížděla na oblečení mnohem víc než já). Náš úhlavní nepřítel byl, jako už tradičně, čas. V jednom kuse jsem sledovala kalendář a zdálo se mi, že to čekání je nekonečný. Jak to jen sakra udělat, abych už konečně vyrostla a byla svobodná? Kočka se mnou měla svatou trpělivost. Kdyby se zabouchla do někoho staršího, tak už se dávno mohla procházet po Pátý Avenue, místo aby v Santiagu courala po parku Forestal.

Její rodiče žili na jihu, v Temucu, a měli pro svý děti pronajatej malej byt na náměstí Baquedano, aby mohly studovat v Santiagu. Její brácha byl takovej nerd, malej génius, a studoval na civilního inženýra. Byl skoro pořád mimo realitu, ponořenej do svýho světa, takže pro nás naprosto ideální společník. Já jsem měla přes tejden extrémně striktní rozvrh, máma přesně věděla, jak to u mě ve škole chodí a kdy odcházím domů. Je až neskutečný, jakou nesvobodu zažívaj školáci z horní čtvrti. Kamkoliv se vrtnou, jsou pod dohledem. Takže jsem si musela vytvořit prostor pro svůj osobní život, což znamená, vymyslet si nějaký hobby. Byla to jediná šance, jak se vídat s Kočkou, aniž by mě načapali. Rozhodla jsem se teda, že chci bejt spisovatelkou a přihlásím se na ten nejnáročnější kurz tvůrčího psaní široko daleko. Výuka bude dvakrát do tejdne a učit to samozřejmě bude nějakej loserskej pisálek, kterej bydlí v centru. Vymyslet si ho mi nezabralo ani deset minut, máma je tak nevzdělaná, že bych jí mohla říct jakýkoliv jméno a ona mi to zbaští. Byla šťastná, když viděla, že se o něco zajímám, a s nadšením o tom vyprávěla tátovi. Když mě občas prosila, abych jí ukázala něco z toho, co děláme na kurzu, tak jsem jí stáhla nějakej text z netu a dala jí ho přečíst a ona z toho byla totálně odvařená. Kromě toho mi ten kurz samozřejmě platila, protože každá legrace něco stojí. To mě trochu mrzelo, cejtila jsem se jako zlodějka. Ne že by našim ty prachy chyběly, o to nešlo, jednalo se o důvěru. Ale já jsem si byla naprosto jistá, že jakákoliv lež je lepší než skutečnost. Jasný?

Čas běžel a já jsem ji čím dál víc poznávala, stejně tak její kámoše a prostředí, ve kterým se pohybovala. A začalo mi pomalu docházet, že je mi v jednom kuse nevěrná. Ale protože to pro mě byla úplně první zkušenost, tak jsem usoudila, že vztahy mezi ženskýma jsou prostě takový. Přijala jsem nevěru jako něco naprosto běžnýho a normálního. Dodneška jsem v tomhle ohledu dost tolerantní, ale jenom za předpokladu, že se o tom bude mluvit a vysvětlí se to. Mám tendenci odpouštět. Ale zase nejsem padlá na hlavu, a jak se to dozvím z jinýho zdroje, konec diskuze, seber si svý saky paky a nazdar.

Za tu dobu, co jsme byly spolu, jsem se naučila fůru věcí o vztazích a v hodně ohledech jsem dospěla, ale taky jsem byla permanentně podělaná strachy. Cítila jsem se nejistá, osamělá, nepřijímaná, nonstop nucená něco předstírat. Muset přede všema skrývat lásku, kterou k někomu cítíš, to je fakt očistec. Řekla bych, že právě proto lidi vymysleli oficiální pojmy jako vztah, zásnuby, manželství. Museli je vynalízt, aby ty silný city měly právo na existenci, aby je šlo svobodně vyjadřovat a rozvíjet. Zkrátka a dobře, sloužej jako takovej přetlakovej ventil. Já si fakt myslím, že to dává smysl. Hlavně v době dospívání, kdy to jediný, ale opravdu jediný důležitý jsou city. Jenže ty to musíš v sobě dusit, aby to náhodou nějakou škvírou neuteklo a neprozradila ses. Byly to roky šílenýho ticha. Tak moc milovat a nemoct to nikomu říct, to je fakt peklo. Mlčela jsem jako hrob, protože jsem měla strach. Přetvařovala jsem se před celým světem, vydávala jsem se za někoho, kým jsem ve skutečnosti nebyla, a to je vážně děsný, garantuju vám, že to je to nejhorší, co vás může potkat. Všechno, co se netýkalo našeho vztahu, šlo tak nějak mimo mě. Cítila jsem se odcizená, jak by řekla Nataša. A v jednu chvíli jsem si řekla, že můj život není ok, a začala jsem se bát, jestli vůbec budu mít dost sil se tomu všemu postavit a vyjít z toho bez úhony.

Možná by některou z vás zajímalo, jak vlastně lidi přijímaj svoji homosexualitu. Podle mýho je to dlouhej, pozvolnej proces, plnej potíží a nástrah. Dám příklad. Vždycky jsem vypadala spíš jako kluk. Odmalička jsem nesnášela růžový mašle ve vlasech a volánky na šatech, vlasy jsem odjakživa nosila dost nakrátko. Jakmile mě máma přestala oblíkat a já jsem si mohla vybrat, co chci nosit, zvolila jsem si jako svoji barvu černou, žádná „holčičí“ barva se mi totiž nelíbila. Měla jsem to podobně jako Layla: hlavně ne žádná růžová nebo světle modrá. Mladší bráchové mi říkají „kamioňačka“, prudí je můj způsob chůze a to, že kouřím. Občas, když jsem snila s otevřenejma očima, tak jsem si sama sebe představovala jako něžnou, éterickou dívku v dlouhejch bílejch šatech a s jemnejma vlasama vlajícíma ve větru, vypadala jsem v tom snu jako nějaká elfka z Tolkiena, krásná, křehká, ženská až na půdu. Něco jako Galadriel — nebo Cate Blanchettová v roli Galadriel. Prostě esence toho, co se chápe pod pojmem ženskost. A když jsem se takhle viděla, měla jsem chuť to vzdát, přestat se rvát s celým světem, složit zbraně. Přála jsem si, aby mi někdo řekl, spi, Lu, spi, vždyť tě máme rádi, odpočiň si.

Ok. Když mi bylo sedmnáct, tak už jsem se považovala za zkušenou lesbu, po který šílely všechny holky široko daleko, i když to není zas až tak slavný, když vezmeme v úvahu ty exempláře, který navštěvujou santiagskou gay komunitu. S Kočkou se to vyvíjelo čím dál líp a já jsem si byla čím dál jistější, že she is the one. I když jsme to dál držely v tajnosti.

Krátce před mýma narozeninama jsme se sešly v kavárně El Cafetto na třídě Providencia, to je naše oblíbená kavárna, a ona mi řekla, že jí nabídli stáž v oděvním návrhářským studiu v New Yorku. Že se tam hodně naučí, a navíc jí dají dost peněz na to, aby z toho vyžila. A když k tomu připočítá kapesný, který jí fotr každej měsíc posílá, tak si bude moct v klidu pronajmout byt. Takže… odjede rok předtím, než jsme plánovaly, a tím pádem beze mě.

Zhroutil se mi svět.

Měsíc nato odjela.

Jedna moje sestřenka studovala magistra v Irsku. Celý letní prázdniny jsem otravovala rodiče: Mami, tati, pusťte mě tam, potřebuju odsud vypadnout. Please, please. Řekli, že teda jo. Bingo! A tak jsem jela. Abych to ze sebe setřásla. Předsevzala jsem si, že se chytnu prvního maníka, kterýho potkám, a na holky se ani nepodívám. Nenáviděla jsem je. Byly to zrádný mrchy, jedna jako druhá.

Někdy v únoru, to už jsem byla v Dublinu, jsem dostala mail od Kočky. Vyprávěla mi o svým nově zrekonstruovaným bytě v Soho, o kávovaru, o tom, jakou barvu má její přehoz na postel, jak na mě vzpomíná, jak jsem toužila bydlet v New Yorku, že to město je pro mě jako dělaný, bla bla bla, samý kecy. Na konci dopisu bylo PS: „Potkala jsem jednu holku, jmenuje se Soledad. Je to fakt kus, začaly jsme spolu chodit. Vyprávěla jsem jí o nás a nemá s tím žádnej problém, i když se občas naštve, protože melu pořád jenom o tobě. Nemáš to podobně?“

Byla jsem bez sebe vzteky. Zařekla jsem se, že už s ní nikdy nepromluvím. Odepsala jsem jí superdiplomatickej mail a ona mi po měsíci odpověděla. Podržte se, po měsíci! A vyprávěla mi, že s tou courou Soledad žije a že je děsně spokojená.

Takže jsem se od Kočky nadobro odřízla a vrátila se do Chile, rozhodnutá, že pěkně dlouho s nikým chodit nechci.

Byla jsem vedle jak ta jedle.

Na světě je spousta druhů diskriminace, ale máloco se vyrovná tomu, co zažíváme my lesby. Gayové jsou v tomhle o dost napřed, jejich současný postavení se absolutně v ničem nepodobá tomu, jak na tom byli před nějakýma dvaceti třiceti rokama.

Svět je civilizovanější, v Chile máme prezidentku, v USA vládne černoch, gayové získávaj čím dál větší vliv. Ale my ne. Gayové se dostali do pozice, kdy je lidi nejen tolerujou, ale i oceňujou. Dokonce i čtvrti, kde se usídlí, získávaj na ceně. Přišli gayové, všechno bude hezčí, sofistikovanější, elegantnější. Vždyť ti gayové mají tak dobrej vkus, staraj se o svý okolí… a podobný hovadiny. Počkejte chvíli a uvidíte slogan: Rent a gay. V televizních seriálech jsou to vždycky postavy, který si získaj sympatie diváků a v ději sehrajou důležitou úlohu. Mámy gayů si pokaždý nakonec zamilujou partnery svých synů, maj pocit, že je tenhle jejich syn vždycky ochrání a bude se o ně až do smrti starat — další mýtus —, a i když jsou napřed totálně v prdeli, když se dozví o sexuálních preferencích svýho syna, po čase to vždycky rozdejchaj a žijou spokojeně. Gayové jsou perfektní ozdobou společenský večeře. Ale my se musíme neustále skrývat. Ve svým okolí jsem nikdy nezažila, že by nějakej otec pozval ke stolu, kde sedí jeho přátelé, svoji lesbickou dceru s její partnerkou. Homosexuální synové se občas stávaj jakousi trofejí, zatímco my jsme přítěží. Aspoň tady v Chile. Slyšela jsem, že francouzskej ministr kultury nejenže je gay, ale dokonce napsal knihu, ve který detailně popisuje všechny svý milostný peripetie. Já politice ani za mák nerozumím, ale kdybych do ní dělala, tak bych musela v jednom kuse předstírat. V uměleckejch kruzích je to trochu volnější, ale kdo kdy řekl, že se lesby musej věnovat jenom umění?

Ale zpátky k mýmu příběhu.

Vrátila jsem se z Dublinu krásnější než kdykoliv předtím. Nemyslete si, že to bylo jen tak. Byla jsem mnohem starší a taky jsem měla mnohem větší pifku na celej svět. Ve škole jsem se seznámila s Rosario, seděly jsme spolu v lavici. Byla to klasická fifinka, vlasy uhlazený žehličkou a ženskost z ní čišela, až jsem šla do vrtule, prostě typický sedmnáctiletý tele. Byla totálně hetero. Popravdě jsem si jí ze začátku moc nevšímala, dokud si do tý svý hlavinky nevzala, že jsem úžasná, a nechtěla se mnou trávit víc času než kdokoliv, kdo má všech pět pohromadě. Občas jsme spolu někam zašly, povídaly jsme si, ve škole jsme seděly v jedný lavici. Jednou jsme měli se třídou grilovačku a po dost drsný pařbě jsme se my dvě sebraly a vyrazily ještě na jeden mejdan, kde jsme si do těla valily další promile. Nakonec jsem u ní zůstala přes noc, a jak jsme si tak povídaly, obě dvě natažený na posteli, tak se na mě vrhla a dala mi pusu.

A tady začal ten průser!

Načapali nás.

Její máma v jednom momentě vyšla nahoru a uviděla to. Musela jsem absolvovat dvouhodinovej pohovor s jejíma fotříkama u stolu v jídelně. Rosariina máma mi pohrozila, že zavolá mojí máti a všechno jí poví. Zpanikařila jsem. Podařilo se mi ji přesvědčit, aby to nedělala, ale ještě dva tejdny potom jsem se klepala strachy, jestli to na mě nepráskne. Mezitím jsme spolu začaly chodit, v naprostým utajení, aby se o tom fotříci nedozvěděli. Rosario nikdy nepochopila vážnost situace. Moc nechybělo a vyvěsila to na školní nástěnku. Takže se to nakonec všechno provalilo a já skončila v ředitelně. Prej mám na výběr. Buď to řeknu rodičům já, nebo si je zejtra ředitelka pozve do školy.

Ten den jsem dorazila domů polomrtvá strachy, cejtila jsem se zahnaná do kouta a bylo mi jasný, že není cesta zpátky. Musela jsem přijmout „to, co jsem provedla“ — jak prohlásila ředitelka —, a říct fotříkům, že jsem na holky. Moje máma, která je sice povrchní, ale ne blbá, se mě na něco podobnýho ptala už několikrát. Řekla bych, že kvůli těm mejm krátkejm vlasům, neženskýmu vystupování a homosexuálním kámošům. Oni byli jasná indicie. Po pravdě řečeno, člověk nemusel bejt zrovna Einstein, aby zjistil, co se děje. Vždycky jsem ale uměla dost dobře lhát, takže mi nedalo moc práce mámu přesvědčit, že se mi vážně líběj chlapi.

Máma přišla domů, nastal čas, abych šla na věc. Zeptala jsem se jí, jestli si s ní můžu promluvit, že je to důležitý. Okamžitě souhlasila. Sedla jsem si proti ní ke stolu v jídelně, podívala se jí do očí a řekla: Mami, do dneška jsem měla vztah s jednou spolužačkou ze třídy.

To je všechno, co si pamatuju. Pak mám ve vzpomínkách jakousi mlhu, otázky a odpovědi, na který si moc jasně nevzpomínám. Ale vím, že za nějakejch pět nebo deset minut začala máma bulet a já jsem si řekla, že to by stačilo, že půjdu nahoru do svýho pokoje a na chvíli se tam zavřu. Vyhulila jsem krabičku cigaret za kratší dobu, než jsem kdy považovala za možný, a čekala jsem.

Hodinu nato za mnou přišla chůva, co mě zná odmalička, a pevně mě objala. Podívala se na mě a řekla: Já tě budu mít ráda pořád stejně, děj se co děj. Na tuhle větu si dodneška pamatuju a myslím si, že právě ona mi dodala nejvíc odvahy postavit se tomu, co mě čekalo. Táta přišel za chvíli, předpokládám, že mu máma zavolala. Řekla bych, že on měl vždycky podezření, akorát ho tohle téma zas tak moc nepálilo. Takže fotřík přišel, sedl si s mámou do obýváku a čekali, až sejdu dolů. Přišla jsem, vyplašená jako laň za úplňku. Všimla jsem si, že si táta ten den vzal košili s růžovejma proužkama. A že mámina tvář je mokrá od pláče.

Sedla jsem si do jednoho z oranžovejch křesel, který máme v obýváku, a vyděšeně jsem je sledovala. Táta mě vyzval, abych to vysvětlila. Řekla jsem jim, že jsem bisexuální (malá milosrdná lež) a že netuším, o co jde, a pak zase ta mlha. Moc se na ten rozhovor nepamatuju, předpokládám, že vzpomínky mizely, jak se mě začínala zmocňovat panika. V jednom momentě se máma zvedla a za chvilku jsem slyšela, jak bere auto z garáže a odjíždí pryč. Zůstala jsem sama s tátou. Jeho první otázka byla, jestli jsem někdy spala s chlapem, a já jsem odpověděla, že ne. A pak, jestli jsem to někdy dělala se ženskou. Řekla jsem, že jo. Odpověděl mi: Neříkej, že máš nejradši vanilkovou zmrzlinu, když jsi ještě nezkusila čokoládovou. Začala jsem se smát a on se přidal. Nejvíc ho naštvalo, že jsem mu to neřekla dřív. Myslel si, že mezi náma existuje větší důvěra, než jakou jsem předvedla, když jsem to celý ty roky tajila. Táta byl mnohem víc cool, než jsem čekala.

Vrátila jsem se nahoru do pokoje, totálně odrovnaná. Zavřela jsem dveře, lehla si do postele a snažila se usnout. Další den jsem šla do školy a čekala, jak dopadne schůzka ředitelky s našima. Nikdo se mě nezeptal, jestli jsem jim to řekla, nebo ne, a ředitelka se o tom před nima vůbec nezmínila. Vidíte to? Pod pohrůžkou mě donutili přiznat barvu a všechno to byl jenom fake. Kdybych jim to neřekla, tak žijou dodneška ve sladký nevědomosti a já jsem si mohla ušetřit spoustu trápení. Dost hustě mě vypekli. Ale zároveň to bylo to nejlepší, co jsem mohla udělat. Jediná možnost, jak přestat lhát.

S Rosario to šlo od desíti k pěti. Potom, co si tak pustila hubu na špacír, koukala jak puk, co se to děje. Divila se, jak mohla bejt se ženskou, když se jí přece vždycky líbili chlapi, myslím, že to proto mě nemohla ani cejtit. Scházely jsme se ještě měsíc a pak mi dala kopačky, byla to první a dodneška jediná holka, která to kdy udělala. Dneska už ji chápu, muselo to pro ni bejt těžký, ale tenkrát jsem jí dávala za vinu úplně všechno a nenáviděla ji až za hrob. Od tý chvíle se ze mě stala party monster.

Bylo to hodně sebedestruktivní období.

I předtím jsem dost pařila, každej víkend jsem vyrážela na nějakou párty, ale moc jsem to neřešila, byly to jenom takový adolescentní úlety. Teď ne, teď to bylo jiný. Vyrážela jsem s úmyslem se zničit. To byl můj cíl. Celý dny jsem kouřila špeky. Ne že bych to dřív nedělala, ale předtím jsem hulila hlavně proto, abych se uklidnila, abych mohla psát nebo tancovat. Teď se z toho stala nutkavá potřeba, skoro závislost. Pokaždý když jsem šla pařit, tak jsem to do sebe klopila jedno za druhým, a i když jsem většinou neskončila pod stolem — umím pít —, dělala jsem strašný vylomeniny a zvěrstva.

Musím zmínit Johnnyho, to byl můj nejlepší kámoš a je jím až dodneška. Je gay, samozřejmě. V tý době jsme spolu vymetali všechny pařby, vždycky mě podržel, ať šlo o jakoukoliv levárnu, podfuk nebo habaďůru. Byl to můj parťák ve všem, včetně koksu. Protože já jsem nějakej čas taky jela na koksu.

A máma viděla, co se děje, a začínala si dělat čím dál větší starosti. Moje známky ve škole byly tragický. Na školu jsem kašlala, usínala jsem na hodinách, chovala jsem se příšerně, vůbec nic mě nezajímalo. Chtěla jsem jenom vypadnout ven a hulit, celej den čumět na telku, procházet se po Santiagu a chodit tancovat. Škola mě ničila, spolužáci taky, všichni to byli naprostý idioti.

Jednou jsem se po škole bavila s partičkou lidí, co byli o pár let níž než já. A jeden z nich se mě zeptal, kde se daj sehnat semínka marihuany, že by chtěl sázet. Ten magor byl v osmičce a bylo mu šestnáct, abyste si udělali obrázek, byl o rok mladší než já. Řekla jsem mu, že mám nějaký doma a že jestli chce, tak mu je přinesu. Tejden nato jsem si vzpomněla a hodila je ráno do báglu. Před vyučováním jsem mu předala papírovej kornout se semínkama, už byly starý, víc než rok, nejspíš by z nich stejně nic nevzešlo.

Pár dní nato jsem se dozvěděla, proč je ten šestnáctiletej maník pořád v osmičce na základce. Byl tenkrát hnusnej, šedivej den a škola mě čím dál víc prudila, toužila jsem jenom po tom, aby už bylo půl čtvrtý a já mohla jít na náměstí nebo domů nebo bůhvíkam. Pamatuju si, že jsem celou první hodinu strávila tím, že jsem posílala esemesky kamarádce a nadávala na celej svět.

Na konci první hodiny si mě třídní učitelka zavolala na chodbu a poslala mě do ředitelny. Já neměla ani páru, jakej průser se to na mě valí tentokrát. Stalo se to, že se Mario, ten blbeček, kochal těma semínkama a tatík ho u toho načapal. A on mě ve vteřině prásknul. Fotřík samozřejmě zavolal do školy. Už před časem vyrazili kvůli marihuaně tři moje kámoše — jednoho proto, že kouřil, druhýho, protože prodával, a třetí nosil semínka. Ale to nebylo ilegální, takže jsem si myslela, že mi to projde. Je fakt, že se mě už celý měsíce snažili kvůli něčemu dostat, Rosariina máma mi úspěšně dělala ze života peklo, za vydatný spolupráce rodičů dalších spolužáků. Pořád si mleli svou, že mám na ty jejich ubohý dětičky špatnej vliv.

Vyrazili mě.

Ok. Přišla jsem o svoji školu. Ať jsem ji nesnášela sebevíc, stejně to do tý doby bylo jediný místo, kde jsem se cítila doma. Musela jsem odejít. Opustit všechny kámoše. Začít od nuly. Dali mě na gympl, kam chodí bohatý fifiny, když je vyhodí z normální školy. Naprosto úděsný místo.

Mezitím jsem poznala jednu ženu. Říkám ženu, protože to nebylo žádný tele v mým věku. Jmenovala se Ximena. Bylo to na jednom večírku Johnnyho školy, Johnny tam dostal na starost stánek s kafem a já jsem slíbila, že mu pomůžu. Ve dvou jsme obsluhovali lidi a prodali jsme víc kelímků kafe než všichni ostatní, a taky jsme nabízeli dortíky, který upekla moje chůva. Spokojeně jsem kasírovala zákazníky a cítila se jako velká podnikatelka. V jednu chvíli všichni odešli, protože začalo divadelní představení studentů. Já jsem zavřela stánek a šla se taky dívat, ale asi v půlce jsem se začala nudit a vyšla jsem ven, abych si dala čouda. Už jsem skoro dokouřila, když vtom vidím, že přijelo auto a z něj vystupuje děsně hezká ženská. Napadlo mě, že si možná dá kafe, a letěla jsem ke stánku, abych tam byla dřív než ona. Dvě stě pesos nebylo zas tak moc, ale já jsem si vzala do hlavy, že náš stánek bude mít největší tržbu. U stánku jsem na ni počkala, protože mejch sedmnáct let a tenisky Nike samozřejmě hravě trumfly jejích sedmatřicet a boty na podpatku. Nevím, jak je to možný, ale podpatky mě šíleně přitahujou, a ty jehlový obzvlášť. A když se k tomu přidá správný prádýlko, tak je to zaručená bomba. Přišla ke stánku, překvapená, že tu nikdo není. Zeptala se mě, jak je to dlouho, co začali. Asi dvacet minut, řekla jsem a využila tý příležitosti, abych jí nabídla kafe. Odpověděla, že u sebe nemá peníze, a já jsem jí samozřejmě řekla, že je to na účet podniku. Vytáhla jsem z kapsy dvě stovkový mince a hodila je do kasičky. Zasmála se a potěšeně souhlasila. Řekla jsem jí, že by teď asi nebylo moc fajn jít dovnitř a rušit představení, ale že za půl hodiny bude přestávka. Poslechla mě a celou tu půlhodinu jsme si povídaly. Byla s ní fakt zábava. Dozvěděla jsem se, že se jmenuje Ximena, je právnička, čerstvě rozvedená, a že má syna, kterej chodí do čtvrtý třídy základky. A že shání někoho, kdo bude jejímu klukovi dávat hodiny angličtiny. Já jsem se okamžitě nabídla, vyprávěla jsem jí o svejch kurzech v Dublinu a ona zase nadšeně souhlasila. Vyměnily jsme si telefonní čísla a dál jsme si povídaly, byla mnou unešená, dělalo na ni dojem, jak se jí hezky povídá s někým, kdo je o dvacet let mladší. Smála se všem mejm historkám a já jsem se snažila ukázat v co nejlepším světle, co nejzajímavější a nejchytřejší, protože mě děsně přitahovala.

