Vydání této knihy bylo podpořeno Ministerstvem kultury České republiky

© Green Scum, 2015

Illustrations © Lucie Bux, 2015

ISBN 978-80-7432-615-8 (ePub)

ISBN 978-80-7432-615-8 (mobi)

1. kapitola

„Pičo Džudo. Zejtra mám Den otevřenejch dveří. Se stav.“

Pípa se kymácel na výčepu Na Závisti. Vratkej a spokojenej. Koukal na mě uslzenejma očima. V jedný ruce půllitr. V druhý taky. Pípa hospodou žil.

Znám spoustu lidí. Lidí, co denně vymetaj knajpy. Patřím mezi ně. Přijde mi to jako dobrej život. Voddělat si přes den svý a večer strávit u piva. Přijde mi to stejně smysluplný, jako cokoliv jinýho.

Akorát že, stejně jako další, jsem to odděloval. Hospoda je hospoda. Fajn. Když ale táhnu domů, tak táhnu domů.

Pípa to měl jinak. Byt ve slepý uličce, která jak nechtěnej apendix visí na Kloboučnický, si předělal na knajpu.

Zavíračka. Pípa dopil poslední. Pak dopil ještě to, co schovával za zády. Odtáh domů. Do hospody. Měl tam i výčep. Natočil si jedno vymazlený. Dones ho ke stolu. Šel vyklepat popelník. Sed si. Otevřel Blesk. Čet si. A lil. Sám.

Pípa byl dokonalej.

Výčep měl v obyváku. V ložnici salónek. S televizí. Vždycky když si tam chtěl sednout, si ho musel zamluvit.

„Vole Džudo. Včera sem to posral. Šlo finále v hokeji. Sem si zapomněl dát rezervačku. Tak sem viděl hovno. Jen sem přes dveře slyšel ten randál. Jsem piča.“

Štědrej večer si bukoval v září. Volal z automatu Na Závisti. Na záznamník.

„Bych se Džudo nasral, kdyby to někdo zved. Na prvním místě je kšeft, ne nějaký telefony.“

Pak přišel domů. Do hospody. Poslech si svůj vzkaz a zapsal ho do diáře.

Pípa to měl rozdaný skvěle. Miloval utopence.

„Beru je z Makra. Sou levný a dobrý.“

Dokázal zdělat pětilitrovou sklenici za tejden.

Nesnášel matesy.

„Džudo. To sem fakt posral. Nechal sem si zavízt kýbl matesů. Mám je tam doteď. Netknutý. Matesy nikdo soudnej nežere. Si pamatuj.“

Pípa byl fakt snovej.

„Vole Džudo. Včera to šlapalo. Dobrej kšeft. Vysral sem se na zavíračku. Do pěti do rána. Já byl jak vyoraná mikymyška. Co ale naděláš, když hostům táhne?“

Tenkrát v jednom zrušil štěně a baterii fernetů.

„Vole Džudo. Zkusím meníčko. Kuchyň mi hapruje. Lidi si nosej svačiny. Vím, blbá doba, ale vocaď pocaď.“

Udělal si na fb profil. Hospoda U Pípy. Pověsil tam info.

„Dnes Ratatouille.“

„Pičo Džudo. Klika, že nikdo nepřišel. Vůbec netuším, jak se to vaří. Taky sem radši přes oběd vodjel do Karlína.“

Dorazil jsem na Den otevřených dveří. Pípa si mě prohlíd přes kukátko. Odemk asi milon zámků.

„Si tu sám?“

Přikejv jsem. Pípa si zhluboka oddech. Chyt mě za rukáv a vtáhnul dovnitř. Pět minut zamykal. Pak mě odved do výčepu. Posadil za stůl. Natočil pivo. Sed si ke mně.

„Tak ať to dnes vyjde.“

Vypil jsem první půllitr. Pípa šel natočit další. Natočil i sobě.

„Hele, Pípa, dorazí ještě někdo?“

Pípa si sed naproti mě. Kouk se mi do očí. Napil se. Postavil půllitr na tácek. Utřel si rty.

„Máš vole Džudo pocit, že je nás tu málo?“

Měl jsem ten pocit. Nechal jsem si ho ale pro sebe.

Zavrtěl jsem hlavou. Ne Pípa. Mám pocit, že je tu plno. Napil jsem se piva. Pořádně. Umotal si brko.

Srát na to.

2. kapitola

Stál jsem na výčepu Na Závisti. Nedaleko u stolu seděl Svíčka. Zrovna se napil piva. Postavil ze dvou třetin plnej půllitr na tácek. Spadly mu cigára. Shejb se a zved je. Když se narovnal, nahrnul si půllitr do klína.

Smolař Svíčka. Neznal jsem nikoho, na koho by se smůla lepila s takovým nadšením, jak na něj.

„Vole Džudo. Mně se pod rukama sere naprosto všechno.“

Vím z vyprávění, že si kdysi, na začátku devadesátých let, koupil polskýho fiata. Patnáctistovku. Za pět litrů. Po měsíci v tom vraku nefungovalo nic. Sedadla jen vpředu. Vzadu štokrlata. Když někoho vez, občas mu spolujezdec propad se štokrlem skrz podlahu.

Pronajal si garáž. Bydlel v Kloboučnický. V Nuslích. Asi proto si ji pronajal na Smíchově. Bouda bez elektriky. Měl představu, že fiata opraví. Vytuní. Že bude jezdit na tuningový srazy.

Aby na opravy viděl, koupil si malou plynovou bombu. S nástavcem. S punčoškou. Opravoval ten vrak za svitu plynový lampy. Těžkej punk.

Sehnal si malou černobílou sovětskou televizi. Za kilo. Nějakej Šilelis. Že ji zabuduje do palubní desky. Že bude za jízdy sledovat Receptář.

Celý to měl promyšlený. Usoudil, že prvák musí oddělat hauptnu. Takovej prorezlej dekl, pod kterým je motor. Když odšrouboval poslední šroub, pružiny zabraly. Tři hoďky v kómatu. Málem mu to urazilo hlavu.

Koupil si ještě jeden model. Za dva litry. Na náhradní díly. Ten mu naštěstí po tejdnu ukradli.

Pak mu zvedli v garáži nájem. Nechal se odtáhnout ze Smíchova do Kloboučnický. Parkoval u chodníku a liboval si, že má majetek na očích.

Ucházelo mu kolo. Odmontoval ho a nechal auto nakřivo. Vyrazil do pneuservisu. Aby to neměl daleko, našel si jeden ve Zlatnický.

Dal kolo do plátěný kabely a vyrazil tramvají na Karlák. Pak metrem. V pneuservisu si to kolo vyfotili. Na nástěnku. Neopravitelný, neb z pneumatiky lezly drátky. Dovnitř. Penetrovaly duši.

Kolo i s kabelou nechal v průjezdě.

Sehnal si jiný. Podobný, jen trochu větší. Stál na rovině, ale vypadalo to, že stojí ve svahu.

Jednou chtěl vyjet. Podařilo se mu nastartovat, až když ho sedm maníků rozstrkávalo až na Synkáč.

Bylo to v zimě. Čekal v autě. Že musí zahřát motor. Než se teplota dostala na dvacet stupňů, došel mu benzín.

Dva týdny trvalo, než ty samý maníky přemluvil, aby ho odstrkali zpátky.

Fiat mu stál opět pod okny. Svíčka spokojenej. Doma si kreslil skicy závoďáků. Ten vrak byl pro něj osudovej.

Pak šel jednou ze Závisti. Okolo půlnoci. Měl po všech těch pivech hlad. Stavil se ve večerce. Pečivo neměli. Jen chleba v prášku.

Pek to v troubě do pěti do rána. Těšil se na nadejchanou světlou šumavu. Dočkal se malýho tmavýho dalamánku. Tvrdýho jak diamant.

Frustrovanej ho jebnul z okna. Dalamánek propad předním sklem. Fiatu.

Svíčka ve smrti. Seběh schody. Vystřelil na chodník. Fiata nakop. Přesně do prostředního sloupku. Kterej jedinej nebyl zrezlej.

Šrouby v noze. Dva měsíce hospitalizace. Dost času na to, aby fiat definitivně zmizel. Nusle nejsou úschovna.

Jo, tohle byl Svíčka. Utíral si ruce o kalhoty a pomrkával.

Možná si dá ještě jedno. Možná ne.

Možná ho zas zvrhne. Možná ne.

Srát na to.

3. kapitola

Stál jsem na výčepu Na Závisti. Vedle mě Koráb. Upíjeli jsme z půllitru. Objevil se Preclík. Kulatej týpek, co byl děsně přes sladký.

„To sem rád, že tu ste, mládenci. Upek sem cukroví. Vanilkový rohlíčky. Ty se rozplývaj, jen na ně koukneš. Vymazlený jak kočičí jazýček. Vemte si. K pivku jak dělaný. Ani nebudete cejtit, že se vám rozpustily v tlamě.“

Vzali jsme si. Ze zdvořilosti. Já sladký vod jistý doby nemusím. Stejně jako Koráb. Akorát jsme nechtěli Preclíka nasrat.

Bylo to o posledních Vánocích. Teda, těsně před nima. Tráva tenkrát přišel s tím, že jeden model z Michle chce uklidit před svátkama kvartýr.

„Šel bych do toho sám, koukaj z toho fajn prachy na ruku. Akorát že ten debil nesnáší konopí. Ze mě je vždycky cejtit.“

„Vole Tráva, kdysi sem s tebou uklízel u Zahradilky. Pamatuješ? Dostal sem dva prošlý žetony do bedny. Nebude to stejnej voser?“

„Vole Džudo. Sem teď v jinym levelu. Tyhle kšefty už mám vychytaný.“

Moc jsem tomu nevěřil. Napil jsem se piva. Zapálil cigáro.

Nejsme s Korábem fanatici přes úklid. Ale zase se netopíme v merglích. Před svátkama každá kačka dobrá. Kurva, aby to nebyl voser. Odkejvli jsme to.

Druhej den jsme stepovali v Michli. S kýblem a hadrama. Jak nějaká dojebaná začínající úklidovka.

Otevřelo nám napomádovaný hovado. Gel na vlasy napatlanej snad až v podpaždí. Kretén nevídanej už od pohledu. Měli jsme se otočit a jít do hajzlu. Místo toho jsme vešli.

„Potřeboval bych to mládenci trochu vycídit. Už na to nestačím. Navíc mám teď před Vánoci spoustu rautů. Taky obden křtím. Prakticky se nezastavím. Naprosto ztahanej. Kácím se za bezvětří. Troska, co snad ani nejde slepit.“

Tyhle píčoviny blil deset minut v kuse. Pak si vzal cosi, čemu říkal převlečník, a že večer přijde. Do tý doby ať bejvák svítí jak kulky bernský salašnický feny. Byl to umělec a inteligent k tomu.

Ten byt měl tři cimry. Stropy vysoko, že skoro nebyly vidět. Stovky a tisíce obrázků a serepetiček a píčovinek a přehozů a deček a taburetků a komodek a všeho.

Všechno od prachu. Okna zalepený. Parapety umolousaný. Koberce zašlý a dlažba upatlaná. Koupelna zkamenělá. Kuchyň, jak kdybyste ji vymáchali ve friťáku.

Sedm hodin očistce. Bez přestávky.

„Vole Džudo, vidíš toho zmrda?“

Koráb se motal okolo zašlý porculánový sochy. Byla mu asi do pasu. Moh to bejt jezdec na koni, ale taky to moh bejt sedící tanečník. Těžko říct. Koráb ho chtěl oprášit a nevěděl, z který strany začít.

„Toho se prosím nedotýkejte. To je Uhrančivý mandarín. Dynastie, kterou prakticky nikdo nezná. Penězi neohodnotitelné.“

Model se rozhlíd kolem.

„Fajn chlapci. Takhle jsem si to nějak představoval.“

Byli jsme s Korábem rádi. Už jsme toho měli tak akorát. Naval chlapče prachy a mažem na Závist.

„Co já bych vám jen...“

Nešpekuluj, debile. Vytáhni šrajtofli a pochlap se.

Šáh do kapsy převlečníku. Rozzářila se mu tvář. Vytáh sáček.

„Mám tu z rautu vanilkový rohlíčky. Čerstvý. Si dáte. Vemte si je všechny. Fakt ste se vytáhli.“

Líbilo se mi, že je Koráb takovej rozvážnej. Že není zbrklej. Takže mu ji nenatáh. Udělal dva kroky. Jen tak lehce praštil modela zespoda do dlaně. Sáček s rohlíčkama u stropu.

Pak se otočil. Jeden rychlej půlkrok. Další krok dlouhej. Pak procítěnej kop. Mandarínovi ulítla hlava. Trup se ani nehnul.

„Pičo. Ani tu tlamu neotvírej.“

Držel jsem ukazovák těsně před xichtem modela. Chtěl začít ječet. Bylo to na něm vidět. Neřek ani slovo.

„Tak je to správný.“

Vzal jsem torzo mandarína a jebnul s ním o zeď. Tyhle puzle pudou složit dost blbě.

Šli jsme s Korábem na Závist. Ať žijou svátky. Ježíšku, polib si prdel. Umotal jsem si brko.

Srát na to.

4. kapitola

„Kdysi sem chodil nějakej Tašunka. Ty ho nemůžeš pamatovat. Nebyls ještě na světě. Jediná nevinná oběť Sametový revoluce, kterou znám.“

Stál jsem na výčepu na Závisti. Vedle mě starej Holoubek. Pamětník všeho, co se v Nuslích šustlo.

Napil jsem se piva. Čekal jsem, co z něj vypadne dál.

„Tašunka byl skvělej. Miloval Indiány. Moc. Maye znal nazpaměť. Děsně chtěl, aby mu lidi říkali Vinnetou. Nikdy to ale neřek nahlas. Přišlo mu, že tak ušlechtilý jméno si nezaslouží.“

Dopili jsme pivo. Zároveň. Dali si další.

„Vole Džudo. Když si na něj vzpomenu, tak bych fakt brečel.“

Holoubek vytáh cigáro z krabičky. Připálil jsem mu.“

„V obyváku měl postavený tee-pee. Tam vždycky přes den seděl. Jednou si tam nalitej rozdělal oheň. Tenkrát měli hasiči cvičení. Pak, když dal byt zase do pucu a ušil nový týpí, si pořídil táborák na elektriku. Proč vyhořet dvakrát, že. Byl moudrej.“

Pomyslel jsem si, že to musel bejt dobrej magor.

„Ani hovno, Džudo. Žádnej magor. Fakt skvělej chlap. Dyť vo co kurva de. Každej jsme nějak ujetej.“

To jo. Třeba Tráva je ujetej do konopí. Já sice taky, ale ne tolik.

„Vole Džudo. Tašunka by brko do huby nevzal. Kouřil dýmku míru. Cpal do ní Tarase Bulbu. Smrdělo to u něj jak v kotelně.“

To jsem si docela doved představit. Ve vyhořelým bytě hulit Tarase muselo bejt mocný.

„Bylo, Džudo. A mocnej byl i Tašunka. Sbíral léčivý byliny. Indiánský. Chodil pro ně v noci k Botiči. Vařil z nich čaje. Silný. Co tě posílej. Rozumíš?“

Tomu jsem docela rozuměl. Posilující čaje jsou fajn. Pokud se po nich neposerete.

„No, s tímhle byl Džudo docela problém. Ne každej je snes. Myslím ty čaje. Posral se každej druhej, co si pamatuju.“

Tašunka si asi nadělal dost nepřátel.

„Ani omylem, Džudo. Každýmu vysvětlil, že z něj vystřelil Zlej duch.“

Jo. Zlej duch. Kterej pod váma rozseká porculán napadrť.

„Vole Džudo. Nedělej si z toho prdel. Tašunka byl formát. Každýmu zmrdovi schopnej vodpustit. Rozumíš? I nepřítel byl pro něj přítel. Kurva. Pravej Indián. Fakt, pravej Indián.“

Čekal jsem, jak celá tahle adorace skončí. Ťukli jsme si. Napili se.

„Pak přišel Listopad. Ve vzduchu svoboda. Tašunka zářil jak zapadající slunce nad prérií. Aspoň mi to tak přišlo. I když sem nikdy prérii neviděl.“

Připálil jsem Holoubkovi další cigáro. Taky jsem si zapálil.

„Tašunka se už viděl v Americe. Chtěl tam vodletět a zůstat. Bejt mezi Indiánama. Splněnej životní sen. Den před vodletem ho pozvali na mítink. Jako řečníka. Jako znalce západní kultury. Debilové zasraný.“

Dopili jsme pivo a dali si další.

„Vylez na pódium postavený na Synkáči. Vidím to jako teď. Vodrhnul si z vočí skalp. Naklonil se k mikrofonu. Pak řek, že je dojatej. Že mu všichni, co tam stojej, připadaj skvělý. Že je mu s nima moc dobře. Že mu přijde, jak kdyby byl mezi rudochama.“

Típnul jsem cigáro.

„Nějakej zmrd ho trefil dlažkou do hlavy. Zemřel ve špitále. Ani ty svý zasraný Indiány neviděl.“

Dopil jsem pivo a objednal nám rumy. Vypili jsme je. Holoubek objednal další.

Tyhle věci by se stávat neměly. Akorát že se stávaj.

Srát na to.

5. kapitola

„Vole Džudo. Kasalka mě fakt miluje.“

Stál jsem na výčepu Na Závisti. Vedle mě Ikona.

Ikona byl skvělej. Seschlej a nepohyblivej. Možná proto se stylizoval do role akčního hrdiny.

„Vole Džudo. Když na to přijde, uběhnu mnohem dál, než před dvaceti lety.“

Tohle docela sedělo. Akorát že to doběhnutí dál mu trvalo asi o týden dýl.

„Si vůl, Džudo. Fakt si vůl. Nejde o čas. De vo princip.“

Jasně. Vyšší princip. Nejlíp mravní.

„Na to ti seru, Džudo. A Kasalka mě fakt miluje. To ti můžu dát voštemplovaný.“

Kasalka byla cukrářka. Píchala si inzulín a prodávala domácí kremrole. Nebyla moc vysoká. Přesto vážila tolik, že dokázala cokoliv rozsednout.

„Vole Džudo. To je ženská. Fortelná. Neznám židli, která by před ní nesklopila uši.“

Ikona se v ní shlížel. Miloval ji. Z dálky. Platonicky. Silně. Bez zakolísání. Oddaně. Odevzdaně. Ztraceně.

Kasalka měla psa. Mastifa. Říkala mu František. Možná neměl metrák, ale moc mu do něj nescházelo. Obrovskej čokl. Dobromyslnej. Hravej. Přátelskej.

Ikona si dal další pivo. Připálil jsem mu cigaretu.

„Vole Džudo. Kasalka jede na dovču.“

Jasně. Co by nejela. Kremrole vždycky nesly.

„Nevim, kolik nesou kremrole. Ale prostě jede. Dala mi Františka na hlídání. Rozumíš? Sme v novým levelu. Důvěra. Dá mi na starost někoho, koho miluje víc, než sebe sama.“

Přišlo mi to trochu melodramtický. Nekomentoval jsem to. Bylo mi po tom hovno.

„Budem si s Františkem rozumět. Budem jak jeden. Já a von. Jedna bytost. Kurva Džudo, já sem ti fakt šťastnej.“

Ikona se kejval na výčepu. Z každýho póru mu tryskal vodotrysk štěstí. Nechtěl jsem mu to kazit. Cejtil jsem ale, že se na obzoru vrtí docela slušnej voser.

„Pozejtří ráno Kasalka odjíždí. Pozejtří odpo dem s Františkem ven. Chápeš? Dva chlapi si dou užít.“

Jasně. Dva chlapi si jdou užít. U toho snad ani nemusím bejt.

„Vole Džudo. U toho bejt musíš. Bude to skvělý.“

Ikona dopil a odpotácel se. Šťastnej a spokojenej. Splněnej životní sen.

Moc se mi nechtělo. Ale nedalo mi to. Pozejtří jsem byl před Závistí. Půllitr v ruce. V druhý cigáro. Zpoza rohu vyšel Ikona. Na vodítku František.

Těžko říct, kdo z nich byl větší. Na kila ale ved Franta.

„Vole Džudo. Rád tě vidím. Jak je?“

Chtěl jsem odpovědět, že mám smůlu v patách, ale spolk jsem to. Pokynul jsem těm dvěma půllitrem. Napil jsem se.

Z průjezdu pod Závistí vyběhla kočka. Běhaj tady furt. Bezmyšlenkovitě. Dokola. Chaoticky.

Tahle vyběhla cílevědomě. Srala si to přes koleje do Kloboučnický. Asi tam měla nějakej záskok.

Bylo to jak z přiblblýho filmu. František se nahrbil a začal ji stíhat. Ikona se zapřel patama. Asi na desetinu vteřiny. Pak se položil a plachtil.

František ho otlouk o všechno, co jim stálo v cestě. Protáh ho pod lavičkou. Přehoup přes zábradlí.

Ikona se držel vodítka. Křečovitě. V Kloboučnický se pustil. Vyděšená kočka zmizela v kanále. František ho chvíli očuchával. Pak se vrátil. Oblíz Ikonův obličej. Pak si vedle něj leh.

Ikona měl xicht od krve. Akorát uprostřed měl od Františkova jazyka bílej pruh. Stál jsem s ostatníma okolo něj.

Ikona pomrkával. Pak stočil oči mým směrem. Zaostřil.

„Vole Džudo. Někdy někoho milovat je dost těžký.“

Skoro jsem ty slova neslyšel. Ale rozuměl jsem jim. Rozuměl jsem jim moc.

Jo. Někdy někoho milovat je o život.

Srát na to.

6. kapitola

Stál jsem s Korábem na výčepu Na Závisti. Byli jsme tam chvilku. První pivo. Otevřely se dveře a vešel messenger. Dal výčepákovi obálku. Nechal si něco podepsat a vypad.

Vzpomněl jsem si v tu chvíli na Trávu. Nešlo si na něj nevzpomenout. Jako si nejde nevzpomenout na poslední zemětřesení.

Tráva toho zkoušel hodně. Nikdy nepatřil k odevzdanejm. Vždycky si chtěl prachy vydělat. Ne pučit. Akorát že to vždycky dopadlo trochu jinak, než zamejšlel. Kdysi byl Tráva za messengera. Necelej den.

„Vole Džudo. Vzali mě. Kurva, co by taky nevzali. Prahu mám v malíku. Ty zkratky, co znám já, nezná nikdo. To mi kurva Džudo věř.“

Nastoupil v pondělí ráno. Vyfasoval brašnu a vysílačku. Stanoviště u Myslbeka na Příkopech. První kšeft z Kotvy na Arkády.

„Vole Džudo. Kšeft jak malina. Sjel sem na Národní, chyt se vosumnáctky a nechal se vytáhnout až pod Arkády.“

„Vosumnáctka jede z Národní nahoru nejmíň půl hoďky. Nebyls pomalej?“

„Jaký kurva pomalej? Měl jsem čas dobrej. Džudo, neser mě. Nevez sem vlašskej salát. Posraný lejstro se nemá jak zkazit.“

Byl jsem zticha. Pak z Trávy vylezlo, že dostal pojeb. Že se nemá flákat. Jinak že končí.

„Kurva Džudo. To se mě fakt dotklo. Prej že se flákám. To je, jak kdyby se někdo navez do mý mladší ségry. Kterou nemám. Nasral sem se, Džudo. Jak dojebanej vylitej brigadýr. Přesně tak sem se nasral.“

Další kšeft měl z Kongresáku na Vyšáku. Odvízt cosi na Václavák.

„Vole Džudo. Nejlepší to je po Nuseláku. Prosereš si to okolo Pavláku a spadneš na Vencla. Vole Džudo. Otázka tří minut. I s pauzou na sváču.“

V Kongresáku dostal tlustou obálku plnou lejster. Vyběh ven. Sed na kolo. Umotal si brko, Zapálil. Vyrazil.

„Vole Džudo. Seru si to po lávce přes magistrálu. Nepojedu do hajzlu v protisměru. I když jako messenger můžu. Nuselák do města ucpanej jak vana starýho Klouzka. Totál. Tam by se neprosmyk ani Jerry. Kurva. Co teď.“

Jinej by se asi snažil jet po chodníku, kterej Nuselák lemuje, ale Tráva byl v jiným levelu. Chodník mu přišel moc ponižující. Zabafal z brka a sjel do metra.

Na Vyšáku je metro povrchový. Nedostáváte se k němu přes jezdící schody. Tráva tam najel jak plochodrážní jezdec.

„Měl jsem kliku, Džudo. Zrovna se rozjížděla souprava. Moh jsem jet za ní. Jinak bych byl v hajzlu. V tunelu je tma jak v prdeli. Možná i větší. Na kole světlo nemám. Je vodlehčený. Chápeš? Kvůli rychlosti.“

Tráva slít z nástupiště mezi koleje a sral si to za posledním vagónem. Viděl jen koncový červený světla. V hubě mu zářil rudej oharek brka.

„Vole Džudo. Ty debilové nechali mezi pražcema nějaký dojebaný jámy. Sem si málem vyrazil brko z tlamy. Taky kolo dostalo zabrat.“

Dojel na Pavlák. V těsným závěsu za posledním vagónem.

„Kurva Džudo. Fakt sem toho měl plný brejle. Znáš mě. Vydržím dost. Ale řeknu ti jedno. To dojebaný metro vydrží víc.“

Vytáh kolo z kolejiště a nacpal se do vagónu. Že se nechá na Muzeum dovízt.

„Vole Džudo. Vylezu ti na Muzeu a už tam na mě čekali. Kreténi. Jak kdybych byl nějakej lump. Típ jsem brko, sed sem na kolo a vykličkoval sem je.“

Tráva se dostal na povrch. Zastavil na Václaváku pod koněm a obhlíd situaci.

Vypadalo to na slušný manévry. Na Václavák se stahovaly posily z celýho Středočeskýho kraje.

„Vole Džudo. Tam nebylo pro samý cajty k hnutí. Kurva. Sedmnáctej listopad z5.“

Tráva se měl dostat do Luxoru. Luxor je na Václaváku po pravý straně od koně. Kousek nad Jindřišskou.

„Kurva Džudo. Bylo mi jasný, že mám jenom jeden pokus. Repete se nekoná. Vítězství nebo smrt. Znáš to. Rozjel jsem to středem. Pak sem přeskočil na ulici. Před Luxorem jich byla halda. Vběhli mi do cesty. Za mnou dav dalších. Vysportovaný cajti. Bych se posral.“

Tráva se rozjel, co to dalo. Před Luxorem seskočil z kola.

„Vole Džudo. Možná měli fyzičku, ale jinak nic moc. Furt šli po kolu, i když už sem na něm neseděl.“

Tráva se dostal na chodník. Vpad do Luxoru. Pak mu konečně podrazili nohy.