Týden nato jsem začala s hodinama angličtiny. Platila mi fakt slušně. Až jsem jí občas říkala, aby mi dávala míň, nemohla jsem si od ní přece nechat platit za dobu, kdy jsme se Simónem, jejím synem, kecali nebo pili čaj a dívali se na Spongeboba. Byla jsem z Ximeny celá pryč, tak se mi líbila, že jsem se mámě o těchhle hodinách nikdy nezmínila. Kromě toho, kdyby se matka dozvěděla, že vydělávám prachy, tak by mi nejspíš přestala dávat kapesný, a v takovým případě bych musela omezit svůj společenskej život, protože každá sranda něco stojí.

Krátce potom, co mě vyhodili ze školy, jsem šla učit Simóna, a když jsem dorazila, otevřela mi Ximena, celá ubrečená. Jak mě uviděla, zrudla a začala se omlouvat. Prej u ní byl její exmanžel a ona je teď úplně v háji, odešel se Simónem, zapomněla mi to dát vědět. A abych se prej nebála, že mi tu hodinu stejně zaplatí. Odpověděla jsem jí, aby to pustila z hlavy a sedla si, a přinesla jsem jí sklenku vody. Pak jsem se posadila vedle ní a snažila se ji utěšit. Dlouho jsme si povídaly a ona mi nakonec skončila v náručí, brečela a nemohla přestat.

Netuším, co se to stalo, ale políbila jsem ji.

Znervózněla, ale objala mě ještě silněji a potěšeně mi polibek vrátila.

Od tý chvíle jsem tam začala trávit víc času. Přicházela jsem o něco dřív a občas taky odcházela pozdějc, povídaly jsme si s Ximenou. Začala působit spokojenějc a já si zas začala trochu přihřívat svoji polívčičku. Někdy jsme se líbaly, jindy ne, hlavně jsme si povídaly.

Jednou mě pozvala, že si vyrazíme někam ven, třeba na večeři, jako dvě kámošky. Řekla mi, že je úplně zmatená, protože se jí začínám líbit. No, mně se líbila fakt hodně. Myslela jsem na to, že je jí sedmatřicet, má syna, je rozvedená a už toho má spoustu za sebou. Ale působila jako holčička. Protože neměla tušení, jak čelit situaci líbí-se-mi-někdo-stejnýho-pohlaví.

Začaly jsme spolu vyrážet ven častějc. Párkrát jsem u ní přespala. Fakt jsem věřila, že by to takhle mohlo zůstat hodně dlouho, aniž bych se začala nudit. Ale už jsem si tou dobou pomalu zvykala, že tyhle věci většinou končej blbě. Postupně na mě dopadla všechna ta depka, která mě nepostihla dřív. Dál jsem s Johnnym chodila pařit, skoro každej víkend. Na jednom z těch tahů jsem poznala Lulú, bylo jí šestnáct. Byla hrozně, ale fakt hrozně sexy a taky děsně smutná, což mě šíleně dojalo. Rozhodla jsem se, že ji rozesměju, stůj co stůj. Takže jsem se jí celej večer snažila přivodit záchvaty smíchu. Nakonec jsme si povídaly a hodně se smály a já jsem si uvědomila, že ten pocit je vážně fajn.

Miluju, když můžu toho druhýho nějak změnit, i kdyby to bylo jenom na chvíli.

A ze všeho nejvíc miluju, když mě má někdo rád, předpokládám, že to takhle maj všichni. Proč sakra lidi celej život hledaj někoho, kdo je bude mít rád? Proč jsou schopný úplně všeho, jenom aby je ostatní měli rádi? Občas, když se ocitnu ve společnosti heteráků, co znaj moje preference, tak cejtím ty jejich pohledy. Myslej si, chudáci, že je potřeba mě litovat. A přistihla jsem se, jak si říkám: jestli soucit znamená víc lásky, tak jen do toho, ať mě litujou.

Ten samej tejden mi Xime řekla, že jí příliš komplikuju tu záležitost s rozvodem a se Simónem, takže bude lepší, když si dáme nějakej čas pauzu. Že prej se se mnou nechce přestat vídat, ale nemůže jinak, je moc zmatená. Navrhla, ať si necháme dveře otevřený, abysme mohly někdy v budoucnu zase navázat, vrátit se k sobě. Prostě je nad její síly, že je jí o dvacet let víc než mně, a neví, jak se s tím porovnat.

Já jsem se cejtila jako spráskanej pes, tejden jsem nechodila do školy, flákala jsem se s novýma spolužákama z gymplu a dělala děsný blbosti. A v jednom kuse jsem myslela na sex. Občas jsem se divila, jestli za to může ta moje orientace, že si člověk přijde víc nadrženej než heterák. Všechny mý lesbický kámošky na to myslí nonstop. Nám lesbám prostě půlku mozku zabírá posedlost sexem, jako by nám v hlavě vězel šíp. Když poslouchám lidi jako Simona nebo Mané, říkám si: jak můžou žít bez sexu? Je to proto, že už jsou starý? Jaký byly v mejch letech? Říkám si totiž, že je to možná prostě záležitost věku. Já si ale nedokážu představit budoucnost bez toho neustálýho vzrušení, bez druhýho těla vedle mě na posteli. Myslím, že v den, kdy tohle ztratím, přijdu úplně o všechno.

No a pak přišla Lulú. Začaly jsme se vídat. Šly jsme na to pomaloučku, pozvolna, v klídku, bylo to všechno moc příjemný a já si to vyloženě užívala. S ní se mi všechno zdálo jednoduchý, většinu věcí měla na háku, neřešila kraviny. Život s ní byl snadnej, rychlej, účelně využitej.

Byly jsme spolu rok a půl. Žily jsme spolu a bylo to vůbec poprvý, co jsem se vdala. Mezi lesbama koluje jedna pověra: po druhým rande se vdávaj. Existuje na tohle téma i vtip:

„Co si nese lesba na druhou schůzku?“

„Kufry.“

Ok, není to moc vtipný, ale vystihuje to situaci. Přesně to se mi stalo s Lulú. Bylo to tak silný, že jsem se poprala s celou svojí rodinou, abych ten vztah udržela při životě. Žily jsme spolu, cestovaly jsme, navázala jsem důvěrný vztahy s její rodinou. Její máma se skoro stala i mojí mámou. Moje vlastní máti byla zděšená, nechápala, jak její máma může dopustit, že spolu spíme přímo u ní doma. Jednou jsem u Lulú onemocněla a matka mě přišla navštívit. Když jsem ji viděla, jak se objevila ve dveřích ložnice a sedla si do křesla, pochopila jsem, že jsem vyhrála. Ne jednu bitvu, ale celou válku.

Jenže jak to všechno rychle začalo, tak to i rychle skončilo. Jeden den nám spolu bylo skvěle a pak jsme se najednou do krve pohádaly.

Když to skončilo s Lulú, začaly jsme se zase vídat s Ximenou. Měly jsme affaire, sice krátkou, ale hodně intenzivní. Bylo zvláštní vrátit se do jejího života. Jako by ten čas, kterej mezitím uběhl, vůbec neexistoval. Ale dva tejdny nato nás načapal její exmanžel. Nečekaně přišel, aby si vyzvedl Simóna, kterej ale zrovna byl u kámošů ze školy. Otevřela jsem mu já v županu. Takže znova tyjátr. Po tomhle incidentu jsme se dohodly, že je to pro ni moc velký riziko (i když já jsem neměla co ztratit). Ach jo, proč člověk vždycky musí otevřít dveře? Proč nikdo není schopnej ignorovat zvonek? Lidi jsou idioti, a já nejsem výjimka. Říkám si taky, co si asi myslí ten její exmanžel a všichni jemu podobný. Co pro ně znamená homosexualita? Nebo bisexualita, jako v tomhle případě? Hodně vědců tvrdí, že všichni lidi jsou bisexuální, že sexuální orientace souvisí s množstvím mužskejch a ženskejch hormonů v těle. A že největší hrůzu z tohohle tématu většinou mívaj ti, co se týhle svojí stránky bojí nejvíc. Ale teď se vrátím k tomu incidentu s Ximenou. Měla strach, že jestli ji její exmanžel nachytá se mnou v posteli, tak jí soud vezme syna. Je snad Ximena míň matkou, když ji přitahuje jiná žena? Hrozí snad Simónovi nějaký nebezpečí?

Tahle situace mě donutila o všem přemejšlet, přemílala jsem to horem spodem, pídila se po odpovědích jak hladovej šakal. A samozřejmě jsem začala ztrácet kuráž.

Uprostřed všeho toho rozruchu mi Ximena s vážnou tváří položila jednu otázku. Lu, řekla mi, nenapadlo tě někdy, že to vzdáš?

Zeptala jsem se jí, co tím chce říct.

Že kapituluješ.

Na moment jsem se zamyslela. Možná se ptáte, a je to naprosto v pořádku, jestli jsem po všech těch šrámech ani na chvíli nedostala chuť to zabalit. Ani jednou? Asi si myslíte, že mě to zlomilo. Ale ne, nezlomilo.

Já se nevzdávám, odpověděla jsem jí.

Věda už díkybohu jasně prokázala, že homosexualita není otázka volby. Člověk se s tím prostě narodí. To změnilo spoustu věcí. Nikdo tím není „vinen“, ani rodiče, ani výchova, ani člověk samotnej. Není to otázka vůle, jak se dřív myslelo. Je to jako narodit se s modrejma očima. Tady jsou, budeš snad celej život nosit kontaktní čočky, abys to zamaskoval? Tvoje oči jsou přece tvoje oči. A všechno to trápení, to je cena, kterou platíš za to, že je máš. To je podle mě hrozná nespravedlnost.

Mám hodně tet a strýců, táta pochází z velký rodiny a ta mámina taky není úplně malá. Je zajímavý, jak reagovali, když jsem přiznala barvu. Některý se tak vyděsili, že tohle téma úplně vytěsnili, jako by neexistovalo. Jiný se usnesli, že to je „pitomost, která přejde s věkem“, a že není potřeba to nějak moc řešit, že se to spraví samo. Je to jenom takový období, říkali fotrovi.

Předpokládám, že kdybych s tím přišla až v dospělosti, tak by se mi do toho nikdo neodvážil kecat. Ale když se vám to přihodí v dospívání, je faktor rodiny naprosto fatální. Je to naprostý peklo. Všichni maj pocit, že musej říct svůj názor, a vážně věřej, že na to maj právo. Člověk se snaží najít vlastní identitu a už jenom tohle mu zabírá veškerou kapacitu, všechny emoce, který se do těla vejdou. A představte si, co to je, muset se kromě toho ještě hádat se všema okolo, s lidma, který sis ani sám nevybral. Je snad něco míň dobrovolnýho než tety a strýcové? Vyplejtváš na ně tolik energie. Na to, aby ses jim ubránil. Všechno by bylo mnohem snadnější, kdybych tohle téma musela řešit jenom sama se sebou. Vyřešila bych to mnohem líp!

Ale jedno vám řeknu: promiskuita hodně souvisí s vyloučením.

Když jsem vypadla ze školy, můj život se od základů změnil. Byl to konec jedný etapy a zároveň i několika dalších. Začala jsem chodit k Nataše. To pro mě byl důležitej milník, najednou jsem měla před sebou dospělýho, kterej stojí na mý straně. To byla fakt novinka! A taky univerzita. Konečně jsem se mohla věnovat něčemu, co mě fakt zajímá, totiž informatice. A to uklidnilo tu smršť v mojí hlavě. Už mi to nemyslí tak rychle. Zdá se mi, jako by se moje inteligence usadila, někam nasměrovala, nevím, jak to říct… už nelítá všude možně jako předtím. Nataša mi stejně dělá testy a postupně reguluje mý mozkový procesy. Ale i já uvnitř cejtím, jak se to všechno uklidnilo. Že mi záleží na tom, co dělám. Možná že právě tohle je začátek dospělosti, i když mi tohle slovo přijde tak trochu směšný.

Už několik měsíců chodím s jednou rozkošnou holkou. Dost dlouho jsem měla sexuální abstinenci, to jste mě měly vidět! Byla jsem otravná jak osina v prdeli, nenechala jsem jedinou ženskou na pokoji. Ale Isidora si mě získala. Svojí něhou, trpělivostí, zájmem o muziku. Je vážně k sežrání. Samozřejmě to celý začalo mejdanem a cestou na záchodky, to je moje karma. Hodně jsem se držela zpátky a ona z toho byla dost vedle, myslela si, že se mi nelíbí. Jednou jsme zašly na film do Cine Arte Normandie a pak na koncert, no a nakonec jsme skončily v posteli. A od tý doby jsme se od sebe nehnuly na krok. Už si nemaluju, že je to žena mýho života. Stačilo, že jsem si to myslela o Kočce a o všech těch dalších! Řekla bych, že i tohle je součást dospívání.

Popravdě, už dlouho jsem nebyla tak spokojená. Díky informatice, Nataše, kámošům, rodině a Isidoře. Myslím, že se mi daří čím dál líp.

Sice na mě čas od času padne vztek a všechny ty sračky, co se se mnou táhnou už roky, agresivní Lu nikdy nepřestává otravovat, ale stejně si myslím, že jsem teď mnohem blíž sama sobě než kdy předtím. Jasně, vím, že mě ty přízraky budou pronásledovat ještě pěkně dlouho, všechny ty zklamání, strachy, přehmaty, křivárny a tak dál. Prozatím se je snažím zahrabat hodně hluboko a zaklínám je, aby nevyklíčily. Jako vždycky to mám přesně naopak než všichni ostatní: všichni chtějí, aby jim vyklíčilo to, co zasadí. Ale já ne. Narodila jsem se jiná, jak jsem vám řekla na začátku. A každej den si musím tuhle svoji výjimečnost střežit.

Andrea

Chtěla bych mluvit o poušti, jen o poušti. Atacama. Na nic jiného nemyslím. Je to ta nejsušší poušť na světě. Jako malá bych vám řekla, že nejsušší je Sahara, ta nekonečná písečná pláň, poušť Mojžíšova a Lawrence z Arábie, ale ve skutečnosti je to jinak. To naše poušť je ta nejvyprahlejší ze všech. A právě tam jsem zamířila. Ideální místo, kde nechat spočinout své kosti, kdyby tohle byl můj záměr (je to vskutku dobrý svatostánek na smrt).

Jsem Andrea, znáte mě z televize.

Vždycky jsem věděla, že se chci stát novinářkou, být v centru dění. Začínala jsem jako praktikantka na tiskovém oddělení televize a za dva roky už jsem četla zprávy. O něco později jsem dostala svůj vlastní pořad a postupně jsem si rozšiřovala pole působnosti. Když už jsem dokázala dělat rozhovory jak s hereckými celebritami, tak s prezidentem republiky, dali mi zelenou. Dnes mám pevnou pozici ve vedení naší stanice a objevila jsem v sobě ohromné podnikatelské nadání, a kromě toho také talent zacházet s mocí. To mi šlo velice dobře. Jsem docela slavná a vydělala jsem hodně peněz. Když se to podá takhle, můj život vypadá skvěle. Takže proč jsem tady? Popravdě, nemám tušení. Ano, mám problémy, samozřejmě že mám. Stejně jako všichni ostatní. A sláva v tomhle nijak nepomáhá. Během své kariéry jsem musela čelit mnoha obtížím. Strach z veřejného vystupování, návaly paniky, nástrahy a konspirace všeho druhu. Neustálá exponovanost. Také mírná paranoia. Jestli v člověku něco dokáže vyvolat pocit, že je pronásledován, pak je to sláva. Občas prostě utíkám. Před pár lety jsem se dostala daleko, až do Thajska. A dušovala jsem se, že má budoucnost je v přítmí buddhistických klášterů, a ne v televizi. Ale stačil půst a brzké ranní vstávání a za chvíli už jsem se slunila na nádherné pláži u Indického oceánu, plavala v jeho zlatavých vodách a kupovala si hedvábné látky.

A teď jsem chtěla utéct znovu. Evidentně proto, že jsem byla rozzlobená. Znovu podotýkám, že všechno je v nejlepším pořádku, práce, rodina, zdraví. Nemám žádné pochybnosti o svém talentu ani o tom, že mě manžel miluje. (A není to třeba tak, že ty pochybuješ o své lásce k němu? Něco takového by mi asi řekla Nataša, ráda mě takhle trápí. Ale ne, tak to není.) Proč jsem tedy rozzlobená? Ani jsem si nevšimla, že jsem. Jednou jsem byla u Silvie, to je jedna zázračná masérka původem z Argentiny, a ta mi po masáži řekla: Sakra, Andreo, tys mi dneska dala! To byla ale fuška. Ten tvůj obličej mi dal víc práce než kdy jindy, ale nakonec se mi to podařilo. Už se netváříš tak rozzlobeně. Když Silvia odešla, začala jsem přemýšlet: já že jsem rozzlobená? O čem to mluví? Pár dní nato jsem měla fotografování pro jeden časopis. Fotografka byla taková znuděná mladá holka, a sotva si přede mě stoupla, hned prohlásila: Ale prosím vás, tenhle výraz… Jaký výraz? zeptala jsem se jí zmateně. Ten naštvaný výraz, odpověděla. Znovu jsem se podivila, co tím všichni myslí. O týden později jsem šla s Carolou, mou dcerou, na školní besídku. A ona pak vyprávěla Fernandovi: Tati, měl jsi vidět mámu, jak byla rozzlobená. Úplně zuřila! Ale Carolo, přerušila jsem ji, o čem to mluvíš? Pak jsem šla k Nataše a zeptala se jí, jestli jsem rozzlobená. Odpověděla mi otázkou, stejně jako vždycky. Hodila mi ten ranec zpět.

Zavřela jsem se v sauně, abych se nad tím zamyslela. (To je jediné místo, kde můžu přemýšlet.) Přece to nemůže být jen tak. Proč všichni vidí, že jsem rozzlobená, jenom já ne? Přišlo na mě ono známé nutkání, touha utéct. Lhali nám, když tvrdili, že lidský život se řídí jen velkými životními impulzy. Existují i miniimpulzy. V mém případě se ohlašují ohromnou touhou zastavit se, nechat všechno být a utéct. Začne to jako takové mravenčení po celém těle, něco jako vzrušení nebo touha, občas nejasná, až to nakonec dostane podobu jména, jména nějakého místa. Představila jsem si naprosto cizí krajinu, tak cizí, že mi evokovala zároveň vězení i absolutní svobodu. Poprvé po mnoha letech jsem pohlédla na mapu Chile. Jak jednoduché a příjemné je cestovat, aniž by člověk překročil hranice. A tehdy jsem se rozhodla, že odpovědí je žár.

Poušť.

V práci jsem oznámila, že jsem dostala skvělý nápad na nový pořad — což byla ostatně pravda — a že na pár dní odjedu. Ten den jsem se probudila v 6.30 ve své posteli v Santiagu. Vše šlo podle plánu a v 10.40 už jsem přistávala na letišti v Calamě, kde na mě čekali. To mě dojalo, protože jsem byla jediná pasažérka (všechna ta námaha kvůli mně?). Dívenka, která mě měla za úkol přivítat, se na mě podívala a poprosila o autogram. Šofér Rolando se označil za „Atacamana“, což jak jsem později pochopila, znamená totéž co prohlásit se za indiána. Malá dodávka s jistotou klouzala neznámou krajinou a já jsem si pomyslela, že byl dobrý nápad přijet sama. Potřebovala jsem si promyslet spoustu věcí. Jak zvláštní je netečná krajina, která se nemění naší přítomností. Nemohla jsem uvěřit vlastním očím. Viděla jsem hřebeny podobné obřím lilkům, jiné měly barvu cappuccina a připomínaly obrovské kornouty čokoládové zmrzliny, písek se jako oceán vzdouval těžkými vlnami. Nebe mělo až myticky modrou barvu, jakou městské oči téměř neznají, zářící, průzračnou, oslepující.

Asi po hodině jsme dorazili do hotelu Alto Atacama. Malá oáza, obklopená ze všech čtyř stran pahorky. Uprostřed jsem spatřila nízkou, ale rozlehlou budovu v barvě hlíny, podobnou těm, které stavěli původní obyvatelé. Hotel se zamaskoval, aby zapadl do krajiny, aby nesoupeřil s pouští.

U dveří na mě čekal správce hotelu. Od začátku jsem se cítila vítaná, ze všeho vyzařovala vřelost a srdečnost.

Můj pokoj byl opravdu krásný, měl tmavé zdi v barvě tabáku. A všude byly vidět atacamské nepálené cihly, ze kterých indiáni stavěli už odpradávna. Pokoj ústil na soukromou terasu s betonovými lehátky a matracemi, aby člověk mohl sledovat západ slunce — nebo východ, podle libosti. Díky důmyslné konstrukci terasy bylo vidět na okolní pahorky a na poušť, ale výhled nerušili žádní sousedé. A žádná televize. (S mou tváří na obrazovce.) Ty strohé linie mi připadaly velice elegantní. Schovala jsem si počítač do šatny, rozpačitá, k čemu mi tady vůbec bude, položila jsem si na noční stolek knihy — v Santiagu čtení moc nedám —, vybalila si kufr a v jednu hodinu odpoledne už jsem byla v jídelně, abych si dala oběd (quinoa, smuha a ovoce, výtečné). Pak jsem si dopřála siestu, vstávání v 6.30 mě totiž trochu zmohlo, a zaznamenala jsem, že v okolí není slyšet ani jediný zvuk. To ticho pro mě bylo jako živá voda, jako chlorofyl pro rostliny nebo hudba pro tanečnici. V tom tichu jsem mohla cítit sama sebe. Tohle je totiž jeden z mých problémů: nedokážu cítit sama sebe, i když se o to snažím. Občas prostě nemám tušení, kdo jsem. Znám jen Andreu, kterou mi ukazuje obrazovka. A zdá se, že dokud se téhle Andree bude dařit, na ničem jiném nezáleží. Nakonec třeba uvěřím, že ta žena je skutečná, že v mém nitru je pouze ona. Ticho pouště mi pomohlo přiblížit se k mému pravému já. Bylo jako ozvěna, jako cosi, co ti dokáže ukrást hlas a ty už nikdy nevydáš ani hlásku.

Po té božské siestě jsem si zašla do lázní. Měly otevřeno celý den, což mě nadchlo. V sauně byl jeden inženýr z měděného dolu Chuquicamata, a když zjistil, kdo jsem, téměř upadl do extáze. A to jsem si myslela, že tam budou jen takoví ti cizinci, kteří si platí drahé hotely. Začal pokřikovat na své kamarády, kteří zrovna byli v jacuzzi: Hej, hádejte, kdo je tady! Bylo to jako facka. Zavřela jsem se do páry a zůstala tam. Když odešli, vyšla jsem ven jen v županu a s mokrými vlasy, lehla si na terasu doprostřed nicoty a dívala se na západ slunce. Samota byla tak absolutní, že jsem si s ní vůbec neuměla poradit.

Jsem naprosto šťastná, řekla jsem si. Dost možná to byla lež, ale na tom nesejde. A pak jsem si pomyslela: ksakru, jak je to dlouho, co jsem něco takového řekla naposledy? Tehdy na venkově, v domě Consueliných rodičů. Consuelo je má nejlepší přítelkyně, známe se od dětství, chodily jsme do stejné školy, prošly jsme spolu všechny životní etapy. Říká mi „diva“ a nebere mě moc vážně. Nevzrušuje ji, když vidí mou fotku na obálce časopisu, ale nikdy by se mnou nešla třeba na nákupy do Jumba, protože špatně snáší publicitu. No, já jsem na tom stejně, do supermarketu skoro nechodím. Zvykla si na mě a bere mě takovou, jaká jsem: jako energickou ženu, která žije naplno a hned tak se něčeho neleká. Tentokrát jsem se rozhodla, že se Consuelo o svých plánech nezmíním. Trvala by na tom, že to musíme probrat, a na to jsem neměla sílu. Představuji si, co by asi řekla na tuhle pustou krajinu. Působivé, tohle adjektivum by použila. A já bych jí odpověděla: Je to prázdnota, nesmírná prázdnota.