„Vole Džudo. Leželi na mě jak hromádka neštěstí. Mě to ale bylo u prdele. Zásilku sem doručil. Vo to de, Džudo. Vodvíst svoji práci. Vo nic jinýho.“

Vedení Messengeru to vidělo jinak. Doteď chtěj po Trávovi prachy za pošramocenou pověst.

Někdy se jeden nezavděčí, ani kdyby se posral. Dal jsem si další.

Srát na to.

7. kapitola

„Ty krávo, Džudo, já tě fakt žeru.“

Koukal jsem na starýho Králíka, jak se potácí na výčepu Na Závisti. Z levýho koutku mu vytejkala nezmeliorovaná slina. Měl jsem ho rád, i když většina o něm mluvila jako o otravným zmrdovi.

Kdysi měl firmu. Stavební dříví. Docela mu to šlapalo. Pak mu nezaplatili pár faktur. Z kterejch měl odvíst DPH. Akorát že se blbě odvádí cokoliv z něčeho, co k vám nikdy nedorazilo.

Firma šla do hajzlu a Králík s ní. Nejdřív to nes dost těžce, ale s přibývající závislostí na chlastu mu to míň a míň trápilo mozek. Nezůstalo mu nic, mimo podnikatelskejch vizí. Mimo spřádání plánů. Nikdy nezrealizovanejch plánů.

„Sjedem Botič, Džudo. Bude to velký.“

Jasně, sjedem Botič. Ne že by tu netek. Celý Nusle jsou omotaný kolem Botiče. Omotaný kolem potoka, kterej se chvíli vyvaluje na sluníčku, aby pak zmizel v temným a mrazivým podzemí.

„Uděláme neckyádu, Džudo. Stánky a lidi a prdel a vejvar. Vole. Tohle by nás mohlo vodrazit vod dna.“

Jestli nás to někam vodrazí, tak akorát do prdele. Nechtěl jsem ale Králíkovi kazit radost. Ten, když viděl, že neprotestuju, tak si ze samý radosti na mě dal před odchodem tři piva.

Neckyáda ani nezačala a už jsem v mínusu. Fakt dobrý.

Tři dny jsem Králíka neviděl. Pak jsme se zase potkali. Na Závisti. Bylo před zavíračkou a Králík byl totálně mimo.

„Džudo, my to dáme. Kurva. Dáme. Teď o víkendu. Bude to fakt velký. Vejvar a všechno.“

Dejchal na mě zelenou a prošlý fazole a voči se mu leskly víc než koule jakýhokoliv vypucovanýho psa.

„Ty bejku, neckyáda. Králíkova neckyáda. Potomci se zeserou. Tradice. Tady kurva začíná něco mocnýho.“

Chvíli se kejval a pak si ustlal vedle bedny. Drcnul do ní. Maník, co si zrovna vyhrával na spokojený stáří se přehmát a prosral čtyři švestky. Chtěl si Králíka podat.

Poslal jsem ho do hajzlu. Na Králíka šahat nenechám. Týpek měl chvíli kecy, ale pak toho nechal.

Tihle sráči maj děsně vyvinutej cit. Neomylně poznaj, kdo se před nima zesere, a kdo by do toho šel. Oni by nešli do ničeho. Nikdy a za nikoho. Jsou to sráči.

V sobotu ráno jsem byl u Botiče. Stál jsem na mostě u Kapitulský a koukal, kde je Králík. Dorazil.

Měl necky, zašpuntovaný, měl takový ty plavky, co maj pruhy a kšandy a mával na mě.

„Neckyáda, Džudo. První ročník.“

Bylo mi ho líto. Moc líto. Vůbec neregistroval, že tam nikdo není. Žádný stánky, žádný davy lidí, žádnej vejvar, nic.

Pouze prázdno a pusto a beznaděj a kolem domy, z jejichž oken už kdysi dávno někdo neznámej vykřičel zoufalství svý i těch druhejch.

Nased do necek, odrazil od břehu a zmizel. Ani mi nezamával. Soustředěnej na to, co přijde.

Už jsem ho nikdy neviděl. A myslím, že už ho ani nikdy neuvidím. Netuším, jestli doplul tam, kam chtěl, ale doufám, že jo. Zasloužil si to. A jestli je někde pod hladinou, na furt a bez naděje, tak mu holt ten jeho poslední sen nevyšel.

Srát na to.

8. kapitola

„Ty se se mnou nebavíš?“

Seděl jsem opřenej o zeď baráku. Nade mnou stála Sára. Moje láska. Moje všechno. Stála rozkročená. Nasraná. Vytočená jak mixér.

„Tak kurva mluv. Vo co ti de?“

Chtěl jsem jí toho tolik říct. Jak je fajn a jak je krásná a jak je mi s ní děsně dobře. THC mi zaplavilo krevní řečiště. Mezi prsty jsem měl sežmoulanýho, doutnajícího jointa. Nedokázal jsem říct ani slovo.

„Ty seš fakt neuvěřitelnej debil. Zhulenej debil.“

Zhulenej jsem byl. To sedělo. Ale debil ne. To ani náhodou. Měl jsem připravenou celou haldu vět, co jsem jí chtěl říct. Vymazlený slova o životě a o vztazích a o tom, co všechno pro mne znamená.

Nadech jsem se a zkusil ze sebe dostat první z nich. Zvlád jsem akorát citoslovce, kterýmu jsem nerozuměl.

„Cože?“

Nezkoušel jsem to zopakovat. Seděl jsem na zemi a koukal na ni. Rezatý vlasy a pihy kolem nosu a zelený oči a rty. Nasraně sevřený, nádherný rty.

Ještě nedávno se jí pusa smála. Celej obličej se jí smál. Bylo to prima. Pak se to začalo srát.

„Pročs na ten pohřeb nešel?“

Chtěl jsem na něj jít. Přísahám. Chtěl jsem jít, protože když vám zemře někdo, o kom mluvíte jako o nejlepším kámošovi, je slušnost jít na pohřeb. Akorát že já to nedal.

„Víš, že sem tě fakt měla ráda?“

Proč ten minulej čas? Chtěl jsem se jí na to zeptat. Chtěl jsem zvednout ruku a cejtit její dlaň a chtěl jsem, aby si sedla vedle mne na zaplivanej chodník a děsně moc jsem jí toho chtěl říct. Nedokázal jsem pohnout rukou ani o milimetr. Nedokázal jsem ani potáhnout z jointa.

„Tak kurva něco řekni!“

Proč na mne křičí? Proč na mě křičíš, Sáro? Mě to fakt mrzí. Mě to sere. Nedal jsem to, no. Nechtěl jsem, aby mi tekly slzy před cizejma lidma. Nejsem sráč, co dává najevo žal a smutek.

„Seš normální sráč, Džudo. A já tě fakt měla ráda.“

Tak dobře. Jsem sráč. Ale proč zase ten minulej čas? Děje se něco, o čem nevím?“

„Končím s tebou. Já už na to nemám. Na ty tvoje stavy, nálady, na ty tvý kecy vo tom, co bude. Je konec, Džudo.“

Takže se něco děje. Sára mi mizí. Hrdlem se mi valil vzlyk, ale nedostal se přes strnulý krční svaly. Ucpal mi průdušnici a já nemoh dejchat.

„A já tě ty debile měla fakt ráda.“

Odcházela a její dlouhý nohy se zlostně míjely. Koukal jsem, jak se mi vzdaluje. Chtěl jsem na ni zavolat, ale nedostal jsem ze sebe ani slovo.

Seděl jsem opřenej o zeď a z levýho oka mi vytekla slza. Sjížděla po tváři, horká a osamocená, a když se mi dostala ke rtům, s vypětím všech sil jsem vystrčil jazyk a slíz jsem ji. Nebrečím na veřejnosti. Nikdy.

Srát na to.

9. kapitola

„Vole Džudo Pičo, led sem neviděl vod zimy.“

Výčepák Papoušek na mne koukal a mnul si obočí. Vždycky si mnul obočí, když měl pocit, že se ho někdo zeptal na naprostou hovadinu. Taky mi vždycky říkal Vole Džudo Pičo a já jsem z té záplavy jmen měl pocit, že jsem něco jako šlechtic. Vznešenej původ a všechno kolem.

Chtěl jsem střik a chtěl jsem, aby měl okolo nuly. Venku byly tropický vedra. Na Tetíně bylo ještě o něco víc. Na Závisti bylo zavřeno a Tetín byl nejblíž. Teda, blíž byla cukrárna Charlie, ale nejsem ještě ve věku, abych žral rakvičky a nenápadně do sebe cpal prostenal.

„Hele, že seš to ty, tak jo. Vyjímečně. Sleduj.“

Sáhnul pod pult do mrazáku a vytáh zmraženej hrášek. Hodil mi do střiku tři kuličky.

„Máš to i s vitamínama, Vole Džudo Pičo. A studený jak zmrzlej lední medvěd. Nebo jak hovno, to vyjde nastejno.“ Zasmál se.

Papoušek se civilním jménem jmenoval Novák. Všední jméno, že všednější bejt nemůže. Kdysi choval papoušky.

Měl voliéry kousek od Kloboučnický a obrat a zákazníky a žil si spokojenej život.

Papoušci se množili a dělali svýmu majiteli radost.

Pak ten blb odjel na dovolenou a celej chov svěřil jednomu kámošovi. Takovýmu tomu, co si ho uděláte v hospodě u sedmýho rumu. Kterej je s váma, pokud máte prachy. Kterej vám drží palec, když na vás může lejt.

„Vole Džudo Pičo, jestli někdo udělal někdy nějakou životní chybu, tak jsem to byl já. Že já toho mamrda dřív neuškrtil.“

Kamarád se k němu nastěhoval. O papoušky v klecích se staral dva dny. Třetí den se sjel nadoraz. Úplně.

„Víš co ten debil dělal předtím? Než jsem ho poznal?“

Věděl jsem to. Stejně jako všichni ostatní.

„Vycpával ptáky, Vole Džudo Pičo. Vycpával posraný ptáky. Ale ne někde úchylákům v sexshopu. Normální krásný a barevný a moudrý ptáky. Vycpal i ty moje mluvící. Ty krávo, to snad ani nejde pobrat.“

Ten jeho kamarád se sjel a vzpomněl si na to, čím byl původně. Papoušek se vrátil vopálenej a plnej energie a pět minut po tom, co vkročil domů, pro něj přijela rychlá. Během těch pěti minut toho stih hodně. Mimo jiné kámoše skoro přizabil. Ta rychlá nakonec odvezla jeho, protože se felčarovi zdálo, že infarkt jde spíš přežít.

„Vole Džudo Pičo, ve všech těch krásnejch tvorech byly piliny. Dokážeš to pochopit?“

Koukal jsem na Papouška a bylo mi ho líto. Jako je mi líto všech, co se jim život zesere. Co se jim život zesere ne vlastní vinou.

Papoušek dostal dva roky za ublížení na zdraví. Vypadalo to na víc, ale soudce byl shovívavej. Asi byl taky přes ptáky.

Papoušek sáh znova do mrazáku a vytáh zpola plnej igeliťák se zmrzlým hráškem.

„Hele, vem si ho.“

„Proč?“

„Zejtra mám nástup. Už je mi k hovnu. Stejně jako spousta dalších věcí.“

Díval jsem se do země a nevěděl, co říct. Netušil jsem, co se říká někomu, kdo si jde sednout na dva roky jen kvůli tomu, že narazil na debila.

„Neříkej nic, Vole Džudo Pičo. Vůbec nic neříkej. Radši mi drž palec. Jo?“

„Palec?“

„Jasně, že palec. Prej si můžu vzít na celu něco osobního. Vybral jsem si toho nejhezčího. Živý zvířata prej bejt v lapáku nemůžou. Ale tenhle je vycpanej. Ten by moh projít.“

Papoušek se usmíval. Usmíval jsem se s ním. I když to k smíchu nebylo.

Srát na to.

10. kapitola

Klopýtal jsem po chodníku a odrážel se ramenem od zdi. Potácel jsem se a motal a triko se Sidem Viciousem jsem měl mokrý od slin.

Sid Vicious byl fajn. Zamáz to ve správným věku, takže je z něj ikona. Ikona punku. I když uměl hovno. Akorát že vypadal jak ztělesnění všeho, co punk symbolizuje. A taky se tak choval.

Narazil jsem si rameno o poštovní schránku. Proč je kurva nemůžou pověsit vejš? Aspoň do dvou metrů? Bych pod nima prošel. V klidu a bez bolesti. Proč musej poštovní schránky bolet?

Karas mi dal recept. Potřeboval inzulín. Nohy amputovaný a vozejk s ulomeným kolečkem. Pojišťovny občas koukaj jinam, když maj platit.

Recept jsem měl v kapse a po cestě do lékárny jsem se stavil Na Závisti. Jedno malý. Minutová záležitost. Tráva mi nabíd jointa. Potáh jsem si dřív, než mi došlo, že mě to sestřelí.

Tráva si nevybíral, co hulí. Bylo mu to jedno. Dokázal si celej večer připalovat jedno brko vod druhýho. A furt stál a nepadal. Furt fungoval. Asi proto se mu říkalo Tráva.

Dovrávoral jsem do lékárny. Nebylo to daleko. Fronta nulová, takže jsem si neustlal. Opřel jsem se o pult a podal lékárnici recept. Dostal jsem inzulín a vyšel ven. Jak nějakej zkurvenej pobožnej střelec.

Rozkoplý dveře a smrtelně zraněnej, vrávorající pistolník. Chodník se mi před očima kroutil jak zlenivělá zmije.

Narážel jsem do zdi. Rameno jedna velká unavená rána. Taková, co sice bolí, ale nedělá vám starosti. Co je obnažená a citlivá, ale je to citlivost, kterou někdo utlumil. Kterou někdo permanentně zaříkává.

Voodoo, pičo. Uááááá.

Maminka, utahaná a bez budoucnosti, tlačila kočárek. Držely se ho dvě další děti. Sice moc chodit neuměly, ale učily se. Nohy se mi přeskupily jejich směrem.

Viděl jsem to jak zpomalenej film, kterej se teprv bude promítat. Viděl jsem, jak padám na kočárek, jak to malý děcko v něm usazený letí ven, jak se ho zoufalá a zdevastovaná matka snaží chytit, jak to ti dva po stranách s prsty v puse nevěřícně sledujou, jak se sype nákup, uloženej dole v košíku.

Padl jsem na kolena. Bolest mi vystřelila až někam nad mozek. Chvíli kroužila, chvíli přemejšlela, jestli mi to nandá, ale pak mávla rukou a odtáhla někam do hajzlu.

Klečel jsem. Maminka mne objela. Na okamžik jsem viděl její oči, který se mne dotkly. Žádné odsouzení v nich nebylo. Jen smutek. Pak jsem se převalil na bok.

Chtěl jsem se zvednout, chtěl jsem jít dál, ale nešlo to. Chodník mě k sobě přilepil. Držel mě v náruči a sliboval, že se o mne postará.

Chtělo se mi spát.

Propadal jsem se do snu. Do zapomnění. Do nicoty. Do země, kde je všechno tak, jak má bejt.

Karas. To jméno mi běželo hlavou ve smyčce. Karas a jeho zmizelý nohy a vozejk, co nejezdí. Karas, co čeká, až mu zhulenej Džudo přiveze vstupenku do dalšího dne.

Zved jsem se. Bylo to to nejtěžší, co jsem kdy udělal. Zved jsem se a šel. Narážel jsem do všeho, co mi Osud postavil do cesty. Narážel jsem, bolelo to, ale nevšímal jsem si toho.

Dal jsem Karasovi inzulín. Pak jsem si ustlal na rohožce před vchodovejma dveřma. Karas na mne koukal. Neviděl jsem v jeho pohledu výčitku. Opovržení. Nesouhlas.

Viděl jsem unavenej pohled unavenýho člověka. Pohled, kterej nezapomenete do konce života. Ležel jsem na rohožce. Pak jsem zavřel oči.

Srát na to.

11. kapitola

„Ty vole Džudo, Tamara rodí.“

Koukal jsem na Slimáka a netušil, o čem kurva mluví. Kymácel jsem se na výčepu Na Závisti a měl pocit, že sebou za chvíli fláknu.

„Tamara rodí, Džudo. Přišla mi sms. Musím za ní jet. Budeš řídit.“

Slimák se asi posral. Byl jsem ve stavu, kdy bych neuřídil ani koloběžku. Svět byl rozhoupanej a já ho sotva vyrovnával.

„Jel bych sám, Džudo, ale mám podmínku. Papíry v čistírně. Dyť to víš. Nemůžu mít další voser, když jsem teď otcem.“

Slimák na mě koukal přes ty svý dna vod popelníků a hladil mě po rameni.

„Já to nedám.“

„Dáš, Džudo. Dyť je to jen kousek. Naberem ji a vodvezem do Podolí. Cak cak Džudo. Rychlá akce a potomek bude venku.“

Snažil jsem se najít větu, která by Slimáka někam vodstřelila, ale našel jsem akorát dvě zvětralý piva.

Jeli jsme pro Tamaru. Fabie z roku, kdy se ještě auta nedělaly. Nefungovalo tam nic. Včetně světel. Na druhým semaforu na nás mávli.

Klepeta a hlava na kapotě. Neměl jsem papíry, protože je na Závist nenosím. Odvezli mě domů. Nenašel jsem nic.

Jeli jsme na krev. Jeden policajt, asi že neměl vyplněnýho bobříka dobrejch činů, mi dal před ordinací jedno cigáro. Totál mě to sundalo.

V ordinaci čára. Skákal jsem kolem ní jak jojo. Pak mne zavezli do cely.

Mříže a mříže a mříže. Dřevěný lavice a žádnej polštář. Třináct hodin soukromýho rozjímání.

Pak mne odvezli na odběr DNA. Vodteď nesmím seknout ani vajgl na chodníku. Jsem zaznamenanej a voštemplovanej.

Kdybych kurva spoň někoho naboural.

Po patnácti hodinách se mnou sepsali protokol. Stokrát se ptali, proč jsem to udělal a já jim stokrát řek, že jsem to nechtěl. Pak jsem těch sto otázek a sto odpovědí podepsal.

Pustili mě. Byla noc z neděle na pondělí. Šel jsem z vyšehradský služebny, co je vedle Kongresovky. U Smrťáka zavřeno a na chodníku nikdo.

Šel jsem a doufal, že Tamara a malej je v pořádku.

„Ty vole Džudo, planej poplach. Ta kráva sežrala prošlý fazole. Sem se hodinu řezal. Takovouhle prdel nevymyslíš.“

Slimák se tlemil jak idiot a z nosu mu vykukoval holub. Zarazil jsem ho zpátky. Sbalenou dlaní.

Holubi by neměli vykukovat. Není to hezký. Stejně jako podmínka osm měsíců na dva roky. Obojí mě sere. Neuvěřitelně.

Slimák se držel za frňák. Ohnutej v pase. Celej jeho postoj mi přišel takovej ublíženej. Přišlo mi to trochu divný, a trochu správný. Nevyznal jsem se v tom.

Srát na to.

12. kapitola

„Hele vole Džudo, měl bych pro tebe kšeft.“

Rákos si pohladil klopy růžovýho saka. Už čtrnáct dní byl podnikatel. Kravata a polobotky a kalhoty s několika puky. A to růžový sako. Jedině dredy, kterejch se nedokázal vzdát a vykérovaný heslo „Punk is not dead“ na hřbetě levý ruky prozrazovaly, že ještě před dvěma tejdny byl normální.

„Fakt dobrej kšeft.“

Ráno jsem se dokonale rozstřelil, protože mi Tráva nechal novej matroš. Ještě teď odpoledne jsem cejtil, jak to skvěle doznívá. Byl jsem naladěnej jak koncertní harfa. Přístupnej všemu.

„Vo co de?“

„Prodávám pračky, vole.“

Začal jsem se tlemit. Představa, jak Rákos veze na rudlíku pračku a snaží se ji někomu vnutit, byla kouzelná.

„Netlem se, pičo. Tohle je budoucnost.“

„Jo?“

„Kurva. Doteď se dávalo prádlo do pračky. Teď dáš pračku do prádla. Pokrok. Neuvěřitelnej pokrok.“

Tenhle slogan jsem slyšel v nějaký idiotský reklamě. Rozesmál jsem se ještě víc.

„Seš fakt piča, Džudo. Prodáš jich deset a máš na nájem. Vo to de, vole. Bejt na svejch nohách. Nebejt závislej. Řídit si svůj život. Držet Osud pod krkem. Pořádně ho podusit.“

Placení nájmu mě strašilo furt. Nekonečnej příběh. Unavenej Falco u prázdný misky na žrádlo. Kejv jsem na to.

Zazvonil jsem u Matouškový. Bydlela v Jivenský, kousek od Závisti. Otevřela mi a pozvala dál. Byla hodná a stará a furt si chtěla s někým povídat. Přetrpěl jsem její tříhodinovej monolog a prodal jí jednu NASA kouli. Co má vyprat i to, co se teprv ušpiní. Jen to mrdnete do necek.

„Seš dobrej, Džudo. Ale musíš přidat. Jedem na objem. Musíš na sobě zamakat. Jako já.“

Rákos si utřel holuba. Pak si na stole rozložil Hospodářský noviny a hledal sportovní rubriku. Koukal jsem na něj, upíjel z půllitru a měl pocit, že se dostávám někam vejš.

Ten novej matroš vod Trávy byl fakt mocnej. Vůbec mi nedocházelo, do čeho jsem se zas nasral.

Obvolal jsem pár lidí. Každej mi řek to samý. Že zrovna včera pral. Že až bude zas prát, tak že se mi ozve. Mělo mě to trknout, ale netrklo mě nic. Naopak jsem si myslel, že se byznys děsně hejbe. Pořídil jsem si diář. Byl sice loňskej, takže datumy nehrály s dnama, ale zase byl levnej. Kreslil jsem si do něj kosočtverce.

„Sháněla tě tady Matoušková.“

Výčepák mi dones pivo. Koukal na mě trochu vyčítavě. Matoušková byla jeho sousedka.

„Co chtěla?“

„Má něco s pračkou.“

Seděl jsem u Matouškový a snažil se potlačit narůstající paniku. Koukal jsem na prostěradla a povlečení. Bylo modrý, s takovým drobným cibulovým vzorem. S tkaničkama, který se zavazujou, aby vám nevypadla peřina.

Ve všem byly díry. Velký jak dětská hlava. Velký jak ta dojebaná pračka. Kulatý díry do jinýho Vesmíru.

„Možná jsem tam měla dát vodu?“

Tupě jsem přikejv. Asi jo. Možná by pak program „Vyvařit“ proběh v pohodě. Takhle se ten nesmysl rožhavil jak meteorit.

Dohod jsem se s Matouškovou na splátkách. Pak jsem vypad.

Šel jsem po chodníku a ani jsem neměl chuť na jointa. Neměl jsem chuť na nic. Akorát, měl bych si promluvit s Rákosem. Nahlas. Nebo možná ne. Nevím.

Srát na to.

13. kapitola

„Džudo, můžeme se potkat?“

Volala Sylva. Bydlela v Družstevní. Kousek od Kloboučnický. Stejně stará jako já. Znali jsme se od školky. Byla pro mě něco jako nevlastní sestra.

„Já už to s tím zmrdem nedám.“

Pila vodku s redbullem. Sluneční brejle se marně snažily skrejt monokl, co měla pod levým okem.

„Já si to s ním vyříkám.“

„Seš hodnej. By tě ale přizabil, Džudo.“

Hulk, co s ním Sylva žila, byl fakt velkej. Ale zase, když by mě zrušil, tak by si šel sednout a byl by od něj klid.

„Hele, já to zkusím. Dyť ho znám pomalu stejně dlouho jako tebe. Možná se nasere. Víc ne.“

„Džudo, jestli se ti něco stane …“

Sundala si sluneční brejle a monokl vykouk na světlo. Fia-lovej a modrej a trochu starorůžovej. Bylo rozhodnuto.

Stál jsem proti Hulkovi. Debilnější místo jsem si nemoh vybrat. Průjezd naproti Závisti. Kdysi červenej. Pak si ho všim nějakej začínající sprejer. Teď byl hnědej. Jako hovno.

Zahlíd jsem, jak tam Hulk stojí. Mobil u ucha, cigáro v ruce. Velkej jak přístavní jeřáb. A taky tak silnej. Přešel jsem ulici a vešel do průjezdu.

„Chceš něco, Džudo?“

„Jo. Aby ses už na to vysral.“

„Hustý kecy, Džudo.“ Hulk přimhouřil oči a zastrčil mobil do kapsy. „Na co se mám vysrat? Na tvou hlavu?“ Rozesmál se.

„Vyser se na Sylvu, ty debile. Ženský mlátí akorát sráč.“

Ani jsem nepostřeh, odkud přiletěla. Ležel jsem na zemi a snažil se zvednout. V puse takovou divnou chuť. Přejel jsem si jazykem po zubech. Držely. Hulk mě chytil za límec a postavil.

„Ještě něco mi chceš říct?“

Koukal jsem na Hulka. Svou misi jsem splnil. Řek jsem mu, co jsem měl. Akorát že to celý bylo takový divný. Takový na hovno. Bolela mě tlama a ničeho jsem nedosáh.

„Na Sylvu se vyser.“

Přitáh si mě k sobě.

„Nebo co?“

O hlavu větší, nepřemožitelnej, neporazitelnej Hulk. Co svý holce občas jednu přinejtuje. Co, jestli blbě odpovím, mě za chvíli zruší.

„Nebo nic, ty vylízanej čuráku.“

Nemoh jsem si pomoct. Věděl jsem, že to bude zlý, ale prostě jsem nemoh jinak. Hulkovi zasvítily oči a pustil se do mě.

Za tři dny jsem potkal Sylvu. Monokl jí zmizel. Napůl zahojenej, napůl skrytej pod vrstvou mejkapu. Podal jsem jí levou ruku. Pravou jsem měl zlomenou.

„Džudo, je mi to děsně líto. A … děsně si vážím toho, cos pro mě udělal. To by nedal nikdo.“

Koukal jsem na ni. Bylo fajn to slyšet. Že jsem se nenechal seřezat pro nic za nic. Že to mělo smysl.

„Už si byl u cajtů?“

„Zrovna tam du. Podepsat protokol a tak. Hulk bude mít trable. Takže ti dá pokoj.“

„Hele. Džudo … já vím, že to bude znít divně, ale nechoď tam. My jsme si to s Hulkem dost vyříkali. Všechno. My to ještě zkusíme. Víš?“

Zved jsem pohled někam nad její hlavu. Ve zlomené ruce mi poškubávalo. Sylva se ke mně naklonila a dala mi pusu na tvář.

„Jsi moc hodnej, Džudo. Mám tě moc ráda.“

Otočila se a šla. Otočil jsem se taky.