Ráno jsem se probudila celá vyděšená. Rozhrnula jsem závěsy a spatřila jsem, že se krajina proměnila. Hory měly zuby — každý z těch zářezů vyhloubila během zimy horská voda. A pod nimi se jako elegantní taftové šaty rozprostíraly barevné pruhy, černé, fialové, hnědé, modré. Kopce se na mou počest přestrojily. Bylo pět hodin ráno a já jsem byla v poušti, zatímco tam daleko ve městě, v mém městě, ještě ani nezačal den. Vzpomněla jsem si na tu otřepanou frázi, že cesta člověka změní — nebo také zničí. Pro mě byla cesta možnost zmizet, ztratit se.

Byla jsem na dovolené od skutečného života. Řekla bych, že asi všechny víme, co je ten „skutečný život“ zač, jak nás umí drtit, když ho nebereme v malých dávkách.

Spala jsem dvanáct hodin.

Abyste chápaly, já nikdy neusnu tak úplně sama od sebe. Jakmile jednou zaberu, spím jako puberťačka, ale to usínání je problém. Když se večer konečně dostanu do postele a v klidu ležím, honí se mi hlavou milion věcí. Pokud si nevezmu prášek, ty utkvělé myšlenky mě pronásledují třeba do čtyř hodin do rána. (Přiznávám, že jednou z nich, vlastně tou hlavní, je rating.) Takže se uchyluji k práškům, ale protože je nesnáším, neustále vymýšlím finty, abych si na ně moc nezvykla. Odpoledne si dám prášek na uklidnění, večer anxiolytikum, rozčiluje mě být závislá na chemii. Proto si hraji s dávkováním, sem tam někde uberu, dám si čtvrtku téhle tabletky a půlku tamté, a tak si to sama řídím. Jsem klasická žena, která si sama předepisuje léky.

Natáhla jsem si mikinu přes pyžamo a takhle oblečená jsem sešla do jídelny. Myslím, že v Santiagu bych tohle nikdy neudělala. Když nejsem upravená, vůbec nevycházím na ulici. Vědomí toho, že jsem známá osobnost, je ve mně tak hluboce zakořeněné, že se pro mě vzhled stal něčím jako mou vizitkou. Jsem vděčná za to, že jsem se narodila s relativně hezkou tváří. Kdybych byla ošklivá nebo prostě jen nevýrazná, nikdy bych neudělala takovouhle kariéru. Nestačí jen talent, nikdy nestačí jen talent.

Snídat v pyžamu na veřejném místě pro mě byla naprostá novinka. Ještě k té snídani, v hotelu neměli room service. Chlapec, který mě u stolu obsluhoval, mi ochotně nabídl, že jestli budu chtít, přinese mi jídlo nahoru do pokoje. Ale já jsem nechtěla žádná privilegia. Pokud všichni chodí na snídani do jídelny, já budu také. Dala jsem si snídani po anglicku, vařené vejce. Dopadlo to hrozně, spálila jsem si prsty a stejně jsem měla nakonec ještě hlad, takže jsem musela poprosit o omelette. Když jsem na stole uviděla nakrájený chléb — toastový chléb —, v duchu jsem děkovala, že jsem sama. Představila jsem si, jak se Fernando rozčiluje. On má totiž za to, že toastový chléb není chléb, a nic na tom nemění fakt, že ho pečou každé ráno přímo tady. Je to úleva nemuset se starat o nikoho dalšího.

Manželé mají obecně tendenci si hodně stěžovat, mnohem víc než ženy.

Byli tak pozorní, že mi vynesli na terasu stolek, židli a prodlužovačku, abych mohla pracovat při denním světle. Byl to hotel, a tak mi to přišlo zvláštní — v luxusních a sofistikovaných hotelech se to skoro nikdy nestává.

Práce. To věčné ospravedlnění pro mou existenci. Ale já jsem přišla na poušť, abych přemýšlela, abych vzpomínala. Přistihla jsem se, že si upravuji vzpomínky. Mám hodně takových, které se mi nelíbí, a tak je upravuji. Právě o tom jsem přemítala, když jsem šla do lázní. Den předtím jsem si všimla, že je v hotelu masážní salon, a tak jsem nelenila a hned jsem se tam objednala. Bylo to dost drahé. Ale já jsem si řekla: ale no tak, nemusíš přece nikomu nic vysvětlovat. Už tam na mě čekala Ju, mladá Číňanka se šikovnýma rukama a velkou silou. Hodina naprosté relaxace, kvalitní krémy, svíčky a nevtíravá hudba. V jednom okamžiku mě napadlo, že jen velmi zřídka žiji v souladu se svými příjmy. Vždycky se cítím provinile, když utrácím. Ale peníze mě okouzlují, připadají mi sexy. Fernando je vždycky ve střehu a hlídá mé výstřelky. Ale já si tohle můžu dovolit. Můžu bydlet v jednom z nejdražších hotelů v zemi a dopřát si hodinovou masáž. Otázka je, proč to nedělám častěji? Co se to sakra ženám děje, když se jedná o peníze, které samy vydělaly? Proč se cítíme tak provinile?

Nenarodila jsem se bohatá. Můj otec pracoval jako kriminalistický reportér, matka byla v domácnosti. V dobách mého dětství jsme vždycky měli co dělat, abychom vyšli do konce měsíce. Matka prodávala po domech vajíčka a sýr, aby mi mohla zaplatit studia na univerzitě. Vždycky snila o tom, že její dcera „bude někdo“, nechtěla, abych následovala její příklad a žila stejně bezvýznamný, šedý život jako ona a její matka. Říká se, že se vše opakuje znovu a znovu, generace po generaci, babičky, matky, dcery, nekonečná linie. Až do chvíle, kdy některá z nich to prokletí minulých generací razantně zlomí a zabrání dalšímu opakování.

Snědla jsem výtečný lososový sendvič a k tomu jsem si dala koktejl pisco sour. Seděla jsem vedle krbu a několik průvodců mi vyprávělo o přírodních skvostech téhle oblasti. Já jsem ale ani v nejmenším netoužila ty krásy vidět na vlastní oči. Chtěla jsem jen zůstat v hotelu, byla jsem jako očarovaná, jako přikovaná k podlaze. Bylo tak báječné číst si na terase. A ta siesta. Když jsem se vydala na procházku a spatřila svou siluetu v písku, připadal mi můj stín jako cosi agresivního, jako vetřelec, který ničí neposkvrněnou krajinu.

Při pohledu na můj pokoj z nepálených cihel s výmalbou v té fascinující barvě tabáku jsem si pomyslela, že bych chtěla žít v hotelu napořád. Vždycky mě to napadne. V hotelech mám takový zvláštní pocit svobody. Už mnohokrát jsem snila o tom, že si z nich udělám domov, tak jako řada lidí v Evropě v době mezi válkami.

Také jsem přemýšlela nad tím, v kolika hotelech už jsem za svůj život spala. A uvědomila jsem si, že jsou ženy, které tohle nikdy nezažily. Dělá mi potíže pochopit, jak ve společnosti funguje distribuce hmotných statků. Protože musím říct, že já jsem za svůj život spala v několika z nejkrásnějších hotelů na světě. Cestuji ze zvědavosti. A protože doufám, že na nějakém místě najdu klid. Možná že právě tohle je podstata celé věci. Proč by jinak lidé cestovali, když ne kvůli tomuhle? Je mi třiačtyřicet let a zbývá málo míst, která jsem ještě neviděla, možná nějaké snové město v indickém Rádžastánu, nově vzniklá republika Černá hora nebo Klokaní ostrov v Austrálii. Ale až do včerejška jsem nevěděla, že existuje tohle místo v Atacamě, což dokazuje, jak děravé jsou mé zeměpisné znalosti. Mrzelo by mě, kdybych zemřela, aniž bych ho byla poznala.

Do téhle malé knížečky jsem si každý den zapisovala hotelové menu. Příklad jedné večeře: tatarský biftek z lososa, peruánské kuře a crème brûlée. Proč jsem to dělala? Nevím, řekla bych, že jsem potřebovala svou zkušenost podložit něčím konkrétním, ujistit se, že mi nic jen tak neproklouzne mezi prsty. Jako by mě to, co sním, mohlo nějakým způsobem navždy s tou pouští spojit. Je to způsob, jak si psát deník svého života. Začala jsem si pohrávat s myšlenkou, že bych mohla opustit svůj současný život, a to včetně Fernanda. Nevím, jestli za to může únava, nebo je to jen způsob, jak vymezit a potvrdit svou nezávislost.

Jako jediná jsem byla v hotelu sama, bez doprovodu. A líbilo se mi to. Bylo těžké si to přiznat: Fernando mě trochu štve. I děti mě trochu štvou.

Tak, a je to venku.

Nemohla jsem se na tu krajinu vynadívat, úplně si mě podmaňovala. Připomínala mi Izrael, Jordánsko. Poušť nikdy nepřestane mít biblické konotace. Celé hodiny jsem se jen dívala a dívala. Samotnou mě zaskočilo, že na to, jak jsem hyperaktivní, mám takovou schopnost kontemplace. Zajímali mě dokonce i ptáci. Pahorky za hotelem mi v určitou denní dobu připomínaly ohromné rány, hluboké, živé, ze kterých jako by někdo rok za rokem, jedno roční období za druhým, drásal strupy.

A také lidé. Pozorovala jsem je a pokoušela jsem se pochopit, kdo jsou.

Cizí životy ve mně vzbuzují zvědavost. Skutečný problém je ovšem v tom, že to já probouzím zvědavost v ostatních. Je tak zvláštní být slavná. Nepopírám, že to přináší spoustu výhod. Člověk si může dělat, co se mu zlíbí, a ostatní to musí respektovat. Sláva je cosi jako propustka. Otevře ti všechny dveře. Dostáváš vyšší plat, než si zasloužíš. Nepotřebuješ opravdové vztahy, můžeš se na zbytek světa dívat jakoby přes tmavý závoj, jako někdo, kdo trpí krátkozrakostí. Nemusíš se obtěžovat se zaostřováním.

Když nechám stranou svůj talent pro věci spojené s televizí, v ničem jiném příliš nevynikám. Ale musím říct, že mám jednu kladnou vlastnost: nejsem namyšlená. Ano, cením si úspěchů, kterých jsem dosáhla, ale nedopustím, aby mě zaslepily. V Indii jsem si koupila dřevěnou truhlu, je poměrně velká, zvenku vyztužená kovem, uvnitř to voní santalovým dřevem. A právě tam končí všechny mé upomínky na takzvanou slávu: fotografie, časopisy, DVD, vyznamenání, ceny. Kupí se tam, aniž bych jim věnovala sebemenší pozornost. Nikdy jsem neusilovala o to stát se slavnou, neplánovala jsem to, jenom jsem se prostě snažila dělat věci dobře. A pak se to stalo. Rázem ze mě byla nepostradatelná tvář chilské televize. Později jsem si uvědomila, že to, co mě doopravdy zajímá, je moc. Tu bylo těžší získat, trvalo to déle. V té truhle je všechno, pro případ, že by to jednou mé děti chtěly vidět. Ale to se nestane. Pokud to nezajímá mě, proč by to mělo zajímat je?

To, že tu truhlu nikdy neotvírám, neznamená, že bych svou práci nedělala svědomitě. Pamatuji si všechno, čím jsem musela projít, abych se dostala tam, kde jsem teď. Ať už to byl panický strach z veřejného vystupování (dostávala jsem menstruaci pokaždé, když jsem se měla objevit na obrazovce, ať to bylo v jakékoliv fázi cyklu), nebo vyčerpávající zkoušky a natáčení, často trvající celou noc, a neustálá hrůza z toho, že nebudu dost dobrá. Rozdíl mezi amatérem a profesionálem je ten, že když se věci nedaří, ten první znervózní, zatímco ten druhý zachová klid. Takže zachovávám poker face. Jak se říká v naší branži, talent zavazuje, je to zodpovědnost.

Je divné, že slovo, které nejlépe vystihuje můj život, je úspěch. Všechny útrapy, bolesti, nejistoty, to všechno je pokryto patinou těchto pěti písmen. Chilané cizí úspěch nesnášejí. Do tváře mi říkají samé lichotky, vynášejí mě do nebes, ale já vím, že hodně z nich mě ve skutečnosti nenávidí. Jsme tak úzkostní — jako by nám hrozilo, že nás ty naše hory zavalí. Nedokážeme se prostě vtěsnat na jeden pruh země. A právě ta úzkost z nás dělá sobce. Neustále máme strach, že když uděláme místo někomu jinému, spadneme do vody nebo skončíme vmáčknutí do skal.

Jednou jsem přišla do jídelny, abych se nasnídala, a uviděla jsem, že stoly jsou prázdné, dokonce i káva zmizela. To proto, že se změnil čas, vysvětlili mi. Už bylo 10.30. Jak bych to mohla vědět? Vždyť bych nezjistila, ani kdyby došlo ke státnímu převratu. Natolik jsem byla odříznutá od okolního světa. Cítila jsem se izolovaná, ale zároveň v bezpečí.

Chtěla jsem začít pracovat, prostě jen proto, abych si dopřála ten pocit, který mi práce vždycky dává: že všechno ostatní je nepodstatné, že jestli se to, co dělám, bude dařit, pak se mě nic nemůže dotknout. Samozřejmě že je to lež, ale pro mě se to na pár hodin stává skutečností a to mi dělá dobře. Jak říká Margaret Atwoodová: „Když se mi všechno daří, cítím se jako zpívající pták.“

Práce je náš štít! Bez ní bychom zůstali tak děsivě nazí, tak zranitelní.

Ležela jsem na lehátku u jednoho ze šesti bazénů, stylových temných prohlubní ve tvaru obdélníku, a zamýšlela se nad paradoxní situací, do které jsem se dostala. Řekla jsem si: můj současný život mi přerostl přes hlavu. Všechny ty neustálé požadavky, nutnost být pořád perfektní, aby mě nepředběhli jiní, rating, sláva, peníze, náš obrovský dům, celé to obří impérium, které musím řídit, ale třeba i velikost mého šatníku. Chtěla bych mít v rukou méně. A vzpomněla jsem si na svého syna Sebastiána. Když poprvé u oběda slyšel tenhle můj proslov, řekl mi: Mami, ty prostě chceš být hippie.

Hippie? Vzpomínám si na časy, kdy jsme byly s Consuelo ještě mladé holky, oblékaly jsme se v indickém stylu, nosily jsme náramky na nohách a neměly jsme ani peso. Byly jsme šťastné. Pamatuji si, že jsem Consuelo napsala e-mail a vyprávěla jí o té Sebastiánově poznámce. Odpověděla mi citátem z Jamese Joyce: „Realitu nezměníme, tak změňme téma.“ Odepsala jsem jí, aby nechytračila, ale Fernando s ní naprosto souhlasil. Když jsem odjížděla na letiště, řekl mi Sebastián: Mami, ty máš v plánu měnit téma v luxusním hotelu?

Já a hippie? Znovu jsem se zadívala do hlubiny těch nádherných bazénů roztroušených mezi kaktusy a kameny a ptala jsem se sama sebe, co jsem vlastně čekala, když nakonec ležím na tomhle lehátku, u těchhle bazénů, v tomhle hotelu.

Okolo nebyla živá duše. Zdálo se, že jsem jediná lidská bytost v okruhu mnoha kilometrů. Nad pahorky zářil nádherný úplněk a propůjčoval krajině snový nádech. Vtom jsem si všimla přítomnosti dvou zvířat, která tu byla na návštěvě, stejně jako já. Zahlédla jsem je za mříží ohrady, v obrovském výběhu, kde se procházela. Lama a guanako. Šla jsem si je prohlédnout zblízka. Jsou si hodně podobné, kdo není odsud, mohl by je považovat za zástupce stejného druhu. Lama na mě pohlédla těma nejsmutnějšíma očima, jaké jsem kdy viděla. Dělila nás ohrada, a tak jsem se jí nemohla dotknout. Dlouho jsme se na sebe dívaly. Měla jsem pocit, že se rozpláču. Z čeho může být ta lama tak smutná, když žije obklopená takovou krásou, tak opečovávaná, dobře živená? Nebo prostě nikdy není dost?

Když jsem odcházela, otočila guanako trochu zlostně hlavu. A co já? Nejsem snad taky sama?

Přišla jsem na večeři do jídelny a přistoupily ke mně tři ženy. Už celé dny po mně pokukovaly, rozhodnuté mě nerušit, ale nakonec se neudržely. Za fanoušky by měl být člověk vždycky vděčný. Ale ne tady, když se ukrývám před celým světem uprostřed pouště. Sláva mě činí zranitelnou.

Vzpomněla jsem si na film s názvem Bazén. Charlotte Ramplingová v něm hrála spisovatelku, která tak nesnášela slávu, že když ji třeba někdo poznal nebo oslovil ve vlaku, tak prostě vystoupila. Kéž bych se byla narodila jako Angličanka, třeba bych se pak odvážila být stejně neurotická a protivná jako postava, kterou hrála Ramplingová.

Nebo jsem snad už zapomněla na tu zlobu, co mě dovedla až sem?

Poušť člověka vybízí, aby se oprostil od času, který není jeho vlastní. Je to místo, kde lze upustit páru, vyprázdnit mysl, zbavit se opěrných bodů a dospět k nicotě. Věřím, že z téhle nicoty se rodí každá tvorba. Například umění. Neříká se snad, že umění je tu od toho, aby nás pravda nerozdrtila? Poušť, to je zrcadlo. Zrcadlo všeho. Zrcadlo všech.

Objednala jsem se na thajskou masáž. Masér byl takový hezký mladíček, pomyslela jsem si, že by to klidně mohl být kamarád mého syna Sebastiána. Masáž byla báječná, připomněla mi můj pobyt v Thajsku. Když jsem se pak procházela sama po lázních a střídala saunu, páru a teploučkou vodu v jacuzzi, znovu jsem se podivila: já a hippie?

Nechodila jsem na žádné turistické výlety. Byla jsem obklopená překrásnými místy, ale nijak mě to netrápilo, však se tam jednou všude podívám. Pozorovala jsem skupinky, které každé odpoledne přicházely, všichni unavení, s batohy, čutorami, klobouky proti slunci a navlečení v teplých bundách, a říkala jsem si, že díky těm jejich vycházkám mám celý hotel sama pro sebe. Byla jsem jediný podivín, který se na ty výlety nepřihlásil.

Když vidím skupinu lidí, snažím se o jediné — projít bez povšimnutí. Můj život v Santiagu je totiž přesycený, stále noví lidé, nové věci. Není událost, na kterou by mě nepozvali. Pečlivě rozvažuji, na co kývnout a co odmítnout, ale stejně mě to unavuje. Kromě toho se mi nikdy nelíbila rušná místa, nemám ráda karnevaly, slavnosti, celé to údajně veselé lidské hemžení.

Když jsem byla naposledy v Buenos Aires, koupila jsem si v kiosku noviny a zašla do kavárny, abych si je přečetla. Mezi stránkami jsem objevila bělostný čtvercový leták, na kterém bylo napsáno: PSYCHOLOŽKY — Univerzita v Buenos Aires. Pod tím následoval tenhle seznam:

Fobie

Stres

Deprese

Závislost

Osobní krize

Panické stavy

Párová terapie

Poruchy učení

Na konci byla jména, telefonní čísla a adresy. Zůstala jsem jako opařená. Copak se z psychických problémů stalo cosi triviálního? Nebo jsou Argentinky neurotičtější než my? Ne, ony neurózu uznávají, a to je rozdíl. Prošla jsem si seznam, abych zjistila, do které kategorie spadám, a ke svému překvapení jsem si uvědomila, že bych se mohla zařadit alespoň do tří z nich.

Jeden den jsem se navzdory svým zvyklostem rozhodla, že vyrazím na výlet do nedalekého městečka. Leželo asi tři kilometry od hotelu; bylo to samotné San Pedro de Atacama, o němž se tolik píše v turistických průvodcích. Bylo tak příjemné povídat si se šoféry, zdálo se, že to jsou jediní lidé široko daleko, kteří mě nepoznávají. Nečekala jsem, že v Chile potkám tyhle horalské tváře, na které jsem zatím narazila jen v Peru nebo v Bolívii. Stejně překvapivé bylo slyšet je mluvit chilskou španělštinou, i když s přízvukem.

V San Pedru je všechno zbarvené dohněda a budovy jsou nizoučké. Na náměstí před radnicí tancovaly nějaké staré ženy, měly muziku puštěnou naplno a ve tváři ten nepřítomný výraz plný hlubokého nezájmu, jaký mívají při tanci venkovanky. Šla jsem přímo k onomu slavnému kostelu, který jsem viděla snad tisíckrát na fotografiích. V polovině šestnáctého století tam Španělé sloužili první mše. Je to zvláštní, my v Chile nejsme zvyklí na tak staré stavby, které by byly naše vlastní. Ten kostel má střechu z nepálených cihel a ve středu oltáře stojí Neposkvrněná Panna Marie, kterou ještě nenavštívil anděl.

Došla jsem až k obrovskému řemeslnému trhu. Pak jsem nerozhodně bloudila městečkem a hledala místo, kde bych se naobědvala. Zakotvila jsem v jedné levné hospůdce, kde jsem si dala zeleninové lasagne. Všichni se na mě dívali. Naštěstí se nikdo nepokusil se mnou zapříst rozhovor.

Když jsem pak vycházela ven, zavolala mi Consuelo ze Santiaga. Bylo to štěstí, protože v hotelu byl špatný signál. Tolik dní už jsem s ní nemluvila! Sedla jsem si pod jeden z velkých stromů na náměstí a povídaly jsme si jako tenkrát za dob našeho dětství, kdy jsme lehávaly na postelích v našich dětských pokojíčcích a po telefonu spolu vedly dlouhé rozhovory. Vyprávěla jsem jí o tom, jak je tady krásně, popisovala jsem jí to místo i okolí a ona mi odpověděla: Výborně, jen tak dál. Stárnout se má s grácií.

Žár slunce byl nelítostný, rozpaloval doběla.

Po návratu do hotelu na mě přišla inspirace, skoro jako by do mě San Pedro nějak vlilo energii. Dala jsem se do práce. Napadl mě zajímavý a poměrně neotřelý projekt. Slova se sama skládala do vět, nápady přicházely jeden za druhým.

Šla jsem se projít k bazénům. Nakonec se tam objevila jiná osamocená žena, už jsem nebyla jediná. Byla z Číny. Přišlo mi trochu líto, že je tam tak sama, daleko od své rodné země.

Nadmořská výška mi začínala dělat potíže. Dýchala jsem těžce, přerývaně.

Jednou večer jsem ze své terasy uviděla zvířata. Ležela jsem natažená na matraci a vtom jsem uslyšela zabečení ovce. Pak zabečely dvě, a nakonec tři naráz. Zvedla jsem se a zjistila, že přímo přede mnou prochází pastýř s několika kravami, obklopený záplavou ovcí. Dlouho jsem je pozorovala. Všechny ovce měly mladé, každá šla se svým jehňátkem. Kromě lamy a guanako to byla jediná zvířata, která jsem za tu dobu viděla.