Přešel jsem ulici, chvíli váhal, ale pak otevřel dveře. Výčep Na Závisti byl osiřelej. To mi vyhovovalo. Nechtěl jsem si s nikým povídat. Chtěl jsem se zlejt. Do mrtva.

Poručil jsem si prvního panáka. Velkýho. Vypil jsem ho a dal si dalšího.

Srát na to.

14. kapitola

Stál jsem před antikvariátem. Ulice V Horkách. Vedle Kloboučnický. Někdy mi přijde, že všechno podstatný je vedle Kloboučnický. Vzal jsem za kliku a vstoupil.

„Hele, Džudo. Tebe bych tu nečekal.“

Starej Melantrich se narovnal. Asi se tak nejmenoval, ale co pamatuju, tak mu nikdo neřek jinak, než Melantrich. Jemu se to děsně líbilo.

„Melantrich z Aventina byl tiskař vod Pánaboha, Džudo. A nakladatel. Vydal Mattioliho Herbář. Fakt osvícenec.“

Věděl jsem, kdo byl Mattioli, akorát že z kytek se mi líbí jen jedna, takže mě jeho Herbář míjí. Vono totiž máloco jde hulit.

„Ty bys chtěl to místo?“

Přikejv jsem. Chtěl bych ho. Byl jsem dost v prdeli. S prachama a se vším. Potřeboval jsem nějakej pravidelnej přísun peněz. Jinak budu za tejden v hajzlu. Koukal jsem na Melantricha a snažil se mu vsugerovat, že já jsem ten pravej.

„Prodávat knížky není jen tak, Džudo. Lidi dnes knížky nekupujou. Spíš je chtěj prodat.“

Tyhle známý pravdy mě dostávaly. Jasně, že je doba na hovno. Lidi maj sotva na chlast. Na kulturu nezbejvá.

Doktor Halík, kterej už jen čeká, až zemře a zbylej čas vyplňuje procházkama Na Závist, musel nedávno prodat komplet Palackýho Dějiny národa českého. Dědilo se to u nich po generace. Tlustý starý knihy podepsaný samotným Palackým.

„Myslel jsem, že budu mít na pár nájmů, Džudo. Melantrich je zvážil a dal mi pětikilo. Je to dnes všechno nějaký vykloubený.“

Položil jsem ruku na starou pokladnu stojící na stole a nasadil prosebnej hlas.

„Já vím, že lidi málo utrácej za knížky. Ale já bych se snažil.“

Bylo mi ze sebe zle, že tak podlejzám.

„Snažil, snažil. To říkali všichni, co tu byli před tebou. Hele, já tě Džudo znám, ale fakt nevím. Ty prodeje váznou.“

Už mě začal srát. Proč do prdele hledá někoho na výpomoc, když pak má kecy jak nějakej přiblblej kolenovrt.

„Ale je fakt, že už toho tolik nezmůžu. Halík mi sem ve dvou dětskejch kočárcích přivez Palackýho a málem jsem to nedovlek na váhu. Těžký jak kráva, Džudo. Dal jsem mu za to pětikilo. Jen proto, že ho znám léta. Bude mi to tu ležet do soudnýho dne. Tohle celý je charita, Džudo.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Stál jsem a koukal do země a občas střelil pohledem po přecpanejch regálech. Byl jsem tam už asi hodinu a mimo nás dvou se nikdo další neobjevil. Kšefty fakt moc nešly.

„Hele, já to Džudo promyslím. Já vím, že knížky máš rád, ale tady to není vo nějaký lásce k papíru. Tady se musí vydělat. Jinak to jde ke dnu všechno.“

Kecy jak národohospodář. Pak mě propustil. Že mi večer dá Na Závisti vědět. Jestli se rozhod pro mě, nebo pro někoho jinýho.

Byl jsem napnutej. Ani jsem si nedal jointa. Jestli mě Melantrich nevezme, tak budu mít ulici na dosah.

„Co piješ, Džudo?“

„Pivo.“

Melantrich zalovil v kapse.

„Dej nám dva fernety.“

Výčepák nalil dva panáky a přistrčil je k Melantrichovi. Ten mi jeden podal.

„Tak na plodnou spolupráci, Džudo. Zejtra v deset se ukaž.“

Spadlo mi toho ze srdce spousta. Vypil jsem ferneta a vylovil z krabičky cigáro.

„Moc děkuju. Můžu se na něco zeptat?“

„Jasně.“

„Kolik se nás hlásilo? Myslím jako, z kolika ste vybíral?“

Melantrich se na mě podíval přivřenejma očima. Pak dopil poslední zbytek ferneta.

„Byls jedinej, Džudo. Vo takovouhle práci nikdo nestojí. Navíc za ty prachy, co můžu platit.“

Byl jsem rád, že jsem ten flek dostal, ale tohle mě trochu rozhodilo. Nepřipadal jsem si moc jako vítěz. Spíš jako nějakej dojebanej lůzr. Otočil jsem fernety.

Srát na to.

15. kapitola

„Těchhle škvárů tady mám plný regály.“

Melantrich mávnul rukou. Před ním stála Kráčmerka. S šátkem na hlavě, v květovanejch šatech a se síťovkou v ruce. V ní měla knížky.

„Tohle nikdo nečte. Pohádky teď nejedou. Nikoho nezajímaj. Bude mi to tu akorát ležet.“

Kráčmerka si kdysi chtěla přeorat život. Nastavit ho správným směrem. Nakoupila si před lety mimo vysavače s empétrojkou a dvouplotýnkovým vařičem – vše v jednom – i spoustu knih.

Myšlením k bohatství, Cesta ke štěstí dnes, Zítra a navždy, Astrální putování a podobný sračky.

„Já ti to řeknu na rovinu Josefko, tohle není ani na podpal. Lidi jsou dnes vysílený. Potřebujou oddech. Potřebujou vorazit. Nechtěj se nasrat nad píčovinama, který sou z jiný planety.“

Začala podnikat. Chodila po domech a nabízela bio kosmetiku. Co se dělala z uschlejch kytek, který sbíraly Děti země v gumovejch rukavicích na nespasenejch loukách.

Bio kosmetika netestovaná na zvířatech. Pokud tedy medvídka pandu nepovažujete za zvíře.

Když Kráčmerka zjistila, jak je to s těma krémama doopravdy, strávila nějakej čas ve stacionáři. Pak, když se vyklidnila, vrátila se zpátky ke kariéře pokladní v Normě.

Před rokem ji vyhodili. Stejně jako ostatní. Od té doby to tluče všelijak.

„Mně to tenkrát dost pomohlo.“

Hlas Kráčmerky skoro nebyl slyšet.

„Jasně, pomohlo. Neznám nikoho, kdo je na tom líp, než ty.“

Melantrich odevzdaně mávnul rukou. Měl už toho plný zuby. Ráno se hodinu štěkal s Lakatošem, kterej mu na dvoukoláku přivez stoh matematickejch, fyzikálních a chemickejch tabulek. Natíral radiátory v místní základce.

Melantrich málem podleh, protože Lakatoš byl děsně výřečnej. Pamatuju, že jednou mýmu kámošovi prodal jeho vlastní kolo. Sice jo, kámoš byl sestřelenej po skanku, ale stejně.

„Hele, seber se a běž. Tohle fakt nechci.“

Kráčmerka chtěla ještě něco říct. Otevřela pusu, pak ji zase zavřela a polkla. Sevřela křečovitě síťovku a ještě jednou se prosebně podívala na Melantricha.

„Skočím si pro něco k jídlu.“

Melantrich, vděčnej za to vyrušení, se na mě podíval a kejvnul.

„Vem mi tam nějakou vodu.“

Vyšel jsem ven, zabočil za roh a opřel se o zeď. Za chvíli jsem slyšel bouchnutí dveří. Pak se objevila Kráčmerka.

„Kolik byste chtěla za ty knížky?“

Kráčmerka se zastavila a nechápavě se na mě podívala.

„Dvě stovky. Ale Melantrich je nechce. Přitom jsou jako nový. Vůbec jsem je nečetla.“

„Mám jen kilo. Tak mi dejte aspoň jednu.“

Vyndala ze síťovky Myšlením k bohatství. Pak zaváhala, dala knížku zpátky a podala mi všechno.

„Vem si to, Džudo. Jsi hodnej. Třeba ti to přinese štěstí. Jsou tam moc chytrý věci.“

Dal jsem jí kilo a vzal si knížky, co mi maj přinýst klidnej život. Kráčmerka odcházela. V pevně sevřené dlani zmačkanou stokorunu.

Odnes jsem knížky ke kontejneru na papír. Naházel jsem je dovnitř. Nechci mít klidnej život. A hlavně, nechci mít tohle šťastný stáří.

Srát na to.

16. kapitola

„Seš obyčejnej kanál, Džudo.“

„Jo?“

„Jo. Kvůli prachům se nehákuje, rozumíš?“

Iljič na mě Na Závisti koukal přimhouřenejma očima. Palce zaháklý za kšandy. Kraťasy a kostkovaná košile. Placka s anarchistickým áčkem.

Jeho tajný přání bylo, aby mu všichni říkali Che Guevara. Akorát že měl pleš a úspěšně vyléčenej syfilis. Jak Vladimír, co kdysi pogoval v Zimním paláci.

„Vyser se na Melantricha. Ti řikám. Budeš mu otročit. Vykořisťovanej Džudo. Se z toho poseru. Revoluce jak kráva. Pavka Korčagin se vobrací v hrobě.“

Vyrážel to ze sebe jak hesla na Prvního máje. Měl u toho sevřený rty. Slova si mezi nima prokopávala cestu. Krumpáčem.

Všechno na něm byl nasraný. Revoluční. Bojovný. I ospalky.

Někdy mi přišlo, že by stačilo, aby mrk a prožene mi proletářskej ospalek škeblí.

„Ale je to tvoje volba. Dobrý. Řekni mi ale, jak ste mohli vosrat starou Kráčmerku?“

„Cože?“

„Žádný cože. Vosrali ste ji. Přijde s knihama. Nemá co do huby. Vy jí dáte kilo. Kurva, co si má za kilo pořídit? V kapitalismu?“

Začínal jsem bejt nasranej. Že by další trest za dobrej skutek?

„Pičo Džudo, v minulým režimu si žil za kilo čtrnáct dní. Dneska nepřežiješ ani jedno dopoledne. Rozumíš?“

„Di do prdele, Iljič. Bylo to jinak.“

„Jinak? Seš vobyčejnej dojebanej kanál. Kilo za tolik knih. Dyť vona je strhaná dělnice. Celej život dřela a vy jí dáte kilo? Za to všechno?“

Otočil jsem se k němu zády. Už mě točil. Kretén.

Revoluce. Česká pole do českých rukou. Stroje dělníkům. Růže do vlasů pro traktoristky. Chléb pro staré. Píce pro mladé. A pivo za dvě pade pro všechny. Ráj na zemi. Do hajzlu.

„Neotáčej se ke mně kurva zády, Džudo. Ani ten dojebanej kanál neuhejbá. Postav se mi čelem, zmrde kapitalistickej.“

S tím zmrdem to už bylo na hraně. Sice jsem věděl, že Iljič je mimo, ale stejně. Neumím všechno snášet. Nehnout brvou. Nechat si kydat na hlavu kýble špíny. Když ty kýble navíc nejsou moje. Ten zmrd mi už přišel přes čáru.

Otočil jsem se k Iljičovi čelem.

„A ještě něco ti povím, Džudo. Kdybys fakt byl kapitalistická svině, tak to dokážu pochopit. Kapitalisti to maj tak rozdaný. Sou svině. Historická nutnost. Ale ty seš kurva proletář. Máš stejný hovno, jak ta Kráčmerka. Ty pičo Džudo, dyť to je, jak kdybys vosral svoji matku. Chce se mi z tebe blejt.“

To blejt už nedořek. Trefil jsem ho. Nevydržím všechno.

Šel k zemi. Držel si tlamu. Vzlykal. Mumlal něco vo zasranejch kapitalistickejch kanálovitejch hajzlech. Seděl na podlaze. Opřenej o výčep.

Šel jsem ven. Na vzduch, kterej je ještě pořád nás všech.

Já jsem prostě víc než kilo neměl. Kráčmerko promiň.

Do hajzlu. Do hajzlu. Do hajzlu.

Šel jsem Kloboučnickou a skopával kamínky z chodníku na ulici. Šel jsem, a nevěděl kam.

Srát na to.

17. kapitola

Stál jsem na výčepu Na Závisti. Dopíjel jsem třetí pivo. Výčepák si hrál s rádiem. Přelaďoval jednu stanici za druhou. Na chvíli šla z repráků klasická hudba. Ani jsem nemusel zavírat oči. Okamžitě se mi vybavila loňská akce v Rudolfinu. Česká filharmonie. Cyklus Má vlast. Složil nějakej Smetana.

Tenkrát Koráb dotáh na výčep pět lístků. Dostal je od nějakýho blba. Místo dohodnutejch prachů za melouch.

„Pane Koráb. Tyhle lístky maj hodnotu. První řada. Skvěle uvidíte. Všechno. Včetně smyčcový sekce.“

Koráb ho poslal se smyčcema do prdele. Lístky si ale vzal. Přines mi je na Závist.

„Vem si je, Džudo. Mě tyhle píčoviny bez rytmu serou. Třeba je spláchni. Je mi to jedno.“

Měl jsem pět lístků na jakejsi vytuněnej voser. Pár dní jsem je nosil v kapse. Pak jsem je rozdal. Suki, Žába, Mentolka a Kefír. Šťastní obdarovaní.