Pokouším se představit si sebe samu bez Fernanda, a i když mě nezávislost láká, vždycky nakonec převládne touha po intimitě, po spojenci, se kterým bych mohla uprostřed tohohle nepřátelského světa počítat. (Svět úspěšných je ten nejméně laskavý ze všech.) A po možnosti sdílet… Člověk musí mít pořádnou kuráž, aby se toho dokázal vzdát. Jak by asi chutnal pokrm z mořských ježků, kdyby ho člověk jedl sám? Měl by z něj stejný požitek? Jakou barvu by měly kameny v Petře? Kam se může člověk uchýlit, když mu život hází klacky pod nohy, když se cítí nejistý? Kam, když ne ke svému partnerovi? Komu jinému se člověk může svěřit úplně se vším, počínaje zůstatkem na bankovním účtu a konče třeba tím, jak špatně vychází s vlastní matkou nebo s dcerou? S kým jiným můžeš v tichu poslouchat Beethovenův koncert? Nevnímám Fernanda jako „symbolický objekt“, jak to nazvala Simona, ale jsem si vědoma toho, jak moc mě jeho přítomnost chrání před světem. On je můj štít, za který se můžu schovat. Bez něj bych se cítila jako předhozená lvům v Koloseu.

Manžel jako místo.

Je dost možné, že manžel je předmluva k našemu životu.

Obrazová příloha.

Vyprávěla jsem Consuelo, že si do své knížečky každý den zapisuji hotelové menu.

Držím dietu. Není to jen taková fráze, opravdu držím dietu. Vyzkoušela jsem snad všechny. Problém je, že moc ráda jím. A nejvíc ze všeho mi chutná sladké. Život bez něčeho dobrého na zub postrádá smysl. Může to být cokoliv, bábovka, koláč, dort. Ale nadváha a televizní obrazovka nejdou dohromady. Veřejné vystupování je úhlavní nepřítel všech požitků. Jak jdou roky, člověku se mění preference. Dnes mi největší potěšení působí jídlo. Sex se propadl až na druhé místo, a to mě občas trápí.

Člověk má někdy pocit, že v dnešní době se všechny vztahy definují prostřednictvím sexuality. Kromě těch mých. Nemám čas ani na to být nevěrná.

Mám strach, že člověk s přibývajícími léty přestane mít rád ostatní lidi. Jednou z charakteristik mládí je to, že člověk všechny kolem sebe zahrnuje náklonností, rozhazuje lásku nalevo, napravo, nerozlišuje. Bojuje o ni celou svou duší, natahuje ji donekonečna, dává se celý. Jak jdou roky, začínáme podrobněji analyzovat a nakonec si to často rozmyslíme. Já osobně se stávám čím dál nedůvěřivější, víc soudím, hodnotím. Dívám se na svět stejnýma očima jako dřív, ale s větší dávkou podezřívavosti. Nikdy se neoddávám úplně. Někteří lidé jsou hloupější, než se na první pohled zdají, jiní protivnější, arogantnější nebo závistivější. Stárnout znamená vnímat více chyb. A všechno mě začíná nudit. Mám strach, že se ze mě vytrácí láska. Občas si myslím, že právě tohle je jeden z důvodů, proč jsou staří lidé tak osamocení. Říká se, že jsou sami, protože je nikdo nemá rád. Ale možná jsou sami, protože už nemají rádi vůbec nikoho.

Už se skoro nepouštím do rozhovorů, které by nesledovaly určitý cíl. Nemám čas na zbytečnosti.

Mám podezření, že kdybych dnes udělala seznam všech, které mám ráda, bude se s léty jen zkracovat.

Noci v poušti byly ty nejtišší ze všech. Němé, jako by se vrstvy ticha pokládaly jedna na druhou. Jako koláč z listového těsta. Už dřív jsem poznala ticho, na venkově u Consuelo. Když skončil den, ustal hluk, ale noc byla přesto plná zvuků. Zvuků, které nikdy neutichaly. Celé hodiny jsem se je snažila od sebe rozeznat: cvrlikání, vytí, bučení, štěkání, mručení. Dohromady tvořily nesmírně tesknou symfonii. K tomu se přidával vítr. Pouštní ticho mi připomínalo ono falešné ticho venkova. Někteří si myslí, že noc je tichá, ale netuší, jaký zmatek se v temnotě rozpoutává.

Cítila jsem se jako oni: osamělá lama a guanako.

Když vyhasne vášeň, člověk přestává mít o toho druhého niterný zájem. Ubohý Fernando! Jak únavné to pro něj musí být, mít doma tak zaneprázdněnou manželku. Už ani nevím, co je to láska. Stále nad tím přemýšlím, ale vždycky skončím tam, odkud jsem vyšla. V poušti Atacama jsem si řekla, že je načase přiznat si pravdu. Zároveň na mě den za dnem čím dál víc doléhala nadmořská výška. Ale to bylo absurdní… nadmořská výška přece na člověka působí po příjezdu, a ne po tolika dnech pobytu. Dívenka, která mi uklízí pokoj, mi přinesla nějakou vodičku, odvar z jakési neznámé rostliny. Několikrát jsme si spolu povídaly. Řekla mi: Necítím se jako Chilanka, ani jako Argentinka nebo Bolivijka. Jsem prostě Atacamanka. Vyprávěla mi, že její otec viděl záznamy v kostele San Pedro, které vedli Španělé, a zjistil prý, že kořeny jejich rodiny sahají až do poloviny sedmnáctého století. Španělé zapisovali všechno, všecičko, řekla mi. Každý křest, každou svatbu, pohřeb i zemětřesení.

Atacamani se mi prostě líbí. A nelíbí se mi ti, kteří dnes sami sebe nazývají vítězi. Jsou snad ti, kteří prohráli se ctí, poražení? Myslím na ty, kdo byli mladí, když bylo v plném proudu dvacáté století. To neprávem zatracované století! Jak jim bude chybět jeho epika.

Srdce mi začalo vypovídat službu, často mi bušilo jako o závod a závrať z nadmořské výšky se mísila s úzkostí. Už nejsem žádná puberťačka, říkala jsem si, tělo má právo být vyčerpané. Je to věkem, o tom není pochyb, začínám stárnout. V každém případě jsem kromě úzkosti pociťovala ještě něco jiného, melancholii. Lidé tak dřív označovali stav sklíčenosti, který bychom dnes nazvali prostě depresí, ale tenhle výraz mi zněl mnohem poetičtěji. Melancholie. Myslím, že Freud ji spojoval spíše se smutkem směřujícím k sobě samému než k někomu nepřítomnému. Když se stmívalo, dívala jsem se na pahorky a padal na mě vleklý smutek jako fialový smuteční šál.

Fernando mě miluje, ale už se mu nelíbím.

Páry, které se hádají, mívají dobrý sex. Když se nad tím člověk zamyslí, je to logické. To první i to druhé vzniká z vášně. V mém případě zbyly jen ty hádky. Když vymizí vášeň, člověk přestane toho druhého přitahovat, přestane se o něj niterně zajímat. Už žádné vichřice, které pročistí vzduch. Už žádný sex.

Sex je jako síť, která jistí provazochodce. Je tady, aby ho ochránila před pádem. A když se ta síť z nějakého důvodu odstraní, jak se zachráníš? Když víš, že tam je, že tě jistí, můžeš tam nahoře po libosti provádět akrobatické kreace, které vyvolávají údiv, obavy či rozladění, a nebojíš se, protože síť tě vždycky obejme a hrozný pád zastaví. Je to součást hry, jedno z jejích pravidel. A pak tu jednoho dne ta síť není… a provazochodec, věrný svým zvykům, trvá na tom, že bude dál provádět své akrobatické kousky. Dotkne se prázdnoty. Dá si lano trochu níž, aby nepodstupoval takové riziko. Aby mohl spadnout. A samozřejmě spadne. Jeho tělo je jedna velká otevřená rána. Už ho nic nezachytí.

Libido, stejně jako ta síť, je neustále připravené a ve střehu. Nikdy nespí, čeká. V jeho objetí mizí každá minulost, každé trápení, každý strach.

Tohle je funkce sexu. Hojení. Výbuch hněvu, hádka, gesto, které druhému ublíží — to všechno je součástí partnerského soužití, a tak se každá dvojice dřív nebo později uchýlí k sexu, který všechny rány zhojí, nebo se o to alespoň pokusí. Ale když sex není, rány zůstávají otevřené, nezacelují se.

Fernando byl nemocný, byla to jenom chřipka, a já jsem mu na pár dní přenechala naši ložnici a šla spát do pokoje ke Carole, která zrovna byla na prázdninách. Carolin pokoj má dveře do chodby, na jejímž konci je vchod do našich pokojů. Do samotné ložnice se jde ještě další chodbou. Byly dvě hodiny ráno a na mě přišla jakási nespavost, převalovala jsem se v posteli a nemohla jsem usnout. Napadlo mě, že když se přitisknu k Fernandovu tělu, třeba se mi to podaří. A tak jsem vstala a bosky kráčela chodbou, která vede k naší ložnici. Vtom jsem zaslechla divné zvuky. Zastavila jsem se. A pak jsem to poznala: přerývané dýchání, vzdechy, sténání, zdušené výkřiky. Sex. Šla jsem dál. Na druhém konci chodby jsem rozeznala světlo televize, která je přímo proti naší posteli. Na obrazovce se milovala dvojice tak, jak se to dělá jen v pornofilmech. Zůstala jsem nehybně stát ve dveřích. Viděla jsem, jak se sám sebe dotýká. Pomalu jsem se vrátila do pokoje své dcery a srdce mi divoce bušilo. Za pár minut se úzkost proměnila v chlad a pak v cosi měkkého, lepkavého, a mé vlastní já na mě hledělo zhnuseně, ochromeně.

Cítila jsem se jako prašivá.

Pár dní jsem si říkala, že jsem se o té scéně Fernandovi nezmínila z respektu k jeho soukromí. Samé lži. Mlčela jsem, protože jsem se cítila ukřivděně, jenom proto.

V Atacamě se písek v určitou denní hodinu zformuje do jemných vlnek, poušť se začne podobat husté hřívě vlasů. Myslím na tohle své selhání, abych dokázala žít harmonickým pohybem, tak jako poušť.

Nebo jakýmkoliv pohybem, který nebude můj vlastní.

Mluvily jsme s Natašou o narcismu. Není to tak, že bych o tom nevěděla.

Snažila jsem se pochopit, kterou část sebe sama nechávám v záři reflektorů a jakou cenu za to platím. Zažívám bolest pramenící z toho, že jsem milovala a už nemiluji. Věřte mi, zažila jsem lásku a teď je pryč, a nejde s tím nic udělat. Mám talent, mám moc, ale nedokázala jsem znovu milovat. Milovala jsem a už nemiluji.

Nabídli mi místo v zahraničí. Jestli tu smlouvu podepíšu, a mám sto chutí to udělat, budu muset žít mimo Chile. Fernando a děti zatím nejeví zájem se mnou odjet. Jejich životy a povinnosti jsou tady a oni je nemíní kvůli mně obětovat. Nejhorší na tom všem je, a to jsem zatím řekla jen Nataše, že si hluboko uvnitř ani nejsem jistá, jestli mi na tom záleží.

Mluvila jsem o výhodách slávy. Ale sláva je návyková. Znamená to vrátit se do šatny a po odlíčení nepoznávat svou tvář, protože se znáš jenom ve světle reflektorů a pouze tak se sama sobě líbíš. Znamená to neustálou hrůzu z toho, že tě předběhne někdo, kdo je lepší než ty. Znamená to myslet čtyřiadvacet hodin denně na rating. Studovat, studovat, být pořád v obraze, i za cenu, že občas skoro nevíš, co je to odpočinek a potěšení. Pracovat bez oddechu, oprostit se úplně od všeho, aby člověk ani na vteřinu neztratil koncentraci. Znamená to dokázat zabít toho vedle tebe, když ti vstoupí do cesty. Být schopná prodat vlastní matku, pokud to bude nutné.

To je sláva.

O co se to tu pokoušíme, Natašo? Jsme vůbec schopné být divačkami vlastních osudů? Možná že tohohle výjimečného publika využijeme k tomu, abychom si trochu vymýšlely. Nebo zamlčely to, co nejvíc nenávidíme. V běžném životě mě většina rozhovorů nezajímá, v tomhle ohledu se naprosto vyčerpám v televizním studiu. A když třeba potkám kamarádku, zeptám se jí, v kolik hodin snídá. Nebo jak dlouho jí trvá, než ráno dorazí do práce. Kolik průměrně utratí v supermarketu. To proto jsem v poušti vyprávěla Consuelo, co jsem ten den měla k jídlu. To jediné je totiž důležité: malé každodenní události.

Poušť mi posloužila jako zrcadlo. Říká se, že přesycená mysl míří na poušť, aby se vyprázdnila. Když jsem se ale pokusila vyprázdnit tu svou, padla jsem do pasti. Bušení srdce a arytmii nezpůsobovala nadmořská výška.

Prostě nemůžu popadnout dech, vysvětlovala jsem Fernandovi po telefonu. Vrať se, odpověděl.

Nasadili mi kyslíkovou masku, dokud se neujistili, že dýchám celkem normálně. Druhý den jsem brzy ráno odjela. Další útěk. Ještě v letadle mi srdce bušilo víc, než je zdrávo. Když jsem přijela do Santiaga a otevřela dveře, musela jsem se jich zachytit. Přímo tam, na prahu, jsem propukla v pláč. Plakala jsem a plakala jako malá holka. Nebylo síly, která by mě od těch dveří odtrhla.

Prozatím zůstávám ve své skleněné věži zalité světlem a slunce mi svítí do tváře. Čekám, až mi život řekne to, co mi chce říct. Důležité je, že až ke mně on — život — přijde, za žádných okolností mě nenajde poraženou.

Ana Rosa

Má matka, dej jí Pánbůh klidné spočinutí, s oblibou říkávala, že má dceru, která je nesubstanciální, což v jejím případě bylo opravdu něco, protože se nedá říct, že by oplývala příliš bohatým slovníkem. Zajímalo by mě, jak na to slovo přišla. Každopádně ho říkala často a s gustem a zároveň jí sloužilo jako výmluva, aby se mnou zaobírala co možná nejméně. Jenže mě si nikdy nikdo moc nevšímal, takže to od ní zas tak originální nebylo. Chudinka, nebyla originální vůbec v ničem, a to je také dědictví, které mi odkázala, kromě několika dalších věcí, za které jí patří dík, třeba dobré výslovnosti a dobrého vychování, protože já nikdy nemluvím sprostě, neumím to a ani po tom netoužím. A také mi dala lásku k Bohu a strach z něj a pár dalších věcí, na které si třeba ještě vzpomenu.

Abych byla upřímná — což je něco, čeho si na sobě cením a co obdivuji u ostatních —, musím přiznat, že mám trochu strach tady promluvit, protože se mi nezdá, že bych měla moc co říct. Občas si říkám, jaká bych asi byla, kdybych se narodila někde jinde než v lůně té nejnábožnější rodiny ve čtvrti La Florida, v dvojdomku, kde bylo všechno slyšet k sousedům a kde všichni věřili, že lze spasit sebe i celý svět tím, že se budete dennodenně modlit růženec a prokazovat úctu starším. Což znovu dává za pravdu mé matce: jsem absolutně nesubstanciální.

Vždycky mi říkali, že mám respektovat bližního svého, a to ve mně tak zakořenilo, že se mi často stává, že věřím víc naučenému než svým vlastním instinktům. Někteří lidé říkají, že žiji v minulém století, že se nezaobírám tím, co se děje teď, ale tím, co se dělo kdysi, a to se jim jeví jako neomluvitelný nedostatek. Svět je mi prostě tak nějak velký, a proto sleduji dění jaksi z povzdálí, není to místo pro zakřiknuté lidi, jako jsem já. A proto se naprosto otevřeně ptám, proč mě dnes Nataša pozvala. Když jsem sem vešla a uviděla vás všechny, pomyslela jsem si: tak tohle jsou ti Natašini mazánci. A pak mi to najednou došlo, ajaj, Ano Roso, jsi jedna z nich.

Začnu od začátku, jsem Ana Rosa.

Je mi jednatřicet let.

Bydlím v jižní části čtvrti La Florida, ve stejném dvojdomku, ve kterém žili mí rodiče. Má splacenou hypotéku a patří mně a bratrovi, o něhož se starám od doby, kdy se Pán rozhodl vzít k sobě naše rodiče, oba najednou, aby se mohli těšit Boží přítomnosti na místě mnohem přívětivějším, než je tahle země, ať už to chcete nazývat nebe, věčný život nebo jinak.

Chodila jsem na gymnázium, které bylo nejblíže našemu domu. Neměla jsem dost dobré známky na to, abych mohla na univerzitu, a tak jsem šla na institut odborné přípravy studovat reklamu, což je prakticky totéž jako nestudovat nic. Můj život se spíš podobá životu protestanta než katolíka, samá práce, disciplína, averze k požitkům, očekávání života příštího, v němž bude člověk šťastný, protože štěstí nelze najít mezi lidmi, ale tam na druhém břehu, kde pobývají andělé, archandělé a duše blažených. Nikdy jsem se nevdala a nemyslím si, že to někdy udělám, protože mě láska tohoto typu moc neláká, a navíc, jak vidíte, nejsem příliš atraktivní. Není toho moc, v čem bych vynikala nebo čím bych přitáhla pozornost opačného pohlaví, neumím se oblékat, nemám fantazii ani peníze, vlastně mám pouze čtyři kostýmky, nic víc, a postupně je střídám. První je modrý, druhý tmavě šedý, třetí béžový a čtvrtý v barvě bordó. Ke každému jsem si koupila halenku ve stejném odstínu, takže po ránu nemusím pracně vymýšlet, co si vezmu na sebe. Z toho bych totiž zešílela. Takhle je znám nazpaměť a nemusím ztrácet čas. Protože já nikdy nemám času nazbyt, musím letět na autobus a na metro a tou dobou už musí být bráška připravený, musím dohlédnout na to, aby se probudil, nasnídal a vysprchoval. Jsem si jistá, že kdybych ho nepohlídala, zaspal by a pak by místo školy proseděl celý den u počítače a hrál hry. Dala bych půl života za krásné oči. Ta tvoje myší očka, říkával dědeček. Oči jsou všechno, v nich se rodí veškerá krása i ošklivost. Jenom na tohle se našeho Pána ptám, proč mi dal tak nevýrazné a mdlé oči lemované krátkými, skoro neviditelnými hnědými řasami, jaké mají všichni mí krajané. Na ulici se vždycky dívám na lidi a hledám krásné oči, a pravda, ne vždycky je najdu. Sedávám na lavičce na promenádě Ahumada, dívám se ženám do očí a představuji si, jak asi žijí, na co myslí, co je pro ně důležité a co je nechává chladnými. Pokaždé mě dojímá, že když ve slevách nenajdou svou velikost, vždycky si vyberou o číslo menší oblečení, nikdy si nevezmou větší, a pak všechny chodí utažené jako v korzetu a vylézají jim špeky. A jak přišlo do módy ukazovat boky, všechny se promenádují s holou kůží, ať jim to sluší nebo ne, a já se musím hodně snažit, abych zůstala tolerantní ke svým bližním.

Pracuji jako sekretářka v jednom velkém obchodním domě v centru města. Tenkrát sháněli prodavačky a já jsem se přihlásila. Na pohovoru jsem dotyčnému pánovi řekla o tom, jak jsem nesmělá a že nejsem schopná jednat se zákazníky, ale dodala jsem, že umím dobře psát, což je v mé generaci něco opravdu výjimečného, většina lidí nezvládá psaní ani sloh, vynechává písmenka, nepíše háčky, čárky, otazníky ani vykřičníky, neumí psát čárky v souvětích (pokud si na ně vůbec vzpomene). Takže jsem požádala o práci v administrativě, což dotyčného pána docela vyvedlo z míry, nikdo se přece neuchází o práci jen proto, aby požádal o jinou, ale nakonec se to všechno obrátilo v můj prospěch. Přestože jsem v sobě našla dost hrdosti a nezdůraznila, jak naléhavě si potřebuji zajistit obživu ani to, že na jeho rozhodnutí cele závisí vzdělání jednoho budoucího občana, nějak vytušil, v jaké jsem nouzi, a slíbil, že jakmile se uvolní místo, ozve se mi. A za dva měsíce už jsem se stěhovala do kanceláře ve čtvrtém patře a dostala jsem vlastní počítač. To bylo před pěti lety, tehdy ještě neexistovala hromadná doprava Transantiago a život byl v mnoha ohledech jednodušší. Dnes musím každé ráno běžet na autobus, který mě doveze k metru, a pak jedu linkou číslo čtyři, tedy modrou, na stanici Vicenta Valdése, přestoupím na pětku a dojedu na Baquedano, no a tam je třetí přestup na jedničku, která mě doveze na stanici Chilská univerzita. Ale nerada bych si stěžovala (a tím méně teď, když je ta krize), jsem pyšná na to, že mám práci, a když v tlačenici v metru hodně trpím, myslím na to, že tohle mé utrpení je oběť, kterou přináším Bohu. Snažím se chodit do práce pokud možno včas a vymazat z mysli tyhle ranní zážitky až do odpoledne, kdy se v době špičky vracím stejnou cestou domů. Rozptyluje mě pouze pomyšlení na to, jakým hříchům — lépe řečeno hříchům jakých lidí — chci věnovat tuhle konkrétní cestu, a střídám to podle toho, co vidím v televizi: mohou to být hříchy Čečenců, Íránců nebo Američanů v Iráku, často své utrpení věnuji i různým lidem z Chile, kterým byla odepřena Boží milost, protože cítím povinnost jim ji navrátit. Natašu tohle baví, občas když přijdu na sezení, ptá se mě, komu jsem věnovala strasti tohohle dne nebo týdne, a já jí to podrobně popíšu.

Zpátky k mé práci. Kolegové jsou docela milí. Můj šéf je úplný generál, vždycky když prochází mezi našimi stoly, říká takové divné věci jako třeba „prachy budou, my nebudem“, „dělání všechny smutky zahání“ a tak dál. Nikdy nedává příkazy, ale návrhy, neudílí pokyny, ale doporučení, jenomže ve výsledku poroučí jako divý, a jakmile vás nachytá, že nic neděláte, vrhne na vás ten svůj pohled, při kterém máte pocit, že se propadnete do země. Ale já vím, že je to v jádru dobrý člověk, a aniž bych chtěla být nějak přehnaně úslužná, plním mu všechna přání, díky čemuž si držím své místo, mám peníze na živobytí a vždycky na konci měsíce, když dostanu šek, zažívám pocit vítězství.

Za to, že umím dobře číst a psát, vděčím svému otci, který byl učitelem na základní škole a měl skvělé pedagogické schopnosti. Vždycky jsme žili skromně, ale přesto nám zanechal dědictví, kromě domu se splacenou hypotékou nám odkázal ještě slabikář a několik knih (kterým jsme zpočátku se sestrou nevěnovaly pozornost, ale jak šel čas, nakonec jsme je dokázaly ocenit), a když nám se sestrou bylo dvanáct let, věnoval nám výkladový slovník Španělské královské akademie ve dvou svazcích s pevnými deskami. Opatruji ho hned vedle Bible. Předsevzala jsem si, že nad ním strávím každý den patnáct minut, a protože mám pevnou vůli a disciplínu, dělám to dodnes (díky tomu mám jistotu, že většinu mé slovní zásoby nebude tvořit vole a jiná afektovaná vycpávková slova, tak jako u tří čtvrtin populace). A také mi to pomáhá necítit se tak trochu hloupě, že se tolik dívám na televizi, protože z práce chodím hodně unavená, a když večer zapnu televizi, nechám ji běžet až do noci. Jakmile povečeříme a bráška jde do postele, ráda se dívám na národní kanály, nemám kabelovou televizi a ani po ní netoužím, protože se lépe zabavím u chilské reality show než u nějakého filmu. A tak se ze mě stala klepna, vím, kde se co šustne, kdo s kým chodí, kdo se s kým pohádal, pamatuji si, jak se jmenuje ta která modelka — takhle já odpočívám, ale až po těch svých patnácti minutách nad slovníkem. Zrovna včera přišlo na řadu klíčové slovo mého života: „Nesubstanciální: adj. Mající malou nebo žádnou substanci.“ Pořád jsem z toho ještě nebyla úplně moudrá, a proto jsem si musela najít slovo substance. Jeho definice byla tak dlouhá, že mi zabrala víc než těch mých obvyklých patnáct minut. Napadlo mě, že by stálo za to si ji zapamatovat. „Substance: f. Jakákoliv esence, která je podstatou něčeho jiného, kterážto věc je onou esencí vyplněna a bez níž zaniká…“ Přišlo mi, že ta slova moc nedávají smysl, netušila jsem, jak si to mám vyložit způsobem, který by se mé ubohé zesnulé mamince líbil.

Jednou jsem slyšela jedno vyprávění, které se mi vrylo do paměti, říkala jsem si, jak by to bylo krásné, kdyby příběhy mohly vystoupit ze stránek knih a stát se skutečností. Tenhle se odehrává v minulosti, možná v Indii nebo na nějakém podobném místě, a v té zemi bylo zvykem, že když se dva lidé berou, musí ženich po svatební noci ukázat zakrvácené prostěradlo, aby dokázal, že nevěsta byla panna. Vím, že to není nic nového a že už jste o tom slyšely mnohokrát, ale tenhle příběh je zvláštní v tom, že nevěsta panna nebyla. Když se to ženich o svatební noci dozví, protože jeho žena nekrvácí, nejenže ji nezapudí ani neudá, on se jí ani na nic neptá, vezme prostě nůž, který leží v ovocné míse vedle postele, řízne se do ruky a tu krev — vlastní krev — otře do prostěradla, které pak všem ukáže. Ten příběh se mi moc líbil a přemýšlela jsem, jestli by se třeba mezi mými kolegy z práce anebo mezi těmi, co se poflakují po ulicích v mé čtvrti, s muzikou puštěnou na plné pecky a jointem v zubech, našel jeden jediný muž, který by dokázal udělat něco tak šlechetného. Ačkoliv dneska už panenství nikoho nezajímá.

Do osmi let jsem byla opravdu šťastná. Nejvíc k tomu přispíval dědeček z matčiny strany, který s námi žil snad odjakživa. Ovdověl ještě jako docela mladý, takže jsem babičku vůbec nepoznala. Říkali, že to byla velká žena a že jí jednou srdce přestalo tlouct, zrovna když pekla bábovku na narozeniny mé maminky. Říkali, že pak máma trochu zatrpkla (alespoň tak si to myslel můj tatínek). Když se ještě vrátím k babičce — ona neměla zajímavý život, nebyla to ruská hazardní hráčka v šatech z organtýnu ani nespala v Palestině na holé zemi vedle postele válečného hrdiny, byla to obyčejná smrtelnice a o jejím životě je jen málo co říct. Starala se o děti a o manžela, nikdy nechodila do práce a zaslechla jsem o ní, že prý to byla „netýkavka“. Tak to řekl dědeček, když se jednou rozpovídal víc, než bylo zdrávo, a mně tehdy došlo, proč maminka vždycky vzpomínala, že dědeček chodíval po večerech ven s kamarády, a to ještě předtím, než ovdověl. Flámování bylo prostě běžnou součástí života a nikoho to nepohoršovalo, muži tenkrát bývali nevěrní už z principu a ženy to v podstatě tolerovaly. Připadá mi dost nevhodné mluvit o sexuálním životě svých prarodičů, ale když už se o tom musím zmínit, myslím si, že babička stejně jako já neměla ráda sex, a to je také důvod, proč o tom mluvím. Proto se dědeček poohlížel jinde, jako každý muž, který si sám sebe váží. Myslím si, že to tenkrát nebylo nic neobvyklého, tedy to, že ženy neměly rády sex. Ještě neexistovaly časopisy, které by se tímhle tématem zabývaly, ani psychologové, kteří by to považovali za nemoc, nikdo se do toho nemíchal a sex byl prostě povinnost, která se splnila a tečka, hlavně se s tím pokud možno příliš nepárat. Ale zpátky k dědečkovi, slunci mého dětství. Jak už jsem říkala, rodiče tvrdě pracovali, tatínek na základní škole, kam jsem chodila i já, a maminka na radnici. Dělala tam celý život, nikdy nebyla nemocná, radnice byla její všechno a vždycky si to nějak zařídila, napřed s vojáky a pak i se zvolenými starosty, takže kdyby si ji Bůh nevzal k sobě do království nebeského, zůstala by tam jistě i v důchodu. Vstávala do práce brzy a vracela se domů až po šesté, takže jsme si s mladší sestrou (která je teď vdaná) musely nějak poradit samy. Dědeček dřív pracoval u dráhy, ale v té době už byl v důchodu a jako jediný s námi zůstával doma, proto také říkám, že byl sluncem mého dětství. Vždycky když jsem přišla ze školy, pomáhal mi s úkoly a pak mě bral na procházky, kupoval mi zmrzlinu a představoval mě svým kamarádům, kteří byli stejně líní a zahálčiví jako on, a také jsme se spolu každý večer modlili, protože jsem byla jeho mazánek a on se ve mně viděl. Naučil mě pouštět draka, skládat parníky z papíru a malovat štětcem, a to všechno v době, kdy mí sourozenci teprve čmárali pastelkami. Navíc uměl vyprávět dlouhé a zábavné příběhy, večer mě uspával on, a ne maminka a já jsem vždycky chtěla radši jeho, protože znal lepší historky a měl víc trpělivosti. Tatínkovi nikdy nevadilo bydlet s tchánem, naopak, myslím si, že byl spokojený, dobře se snášeli, hráli spolu karty, vedli debaty o fotbalu a pili pivo. Dokonce měli rádi stejná jídla, vždycky když máma udělala jelita nebo vařené vepřové nožky, byli oba nadšení.

Dědeček sice už do práce nechodil, ale přesto každý den vstával časně a čekal, až se uvolní koupelna, protože jako jediný nikam nespěchal. Používal zásyp jako batole, nosil šedý oblek s kravatou ještě z dob, kdy pracoval u dráhy, a bílou košili, kterou si měnil každé tři dny. V neděli si brával modrý oblek, ve kterém chodil na mši (a také na svatby, pohřby a křtiny), a já si říkám, kam se vlastně poděly nedělní obleky? Kdy je nahradily teplákovky, džíny nebo rovnou šortky, ve kterých ženské vypadají tak nemožně, s těma krátkýma nohama a oplácanými lýtky? Dnes už nepotkáte nikoho v nedělním obleku, a přitom jsou ty teplákovky tak příšerné, neříkejte mi, že nějaký chlap vypadá dobře v teplácích, tedy vyjma Pellegriniho. Ale zpátky k mému dětství. Nevím, proč si dědeček brával každé ráno kravatu, netuším, jak trávil dopoledne, protože já jsem v té době byla ve škole, ale každý den jsme spolu obědvali, dědeček nám ohřál jídlo, které maminka večer předtím uvařila, a pak se šel natáhnout (siestu si nikdy nenechal ujít). A já jsem se k němu vždycky přitulila, abych cítila lidské teplo a lásku.

Náš dům byl maličký, ale rodiče na něj byli patřičně hrdí, protože byl náš. Mohli si ho dovolit jen díky tatínkově učitelskému příspěvku a hypotéka byla něco posvátného, všechno mohlo počkat, platba za elektřinu, plyn, vodu, jídlo, ale hypotéka nikdy, a tak jsem se už od dětství naučila vážit si toho, že máme vlastní dům, a ocenit úsilí, které se za tím skrývá, zvlášť když ten dům má dva pokoje. Bylo to skvělé, ale jen do té doby, než se narodil bráška. Je mi jasné, že to byla tak trochu nehoda, že mí rodiče nic takového neplánovali, protože se narodil dvanáct let po mně a jedenáct let po sestře, v té době už jsme měli život nějak uspořádaný a najednou bum, je tu nový člen rodiny a není pro něj místo. Dlouhou dobu spal v posteli s dědečkem, protože další postel se už nikam nevešla a v obývacím pokoji nebylo dost místa na rozkládací gauč. Maminka prohlásila, že by raději zemřela, než by spáchala takovou nestoudnost, že by vlastního otce vyhodila z ložnice. Druhá ložnice byla manželská, tam jsem spala já, sestra a mí rodiče, až se jednou táta rozčílil a poslal nás spát k dědečkovi. Od té doby spal na jedné posteli dědeček a na druhé já se sestrou, ale dnes si říkám, že bylo nakonec úplně jedno, kdo kde spal, protože zdi byly jako z papíru a bylo slyšet úplně všechno, ze své postele jsem slyšela každé tátovo chrápnutí a myslím si, že manželství mých rodičů fungovalo jen díky tomu, že jsme měly se sestrou tvrdé spaní, jak se na dvě zdravé holčičky sluší a patří. Spaly jsme jako dřevo, nebo abych použila maminčin výraz, spaly jsme spánkem spravedlivých.

To nejdůležitější v celém domě byla vitrína v obývacím pokoji (maminka ji používala jako zrcadlo) a Nataša se pokaždé směje, když jí detailně líčím, co v té vitríně bylo. Byla plná malých figurek z hlíny a malované keramiky: andělé, kočky, pasačky, klauni. Vždycky když z nich otírám prach, přemýšlím nad tím, jaký význam může mít takové hromadění neužitečných věcí, jakou funkci asi plnily, a mám podezření, že měly pouze zakrýt naši vlastní bezvýznamnost. Myslím, že je jednoho dne všechny vyházím na podlahu a rozbiju na padrť, protože pokaždé, když se cítím hloupě, tak si na ně nevím proč vzpomenu. A jelikož má rodina byla nábožensky založená, vlastnili jsme i sbírku religiózního umění. Bylo tam úplně všechno: krucifixy, obrázky Nejsvětější Panny Marie, obrazy různých světců, mosazné reliéfy. U vstupu do domu příchozího vítalo Nejsvětější srdce Páně, Ježíš s krvácejícím srdcem roztříštěným na kousky, nikdy jsem ten obrázek tak docela nepochopila, každopádně mám ve zvyku si několikrát denně připomínat, jak pro nás náš Pán musel trpět. V obývacím pokoji jsme měli dva stolky, jeden z každé strany naší jediné pohovky, a oba byly přeplněné malými soškami nebo plastikami, jak je maminka ráda nazývala, třeba kříž s umírajícím Kristem nebo kázání na hoře Olivetské. Ta hora byla jen malý pahorek ze sádry a jednou se z něj odloupala barva, máma se kvůli tomu rozčílila, a tak jsem vzala tempery, se kterými jsme malovali ve škole, a nabarvila odloupané části nazeleno a nahnědo, takže to ani nebylo poznat. Proto si vždycky, když slyším mluvit o Izraeli, vzpomenu na hnědou a zelenou barvu hory Olivetské. Nejvíc se mi líbily Panny Marie, protože byly každá jiná, člověk si říkal, vždyť to přece byla jedna osoba, tak proč existuje tolik různých Marií? Panna Marie Karmelská, Panna Marie Lurdská, Panna Marie Fatimská, Panna Marie Lujánská, všechny ty Marie nás sledovaly v našem každodenním počínání a já jsem měla dojem, že žijeme pod jejich ochranou a že se nám tedy nemůže přihodit nic zlého. Jediné, co mi na tom hromadění svatých figurek vadilo, byla nutnost utírat z nich prach. Když jsem byla na řadě s úklidem, vždycky jsem se snažila, seč mi síly stačily. Dělej to s láskou, děvenko, s láskou, rozumíš? říkala mi vždycky maminka. Naučili mě, jak je mám čistit, jak mám mokrým hadříkem vytřít každý záhyb tuniky Panny Marie a prostor mezi Ježíšovými prsty, aby tam nikde nezůstala špína. Bylo to obtížné, protože Santiago je plné prachu, netuším proč, ale prach je úplně všude, a já si říkám, jaká jsou asi jiná města a jestli vůbec existují taková, kde není nutné žít neustále s prachovkou v ruce.

Do mých osmi let jsme měly se sestrou Alicií stejný rozvrh hodin. Školu jsme měly hned za rohem, takže jsme si odmalička zvykly chodit tam i zpátky společně. Ten rok se cosi stalo a ve škole rozhodli, že sestřina třída dostane jednu hodinu výuky navíc, takže se začala vracet domů později než já. Přicházela jsem dřív než Alicia a dědeček už na mě čekal a říkal, že jsem celá jeho a že než přijde Alicia, stihneme spoustu věcí.

Den mých osmých narozenin se mi do paměti vryl jako jedna z posledních zářivých vzpomínek, tak krásných, jaké bývají jen vzpomínky na dětství, kdy je všechno dosud zalité sluncem, stahující se mračna ještě nelze ani tušit a neexistuje nic než přítomnost. Už jsou to snad celé věky. Bylo to prvního března a všechno bylo tak průzračně jasné. Po příchodu ze školy jsem na stole spatřila dort, pomeranče s barevným želé a chlebíčky s vejci, a okolo stolu stáli všichni mí strýcové, tety, bratranci a sestřenice. Netuším, proč si s tím dali takovou práci, ale ta oslava byla skvělá (i když připadla na prostředek týdne) a dodnes si vzpomínám na všechny dárky, které jsem dostala. Ten největší a nejvzácnější byl od dědečka, netuším, kde na to vzal peníze, ale daroval mi domeček pro barbínu. Co víc jsem si v té době mohla přát? Růžový plastový domeček s pokojíky a postelemi, všechno pro barbínu, což, a to snad ani nemusím zmiňovat, byla má nejoblíbenější hračka. (Dodnes mám všechny své barbíny schované, a když mám teď sama pro sebe širokou postel, vždycky si je vyskládám na polštář, ale každý večer, než jdu spát, je musím schovat a ráno je tam zase vyrovnám.) Maminka mi řekla, abych poděkovala Bohu za takový štědrý dar a pomodlila se Ave Maria, než dárek rozbalím. Dospělí začali popíjet pivo a punč, protože o narozeninách se u nás vždycky podávalo víno s broskvemi a také navegado, což je horké víno s pomerančovou kůrou a skořicí. Zatímco jsme si my děti hrály s domečkem pro barbínu, tatínek s dědečkem se dostali do nálady a pokračovali, i když už všichni odešli, pili a bavili se a maminka nasadila ten svůj nesouhlasný výraz, který jsme všichni tak dobře znali. Šli spát až hodně pozdě. Už jsme s Alicií spaly, když tu přišel dědeček k nám do pokoje a vzbudil mě, jenom mě. Pojď, ty jedna oslavenkyně, řekl a vytáhl mě z postele. Že prý půjdeme spát spolu, tak jako každý den během siesty, ale tentokrát v noci. Chtěl dál slavit.

Byl tvrdý a růžový, ten domeček pro barbínu.

Bůh dopustil tolik věcí, které mi dodnes zůstávají záhadou. Ne že bych si chtěla stěžovat, ale občas se ptám, proč seslal tolik zlého na tuhle ubohou nicotnou dušičku, která se už tolikrát otočila v kruhu, jako slovo, které přišlo o svá písmena. Ale vím, proč tutéž falešnou hru nesehrál s Alicií, jakpak bych nevěděla, když jsem to byla já, kdo ji ochránil. Byla jen o rok mladší, ale já jsem v té své malé hlavince našla dost rozumu na to, abych si umínila, že na ni dám pozor, protože jsem jediná, kdo to může udělat. A Bůh mě za tu neskromnost nepotrestal, protože Alicia je dnes šťastná, vdala se jako jiné ženy, má dvě děti a je normální. Po smrti rodičů se oprostila od toho našeho staromódního myšlení a začala být sama sebou. Přesto je stále dobrou katoličkou, miluje Boha a dodržuje všechna jeho přikázání, z čehož usuzuji, že není třeba být tak přehnaně zbožná jako má maminka, aby vás Bůh miloval. Vždycky jsem cítila, že ke mně Bůh nepromlouvá jako k ostatním lidem, nebo alespoň ke zbytku rodiny, ptala jsem se, jaký to má důvod, a to mě znovu přivádělo k úvahám o sobě samé. Bylo ve mně něco nečistého, cosi, co Ho děsilo. I když byl asi ze Země zvyklý na hrozné věci, raději se ode mě držel dál, nikdy nepřišel blíž, ani ze zvědavosti. Občas jsem si říkala, že ten, kdo mě má v nebi na starost, nejspíš vyhlásil stávku a nechal můj případ ležet na stole.

Ve škole se mi trochu smáli. Nebyl to nějaký zle míněný posměch, spolužačky prostě nechápaly, proč se nezajímám o kluky stejně jako ony. Některé byly dost do větru, v mé třídě byly dokonce takové, které otěhotněly. Ještě když jsme byly úplně malé, povídaly si o francouzských polibcích a já jsem jim říkala, Bůh vás potrestá, a ony se válely smíchy, jako by strach z Boha bylo něco, co se dávno nenosí a jich se to nemůže týkat ani v nejmenším. Nikdy jsem neměla kamarádky, možná když jsem byla ještě hodně malá, a dodnes v tom nevidím žádný smysl, věřím v cudnost a zdrženlivost a divím se, proč mají někteří lidé potřebu ukazovat se nazí před jinými, když jediná pravda je ta, že každá lidská bytost je malý ostrov. Může budovat mosty, jak chce, ale navždy bude ostrovem a všechno ostatní je lež.

Takže jsem dovršila osm let a po nocích jsem se scvrkávala do roztřeseného klubíčka. Z mých rukou se ze dne na den staly dvě nezávislé živé bytosti, bez přestání se jedna druhé držely, otíraly se o sebe a nikdy nebyly v klidu, pokryly se ošklivými a bolestivými modrými podlitinami. Můj život se začal měnit a já jsem si řekla, že tohle je to, co ode mě Bůh žádá, a že mou hlavní povinností je zajistit, aby byl dědeček šťastný, tolik jsem mu toho dlužila, že jsem byla připravená udělat všechno, o co mě požádal. Přesto jsem si jednoho dne zkusila postěžovat mamince. Ta se na mě podívala tím svým hořkým pohledem a řekla jenom: Jak výchovné! V očích měla odměřený a rezervovaný výraz, který se mi navždy vryl do paměti, přivírala je, jako by jí do nich cosi spadlo, jako by jí vadil prach nebo světlo, a čišel z ní hněv, dlouho potlačovaný hněv. Ale co můžeme dělat, rodina je posvátná, protože jen díky ní jsme tím, čím jsme. I kdyby to nebylo nic než vězení, stále tvoří naši identitu. Každý den ráno, když jdu na autobus, kráčím po chodníku a sleduji to monotónní střídání betonových dlaždic pod nohama, na mysl mi přichází ten maminčin pohled, ten popraskaný beton se podobá jejím očím a já myslím na to, že kdybych měla jiné oči, možná by i mé každodenní kroky k autobusu mohly být jiné. Maminka mívala drobnou postavu, stejně jako já, skoro to vypadalo, jako by nikdy nedospěla, byla vyzáblá a vždycky taková skrčená. Dědeček říkával: Myš, v naší rodině jsou jen samé myši. Jak výchovné… jak výchovné, opakovala maminka, pořád se okolo mě ochomýtala a pokvokávala jako nějaká slepice, říkala to celý další týden, pokaždé když jsem kolem ní prošla, pořád dokola. Jaký význam tedy mělo něco říkat? Měla jsem pocit, že se můj hlas ztratil v nějaké temné díře. Pokaždé když se matce něco nelíbilo, onemocněla. Onemocněla doopravdy, se vším všudy, s viditelnými příznaky. Její nemoci byly skutečné, dostávala chřipku nebo akutní průjem. Vždycky když jsme matku rozčílili a ona onemocněla, strýčkové a tety nám říkali, že je to naše vina, a já s Alicií jsme z toho měly hrůzu. Když bylo Alicii asi dvanáct let, odvážila se chodit s jedním chlapcem a máma z toho skoro umřela, objevila se u ní alergie, tak hrozně, hrozně ošklivá, že musela jedno dopoledne místo do práce jít na středisko (ona, která v práci nikdy nechyběla). Skoro to vypadalo, jako by ten hřích spáchala ona, a ne její dcera. Alicia neměla jinou možnost než se s tím chlapcem rozejít, aby ta alergie zmizela, a pak se do našeho domu vrátil mír a všichni se cítili požehnaní Duchem svatým, protože děvče dostalo rozum. Dědeček mi večer nebo během siesty nakazoval, abych se modlila dvakrát tolik co obvykle, on totiž občas chtěl, abych se modlila, než se ke mně přitiskne.

V mém životě je velice dlouhé období, ze kterého si pamatuji jen tělo: své, maminčino, Aliciino, dědečkovo. Jen a pouze těla, protože mysl odmítá mít cokoliv společného se vzpomínkami duše, je zlomyslná jako kočka, dělá si, co chce, hraje si se mnou. A když se jí zlíbí, připraví mě o vzpomínky. Agresory staví na stejnou úroveň jako oběti. Všechno začíná být komplikované a těžko zapamatovatelné, samé krátké a prchavé momentky. Pevně se přidržuji těch vzpomínek, které mám, i když jich není mnoho. Je jich málo, protože to normální, každodenní z mysli mizí, zatímco to zvláštní zůstává. Jsem přesvědčená, že člověka nejvíc zaslepuje to, co důvěrně zná, což je také důvod, proč jsem celé dny, měsíce a roky bloumala a nic jsem neviděla, člověk může žít dlouhou dobu zaslepený, protože to známé už nakonec nevnímá.

S Natašou jsme se hodně zabývaly vzpomínkami na tohle období, za všechno, co si pamatuji, vděčím jí, protože když jsem s terapií začala, měla jsem v hlavě jen černou díru. Čas plynul, mně bylo nějakých devět deset let, a tou dobou mi začaly padat vlasy. Při mytí mi zůstávaly v rukou úplné chomáče (do osmi let jsem je nosila kraťoučké, krásně se mi kudrnatily), začaly mi čím dál víc plihnout, byly tak jemné, úplně prořídlé. V našem obývacím pokoji stál příborník, přímo naproti vitríně, o které jsem vám vyprávěla. Pokaždé když jsem se na něj dívala, myslela jsem na to, jak rezignovaně tam stojí. Cítila jsem, že jsme stejní, jediný rozdíl je v tom, že on je mnohem těžší než já.

Ve staré Číně (vím to, protože jsem se jednou rozhodla, že si zajdu na bezplatnou přednášku, která se konala kousek od mé práce, řekla jsem si, Ano Roso, jsi tak trochu hloupá, měla bys se sebou něco dělat, trochu si zkultivovat mysl, a tak jsem začala využívat na maximum toho, že pracuji v centru, protože ve čtvrti La Florida, kde bydlím, se nemluví o staré Číně, nýbrž o tom, o kolik zdražila káva ve Starbucks, o nákupní galerii Plaza Vespucio a o posledním výprodeji v Zaře), takže jak jsem říkala, ve staré Číně lidé věřili, že se lidské tělo skládá ze dvou rozdílných elementů nebo chcete-li duší. První element, nazývaný po, je hmotný a poddajný; druhý, hun, je nehmotný a éterický. Věřilo se, že spojení těchto dvou složek tvoří život, a že když člověka obě opustí, přichází smrt. Duše hun se očividně velice ráda oddělovala od těla — zřejmě proto, že je lehčí —, což se dělo především v době, kdy lidé spí a mají sny. Tomuhle ve staré Číně věřili. Když přijde poslední hodinka člověka, duše hun odejde jako první, takže když někdo umíral, měl jeho nejstarší syn povinnost vyjít nahoru na terasu nebo na střechu a volat duši hun a prosit ji, aby se vrátila. A jen pokud tenhle pokus selhal, přicházela skutečná smrt. Když jsem se o tom dozvěděla, dlouho jsem si představovala toho nebohého syna, jak běhá po střechách a volá éterickou duši. Myslela jsem na to, jak se asi bude cítit, když se mu nepodaří přivolat hun zpátky, jestli se bude nenávidět, jestli si tu smrt bude klást za vinu a věřit, že ho stihne trest za to, že nedokázal svého otce zachránit. Ten chudák s tím bude muset žít po zbytek života. To všechno mě napadlo, když jsem si představovala syna pronásledujícího duši.