Pankáči s čírem a vyhraněným pohledem na svět.

„Kurva Džudo. Chodíme na koncíky do Modrý vopice. Sem nikdy neslyšel, že by šel v Rudolfinu punk. Nejseš náhodou piča, Džudo?“

Vrtěl jsem hlavou, že piča nejsem.

„Vole Kefír. Je to angažovanej punk. Rodina. Země. Vlast. Chápeš? Kurva, na Západě to frčí roky.“

Dívali se na mě a mysleli si svý. Lístky si ale nakonec vzali. Musel jsem jim akorát slíbit, že tam pudu s nima.

Ani jsem jim to nemusel slibovat. Tohle bych si fakt nenechal ujít.

Srazili jsme se před Rudolfinem. Všichni voháklý, jak kdyby se měli potkat se Sidem Viciousem. Číra vystřelený do nebe. Zavírací špendlíky a řetězy a vysoký šněrovací boty a nasranej výraz. Uvaděčka málem upadla. Ani nám nekontrolovala lístky. Náměsíčně nám podala programy na křídovým papíře a zmizela na hajzl.

„Vole Džudo. Papír na hovno.“

Suki si zkoušel do programu ubalit brko. Pak ho vztekle jebnul na zem.

Kolem samej model v tesilu. Ženský v toaletách.“

„Se poseru. Píči maj sjezd.“

Mentolce se děvčata nezdály. Suki si dal prvního páva. Umotal si brko do vstupenky.

Vešli jsme do sálu. Tlumenej šepot vystřídalo hrobový ticho.

Sedli jsme si do první řady.

„Vole Džudo. Na koncertech se kurva nesedí.“

„Je to angažovanej koncert. Tam sou všichni ze začátku na prdeli.“

Žába po mně loup očima. Víc to ale nekomentoval.

Začalo představení. První skladba. Vyšehrad.

Suki nechal kolovat druhý brko. Tlustý jak přežraná anakonda. Začínalo se mi v Rudolfinu líbit.

Zved jsem se a hledal kytaristu. Někdo mi zezadu poklepal na rameno. Že nevidí. Poslal jsem ho do prdele.

Žába se svez ze sedadla. Klečel na zemi a kejval se. Suki začal pogovat. Mentolka se přidala. Pogoval jsem s nima. Lítali jsme mezi muzikantama.

Žába skočil z jeviště šipku. Nedolít ani do první řady. Rozmáz se na koberci.

Rozsvítilo se přesně v okamžiku, kdy se Suki chystal servat s dirigentem. Měl pocit, že ten idiot do něj vrazil hůlkou.

Cajtům jsme na služebně podávali vysvětlení až do rána. I když nebylo co vysvětlovat. Prostě nám ta parta přišla nesehraná.

Jo. Tenkrát to byl fakt dobrej koncík.

Dostal jsem další pivo. Napil jsem se. Zapálil cigaretu.

Srát na to.

18. kapitola

„Nic mi neřekneš, Džudo?“

Chtěl bych ti toho říct tuny, Sáro. Akorát že to nejde. Ne, nejsem zhulenej. Tentokrát je to jedničkovej neurol a čtyři panáky vodky.

Přijela si pro těch pár věcí, co u mne měla. Cpala je do igelitky z Alberta. Krásná Sára.

„Ty si fakt tragéd, Džudo. Myslela sem, že se dokážem bavit. Jako dva normální, dospělí lidi.“

Já ale nejsem normální, Sáro. A dospělej už vůbec. Jsem ten, kdo o tebe přišel. Víš?

„Tak aspoň něco řekni. Něco. To tu chceš sedět v koutě a hrát si na němýho?“

Jak jsem moh vědět, že se objevíš, Sáro? Kdybych to tušil, tak jsem si nic nebral.

„Nechápu, co sem na tobě viděla.“

Tohle docela bolí, Sáro. Jsem sice zpomalenej, ale ne bez citu. Neurol a chlast ze mě prostě dělá panáčka na klíček, kterýmu při natahování prasklo pero. Nedokážu se pohnout. Chce se mi spát. Všechno rychlejší než zmrzlej šnek je mimo mě.

„Dyť se na sebe do prdele podívej!“

Proč musíš zvyšovat hlas, Sáro? Já tě slyším. Nemluvím, ale slyším. A vidím se. Vidím toho, kdo tě ještě nedávno bavil. Vedle koho ses smála. Vidím toho, kdo byl vedle tebe pár tejdnů šťastnej.

„Zhulenej Džudo. Sjetej Džudo. Co dělá kariéru u Melantricha.“

Ten sarkasmus děsně pálí, Sáro. Pálí jak žhavej uhlík, co spad za límec košile a nejde vylovit. Co máš proti knížkám, Sáro? Vždyť se ti tak líbilo, když jsem ti povídal o knihách, co mi pomáhaj přežít.

„Ty tvý nekonečný kecy o tom, co si přečet. Ty nekonečný kecy o tom, že bys to uměl napsat líp.“

Ale já bych to fakt sved, Sáro. Chtěl jsem ti to dokázat. Nedalas mi čas. Nedalas mi šanci. Mám v hlavě uložený celý knihy. Hotový knihy. Neobyčejný příběhy obyčejnejch lidí. Pro koho to mám psát Sáro, když už nejsi?

„Ty kreténe. Ty neuvěřitelnej kreténe. A já s tebou chtěla bejt.“

Já s tebou taky chtěl bejt. Moc jsem s tebou chtěl bejt. Nikdy jsem s nikým nechtěl bejt tak, jako s tebou. Akorát že jsem ti to neuměl říct.

Nechoď k tý posteli, Sáro. Prosím.

„Co to je?“

Sára držela v ruce náušnice, co byly pod polštářem. Malý, kovový náušnice. Jednoduchý kroužky. Bez ozdob.

„Která to tady nechala?“

Žádná to tady nenechala, Sáro. Žádná. Já už jinou nechci.

„Seš docela rychlej, Džudo. Neztrácíš čas. Znám ji?“

Znáš ji, Sáro. Znáš ji dobře. Znáš ji jako sebe sama. Dokonale.

„No, udělala sem dobře, že sem tě poslala do hajzlu. Tohle by dřív či pozdějc přišlo, že? Přelétavej Džudo. S náručí širokou, že širší bejt nemůže. Srát na tebe.“

Práskla dveřma. Náušnice se válely na posteli. Jak dvě smutný děvky, co jim odřekli amanti.

Hezkej večer, Sáro.

Pomalu, jak starej a nemohoucí geront, jsem se zved. Přišoural jsem se k posteli. S námahou jsem se ohnul a sebral ty dva kovový kroužky.

Tyhle náušnice tady nikdo nenechal. Sáro. Měl jsem je pod polštářem, abych k nim měl blízko. Já je koupil, Sáro.

Svez jsem se na zem a opřel o pelest. Držel jsem náušnice v křečovitě sevřený dlani.

Víš, Sáro, já je koupil. Pro tebe.

Pak jsem zavřel oči.

Srát na to.

19. kapitola

„Člověk si říká, Džudo, že už to horší nemůže bejt. Jeden z největších omylů. Vždycky to může bejt horší.“

Díval jsem na babi. Pro ostatní to byla stará Vyhnálková, pro mě to byla babi. S šátkem a úsměvem a pohlazením a vlídným slovem.

Znal jsem ji od narození. Měl jsem ji rád. Vždycky se usmívala. Co jsem si pamatoval. Optimistická a smířená se světem. V posledních měsících se ale veselost odstěhovala.

Díval jsem se jí do očí. Byly smutný, utopený v potlačovanejch slzách. Nekonečně smutný oči. Jak památníky padlejm.

„Nikdy jsem nikomu nic neudělala. Ten nahoře to ale asi vidí jinak.“

Měla syna. Byl o něco starší, než já. Vychrtlej, bez práce, bez peněz, bez budoucnosti. Gambler.

Prohrál všechno, co měl. Pak prohrál úspory svý matky. Pak začal prohrávat peníze přátel. Nakonec prohrál peníze úplně cizích lidí.

Neměl je jak vrátit. Cizí lidi se s tím nechtěli smířit.

„Včera byl u nás zase exekutor. Nemáme už vůbec nic. Oblepil nám i vanu. Potřetí. Nepatří nám nic.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Bylo mi to líto. Moc líto. Díval jsem na její ztrápenej obličej. Díval jsem se na babi, která se celej život snažila, aby obstála. Aby její syn měl všechno, co měli ostatní. Aby žila a měla všední radosti a všední smutky a aby, když se ohlídne za sebe, si mohla říct, že ten uběhlej čas byl docela fajn.

Všechno se zhroutilo. Její syn čekal na svůj životní jackpot, přilepenej očima k bedně. O pár desítek metrů dál se exekutor nasraně rozhlížel po vybíleným bytě a řval na babi, kde má vkladní knížky.

„Je to hodnej kluk, Džudo. Nevím, co se to s ním stalo.“

Ten hodnej kluk byl ztracenej. Pohrouženej do světa, ze kterýho není úniku. Schopnej ublížit každýmu, kdo by ho chtěl z toho světa vyndat. Byl mimo. Byl na dokurveným tripu, kterej nejde zvládnout.

„Mám s ním promluvit?“

„To je zbytečný, Džudo. Ani by ti nerozuměl. Ani by si nevšim, že mu něco říkáš.“

Z jejího hlasu se odpařovala beznaděj. Naprostý odevzdání. Bezvýchodnost. Zmar. Zoufalství.

Upracovaný ruce a prázdná igelitka a prázdnej pohled, upřenej kamsi nad moji hlavu. Pak se mi podívala do očí.

„Hodně jsem o tom přemýšlela, Džudo. Možná se to změní. Možná ještě máme šanci. Já a syn. Víš, jak jsem ti vždycky říkala, že se nikdy nesmíš vzdát?“

Přikývl jsem.

„Skoro jsem na to v posledních dnech zapomněla. Je fajn, že ty ne.“

Netušil jsem, co má přesně na mysli, ale v duši jsem měl smutek, kterej bolel.

„Opatruj se, Džudo. A dávej na sebe pozor. Tahle doba není moc pro mladý. Není ani pro starý. Nevím, pro koho je.“

Otočila se a šla pryč. Schýlená ramena a na zádech odpočívající utrpení.

Týden jsem ji neviděl. Pak je našli. Babi i syna. Ztuhlý a zmodralý. Plyn. Na kohoutku prej byly její otisky.

Stál jsem na mostě přes Botič, kouřil a koukal do špinavý vody. Koukal jsem na plující chuchvalce pěny. Vypadalo to, jak kdyby na hladinu někdo velkej naflusal.

Nevěděl jsem, kde teď oba jsou. Babi se synem. Ale držel jsem jim palec. Ať tam, kde se zrovna nacházej, nejsou žádný bedny. Ať jim tam daj najíst. Ať se maj kde vyspat. Ať dostanou šanci to zkusit znova.

Hodil jsem vajgla do vody. Šel jsem Na Závist. Smutnej a prázdnej.

Srát na to.

20. kapitola

„Ty pičo, ty myslíš, že to nedám?“

Koráb se kymácel na výčepu Na Závisti. Vedle něj Kolba. Debil, co kdysi měl lano do první ligy. Hokej. Pak prochlastal brusle a přilbu a z první ligy nebyl ani okresní přebor.

Stál jsem v rohu. Nezapojoval se do debaty. Nemusím se furt s každým štěkat.

„Nedáš, Koráb. Na oválu tě udělám s rukama v kapsách. A na jedný brusli.“

„Ty seš fakt piča, Kolba. Vobyčejná piča.“

„Neser, Koráb. Máš akorát kecy.“

„Vsadíme se?“

Asi jsem měl zasáhnout. Co vím, tak Koráb na bruslích nikdy nestál. A byl to kámoš, na rozdíl vod Kolby. Akorát že byl nachcanej. To s ním nikdy nebyla řeč. Máv jsem nad tím rukou.

„Vo co chceš. Fakt, vo co chceš. Už teď si vo to vsazený přišel.“

„Kecy, pičo. Dáme si to v sobotu na kluzišti ve Vrbovce. Vo sud. Začni šetřit, Kolba. Pivo podražilo.“

Šel jsem s Korábem domů. Bydlíme vob vchod.

„Ty seš fakt kretén.“

„Proč myslíš, Džudo?“

„Dyť ty idiote ani nemáš brusle.“

„Mám.“

„Ale inlajny. Co s nima na ledu svedeš? Hodíš tlamu, ještě než na něj stoupneš.“

„Nech na hlavě, Džudo. Natrhnu tomu mamrdovi prdel.“

V sobotu jsme byli ve Vrbovce. Na staďáku. Stará bouda, starej led. Pamatoval ještě mamuty. Hrboly a ďolíky. Vobčas kus rovný plochy. Ale fakt jen vobčas. Bylo nás deset diváků. Plus dva gladiátoři.

„Jak to dáme, Koráb?“

„Dáme to normálně, Kolba. Žádný složitosti. Do rohů jebnem támhlety kužele. Musej se objet. Aby sis to pičo nezkracoval. Jedem na deset minut. Kdo najede víc kol, vyhrál.“

„Fajn. Doufám, že máš prachy. Koráb. Už teď seš druhej.“

Oba si nazouvali brusle. Kolba zimní, Koráb inlajny. Čekal jsem komenty, ale nikdo neřek ani slovo. Bylo to až moc dada.

Oba si stoupli na led. Kolba stál klidně, Koráb podsmekával. Držel se mantinelu, kamennej xicht.