Byla zrovna polovina července, pátek, a mně bylo tenkrát patnáct let. Ten rok byla obzvláště tuhá zima. Od té doby mám zimy ráda, protože mi připadají skutečné, ne jako léto, které uběhne jako voda, vypadá zábavně a svůdně, ale není, protože slunce má vždycky naspěch, a než se člověk naděje, už je zase podzim. Zima se nesnaží utěšovat, ale mně připadá, že vlastně utěšuje, člověk se stočí do klubíčka a cítí se v bezpečí, pozoruje svět kolem sebe a přemítá, myslím si, že to je jediné období, kdy se dá skutečně přemýšlet. Té zimy, kdy mi bylo patnáct let, pro mě hodně věcí skončilo.

V naší rodině se nikam nejezdilo, nikdo z mých příbuzných nechodil dál než na roh ulice; žádní velcí cestovatelé jsme nebyli, já sama jsem nikdy nepřekročila hranice naší země a skoro ani neznám naše města, každý druhý bod na mapě je pro mě překvapením. Jednou se ale mí rodiče rozhodli, že pojedou do Linaresu navštívit jednu tetu, kmotru mého tatínka, kterou už neviděli celé roky. Předcházelo tomu velké pozdvižení a dlouhosáhlé chystání, plánovali tam zůstat přes víkend (což znamenalo spoustu organizování a domlouvání s dědečkem, který se měl postarat o dům a vařit) a já jsem měla povoleno jít v pátek ven, abych mohla v sobotu a v neděli hlídat mladšího bratra, který byl skoro ještě batole. Proto jsem tedy byla v pátek odpoledne u jedné kamarádky, byla tam puštěná televize, zrovna začínaly zprávy. Bude pršet, řekla jsem jí, když vtom střih a v televizi ukázali nehodu na silnici, převrátil se nějaký autobus, řidič prý usnul za jízdy, a já jsem dál hrála s kamarádkou dámu, protože nic hrozného, o čem se mluví v televizi, se mnou nemohlo mít nic společného. Když jsem o pět minut později zaslechla, že autobus mířil do Linaresu, ucítila jsem takové zašimrání v žaludku, které se přeměnilo v ledový chlad, jako bych dostala injekci (a tím mi ten chlad pronikl do krve). Neřekla jsem ani slovo, otevřela jsem dveře a vyběhla ven do zimy, utíkala jsem a utíkala. Vzpomínám si na zamračené kalné nebe, které jako by oznamovalo blížící se bouřku, a já jsem utíkala úplně bez dechu, chlad mě svíral a cítila jsem se úplně zničená, strach mě drtil jako ohromný balvan, až jsem doběhla domů. Mí rodiče žili ještě několik hodin, zemřeli v nemocnici v Linaresu, kam je odvezli, protože to bylo nejblíže. Představuji si jejich po, jako ve staré Číně, tu měkkou, poddajnou složku člověka mezi vším tím chaosem a krví, a já jsem tam nebyla, abych prosila hun, aby se vrátily, nemohla jsem vylézt na střechu a volat ty zrádné duše, které je jako první opustily, nemohla jsem je pronásledovat a přinutit je k návratu, nemohla jsem svým rodičům pomoci a cítila jsem, že mě nepřemohl Bůh, nýbrž něco, co jsem nedokázala včas zastavit. A aby toho nebylo málo, dozvěděla jsem se o tom ze zpráv (nikdo by se takhle neměl dozvědět o osobní tragédii, a už vůbec ne, když je mu patnáct let a je závislý na druhých, nedospělý a nepřipravený).

Dnes už je mi jednatřicet, prožila jsem víc než polovinu života jako sirotek, ale ta chvíle, kdy jsem běžela od kamarádky domů, ta zamračená obloha, hrací deska na dámu a zvuk televize mě nepřestávají pronásledovat, jako by se bály, že na ně zapomenu. Jako by se snad dal zapomenout pohled na měkkou, beztvarou hmotu lidského těla, protože tahle fotografie se další den objevila v novinách, fotografie těl, namačkaných jedno na druhé, pokrytých krví a s vyhřezlými vnitřnostmi. V téhle zemi mají lidé rádi nehody, je až neuvěřitelné, kolik času jim věnují ve zprávách. Ukážou řidiče a pak už to jede, nehoda za nehodou, nejlépe ještě s nějakými drsnými záběry a plačícími rodinami. Ale tentokrát to byla moje rodina, takhle zemřeli a Bůh si je k sobě vzal oba najednou, alespoň za to jsem vděčná, protože jsem snad tisíckrát přemítala o tom, jak by dokázali žít jeden bez druhého.

Cítila jsem vinu za jejich smrt.

Když se v den pohřbu večer setmělo, vytratila se mi z mysli všechna slova a zůstalo jediné, na které jsem se upnula: zemři.

Zemři, zemři, zemři.

Dokud mě v tom mém zmatku nepopadl strach, že by se má ubohá matka — dej jí Pánbůh klidné spočinutí — obracela v hrobě, kdyby viděla, že její starší dcera touží raději zmizet ze světa, než aby se zhostila povinností, které na ni čekají. Po pravdě řečeno, dokud žil dědeček, nebylo jich zas tak moc, on se totiž staral o všechno, dům už byl splacený a nějak jsme vždycky vyšli, díky jeho důchodu, drobným úsporám po rodičích a penězům, které nám dala autobusová společnost po nehodě. Občas jsme také s Alicií chodily na brigádu. Ještě dlouho poté jsem byla jako omráčená, nevím, jak to přesně popsat, a měla jsem za to, že je to tak správně, protože bolesti mají právo zabránit tomu, aby se na ně zapomnělo.

Když rodiče zemřeli, dostalo všechno nádech smrti, úplně všechno. Byla jsem příliš mladá na to, abych nastoupila tuhle cestu, vyhýbala jsem se zásadním otázkám a odmítala jsem čelit vědomí konce. Myslím si, že se smrt rozhodla usadit se po mém boku jako hrozba, aniž by se mě dotkla, ale i tak mě týrala a já jsem po nocích vstávala z postele a chodila k postýlce mladšího bratra, abych zkontrolovala, jestli dýchá. Jakmile se Alicia zpozdila, už jsem sedala k telefonu a čekala na osudový telefonát, a když mi nějaká kamarádka řekla, že přijde v šest, a někde se zdržela, hned jsem si říkala, že ji srazilo auto. Dokonce i chudák pes — voříšek, kterého jsme si adoptovali — trpěl touhle mou posedlostí, zamykala jsem ho na dvoře, aby neutekl a něco se mu nestalo.

Tohle jsem dělala místo toho, abych oplakávala rodiče.

Od smrti rodičů jsem přestala být dědečkovou oblíbenkyní. Rozhodl se, že se víc zaměří na mého mladšího bratra, cítil, že mu Pán svěřil úkol udělat z něj muže, což usnadnilo život mně a Alicii, už takhle jsme měly svých problémů dost. Skončily společné siesty a přerozdělili jsme si pokoje. Já a Alicia jsme se odstěhovaly do velké postele po rodičích a dědeček zůstal ve svém pokoji spolu s bráškou, každý měl svou vlastní postel (muži tady, ženy tam). Roky ubíhaly, všichni jsme se snažili vést normální život, ale já už jsem byla uvnitř na kusy. Dlouhé roky jsem žila na nesprávném břehu, v říši ticha, mlčela jsem, protože nic jiného jsem dělat nemohla.

Dědeček zemřel v době, kdy už jsme s Alicií dokončily základní školu a já jsem chodila do třetího ročníku gymnázia. Dostal rakovinu žaludku, trvalo to dost krátce, protože ji diagnostikovali až ve chvíli, kdy už nebyla naděje na uzdravení. Já jsem o něj pečovala, byl starý, zlomený a poražený, alespoň tak na mě působil, a já jsem se mu ze všech sil snažila zpříjemnit jeho poslední dny, nehnula jsem se od něj až do konce.

Na smrtelné posteli jsem mu položila otázku, jedinou, kterou jsem se mu odvážila položit.

Proč mě matka neochránila?

Protože jsem jí udělal to samé, zněla odpověď.

Když už jsem měla dokončenou základní školu a studovala gymnázium, rozhodla jsem se vyřešit si otázky, které si jistě kladou všechny ženy. Manželství, děti, budoucnost. Ačkoliv jsem to nikomu nepřiznala — kéž mi Bůh odpustí —, neměla jsem ráda děti. Něco se se mnou v jejich přítomnosti dělo (něco ne moc svatého), o čem jsem se mohla tisíckrát přesvědčit, když jsem hlídala děti své sestry. Popadala mě podivná touha jim ubližovat, využít svou fyzickou převahu a autoritu, líbilo se mi, jak jsou bezbranné, měla jsem chuť se mstít. Jak vyrůstaly, byla jsem si čím dál jistější, že bych nebyla dobrou matkou, a že pokud tomu budu moci zabránit, bude lepší, když děti mít nebudu. A protože k plození dětí je potřeba otec a já jsem v téhle oblasti byla naprostá nula, nezdálo se, že by to byl nějaký zásadní problém. V době, kdy jsem studovala reklamu, jsem se přátelila s chlapcem jménem Toño, byl to můj spolužák ze třídy, stejně bázlivý a bezvýznamný jako já. Měl tvář plnou akné, jemné černé vlasy a maličká hnědá očka. Nemohl vážit víc než šedesát kilo a měl myší obličej — myší nebo krysí, to už je jedno —, ten chudáček nemohl ohrozit vůbec nikoho a choval se, jako by to dobře věděl. Ubohý Toño, byl to tak hodný člověk, tak slušný a milý. Takže jsem to nakonec přehodnotila a řekla si, že bychom mohli tvořit hezký pár, nenaháněl mi strach a ani já jemu. Ženy ho zjevně děsily, kdo ví, jakou měl zkušenost se svou mámou nebo se svou rodinou, nikdy mi to neřekl, každopádně nám to fungovalo dobře, chodili jsme se učit k němu nebo ke mně domů, povídali jsme si o úplných hloupostech a bavili se. Jednou jsme se vraceli z kina a zrovna jsme procházeli takovou temnou uličkou. Myslím, že Toño nabyl dojmu, že by měl chtě nechtě začít jednat jako pravý macho, a rázem šup, přitiskl mě na zeď a strčil mi ruku pod blůzu. To všechno, aniž bychom se kdy alespoň políbili, a já jsem se vyděsila, vyděsila jsem se a požádala ho, abychom na to šli pomalu. On se chudák potil a cítil se kvůli tomu incidentu hloupě, a od té chvíle jsme na to šli pomaloučku polehoučku a postupně jsme to zkoušeli. Neřekla bych, že to bylo kdovíjak úspěšné (sotva ucházející), ale snažili jsme se a já mám čisté svědomí, že jsem to alespoň zkusila a nesložila zbraně ještě před bitvou. Asi si dovedete představit, že to skončilo fiaskem, a já od té doby mohu s klidem říct: nezajímá mě sex, nelíbí se mi muži, a i když jsem to řekla jen svému polštáři, řekla jsem to, a díky tomu jsem teď mnohem klidnější.

Pravda, kdybych se rozhodla, že se mi muži líbí a že bych si chtěla najít partnera, na mé situaci by se prakticky nic nezměnilo. Pokud je muž skutečně věcí prestiže, přívěsek ženy, plášť z dobré látky, který elegantně splývá přes ramena, v mém případě může být sebeteplejší, ale já se třesu zimou. Lidé se na člověka dívají skrz prsty, když je sám. Zásadní otázka je: kde jsou muži? Já je nevidím. Je nás učiněná armáda, žen jako já, osamělých třicátnic, které samy vstávají z postele a samy usínají, vedle nich na polštáři prázdno. Žen, které se nemají kde seznámit, přestože chodí do práce, a tudíž vyrážejí každé ráno do světa. Nikdo netuší, kde se ti potenciální nápadníci skrývají, protože všichni kolegové z práce jsou buď ženatí, nebo s někým žijí, a když už si s nějakou začnou — teď cituji kolegyně z práce —, je to jenom románek na jednu noc, nebo maximálně na několik nocí, a pak všichni chodí jako spráskaní psi a litují, že to přehnali, že si začali krátkodobou aférku s někým, koho musí vídat každý den. Není kde poznávat nové lidi, čas plyne a žena získá pověst stíhačky nebo staré panny, což opět odrazuje a děsí potenciální kandidáty, pokud se vůbec tací najdou. A těch několik málo, co se objeví, zrovna neoplývá originalitou či fantazií, protože ti, kteří takoví jsou, si nezačínají s někým, kdo pracuje ve velkém supermarketu, nebo s obyčejnými úřednicemi. Ženy jako já nedojdou moc daleko, protože nic není zadarmo; aby ses někam dostala, je vždycky potřeba zaplatit vstupné. Takovou vstupenkou může být tvé jméno, vzhled, bankovní účet nebo zaměstnání, ale nějakou v ruce mít musíš a já žádnou nemám. O víkendech se tahle armáda žen, do které patřím, zoufale nudí, a nakonec ještě rády chodí do práce, protože tam jsou alespoň obklopené lidmi a neustálým shonem, takže na chvíli zapomenou na to, jak jsou zoufale samy. Říká se, že v téhle zemi trpí depresí víc lidí než kdekoliv jinde ve světě — statistiky nelžou —, a ženy v mém věku a situaci mají na těch číslech lví podíl. Je to smutné, protože se nacházejí v tom přelomovém věku, kdy se předpokládá, že budou budovat budoucnost, zakládat rodiny, a život jim zatím utíká mezi prsty. Proto jsem přes to všechno Pánu vděčná za to, že nejsem jedna z nich, že jsem si život bez partnera sama zvolila. Tak mě to zraňuje méně.

Velice na mě zapůsobil příběh jedné ženy, která při obraně své dcery zabila manžela. Četla jsem o tom v novinách. Kvůli mně nikdo nikoho nezabil, ani zdaleka ne, bolí mě pomyšlení, že mě nikdo nechránil. Chtěla bych tu ženu, o které psali v novinách, poznat a položit jí hlavu na rameno, nechat se od ní obejmout.

Myslím si, že je rozumnější se nevdat a nemít děti, raději tohle, než se do toho nadobro zaplést a ublížit všem kolem sebe. Vynaložila jsem ohromné úsilí, abych se zaměřila na světlé stránky života, snažím se představovat si sama sebe jako malé slunečné místo, kde se nikdo nemusí ničeho obávat, ale každý den mě stojí mnoho sil přemoct temné stránky své duše. Bůh dobře ví, že je mám a že se jich děsím, že je nenávidím, protože se snažím být paprskem světla, ale občas se stává, že se vynoří síly z hlubin a chtějí mě zavléct do temnot. Možná že hluboko v mém nitru dřímá zmije a já o tom nemám tušení, ale jednoho dne se vydere na povrch. Mám pocit, jako bych neustále na něco čekala, jako bych neměla vládu nad tím, kdo jsem, děsí mě představa, že se jednoho dne vzbudím a zjistím, že jsem se proměnila v onu zmiji, a pak vyrazím do světa, abych všechny otrávila svým jedem, bezduchý, zákeřný plaz. Tehdy celá ta jednatřicetiletá snaha být dobrým člověkem zmizí ve výlevce a já pochopím, že mé modlitby nestačily a že mě to zneužívání navždy pokřivilo. To by byla největší rána, kterou by mi život mohl uštědřit.

Vím jen to, že všechno, co se mi stalo a stane, je jenom má vina.

Nataša

Měla jsem takovou radost, když jsem vás tam dole v zahradě viděla, jak si spolu povídáte a vesele se bavíte. Skoro to vypadalo, jako byste se znaly odjakživa. Vzpomněla jsem si na Annu Kareninu, na to, že všechny šťastné ženy jsou si podobné, zatímco každá nešťastná žena je nešťastná po svém.

Nataša odpočívá. Později přijde, aby se s vámi rozloučila.

Nevím, co ji vedlo k tomu, aby vás sem dnes pozvala. Nikdy se mi se svými plány nesvěřuje, nemohu vám tedy nic předeslat. Chtěla vás tu dnes všechny shromáždit, aby se s vámi rozloučila? Možná. Abyste měly jedna druhou, pokud by tu ona být nemohla? Snad. Nebo prostě jen chtěla, abyste své problémy vyjádřily slovy a zjistily tak, jak daleko jste v terapii pokročily, nakolik jste vyléčené. Abyste slyšely o cizích bolestech. Ale to všechno jsou jen mé domněnky. Já jsem pouze Natašina asistentka a za vše, co vím o lidech a jejich duši, vděčím rozhovorům s ní a tomu, že ji pozoruji při práci. Už po jejím boku stojím tolik let, že znám nazpaměť každé její gesto, výraz tváře, tón hlasu. Ale chybí mi její moudrost a teoretické znalosti. Sama jsem nikdy nestudovala. Strávila jsem sice pár let na filozofické fakultě, ale jediné, co mě kdy zajímalo, byla literatura — četba, abych byla přesnější. Jistě víte, že někteří z nás se nenarodili jako hlavní postavy svého příběhu, ale aby doprovázeli ty, kteří hrají hlavní roli; a to je nejspíš i můj případ. Jsem spíše poučeným svědkem událostí, podobně jako při četbě knih, a v tom spočívá i má práce u Nataši.

Před pár dny jsem mezi papíry na jejím psacím stole objevila proslov, který přednesl architekt Renzo Piano, když mu byla udělena Pritzkerova cena. Nataša si podtrhla tuhle část: „‚…a tak se zmítáme dál, čluny proti proudu, unášené neustále zpátky do minulosti.‘ To je nádherný obraz, který vystihuje samotnou podstatu lidství. Minulost je bezpečné a lákavé místo, kam se rádi uchylujeme, nicméně budoucnost je jediné místo, kam můžeme jít.“

Tehdy jsem začala rozumět tomu, proč vás sem dnes pozvala.

Ty roky, které jsem vedle ní strávila, pro mě byly učiněným požehnáním. Když mi v Buenos Aires navrhla, abych ji následovala do Chile, neváhala jsem ani vteřinu. Nikoho jsem neměla, nic mě nedrželo a ona se za ta léta stala mou rodinou. Náš lid vinou různých válek přišel o svou vlast. Jsme vykořeněný národ, jenž marně hledá nový domov, potulní Židé. A tak jsme zůstaly věrné tradici a překročily hory.

Hádám, že jste všechny zvědavé na Natašin příběh. Ona samotná jakožto terapeutka se domnívá, že by nebylo vhodné, aby ho vyprávěla sama, a proto tím úkolem pověřila mě.

Narodila se roku 1940 v Minsku, v Bělorusku. To území tehdy patřilo k Rusku, ale předtím bylo polské, litevské, francouzské, německé, nesčetněkrát bylo okupováno. Pro vás Chilanky bude těžké pochopit, jak vrtkavý měly ty země osud, vy jste díky svým dějinám zvyklé na zakořeněnost, my naopak na vykořeněnost. Vaše země měla celých pět set let stejné jméno. Napřed jste byli v područí Španělska a od té doby jste republikou, vaši zemi nikdy nenapadli ani neokupovali. Vaše dějiny jsou z teritoriálního hlediska spořádané. My ve střední Evropě jsme se však neustále trmáceli sem tam, hranice se bez přestání posouvaly a po každé válce, po každém paktu se nám od základů změnil život. Můj manžel se například narodil v Haliči, v kraji Josepha Rotha. Nedokázal by ale říct, zda je Polák, Rakušan, Ukrajinec nebo něco úplně jiného.

Ale vraťme se k Minsku.

Nataša vždycky říká, že si k narození nemohla vybrat horší dobu. Když jí byl jeden rok, obsadili Minsk nacisté. Město bylo drasticky bombardováno, nezůstal kámen na kameni. Dodnes nikdo nechápe, jak je možné, že všichni obyvatelé nezemřeli. Jsou tací, kteří říkají, že právě v té chvíli a na tomhle místě začalo systematické vyhlazování Židů. Rudy, Natašin otec, rád vyprávěl o tom, jak viděl do Minsku přijíždět speciální jednotky civilistů, byli tam právníci, úředníci, kněží, a všichni pochodovali spolu s německou armádou a jejich jediným úkolem bylo zabíjet Židy. Do té doby se datují první masakry. Šli od domu k domu, vytahovali Židy z postelí. Muže, ženy, děti, staré lidi. Všechny je shromáždili na určeném místě, pak je odvlekli do lesů a popravili. Nakonec se vrátili, aby je pohřbili, a tak zahladili stopy.

Pár dní po invazi nacisté ohradili určitou část města, čtyřiatřicet ulic, jen čtyřiatřicet, zdůraznil vždycky Rudy. Vystěhovali odtud dosavadní obyvatele a strčili tam Židy. Ti lidé neměli k dispozici víc než jeden a půl metru čtverečního na osobu. Děti ani to ne. V ghettu spolu žilo sto tisíc lidských bytostí, přivedených z různých částí Reichu. Ale Rudy a jeho rodina měli devět životů, stejně jako kočky. Já jsem byl moc tvrdý oříšek na to, abych vyletěl komínem, říkával. Jeho válečný příběh je příběhem lásky. Ano, je to tak, láska občas zachraňuje životy.

Rudy pocházel z dost nuzných poměrů. Rád nám říkával: Vidíte, ne všichni Židé byli bohatí! Jeho otec byl tesařem a on po něm zdědil řemeslo, manuální zručnost i jeho tesařskou dílnu. Rodina si přála, aby se mu dostalo náboženského vzdělání, a tak v dospívání studoval talmud a svaté texty, ale v dospělosti byl v podstatě nevěřící. Nataša má podobný pohled na svět jako on, laičtější a otevřenější než většina jejích rodinných příslušníků a sousedů. K jeho lidu ho nevázalo náboženství. Proto se není co divit, že jeho největší láskou byla gójka.

Marlene, dcera místního šlechtice — zchudlého, protože Bělorusko už v té době bylo součástí Sovětského svazu, ale přece jen šlechtice —, jednoho dne pověřila Rudyho, aby jí vyrobil nábytek do jejího nového domu. Za pár měsíců se měla vdát za místního průmyslníka, majitele textilní továrny, který taktéž patřil ke zchudlé smetánce. Tohle všechno se událo ještě dřív, než se na scéně objevila Natašina matka, ale já vám to vyprávím, protože to bude mít velký vliv na Natašin budoucí život. Rudy a Marlene pro sebe zahořeli nesmírnou a samozřejmě zakázanou láskou. Otec té dívky, věrný svému aristokratickému založení, se proti tomu vztahu rezolutně postavil, Rudy v jeho očích neměl nejmenší šanci. Byl chudý, nevzdělaný a především to byl Žid. Marlene se pokusila vyvléknout ze slibu, který dala dotyčnému snoubenci, a uprchnout s Rudym, ale když zjistila, že je těhotná — samozřejmě s Rudym — a že její láska nemá budoucnost, nakonec se za toho šlechtice provdala a přesvědčila ho, že to dítě je jeho. To ale neznamená, že by se Rudyho vzdala. Provázel svou milou na každém kroku, byl jí stále nablízku a vymýšlel ty nejšílenější způsoby, jak to zařídit, aby mohl alespoň zdálky vidět svou utajenou dceru. Dokonce se stal podomním prodejcem drobného nábytku, aby mohl čas od času projít ulicí, kde bydlela.

Později poznal jednu skromnou ženu, Natašinu matku, a rozhodl se s ní oženit. Bylo to spíš z rozumu než z lásky. Když se Nataša narodila, bylo její sestře pět let.

Dva dny po začátku nacistické okupace zastavil přede dveřmi domu, kde bydleli Natašini rodiče, koňský povoz a z něj vystoupila Marlene. Natašina matka neměla nejmenší tušení, o koho se jedná, ale na dlouhé vysvětlování nebyl čas. Marlene s intuicí někoho, kdo je sám mimo ohrožení, pochopila, že Rudy je ve vážném nebezpečí, a rozhodla se ho zachránit. A to znamenalo zachránit i jeho rodinu. Odvezla je na venkov, na statek, který patřil jejímu otci a který jim Sověti nestihli zabavit. Na místě propustila správce a svěřila Rudymu jeho funkci. Rychlost, s jakou jednala, byla překvapující: pět dní po invazi už Židé neměli žádnou možnost pohybu.

Jak válka pokračovala a Němci postupovali směrem k SSSR, Marleniny návštěvy na statku se stále víc protahovaly. A vždycky s sebou přivezla malou Hannu. Kdo ví, jak setkání Rudyho s Marlene probíhala a jak moc ponižovala Natašinu matku.