Odstartováno. Kolba vyrazil jak bodnutej sršněm. Koráb váhavě. Jak holka, co neví, jestli vo to chce přijít.

První zatáčku Kolba projel jako pendolíno. Přešlapoval a byl jistej a pevnej a odhodlanej.

Koráb šel v první zatáčce na tlamu. Zarazil se o mantinel. I z těch dvaceti metrů bylo slyšet bolestivý heknutí. Chvíli ležel. Pak se zved a pokračoval.

Těch deset minut bylo dost stereotypních. Kolba kroužil po kluzišti jak Nepela blahé paměti. Koráb se seznamoval s každým metrem mantinelů.

Myslel jsem, že jsem viděl hodně, ale tohle bylo mimo vše. Suveréní Kolba a domlácenej Koráb.

Za těch deset minut ujel dvě a půl kola. Kolba jich zvlád pětadvacet.

„Seš v prdeli, Koráb. Sud je můj.“

Koráb se držel za rameno a křivil bolestí obličej.

„Se z toho sudu třeba poser, Kolba.“

Šel jsem vedle Korába. Sotva se vlek. Šli jsme na bus.

„Tohle bylo co, Koráb?“

Přestal hekat. Kouk na mě a pak se pokřiveně a s námahou usmál.

„Tohle bylo Džudo vo jednom. Že se nesmíš z žádnýho zmrda posrat. I když víš, že to projedeš.“

„Ty seš za filozofa, Koráb?“

„Ne. Sem za sebe. Což je mimochodem mnohem těžší.“

„Těžší než co?“

„Než bejt nějakej pojebanej filozof, Džudo. A víš co?“

„Co?“

„Nebude se mluvit o tom, že sem to projel. Bude se mluvit o tom, že sem si natáh inlajny, stoup si na led a šel do toho. A Kolba bude za čuráka. Takhle to funguje, Džudo. A ať má z toho sudu třeba otravu, debil.“

Šel jsem vedle Korába a nevěděl, jestli ho mám obdivovat, nebo si ťukat na čelo.

Srát na to.

21. kapitola

„Vole Džudo, to bude skvělá tryzna.“

Baré se na mě nadšeně koukal. Stáli jsme Na Závisti na výčepu. Baré už půl roku hrál na kytaru. Zhlíd se v Beatles. Jeho procítěný podání Yesterday ve tři ráno při otevřeným okně nadzvedávalo celý Nusle.

„Osmýho prosince to do něj Chapman našil. Lennon šel k zemi. Krční tepna na hadry. Konec. Osmýho je zejtra. Uděláme tryznu. To se prostě musí.“

Jelikož jsem věděl, co je to tryzna, nějak se mi to celý nezdálo. Navíc mi furt nedocházelo, co by se mělo dít.

„Tamhle ten stůl v rohu dáme do hajzlu. Já si tam stoupnu a budu hrát. Mám nový kombo. Bude to slyšet až na Synkáči.“

Aha. Tak teď už to vím.

„Budeš mi dělat zvukaře, Džudo. Taky mám plakáty. Hele, vo tomhle se bude mluvit ještě po letech.“

„Ty, Baré, kolik znáš písniček vod Beatles?“

„Sedm.“

„I se slovama?“

„Vo slova kurva nejde, Džudo. Dyť tu stejně nikdo neumí anglicky. De vo tu atmošku. Fakt je klika, že to do něj našil v prosinci. Že nemusíme čekat třeba do jara.“

Baré se spokojeně usmíval. Nebyl jsem si jistej, jestli by to Lennon taky viděl jako kliku, tedy pokud by moh vidět, ale radši jsem to nekomentoval.

„Flower is power, Džudo. V těch třech slovech je celej život. Já to prostě miluju.“

Květinový dítě Baré. S vyholenou půlkou hlavy. V martenskách. S probodlým jazykem a kérkama snad úplně všude.

Druhej den večer bylo Na Závisti plno. Je zajímavý, jak lidi vycejtěj, že se má něco posrat. Šestej smysl. Možná i sedmej.

Baré stál v koutě. Kytaru na rameni. Ve tváři spokojenej úsměv.

„Můžeš, Džudo.“

Zmáčk jsem na kombu knoflík. Rozzářilo se červený voko. Baré přistoupil k mikrofonu.

„Díky. Jako první zahraju Héjdžu.“

Taky zápasil s angličtinou. Hey Jude. Mydlil do kytary a přerývavě vzlykal do mikrofonu. Héjdžu. Fakt síla. To byl teprv začátek. Druhej kousek to dostal vo patro vejš.

„Teď dám Brambery. Kdo to znáte, můžete zpívat se mnou.“

Stáh jsem se k výčepu. Strawberry fields forever. Barého cover. Lennon asi tam nahoře lituje, že se kdy votřel o muziku. Kytara plakala a Baré plakal s ní.

Na konci celá knajpa řvala „Brambery fík, volevl“. Zesilovač trochu zkresloval.

Dal jsem si panáka. Dobrá tryzna.

Na výčepu vedle mě stál Pomlčka. Dělal redaktora v Nuselskejch listech. Taky dělal dramatický pomlky, když se dostal ke slovu. Storka o tom, že šláp do hovna, byla v jeho podání dvouhodinovej příběh. Proto se dostal ke slovu málokdy.

Pomlčka byl v euforii. Kejval se do rytmu a řval „Brambery fik fik fik“ i když už Baré dávno dohrál. Pak zaběh za výčep a cosi tam hledal.

„Další bude taková vypalovačka. Vy ste čau. Kdo chce, může tančit.“

Jasně. Twist and Shout. Chtělo to dalšího panáka.

Tančit nechtěl nikdo. Ono by to taky dost dobře nešlo, protože angličtina nebylo jediný, s čím Baré zápasil.

Teda, jeden tančit chtěl. Pomlčka. Vyběh na plac. V ruce kastaněty, který byly vod dožínek schovaný za výčepem.

Nikdy bych neřek, že u tryzny může bejt taková prdel. Celá hospoda řvala. Smíchy.

Z uslzeného, zadumaného vzpomínání se stalo Televarieté. Pomlčka s rozepnutou košilí, na kolenou a s kastanětama nad hlavou, byl v rauši. Fakt jsem do tý doby nevěděl, že se dá tančit tak rychle.

Přišlo mi, že Baré je nějakej nasranej. Dal jsem si dalšího panáka.

Baré nedohrál. Sundal kytaru z ramene. Došel k Pomlčkovi. Ten stále jel jak havajská tanečnice. Ječel „Vy ste čau čau čau“ a ruce mu kmitaly jak pletací dráty. Baré do něj strčil.

Hospoda ztichla. Pomlčka se zved a Baré mu dal facku. Pomlčka mu ji vrátil. Výčepák je chtěl od sebe odtrnout a dostal taky.

Lehce se to tenkrát Na Závisti porvalo. Tak jako přátelsky. Žádný vyražený zuby. Jen opuchlý tváře a uslzený oči.

Tryzna skončila a všichni byli spokojení. I Pomlčka a Baré.

Myslím, že se to Lennonovi, pokud na to seshora koukal, muselo moc líbit. Nebo taky ne.

Srát na to.

22. kapitola

„Starej Sáček umřel.“

Koráb do sebe obrátil panáka. Dal jsem si taky a ubalil jointa. Někdy se ty dny docela serou.

Sáček byl bezdomka. Malej, záplatovanej, slušnej. Bydlel za Jivenskou u Botiče v něčem, co snad kdysi byl zahradní altán. Snažil se přežít. V jeho bytě žil syn. Vždycky s nějakou štětkou. Střídaly se tam rychlejc, než dokážete mrkat.

Sáček měl jedinou starost. Sehnat něco k jídlu. Dostával sice důchod, ale ten si bral jeho syn.

„Je mladej, spíš ty prachy užije než já, Džudo.“

Koukal na mě spokojenejma poměnkovejma očima. Světlý kudrnatý vlasy, prosvícený sluncem, mu lemovaly kulatou hlavu. Vypadal jak pohádkovej dědeček. Nepobíral jsem, že může mít za syna takovýho zmrda.

„Pamatuješ, jak tenkrát Sáček vybral na Budějárně ty dva litry?“

Koráb se na mě tázavě podíval a přikejv.

„Víš, co se s nima stalo?“

„Ne.“

„Ten jeho sráč mu je sebral.“

Koráb nic neřek, ale málem rozmáčk skleničku. Tyhle věci ho sraly stejně jako mě.

Sáček měl na jaře životní nápad. Všim si študáků, jak choděj se sklenicema a vybíraj mezi lidma na maturitní večírek. Celý si to přerovnal v hlavě a druhej den vyrazil.

Chodil sem a tam na Budějovický dole u metra. Velká sklenice od okurek v náručí. Vybíral na maturitní večírek. Na klopu si dal trikolóru.

Na hřbet levý ruky napsal inkoustovou tužkou Alpha, na hřbet pravý ruky Omega. Vypadal jak přestárlej premiant.

Lidi se bavili a ochotně lovili v kapsách drobný. Vybral tenkrát bez tří pětek dva litry. Šel s tou sklenicí přes park Na Jezerce. Potkal se se synem.

„Víš to tutově?“

Přikejv jsem. Ten sráč se tím dokonce tenkrát vytahoval. Jak starýho fotra vosral. A jak si s novou štětkou dali do nosu.

„Díky, Džudo. Tohle je dobrý vědět.“

Šli jsme s Korábem Sáčkovi na pohřeb. Složili jsme se na něj. Závist, i okolní knajpy. Měli jsme toho dědu rádi.

Čerstvě vykopanej hrob. Zvlhlá hromada hlíny syrově voněla. Spustili rakev do hrobu. Bylo nás tam dost.

V Nuslích bydlí hodně obyčejnejch lidí, co maj ještě rádi svý bližní. Akorát že jsem neviděl jeho syna.

Nikde jsem nazahlíd ten jeho zasranej xicht. Kurva, dyť mu umřel fotr.

Pak se objevil. Fešák. Řetězy kolem krku, gel ve vlasech, vytuněnej jak prostitut. Stoup si na kraj hrobu, chvíli do něj koukal, pak nabral hlínu, opatrně, aby mu něco nezůstalo za nehtama, a hodil ji na rakev.

Ta svině ani nepřinesla věnec, kytku, nic.

Otočil se, že odejde.

Koráb mu ji natáh.

Žádný pohlazení, žádná opatrná rána. Šlo to z ramene a z lokte a bylo to dotažený a nadoraz.

Možná se mi to zdálo, ale spíš ne. Křupnutí zlomenýho nosu poznám.

Synáček si ustlal na rakvi. Hodil tam záda. Zmizel. Z hrobu se neslo tlumený naříkání.

Koráb vzal lopatu, zapíchlou do hlíny. Nabral ji plnou a jedním plynulým švihem poslal do hrobu. Pak ji podal maníkovi, co stál vedle.

„Poď Džudo. Dem.“

Šli jsme ze hřbitova. Bylo mi líto Sáčka. Zároveň mi bylo fajn, že to ten jeho zmrd dostal se vší parádou. Nevím, kterej pocit převažoval.

Srát na to.

23. kapitola

Stál jsem na výčepu Na Závisti. Koráb už odtáh domů. Dopíjel jsem poslední pivo. Zapálil si cigaretu. Za chvilku se zavíralo.

Vešel Cimbál. Neviděl jsem ho dobře půl roku. Možná i dýl. Jo. Od posledních Vánoc. Tenkrát to bylo moc fajn.

Dal si pivo a mlčky ho vedle mě upíjel.

Cimbál byl fakt cimbál. Neuměl na žádnej hudební nástroj. Říkalo se mu tak, že všechno pokaždý posral. S úsměvem a nechápavým výrazem v tváři. Nikdy jsem nepoznal nikoho, kdo dokázal vytočit tolik lidí.

Roznášel drby. Všude. I když seděl sám na lavičce pod Květnicí. Měl to jak dejchání. Nemoh bez toho bejt.

Tehdá bylo dva dny před Štědrým dnem. Cimbál byl na Závisti. Stál u výčepu a netušil, že je jen krůček vod toho, aby dostal přes tlamu.

U zadního stolu seděl Bártek. Šťastně ženatej. Do doby, než si ho všim Cimbál. Pak se rozved.

Cimbál v něm našel zalíbení. Nakydal na jeho starou tolik hnoje, že se z Nuslí odstěhovala.

Bártek od tej doby vymejšlel jediný. Co všechno Cimbálovi zlomí.

Měl tenkrát devět piv a nějaký panáky. Plánoval si dát desátý a nadělit Cimbálovi dárek pod stromeček.

Cimbál dopil. Otočil se a obhlíd lokál.

„Přeju fajn Vánoce. Všem.“

Nikdo nic neřek. Netečný pohledy.

Pak se kdosi ozval.

„Jo. Taky hezký svátky.“

Chvíli bylo ticho. Pak se přidal další.

„Hezkýho Ježíška.“

Konec prosince ohladí hrany. Bejt září, tak by ho všichni poslali do prdele. V lepším případě. Cimbál měl u každýho vroubek.

„Díky, chlapci.“

Cimbál se usmíval jak malej cherubínek.

„Vole, bacha na kosti.“

„Nezapomeň se postit.“

„To zlatý prase si vyfoť.“

„Hele, ať ti neblafne kvartýr od prskavek.“

„Fajn svátky, Cimbál.“

Z rádia zněly koledy a celá Závist byla ve svátečním. Bártek čučel nasranej do stolu. Pak se zved. Přešel k Cimbálovi. Podal mu ruku.