Žili sice odříznutí od světa, ale přesto až k nim doléhala ozvěna hrůz, občas v podobě nepotvrzených zvěstí, jindy jako fakta. Židé umírali každý den po stovkách, vozili je do ghetta ze všech koutů země, a když nezemřeli rukama nacistů, kosil je hlad a nemoci, protože v těch nelidských podmínkách bývaly epidemie na denním pořádku. Rudymu přišlo nedůstojné muset se vydávat za Rusa ve službách staré oligarchie, aby oklamal nacisty, ale ať už to bylo důstojné nebo ne, prostě to musel udělat. Musel potlačit svůj přízvuk, změnit vzhled i zvyklosti, vybudovat si novou osobnost. A podařilo se mu to. Uprostřed vší té nejistoty se pro Natašu jediným pevným bodem stala Hanna. Pouto, jež mezi oběma holčičkami vzniklo, bylo jediným paprskem, který prosvětloval samotu života na statku, poznamenaného zimou, hladem a strachem. Dospělí se před nimi snažili všemožně tajit, co se děje, avšak prázdný žaludek, nedostatek uhlí na topení a promrzlé tělo mluvily jasně. Hanna a malá Nataša se k sobě v posteli tiskly a všem hrůzám, které kolem nich kroužily, ukazovaly záda.

Když válka skončila, bylo Nataše pouhých pět let. Přesto tvrdí, že si zcela přesně vybavuje celou řadu scén. Když v kině dávali film Doktor Živago, trávila pak celé dny vzpomínáním na dětství. Pamatujete se na ten dům, kde se Živago a Lara schovávali? Velice jí připomínal ten její statek. A tu zimu. Ještě že v Buenos Aires tou dobou nesněžilo.

V den, kdy válka skončila a Rudy pochopil, že Marlene a Hannu dlouho neuvidí, vzal obě holčičky za ruku, zavedl je k jídelnímu stolu a usadil je ke krbu. Každé z nich dal do ruky zlatý řetízek, na němž visel drahokam, alexandrit. Kameny v poledním slunci modrozeleně zářily. Pak je vystavil světlu plamenů a ony k údivu obou holčiček změnily barvu na temně rudou. Pověsil jim je na krk, napřed Hanně, potom Nataše. Alexandrit má schopnost uzdravovat, řekl jim, a pomůže vám rozvinout vaši inteligenci. Noste je pořád na krku jako památku na tuhle válku. Jak dobře víte, Nataša jej nikdy neodložila.

Marlene se vrátila zpět do Minsku a odvezla s sebou Hannu. Nataša už ji víc neviděla. Později se Rudymu podařilo přejít hranice a přes Západní Německo se dostal do Argentiny, kam v té době mířilo mnoho jeho krajanů. Nataša tvrdí, že tehdy začalo její druhé vtělení.

Rudy se na druhém konci světa opět začal věnovat svému řemeslu, tesařině. První roky byly těžké, peněz bylo málo, ale Rudy žil celý život v relativní chudobě, takže ho to nezlomilo. Bude to dobré, říkával, alespoň se už nemusíme ničeho bát. A protože to byl skutečný umělec, pomalu se mu začalo dařit, zřídil si obchod, jak se patří, najal si zaměstnance a dostával důležité zakázky. Argentina byla v té době velice bohatá země, plná skvělých příležitostí. Nataša začala chodit na veřejnou základní školu, stejně jako všichni imigranti té doby. Státní vzdělávání tehdy mělo dobrou úroveň, soukromých škol bylo málo a byly jen pro elitu. Chodila do dívčí školy, smíšené vzdělávání tenkrát ještě neexistovalo. Ze začátku měla potíže se dorozumět se spolužačkami, všechny mluvily tak divnou řečí, ale záhy poznala další dívky, které na tom byly stejně jako ona. Po druhé světové válce přicházelo do Argentiny velké množství imigrantů, a tak se setkávala s dívkami ze všech koutů světa, rychle se spřátelila s Ruskami, Polkami, Němkami, Řekyněmi i s hlučnými Španělkami a Italkami. Za pár měsíců už všechny mluvily španělsky. Nataša se stala rodinnou tlumočnicí, protože její rodiče si stěží dokázali dojít na nákup a museli se dorozumívat posunky. Její matka se španělsky nikdy pořádně nenaučila, byla v domácnosti a málokdy se dostala do kontaktu s Argentinci, skoro s nikým se nestýkala. Rudy naopak po pár letech dokázal mluvit téměř bez přízvuku, což byl talent, který ho zachránil už v jeho rodné zemi. A za války pohřbené jidiš se nyní v Americe znovu stalo jazykem, kterým se všichni tři členové rodiny v soukromí dorozumívali.

Rodiče se ztotožňovali s hodnotami té doby. Vzdělání bylo v jejich očích zástavou a hlavní zbraní, která jejich dětem zajistí úspěch v životě. Nataše se mělo dostat dobrého vzdělání, a to za jakoukoliv cenu. Když dokončila základní školu, podařilo se jim přihlásit ji na dobré gymnázium, Dívčí lyceum č. 1. Politické klima bylo v té době dost napjaté, Perón vládl železnou rukou a získával čím dál větší kontrolu nad zemí i nad vzdělávacím systémem. Tohle lyceum v mnohém ovlivnilo další směřování Natašina života. Nacházelo se na tehdy aristokratické třídě Santa Fe, kde se prolínaly životy různých lidí, a někteří z nich byli vzdělanější a kultivovanější než kdokoliv, koho Nataša kdy poznala. Seznámila se s dívkami z bohatých rodin, které jezdily do Spojených států a přivážely třeba žvýkačky Bazooka, první, ze kterých se daly dělat bubliny.

Nataša dokončila lyceum s velmi dobrými známkami a po příkladu některých lépe situovaných kamarádek se rozhodla zapsat na Filozofickou fakultu Univerzity v Buenos Aires. Rudyho to velice rozzlobilo, myslel si, že je to hloupost, která jí v životě k ničemu nebude. Nataša mu tedy slíbila, že později vystuduje medicínu. Ve skutečnosti ji nejvíc zajímala psychologie, ta byla blíže jejímu srdci než psychiatrie, ale na lékařské fakultě tehdy takový studijní obor ještě neexistoval. Koneckonců z této fakulty v padesátých a šedesátých letech vyšly první argentinské psycholožky, v době, kdy byla psychoterapie pouze záležitostí psychiatrů. Ale Nataša se v té době ještě necítila připravená studovat medicínu.

Tahle fascinace světem psýché je typickým rysem Argentinců, a stejně tak Židů. Nesouvisí to jen se zakladatelem psychoanalýzy, ale také s vášní pro zkoumání vlastních kořenů, a navíc i se schopností emigrace. Právě proto Argentinci i Židé stále někam cestují, najdete je na místech, kde byste je čekali nejméně. Jsme tuláci, lehce se přizpůsobíme a máme potřebu tvořit diaspory.

Mám jednu velice jasnou vzpomínku: Bylo to na univerzitě, zrovna začínal nový semestr, já jsem tam nikoho neznala a nevěděla jsem, s kým se bavit, a tak jsem si ve volných chvílích četla na lavičce v zahradě. Vtom ke mně přišla dívka velice středoevropského vzhledu, byla vysoká, štíhlá, měla jasnou pleť, vysoké lícní kosti a sytě modré oči. Husté vlasy měla svázané do ohonu. Na sobě tmavě modrou sukni, černé balerínky a krátkou bílou vestičku z jemné látky.

Ty čteš Simone de Beauvoirovou ve francouzštině? zeptala se mě obdivně a pošilhávala po obálce.

Jo, odpověděla jsem jí trochu pobaveně.

A četla jsi už Mandaríny?

Ne, tohle je první kniha, kterou od ní čtu, odpověděla jsem a ukázala na obálku Druhého pohlaví. Ještě jsem si nestihla udělat názor.

No, podle mě je tahle úplně nejlepší. Mandarínům prostě trošku chybí šmrnc.

(Nějaká přemoudřelá, řekla jsem si. Ale zaujalo mě, že se zmínila o záporech Simone de Beauvoirové, že se ji vůbec odvážila kritizovat. A tak jsem ji vyzvala, aby se posadila vedle mě na lavičku.)

Zeptala se mě, jak to, že umím francouzsky.

Protože mluvím všemi jazyky světa, odpověděla jsem jí se smíchem.

Jak to? Odkud jsi?

Od Simone de Beauvoirové jsme se dostaly k Ukrajině, mé rodné zemi, potom k Minsku a tak jsme se zapovídaly, že jsme přišly pozdě na další hodinu. Tehdy to všechno začalo. Ona se právě začínala učit francouzsky a stejně jako všichni Argentinci té doby, kteří o sebe alespoň trochu dbali, chtěla mluvit a psát co nejlépe. Zeptala se mě, jestli bych jí s tím nepomohla, potřebovala trochu procvičit konverzaci, aby se zbavila zábran. Ten víkend jsem ji pozvala k sobě domů. Kdyby mi tenkrát, to slunečné ráno na fakultě, kde jsem seděla s knihou Druhé pohlaví na klíně, někdo řekl, že o padesát let později budu tuhle historku vyprávět jejím pacientkám v Santiagu de Chile, nevěřila bych mu.

Krátce předtím, než Nataša dovršila jednadvacet let, zemřela její matka na rakovinu plic. Závěrečná agonie byla opravdu strašná a pro ni, jako pro jedinou dceru, představovala naprostou ztrátu smyslu života. Fakt, že její matka umírala tisíce a tisíce kilometrů od místa, kde se narodila, a že Argentina pro ni nikdy nepřestala být cizí zemí, v ní vyvolával pocit vykořeněnosti. Matka sténala v cizím jazyce a každý záchvěv bolesti v její dceři vyvolával představu melancholických zářivých dálek, ještě znásobených zrcadlem konce. Nataša se vášnivě oddávala péči o nemocnou matku a cítila, že jednoho dne bude muset splatit nějaký dluh, jen netušila jaký. Rudy jí se vztekem a bezmocí mezi injekcemi říkal: Proč jsi namísto toho, aby ses vrtala lidem v hlavě, nestudovala radši medicínu? Možná bys mohla svou matku zachránit. To druhé, mysl, nelze vyléčit nikdy.

Těsně před smrtí začala matka blouznit. Domnívala se, že je zpátky v Minsku, a až tehdy se uklidnila. Nataše chyběly odpovídající rituály, aby ji mohla oplakávat. Potřebujeme Boha, řekla svému otci na hřbitově. Neodpověděl.

Po dokončení studií na fakultě se Nataša rozhodla, že odjede do Francie studovat medicínu, aby splnila slib, který dala svému otci. Francie v té době překypovala novinkami a neotřelými nápady. Vzkvétal tu film, literatura a filozofie. Opravdu vystudovala medicínu a získala titul, ale nic ji nebavilo tolik jako číst o různých psychoanalytických školách — jež ovšem nikdy do svých terapeutických metod nezačlenila — a diskutovat o nich s přáteli. Téměř celou tu dobu žila v podkrovní garsonce na ulici Kardinála Lemoina v Latinské čtvrti. Nataša tvrdí, že právě tam si oblíbila střídmost. Na tak málo metrech čtverečních nebylo možné nic mít, a ona ani nic nechtěla. To, co ji zajímalo, nebylo hmotné podstaty.

V den, kdy slavila pětadvacáté narozeniny, pro ni její nejbližší přátelé vymysleli překvapení. Pozvali ji na místo, které se úplně vymykalo jejím zvyklostem — do divadla Folies Bergère. Nataša nikdy předtím neviděla představení, kde by hráli nazí lidé. Na odchodu z divadla k nim přišel jakýsi mladík oblečený v elegantním černém kabátě a s bílou šálou, aby se pozdravil s jedním z Natašiných přátel. Představili ho celé skupině. Byl to medik, stejně jako oni, znali se z fakulty. Řekli mu, že tu právě slaví narozeniny. On se podíval na oslavenkyni a ve tváři se mu objevil pohrdavý úšklebek. Co dělá studentka medicíny z Latinské Ameriky na takovémhle místě? zeptal se. To mám snad sedět doma na svém kontinentu a dělat revoluci? odpověděla Nataša pohotově a ostře. Ta odpověď v něm vyvolala jistý zájem. Jí se zdál od první chvíle výjimečný, mátlo ji, jak někdo může mít tak snědou pleť a tak sytě modré oči. Nemohla se na něj vynadívat. Ostatní navrhli, že si půjdou dát poslední skleničku na dobrou noc, a pozvali ho, aby šel s nimi. Nataša vždycky vypráví, jak se ten večer u velkého stolu v pivnici La Coupole opila, což se jinak stávalo velice zřídka. Když totiž seděla vedle toho muže, který jí bez přestání kladl těžké a záludné otázky, cítila, jak sama říká, „cosi podivného“. V jedné chvíli se ho znepokojeně zeptala, co mu je, proč ji nenechá na pokoji. A on jí naprosto upřímně odpověděl: Prostě se mi líbíš. Nataša ucítila zvláštní zašimrání v žaludku.

Další den ji pozval do jedné zakouřené hospůdky, kde si mezi mnoha sklenkami červeného vína poslechli koncert mladého řeckého zpěváka jménem Georges Moustaki.

Den nato šli do kina na film Hirošima, má láska. Nelíbil se jí. Je to příliš rozvleklé, nic se tam neděje, řekla Jacquesi-Henrimu a on nemohl uvěřit tomu, že se odvážila kritizovat nouvelle vague.

Jacques-Henri se jí smál, což do té doby nikdo neudělal. Bylo pro ni neodolatelné, že ji konečně někdo nebere tak úplně vážně. Za týden musela chtě nechtě uznat, že je zamilovaná. Čas rozhodně neztráceli. Za pár měsíců opustila svůj pokojík v desátém patře na ulici Kardinála Lemoina a přestěhovala si svůj skrovný majetek do nádherného bytu na náměstí Place des Vosges. Jsi bohatý? zeptala se ho zaraženě, když zjistila, kde bydlí. Odpověděl jí jen tolik, že je dobrý neurolog. O pár let později se za něj Nataša provdala, z ryze praktických důvodů, jak to sama nazvala: potřebovala získat francouzské občanství. Říká, že v Argentině je vždycky potřeba mít v ruce druhé občanství, pro všechny případy.

Nataša se do manželského soužití nikdy moc nehrnula. Jejich vztah byl dost liberální, často manžela opouštěla na celé týdny a jezdila studovat ke svým přátelům, kteří měli dům na pláži. Jacques-Henri na tom neviděl nic divného. On zas odjížděl do Provence, kde měli jeho rodiče venkovský statek, a s návratem také nespěchal. Oba se domnívali, že je to jediný způsob civilizovaného soužití dvou lidí.

Ačkoliv to často vypadalo, že jsou si lhostejní, milovali se. Nikdy se na veřejnosti vzájemně nedotýkali, to bylo jejich pravidlo. Bylo obtížné představit si je v soukromí. Popichovali se, vtipkovali, navzájem si tříbili inteligenci. Já bych byl bez Nataši úplný hlupák, říkával s oblibou Jacques-Henri. Hodně si povídali. Nataša si zoufala nad tím, jak je těžké porozumět mysli jejích pacientů. Vedli s Jacquesem-Henrim na toto téma nekonečné diskuze, probírali otázky, které ji znepokojovaly. Člověk si skoro říkal, zda by se za něj provdala, i kdyby nebyl neurolog.

Založení rodiny taktéž nebylo její prioritou.

Své otěhotnění označila za nehodu, to poslední, co plánovala, bylo stát se matkou. Už měla titul, pracovala ve státní nemocnici a začínala mít i soukromou klientelu. Byla zcela pohlcená prací. Ale zasáhl Jacques-Henri. S vědomím, že se ten nový život vyvíjí v těle jeho ženy, a ne v jeho vlastním, ji pokorně poprosil: Udělejme tenhle akt něhy.

Měli jen jedno dítě. Jmenuje se Jean-Christophe, je z něj chirurg a žije v Paříži. Jak originální! poznamenala Nataša, když jí oznámil, že chce jít studovat medicínu. Navštěvuje svou matku, kdykoliv může. Je pohledný, má smysl pro humor a rozhodně se nehrne do ženění. Už sem přivedl na návštěvu celou řadu žen, Nataša se vždycky může přetrhnout, aby se ukázala v co nejlepším světle, ale on, ačkoliv je mu už čtyřicet, se ještě s žádnou nerozhodl vstoupit do vážného vztahu.

Ale vraťme se zpět.

Jednoho dne našla v poštovní schránce dopis od Rudyho. Bylo to ještě v Paříži, když bydlela v ulici Kardinála Lemoina. Vyběhla těch deset pater celá nadšená a těšila se na zprávy od otce. Doma si nejprve uvařila šálek dobré kávy a pak rozložila dopis na jediném stolku, který měla. Hanna. Rudy jí vyprávěl o Hanně a připomínal jí ta léta, která tehdy během války strávili na Marlenině statku, když byla ještě dítě. A prozradil jí, že Hanna je ve skutečnosti její sestra. Nataša byla zaskočená a také hluboce dojatá. Pamatovala si na ni naprosto jasně. Tolik si přála promluvit s otcem, zoufale bažila po dalších informacích. Ale protože by ji telefonní hovor do Buenos Aires stál přibližně stejně jako jídlo na týden, musela se spokojit s leteckou poštou. Když Rudy odpověděl, byla Nataša bez sebe dojetím a toužila se se svou sestrou znovu setkat. To ale nebylo tak jednoduché. Rudy věděl jen tolik, že Marlenin manžel odjel pryč z Běloruska a usadil se v Moskvě. Nataša si spočítala, že Hanně už musí být přes třicet let, a obávala se, že zdědila stejného kočovného ducha jako ona sama.

Bylo to v polovině šedesátých let, právě vrcholila studená válka. Snažit se někoho najít v Sovětském svazu nebylo vůbec snadné. A tak začala Recherche, jak jsem to pojmenovala. Nataša byla od té doby posedlá jedinou věcí: najít svou sestru. Z Hanny se stalo něco jako tornádo, mocný živel vířící v kruhu, uzavřený a neproniknutelný. Něco, čemu nelze vzdorovat. Je pro mě záhadou, jakým způsobem si lidská posedlost vybírá objekt své touhy, proč jiné odmítne. A říkám si: jak se asi žije lidem, kteří žádnou utkvělou myšlenku nemají? Vždyť právě v tom spočívá ten rozdíl, právě to dokáže přeměnit naprosto obyčejný osud v něco výjimečného. Příkladem může být můj život. Nebo rovnou vývoj většiny lidstva.

A tak začalo hledání. Recherche.

První, co Natašu napadlo, bylo obrátit se na přátele z fakulty, kteří se hlásili ke komunismu. Byla to trefa do černého. Byli pány Sovětského svazu v Paříži, a tak mohli být těmi nejpovolanějšími zprostředkovateli a posly. Měli však k dispozici pouze jméno Hannina oficiálního otce, textilního průmyslníka, za kterého se Marlene provdala. Trvalo celý rok, než se k Nataše dostala zpráva, že už je po smrti. Krátce po válce upadl v nemilost režimu a Stalin ho nařídil popravit. Tím Nataša přišla o důležitou stopu, nebo lépe řečeno o jedinou stopu, které se mohla chytit. Zrovna v té době jsem s ní trávila nějaký čas v Paříži. Dobře si vzpomínám, jak s Jacquesem-Henrim seděli u kuchyňského stolu v bytě na Place des Vosges, popíjeli červené víno, okolo nich se vznášel oblak černého tabákového dýmu — Jacques-Henri totiž bez ustání kouřil — a stále dokola to probírali. Nebylo to nic neobvyklého, podobně jako Marlenin muž skončilo mnoho jiných sympatizantů s bělogvardějci, kteří se pokusili zapojit do systému, ale ten je zdiskreditoval a zapudil. Zbývala jediná otázka: kam se mohla uchýlit rodina člověka, který upadl v nemilost, aby ji nestihl stejný osud? Kam se mohla ukrýt, aby prošla bez povšimnutí? Tehdy se Nataša rozhodla, že se vydá do Sovětského svazu, a jediná možnost, jak to udělat, byla nechat se pozvat spolu s delegací francouzských lékařů. Jejím komunistickým přátelům se to pozvání podařilo zajistit, ale trvalo to skoro celý další rok. Všechno šlo pomalu a ztěžka a čas získával nový rozměr. Předpokládám, že si toho byla vědoma, protože se zbytečně nevzrušovala a nedělala si velké naděje. Všechno má svůj čas, svůj timing, a ona to přijala.

Natašina cesta do Sovětského svazu skončila naprostým fiaskem. Lidé, kteří ji pozvali, velice špatně snášeli její pátrání. Nepodařilo se jí ani dostat do Minsku, kde se chtěla pokusit rozplést celé to klubko od začátku. Režim posedlý kontrolou byl pro Natašu prachšpatným spojencem. Její komunističtí přátelé slíbili, že budou pokračovat v pátrání. Občas jim zavolala a připomněla se jim, ale někde uvnitř cítila, že se moc daleko nedostanou.

Přestože se Hannu nedařilo najít, život šel dál. Hanna byla posedlost, okolo které se všechno točilo, ale žilo se dál. Koncem šedesátých let, když byl Jean-Christophe ještě v plenkách, se Nataša rozhodla, že manželství s Jacquesem-Henrim je u konce. Vášeň je pryč, zněl její verdikt. Bez ní mohli být dobří přátelé, ale ne pár. Jacques-Henri jí s tím svým mírným cynismem oponoval, že vášeň není to nejdůležitější, že se tak jako tak jednou vytratí, tak proč to hned vzdávat. Sex? Co sakra záleží na sexu? Ale Nataša už byla unavená z Evropy. Vzala syna a vrátili se do Buenos Aires.

Rudy už byl starý a Nataša si chtěla užít poslední hezké období po jeho boku. Žili ve společném domě, Nataša pracovala ve státní nemocnici a vedle toho provozovala soukromou praxi, stejně jako teď tady v Chile, vychovávala syna a starala se o otce. Svou práci vykonávala neúnavně a s nadšením. Dnes na tu dobu vzpomíná se sladkou nostalgií, pokaždé když na ni pomyslí, její pohled zjihne a v těch jejích velkých modrých očích jako by se zračil hluboký klid spojený s dobrosrdečností a pečlivostí. Taková ona je.

Všichni máme v životě klíčový moment, který bychom mohli nazvat „bod zlomu“. Určitá událost vede k další a další, a najednou je náš život vzhůru nohama a my nemáme nejmenší tušení, co to celé způsobilo. V Natašině případě to byla smrt Rudyho. Nebo vojenská diktatura. Jisté je, že se Natašin život obrátil o sto osmdesát stupňů, a právě tehdy se na obzoru objevilo Chile. Jeden Natašin přítel, významný argentinský psychiatr, získal podporu evropských fondů na výzkum psychických problémů žen v rozvojových zemích. A rozhodl se usadit v Chile, protože se mu tamní politická a společenská situace té doby, začátku sedmdesátých let, zdála nejzajímavější z celého kontinentu. Zažil v Chile státní převrat. Jeho výzkum se Pinochetovým vojákům nezdál politický, a tak ho nechali v klidu pracovat. Když se pak v Argentině začala situace přiostřovat, nabídl Nataše, aby s ním přešla hory a připojila se k jeho výzkumu. Ale vždyť tam je taky diktatura, namítla Nataša. Ano, odpověděl jí kolega, ale je jiná. Vysvětlil jí, že když přijede s francouzským občanstvím a bude s ním spolupracovat na projektu zaštítěném tehdejším Evropským hospodářským společenstvím, určitě jí nebudou dělat problémy. Přesvědčil ji, že už nebude muset žít v neustálém strachu o holý život, tak jako její přátelé z Buenos Aires.

Nataša špatně snášela diktaturu Jorgeho Rafaela Videly a tato nabídka přišla zrovna ve chvíli, kdy vážně uvažovala o návratu do Paříže. Paříž byla samozřejmě plná Argentinců. A také Chilanů. Stejně jako celá Evropa. Ale návrh jejího přítele ji přiměl zkusit štěstí na druhé straně hor. Koneckonců, mým posláním jsou ženy, řekla mu. S Jacquesem-Henrim se tou dobou už dohodli, že Jean-Christophe půjde studovat střední školu do Paříže. Jen do toho, povzbuzovala syna, stejně už mě nepotřebuješ. Čím míň se budeš držet máminých sukní, tím zdravější budeš. A právě tehdy mi Nataša řekla: Pojedeme? Videlova Argentina ve mně vyvolávala stejnou zlost a bolest jako v ní, ale vyměnit ji za Pinochetovo Chile se mi jevilo, mírně řečeno, naprosto šílené. Tou dobou jsem Nataše asistovala při výzkumech a vedla jí ordinaci. Už tehdy jsem v sobě měla ten podivný klid, tu absenci touhy, stejně jako Barricův hrdina v Novecentu, který navěky plul, aniž se kdy vylodil, měl svou hudbu, já zas své knihy, a oba jsme postrádali jakékoliv ambice. Mé manželství se rozpadlo, stejně jako v případě mnoha mých vrstevníků — byli jsme první generace, která se začala hromadně rozvádět. („Manželství je kriminální instituce,“ napsal už Piglia. Manželským poutem se vždycky nakonec jeden z manželů zadusí.) V mém případě to bylo tak, že jsme se rozhodli rozvést ještě předtím, než k tomu mohlo dojít.

Děti jsem neměla a mí sourozenci byli rozptýlení po celé zeměkouli. Uvědomila jsem si, že jestli mám nějakou rodinu, pak je to Nataša, a že pokud odejde, zůstanu v Argentině úplně sama. Život po jejím boku mi připadal mnohem lepší než život bez ní. Ale nemyslete si, že jsem prostě jen zamkla dveře svého bytu a odjela, nerozhodla jsem se hned. Přijela jsem do Chile, abych zjistila, jestli to zvládnu. Myslím, že důležitým faktorem, který ovlivnil mé konečné rozhodnutí, byl dům na pláži na Isla Negra, který si pronajal ten Natašin přítel psychiatr. Myslím tehdejší Isla Negra, předtím než se z ní stala mekka Pabla Nerudy, se všemi těmi turisty, autobusy a suvenýry. Tenkrát to bývalo zapadlé místo, kam jezdili výjimeční lidé. Bylo příjemné potkávat je v hospůdce, kam jsme chodili na smaženou rybu. Obvykle jsme tam trávili víkendy, a protože jsme do Chile dorazili v zimě, bylo mé setkání s chilským mořem opravdu působivé. To temné, rozbouřené a nepřístupné moře u Isla Negra mě zasáhlo nečekanou silou a získalo si mé srdce. Stejně tak borovicové háje a obrovské skály. Brzy jsem Nataše řekla, že mi hnědavá voda Ría de la Plata ani trochu nechybí.

A za rok už jsem byla zpátky v Buenos Aires, prodala jsem byt v Belgranu a vyměnila ho za jiný v santiagské čtvrti Providencia. Nataša zase koupila malý pozemek na břehu řeky Aconcagua. Zrekonstruovala starý dům, který na něm stál, a my si mohly po libosti užívat borovicové háje, ale i magnolie, avokádovníky, papáje, mišpule, čerimoje a lukumy, a také bílé a růžové crespóny. A psy. Nataša má dva boxery, jmenují se Sam a Frodo, jsou hnědí a obrovští — zřejmě proto, že se živí převážně avokády — a dokázali by spolehlivě vyděsit každého potenciálního vetřelce. Kontrast mezi tím, jak nebezpečně vypadají a jak poslušní ve skutečnosti jsou, je až dojemný. Chodím s nimi na procházky a hraji si s nimi dost na to, abych odolala pokušení pořídit si takového k sobě domů. A tak jsme se zabydlely v Santiagu a bez přestání nadáváme na znečištění, na provoz, na dopravu, na to, že se tu nic neděje, ale ve skutečnosti jsme šťastné. Stačí, když je jasný den po dešti a před našimi zraky se rozprostře panoráma majestátního pohoří, které se zdá být tak blizoučko, na dosah ruky, a my rázem zapomínáme na veškerou zášť vůči Santiagu a znovu se do něj zamilováváme.

Ale pořád je tu Hanna. Vraťme se k Natašině posedlosti.

Nataša se během těch let v Chile dál snažila něco zjistit o své sestře, dělala všechno možné, ale zakoušela jeden neúspěch za druhým. Obávala jsem se, že když si ji takhle bude v myšlenkách stále zhmotňovat, nakonec se jí její obraz zcela rozplyne. Že se ta představa — protože Hanna nebyla víc než představa — stane křehkou, nepostižitelnou, až ji nemilosrdná příroda z Natašiny mysli zcela vymaže. Občas, když jsme byly na venkově, se mě Nataša ptala: Myslíš si, že je mrtvá? Já jsem si nemyslela nic. Ale ano, Hanna samozřejmě mohla být mrtvá. Čas od času jsem jí připomněla, že v době, kdy začala ona slavná Recherche, už od jejich posledního setkání uběhlo dvacet let. Bylo nepravděpodobné, že by byla stále ještě nějak provázaná s osudem svého otce. Mohla se vdát, vzít si jméno manžela a být dobrá komunistka, živá a zdravá. Vždyť může klidně žít třeba v Mongolsku, říkala jsem jí, nebo v Arménii nebo v Pobaltí, Sovětský svaz je přece tak obrovský.

Jednoho dne padla Berlínská zeď.

A dva roky nato se rozpadl Sovětský svaz, systém se zhroutil a obrátil v prach.

Nataša to ze své ordinace pozorně sledovala. Čekala na okamžik, kdy bude možné sednout do letadla a vyrazit. Prokázala tehdy neuvěřitelnou sílu a rozhodnost. V jedné slabé chvilce jsem měla pocit, že je mou povinností ji doprovodit, ale pak jsem pochopila, že to je úkol, který přísluší jedině jí. Modlila jsem se k Bohu, ve kterého nevěřím, za zdar její cesty.

V Moskvě se ubytovala v jednom poměrně levném hotelu, připravená zůstat tak dlouho, jak jen bude třeba. Navštěvovala lidi, kteří se podle jména zdáli být nějak spojení s Marlene nebo s jejím manželem, protože samozřejmě brala v úvahu i to, že Marlene může být už po smrti. Jen jeden z nich se ukázal být jejich vzdáleným příbuzným, ale jeho informace byly velice mlhavé. Byl si naprosto jistý, že tahle větev rodiny nebyla z Moskvy, ale z Minsku. Nemají prý o nich žádné zprávy, vědí jen to, že jeho za Stalina popravili. Nataša se tedy stejně jako tenkrát rozhodla odjet do Minsku. Předtím se však vydala bušit na dveře různých ambasád, francouzské, argentinské, chilské, až nakonec se jí podařilo promluvit s Němci. Copak za to koneckonců nemohli právě oni?

Když v Minsku spatřila místa, kde kdysi žili její rodiče, zažila chvíle hlubokého dojetí. Vyhledala své příbuzné, kteří ji sice velice vlídně přijali, pomoci jí ale nedokázali. Sdělili jí jen to, co už věděla: rodina textilního průmyslníka se po válce odstěhovala a od té doby o nich neslyšeli. Zjistila, kde stojí statek, kde strávila tolik času s Hannou, a vydala se tam podívat. Nalezla však naprosto jiný dům. Ani jediný kámen, jediný trám jí nepřipomínal to staré stavení z dob jejího dětství. Leda snad nějaký ten letitý strom v ovocném sadu jí v paměti vyvolal jakousi matnou vzpomínku.

Až jednoho dne jí do Minsku zavolal úředník z francouzské ambasády, známý Jeana-Christopha, a konečně jí dal nějakou zprávu.

Hanna nebyla jen abstraktní představa, byla skutečná. Před mnoha lety se vdala za Rusa, průmyslového inženýra a funkcionáře Strany, který byl krátce po vietnamské válce vyslán do čerstvě sjednoceného Vietnamu. Jeho úkolem bylo pomoci vítězům při znovuvybudování infrastruktury. Nataša byla velice šťastná, že konečně zjistila jméno Hannina manžela, zpráva však bohužel obsahovala i informaci, že před několika lety v Hanoji zemřel. Nikdo netušil, jestli se jeho manželka vrátila do SSSR, nikde o ní nebyl žádný záznam.

Vietnam.

Z Moskvy se vydala do Paříže. Když ji Jean-Christophe spatřil, působila velice vyčerpaně, ale ani zdaleka se nevzdávala. Mon Dieu, další socialistická země, to se mi snad zdá, poznamenal. Dohodli se, že se Nataša vrátí do Chile. (Doma jí stála práce. Nemůžeš být tak dlouho pryč, všechno má své meze, vzkázala jsem jí.) Během pobytu v Paříži navštívili vietnamskou ambasádu a zahájili nové pátrání. Jak se dalo čekat, jméno Hannina manžela v záznamech figurovalo, ale její ne. Jean-Christophe slíbil, že bude v hledání pokračovat. Francouzi se pořád cítí v bývalé Indočíně tak trochu chez eux, řekl jí. A ty už nemáš věk na to, abys chodila od vesnice k vesnici, od domu k domu. Jakmile budu mít dovolenou nebo chvíli volna, vyrazím na východ. Teprve po tomhle slibu se Nataša vrátila do Chile.

Jean-Christophe podnikl do Vietnamu nespočet cest, nakonec se z něj na tuhle zemi stal skutečný odborník a upřímně si ji zamiloval. Jeho první kroky v Hanoji samozřejmě vedly na ruskou ambasádu. To víte, už to není ambasáda Sovětského svazu, maskovali úředníci chaos, který tu vládl, a absolutní nezájem. Jean-Christophe se setkával jen se samými línými a nevrlými byrokraty, kterým byl případ ztracené vdovy, ať už Rusky nebo ne, naprosto ukradený. Oni ti Vietnamci nebyli jako Bulhaři, řekl mu jeden úředník s náznakem smyslu pro humor, vždycky byli hodně samostatní, neměli jsme je pod kontrolou.

Když se Jean-Christophe dozvěděl, že se ženy ve Vietnamu dožívají v průměru dvaasedmdesáti let, uvědomil si, že si musí pospíšit. Čas kvapil.

Během jedné z těch cest poznal jistou velice angažovanou ženu, členku vedení Strany, která znala Hannu a jejího manžela v době, kdy probíhala mezinárodní spolupráce. Bývaly s Hannou přítelkyně. Prozradila mu, že Hanna měla jeden velký dar: upřímný zájem o děti a schopnost s nimi komunikovat. Také se od ní dozvěděl, že v SSSR studovala na učitelku, během pobytu v Hanoji však toto povolání nemohla vykonávat. Po smrti svého manžela zmizela, nikdo už ji nikdy neviděl. V socialistické zemi přece lidé jen tak nezmizí, namítl Jean-Christophe, stát má nade vším kontrolu, někde o ní musí být nějaký záznam. Ale jestli se po smrti manžela znovu provdala za nějakého Vietnamce, neměli bychom se to jak dozvědět, odpověděli mu. Vystupovala by pod jiným jménem a jinou národností. Ach mami, kdybys měla bratra, a ne sestru, už bychom ho dávno našli, stěžoval si jí Jean-Christophe. Muži si nechávají své jméno, ale ženy ne. Řekli mu, že jestli kupříkladu odešla ze země s nějakým cizincem, není jak to zjistit. Nemyslíte si snad, řekli Jeanu-Christophovi s jistou dávkou ironie, že schraňujeme kartu každé osoby, která za posledních dvacet let odešla ze země? A co záznamy z matriky? Pohlédli na něj shovívavě, jako na dítě, které nevědomky žádá něco nemožného. Naši úředníci jsou příliš vytížení, myslíte si snad, že máme dost personálu na to, aby někdo mohl jít a prohledávat záznamy? Alespoň Hannina vietnamská přítelkyně přispěla něčím užitečným. Dala mu fotografii (která dnes stojí v krásném rámečku v Natašině ložnici, hned vedle podobenky Lou Andreas-Salomé). Hanně je na ní asi padesát let, má jasnou, světlou pleť — stejně jako Nataša, když jsem ji poznala. Snímek je sice černobílý, ale dá se vytušit, že má modré oči. Pózuje vedle svého manžela na nějaké oficiální recepci, ve tmavém, špatně padnoucím kostýmku, ačkoliv na fotografii je vidět jen sáčko. Vlasy má sčesané dozadu do drdolu, který působí trochu staromódně. I přesto je to krásná žena.

Jean-Christophe se musel vrátit do Francie a věnovat se své práci, a tak najali detektiva, aby dál pátral s fotografií v ruce. Snažit se najít ztracenou osobu mezi více než osmdesáti miliony lidí je jako hledat jehlu v kupce sena. Pročesal Hanoj křížem krážem, navštívil každou školu, školku, každou nemocnici. Nic. Stejně tak bývalý Saigon, což zabralo poměrně hodně času. Nyní byl na řadě střed země a Nataša prohlásila, že si to vezme na starost. Nebyla z detektivova plánu příliš nadšená, už od začátku měla pochybnosti, že by mohl přinést nějaké výsledky. Nikomu o tom neřekla, ale myslím, že někde uvnitř tušila, že pouze láska jí může pomoci sestru najít, a ne nějaké detektivní pátrání. Vzala si dovolenou a setkala se s Jeanem-Christophem v Danangu. Po neúspěšném pátrání pokračovali do Hué. Už trochu zoufalí se přesunuli na pobřeží Jihočínského moře, do města Hoi An. To místo bylo alespoň tak krásné a mělo takové kouzlo, že je trochu rozptýlilo od jejich starostí. A právě tam, v jedné škole, vzal ředitel do ruky fotografii, pečlivě si ji prohlédl a pak pravil: Na předměstí Hoi An, uprostřed rýžových polí, je jedna malá škola, kde učí nějaké bílé ženy.

Najít ji nebylo vůbec jednoduché, ta škola byla opravdu bezvýznamná, ztracená uprostřed venkova, obklopená nuznou osadou, rýžovými poli a několika šedými hubenými kravami, kterým se pod kůží rýsovaly kosti. Nakonec ji objevili jen díky nezměrné vytrvalosti. Byla to nízká budova se třemi místnostmi a dlouhým zastřešeným patiem, podlahu tvořila jen hlína. Nataša spatřila v jednom rohu skupinku dětí s učitelkou. Stály v kruhu, držely se za ruce a zpívaly. Druhá učitelka seděla na zemi a okolo ní děti, které dělaly jakési cvičení s malými špičatými kamínky. Třetí učitelka seděla se třemi dětmi uprostřed patia u nízkého stolku, na němž byly rozevřené dvě knihy. Všechny tři učitelky měly na hlavě obrovské slaměné klobouky, takové ty kuželovité, které se nosí ve Vietnamu, takže jim téměř nebylo vidět do tváře. Nataša se vydala směrem k nim. Došla do patia a oslovila ženu u stolu. Omluvila se za vyrušení. Žena zvedla hlavu, aby na ni pohlédla, a Nataša zaznamenala, že má světlou pleť. Oči a prameny vlasů, které se jí uvolnily zpod klobouku, byly tmavé, ale byla to běloška. Usmála se na ni.

Hanna, hlesla Nataša. Hledám Hannu.

Žena se znovu usmála a odpověděla jí špatnou francouzštinou, že tu žádná Hanna není.

Nataša ukázala na další dvě učitelky, které spolu s dětmi pokračovaly ve svých činnostech a ženy ze Západu mluvící s jejich kolegyní si nevšímaly.

Phuong a Linh, pravila žena u stolu a důrazně kývla. Zvedla se ze židle a vzala návštěvnici jemně za paži, jako by ji chtěla zdvořile vyprovodit.

Nataša to ale nevzdala. Ačkoliv si byla vědoma toho, že se dopouští nezdvořilosti, vyvlékla se ženě ze sevření a zamířila přes patio k dalším dvěma skupinkám, k Phuong a Linh. Jean-Christophe, který mi o té scéně později vyprávěl, tam v tom spalujícím slunečním žáru jen tak stál a přihlížel, jako by měl pocit, že je nevhodné jakkoliv zasahovat.

Nataša přišla ke druhé ženě, která stála s dětmi v kroužku a zpívala, a podívala se jí přímo do tváře. Byla stará, měla bílé vlasy a světlé oči. Stejně tak třetí, která seděla na zemi a pozorovala, jak si děti vedou při cvičení s kamínky. Obě měly osmahlou pleť, ošlehanou od větru a opálenou od slunce, na rozdíl od Vietnamek, které se ji snaží udržet světlou. Ani jedna se v nejmenším nepodobala ruské ženě z Minsku. Nataša mlčky šla k jedné a pak k druhé a pozorovala je. Pak si všimla modrozeleného odlesku. Žena, která seděla na zemi, měla na sobě tuniku se stojáčkem a první dva knoflíky byly rozepnuté. Ve výstřihu se cosi třpytilo, byl to drahokam. Nataša se k ní naklonila a dotkla se kamene. Pak si rozepnula halenku a dotkla se svého vlastního alexandritu. Žena na zemi ji se zájmem sledovala. Nataša vyslovila její pravé jméno a ona ohromeně přikývla.

Ano, Hanna.

Recherche byla u konce.

Marlene Hanně nikdy neřekla, kdo byl jejím skutečným otcem, a tak pro ni existence sestry byla velkým překvapením. Nikdy nezapomněla na dny, které strávili na statku během války, a s velikou láskou vzpomínala na holčičku jménem Nataša, se kterou sdílela všechny ty hrozné osudové chvíle. Nezapomněla ani na Rudyho, který jim oběma daroval řetízek s alexandritem. Na žádost své matky ho pořád nosila na krku. Zvykla si na něj natolik, že už ho ani nevnímala, nikdy by si nepomyslela, že právě on se stane nezpochybnitelným poznávacím znamením.

Byla to křehká hubená stařenka, která žila v chaloupce blízko pobřeží a učila děti cizím jazykům. Opravdu se provdala za Vietnamce, rybáře, a žila s ním mnoho let. Vzala si jeho jméno. A své křestní jméno si nezměnila proto, že by se chtěla skrývat, ale protože Linh prostě bylo pro místní jednodušší.

Nebudu vám vyprávět Hannin příběh. Povím jen tolik, abyste pochopily Natašiny další kroky. Hanně je dnes pětasedmdesát, život k ní nebyl laskavý a její tělo na to doplatilo. Je zničená, tak to Nataša řekla, když ji popisovala. Potulná Židovka, stejně jako my. Jak jinak si vysvětlit, že se po manželově smrti nevrátila do Ruska? Copak pro ni její kořeny nic neznamenají? divila se Nataša. A já jsem jí odpověděla: Ne, stejně jako pro tebe.

Nataša ji chtěla vzít s sebou do Chile, ale Hanna byla rezolutně proti. V žádném případě neopustí Vietnam, protože to je její země a žádná jiná.

Nyní Hanna umírá. Chudoba, hlad a celkově podmínky, ve kterých žila posledních dvacet let, ji vyčerpaly. Je stará, unavená a připravená odejít, tedy pokud na to člověk vůbec někdy může být připravený. A její sestra bude po jejím boku a zatlačí jí oči.

Já nemám žádnou Hannu. Ale mám své knihy. A ty mají jednu zázračnou vlastnost: přijmou kohokoliv, kdo je otevře. Mnoho mých autorů se mnou zestárlo, jsou pro mě skutečnější než lidé z masa a kostí, kterých se můžu dotknout. Často se stávalo, že Nataša přišla po dlouhém dni v práci do mého pokoje, k smrti unavená, a říkala mi:

Vyprávěj mi o životě tam venku.

Jestli tím venku myslíš postavy z mých románů…

Ano, přesně ty… vyprávěj mi, co dělají, co říkají, co si myslí.

Literatura totiž, stejně jako psychoanalýza, řeší složité vztahy mezi vědomím a nevědomím.

Jeden obdivuhodný palestinský spisovatel, Edward Said, mluvil o late style, pozdním stylu. Tento pojem se obvykle používá u umělců. Je to poslední etapa, kdy tvůrce popustí uzdu fantazii a dělá si, co se mu zlíbí, aniž by se nějak ohlížel na svou předchozí tvorbu a snažil se o nějakou návaznost. Z takového uvolnění se občas rodí velice cenná díla.

Myslím si, že Nataša ve své psychiatrické praxi vstoupila do etapy late style a že ji prožije tak, jak bude sama chtít (dokazuje to i skutečnost, že mi dovolila vyprávět vám její příběh). Odjede do Vietnamu a nevrátí se, dokud Hannu nepohřbí. Od této chvíle je pro ni všechno relativní, praxe v nemocnici, výzkumy, její ordinace, pacienti. Její touha konečně došla naplnění a ona udělá to, co musí udělat. A udělá to s důstojností, která tomu přísluší.

Když Gabriela Mistralová odjela do Mexika, napsal spisovatel Pedro Prado svým mexickým přátelům: Choďte okolo ní po špičkách, neboť svádí svůj tichý boj.

Odvážím se říci to samé o vás.

EPILOG

Nataša stojí za oknem, rovná záda, hlava vztyčená, rozhrne závěs a zadívá se na ženy, jež jedna po druhé nastupují do dodávky, která pro ně přijela. Už se pomalu stmívá a večerní park, malátný a zároveň majestátní, zeje prázdnotou, dělníci odešli domů a jen statné stromy rámují obraz devíti žen na pozadí hor. Ještě chviličku a budou pryč.

S každou z nich se rozloučila, objala ji, cosi zamumlala a zase ji pustila.

Přišla jí na mysl jedna vzpomínka z dětství. Kdysi v Buenos Aires měla Rudyho fenka štěňata. Nataša s nimi trávila celé dny na podlaze a sledovala je jako uhranutá, zaujalo ji, jak se navzájem potřebují, jak jsou na sobě závislá. Nejspíš hledala teplo: choulila se jedno ke druhému, lezla po sobě, tlačila se na sebe. Jednoho dne je vzala a jedno po druhém je přenesla do pokoje, kde v krbu hořel oheň. Naskládala je kolem něj, aby se zahřála. Jen to tak neprožívej, Natašo, řekl Rudy, když ji viděl ležet na zemi obklopenou štěňaty. Síla lidí je v jejich schopnosti přežít sami, nezávisle na ostatních. Nepatří stádu, ale jen sami sobě.

Nataša pustí závěs. Už jsou pryč. Představuje si, jak tam někde daleko kráčejí lehkým krokem a nad nimi září hvězdy. Ne ty, které už znají, ale ty, jež se právě rodí, protože jiné umírají.

Ať tak nebo tak, nakonec všechny vyprávíme tentýž příběh, řekne si, když odchází od okna.

Boco, březen 2011

PODĚKOVÁNÍ

Aně Maríi Gómezové, Sol Serranové, Isabel Santa Maríi, Eleně Serranové, Antonii Forchové, Margaritě Mairové a Lidii Schavelzonové.

Prodano 11.02.2014 na www.Kosmas.cz zakaznikovi kajynka@centrum.cz

POZNÁMKA K PŘEKLADU

V úvodním mottu citujeme z básně Wisławy Szymborské ze sbírky Okamžik. Dvojtečka. Tady, vydané nakladatelstvím Pistorius & Olšanská v Příbrami roku 2009, překlad Vlasta Dvořáčková.

Na str. 300 je v citaci Renza Piana použit úryvek z Velkého Gatsbyho Francise Scotta Fitzgeralda, vydaného nakladatelstvím Československý spisovatel v Praze roku 2012, překlad Michal Prokop.

DESET ŽEN

MARCELA SERRANOVÁ

Ze španělského originálu Diez mujeres vydaného nakladatelstvím Alfaguara/Santillana Ediciones

Generales v Madridu roku 2011 přeložila Jana Lišková

Redaktorka Kristina Nesvedová

Obálka Tereza Janečková a Lucie Zajíčková

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydal Host — vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2014. První, elektronické vydání

e-mail: redakce@hostbrno.cz

www.hostbrno.cz