„Hezký svátky, Cimbál.“

Cimbál mu jí potřás. Bezelstně. Usmál se.

„Tobě taky, Bártek. Fakt se na mě nezlobíš?“

„Kurva Cimbál. Sou Vánoce. Tak snad na sebe nebudem jak psi.“

Bylo vidět, jak to Bártkovi moc z huby nejde.

„Si hodnej, Bártek. Ostatně, to s tvou bejvalou a tím psem možná ani nebyla pravda.“

Bárkovi naběhla na čele žíla. Chvíli zhluboka dejchal.

„Kurva Cimbál. Užij si Vánoce, dokaď to de. Ber to jako dobrou radu.“

Cimbál pokejval hlavou. Znova se po všech rozhlíd.

„Narodil se Kristus Pán. Tyhle svátky sou skvělý.“

Otočil se a šel. Otevřel dveře. Bártek, asi jen aby se ujistil, že Cimbál nemizí nafurt řek.

„Kdy tě uvidíme, Cimbál?“

„Za chvilku. Du si jen vedle pro cigára.“

Půllitr, co po něm Bártek jebnul, ho zasáh přesně mezi světla. Šel k zemi jak šraňky.

Tenkrát bylo málem po něm.

Cimbál dopil. Pohladil si jizvu, co měl na čele. Odporoučel se. Někdy se ani Vánoce nevyvedou.

Srát na to.

24. kapitola

„Bude to jen chvilka, Džudo. Litr na ruku. Potřebuju, abys mi helfnul.“

Kiwi se kroutil jak baletka. Vždycky se kroutil, když chtěl někoho ojebat. Bylo mi jasný, že to jsou kecy, ale zase litr by se mi hodil. Byl jsem dost na dně. Možná i kousek pod.

„Hele, Kiwi, ale žádná levá. Litr je fajn, ale nerad bych, abys mě vosral.“

„Ty vole, Džudo, co si vo mně myslíš? Dyť de jen vo stěhování.“

Jasně, vždycky jde jen vo nějakou píčovinku. Co nestojí za řeč. A pak je z toho vopruz.

Celej den jsem nosil krabice vod banánů. Těžký jak myšlenky dojebanýho inťoše.

Každá ta krabice vážila snad čtyřicet kilo. Z pátýho patra dolů na chodník, kde stála skříňová avie. Pátý patro bez výtahu. Čtyřmetrový stropy. Stovky schodů.

Nejsem na tom úplně blbě, ale nejsem kurva vzpěrač. Nejsem polykač anabolik.

Trvalo to celej den. Avie se čtyřikrát otočila. Byl jsem vyfluslej jak verzatilka. Totál hotovo. Opřenej o avii. Poslední krabice na chodníku. Už jsem ji ani nedokázal zvednout.

„Ty vole Džudo, tys někde zakop?“

Kiwi stál u krabice, zvedlej dekl a koukal na cosi, co vypadalo jak špatně vyřezanej samorost.

„Džudo, tohle mám po bábě. Bitva u Lipan. Vidíš to?“

Držel v ruce něco, co vypadalo jak rozježenej čert.

„Tohle je Prokop Holý. Von byl s nima. Teď je sám. Jak Robinson. Kurva Džudo, tos nemoh dávat pozor?“

„Do hajzlu Kiwi, dyť Holej u Lipan zařval. Tak ho vyhoď, naval litr a já du. Mám už toho plný kecky.“

Kiwi mi podal pětikilo.

„Ses posral? Vtipnější vyhrává? Nemám na tohle náladu. Naval litr a já táhnu.“

„Džudo, soráč, ale tohle je pro mě moc cenný. Budu to muset dát zrestaurovat.“

Promnul jsem si oči. Tohle se mi snad jen zdá. Zpocenej a zničenej a ten zmrd mě chce ojebat.

Neměl jsem sílu na nic. Neměl jsem ani sílu mu jednu fláknout. Ale úplně vodrovnanej jsem zas nebyl.

Šáh jsem do krabice, vyndal vyřezaný Lipany a jebnul je do Botiče, co tek pět metrů od nás.

„Snad aby sis pro ty Lipany doplaval, Kiwi.“

Otočil jsem se a šel.

Stál jsem na výčepu Na Závisti. Zrovna jsem dopil pivo a dopověděl Korábovi storku s Kiwim. Taky jsem mu řek, jak mu to chci vrátit.

„Hele, Džudo, tohle se musí udělat pořádně. Já ti s tím helfnu, ale ve dvou to nedáme. Řeknu ještě Barému a Kolbovi.“

„Kolbovi?“

„Jasně, je to kokot, ale má sílu. Tohle musíme zmáknout na jedničku.“

Kiwi bydlel na Nuselský. Naproti přes ulici stál barák, vo kterej se majitel moc nestaral. Chodil na hodiny zpěvu a učil se na kytaru. Umělci se vo majetek nezajímaj. Z baráku měl squat. Oprejskaná omítka, špinavý schodiště a vytříbená splečnost.

Trvalo nám to od půlnoci až skoro do rána. Vono, i když omítka moc nedržela, stejně to byla fuška. Vyškrabat jedenáct písmen až na cihlu, v sedmi metrech, balancovat na žebříku a trnout, aby kolem nejeli zvědaví poldové, nebyla žádná diskotéka. Ale dali jsme to.

Kiwi byl druhej den dost ve smyku. Lítal po Nusleský jak torpédo a hledal toho, kdo to udělal. I když věděl, že jsem to byl já. Byl to sráč. Uměl vojebat kohokoliv, ale nepostavil by se nikomu.

Šel jsem po Nuselský. Po chodníku. Když jsem míjel barák, kde vegetil Kiwi, otočil jsem hlavu a kouk přes ulici. Na starým domě, kterej dožíval jako squat pro nepřizpůsobivý, byl nápis. Mezi druhým a třetím patrem.

Metrový písmena vyškrabaný na cihlu. Natřený fosforeskující signální oranžovou.

KIWI JE KUNDA

Asi jsem měl bejt spokojenej, ale nějak jsem ze sebe tuhle emoci nedokázal vydolovat.

Srát na to.

25. kapitola

„Jak to máš se Sárou, Džudo?“

„Jak bych to měl. Na piču.“

Jako se všema před ní.

Koráb stál na výčepu Na Závisti a koukal na mě přes okraj půllitru. Koukal zkoumavě a přátelsky a soucitně.

Soucit mě sral. Nepotřebuju ho vod nikoho.

Dva dny nazpátek jsem čekal v Táborský před radnicí. Sára tam dělala. Stál jsem naproti přes ulici. U lékárny. Napůl schovanej za stromama a špatně zaparkovanejma autama.

Vyšla o půl pátý. Má dochvilná Sára. Za ní nějakej dement. Zařadil se vedle ní. Přešli přes ulici. Scházeli Sezimovou dolů na Synkáč. Loudal jsem se za nima. Jak v nějaký posraný telenovele.

Sára se smála a každou chvíli se ho dotkla rukou. Nagelovanej zmrd. S prdelí narvanou v o číslo menších riflích. Voteklej zmrd, co mi zabral flek.

Zapluli do Pizzerie West. Otočil jsem to nahoře na Synkáči, prošel kolem Břendy a táhnul na Závist. V duši prázdno. Pokud jsem vůbec kdy duši měl.

„To není holka pro tebe, Džudo.“

Co to kurva Koráb bleješ? Jaký, že to není holka pro mě? Jsem snad nějaká zrůda? Dyť snad jde vo to, co máš v sobě. Nejde vo dlouhý vlasy a kérky a roztrhaný hadry. To je jen fasáda. Mimikry. Maskování. To jsou jen věci, co jsou navenek. Dyť by vždycky mělo jít vo to, co si neseš uvnitř. Kurva.

„Jestli se na ni definitivně nevysereš, tak se utrápíš, Džudo. Já vím, jakej seš. Ale trvalo mi to čtyři roky, než sem na to přišel. Dost se skrejváš. Tohle normální holka nedá. Nebude věnovat čtyři roky svýho života, aby přišla na to, co seš zač.“

Kurva Koráb. Tohle ne. Prosím. Jsem obyčejnej týpek. Nic komplikovanýho. Já ji chtěl mít jen rád, Koráb. Nechtěl jsem žádný složitosti. Chtěl jsem s ní jen bejt. Radovat se z píčovin. Občas se poštěkat, a pak si padnout do náruče a děsně dlouho se usmiřovat. Dyť jsem toho kurva fakt nechtěl moc.

Nebo jo?

„Naložils jí na hřbet závaží, co nešlo unýst.“

Co to zase bleješ, Koráb? Jaký závaží? To jsem fakt takovej hajzl, co každýho kolem sebe stáhne ke dnu? Koráb, proč mi tohle říkáš? Když jedinej víš, kdo jsem?

„Myslím, že sem jedinej, Džudo, kdo ví, co seš doopravdy zač. Nediv se pak ostatním, že se na tebe dřív nebo pozdějc vyserou. Berou tě jako anomálii. Chvíli to je zábavný, ale není to nafurt. Máš to rozdaný dost na hovno, Džudo.“

Skvělý. Mám to rozdaný na hovno.

Co to do hajzlu znamená, mít to rozdaný na hovno?

„Pokud se nezměníš, což mi přijde vyloučený, tak Džudo s nikým moc dlouho nebudeš. A doba, kdy s někým budeš, bude hovno proti době, kdy budeš sám.“

Předmanželská poradna made in Koráb. Zavřel jsem oči.

Držel jsem v ruce odstřelovačskou pušku a snažil jsem se každý slovo, který Koráb řek, sundat. Nechtěl jsem to poslouchat. Mířil jsem a mhouřil oko a viděl jsem nitkovej, zaměřovací kříž a měl jsem každý to zasraný slovo na mušce, a netrefil jsem ani jedno.

Všechna ta slova mi vplula do mozku a udělala si tam mejdlo. Hlava mi praskala jak seschlá loďka.

Kde je Sára, aby mi pomohla? Aby mě vzala za ruku? Aby mě pohladila po čele?

„I když ti bude nejhůř, Džudo, neobjeví se nikdo. Nikdo za tebou nepřijde. Pokud budeš chtít někoho vidět, budeš za ním muset dojít sám.“

Koráb dopil a zved se. Koukal jsem se za ním. Kámoš. Jeden z mála. Možná jedinej. Zejtra za ním budu muset zajít. Nebo ne. Nevím.

Srát na to.

26. kapitola

Melantrich ležel doma. Nachcípanej a nemohoucí. Měl jsem antikvariát sám pro sebe.

Před obědem přišla Kománková. Stará babka. Bydlela v Bartoškový. Z okna koukala na zrušený odstavný koleje. Každej měsíc se snažila vyjít s důchodem. Kdyby měl měsíc tři tejdny, tak by se jí to možná občas povedlo. Takhle byla věčně v mínusu.

„Mám tu nějaký knížky, Džudo.“

Plaše se usmála. Poslední Mohykán, Malej Bobeš a Řídících Márinka. Všechno z kategorie „nikdo to nečte“.

„Hlavně vod lidí nic nevykupuj, Džudo. Víš hovno, jak to v tomhle kšeftu chodí. Nakoupíš píčoviny, a budem si v nich tak akorát lisovat kytky.“

„Kolik za to chcete?“

„Stovku?“

Vyndal jsem ze šuplíku kilo. Melantrich se asi posere.

Asi hodinu byl klid. Pak se objevil dement. Ten dement, co poskakoval vedle Sáry. Co s ní zaplul na Synkáči do Westu.

Chvilku se rozhlížel po hromadách knih. Pak zamířil ke mně.

„Potřeboval bych nějakou knížku.“

„Jo?“

„Jo. Poezii. Něco o lásce. Teda, jestli to máte.“

Lehce jsem se zakymácel. Ty seš na verše o lásce, Sáro? To jsem kurva fakt nevěděl. Já tě, Sáro, vlastně vůbec neznal. Tys musela vedle mě docela trpět.

Šel jsem k regálu, kde byly zaprášený a unavený knížky, ve kterejch zmatení modelové s vykulenejma očima květnatým jazykem popisovali perverznosti, který by dělali, kdyby mohli. Přehraboval jsem se v policích. Pak jsem se ohlíd.

Dement měl v ruce obálku. Před ním otevřenej Malej Bobeš. Stál ke mně bokem. Vycejtil, že jsem se pohnul, obálku vrazil do knihy a zabouch ji.

„Vezmu si tuhle.“

Jasně chlapče. Vezmeš si tak akorát velký hovno. Když jsem šel kolem něj, hmát jsem po Bobšovi, otevřel ho, vzal obálku a knihu mu podal.

„Stopade.“

„To je …“

„Hovno to je. Prodáváme knížky. Nejsme papírnictví. Vem si Bobše a vystřel.“

Chvíli na mě koukal. Bledej vzteky. Zbabělej zkurvenej sud sádla. Novej milej mý krásný Sáry. Fakt skvělý.

„Tohle tě bude mrzet. A nebude to trvat dlouho.“

Zmizel. Vyndal jsem z kapsy mobil. Byl to zmrd. Zmrdy jsem se naučil nepodceňovat. Vodmáčk jsem číslo.

Za půl hoďky se otevřely dveře. Napochodoval dement. Za ním týpek s vyholenou hlavou. V tričku o dvě čísla menším. S řetězama kolem krku a pohledem, z kterýho jsem se měl preventivně posrat. S nafouklejma svalama. Zpocenej. Přišlo mi, že mu z kůže kapou anabolika.

„Něco mýmu kámošovi dlužíš.“

„Jo?“

Týpek přikejv. Pak praštil pravou pěstí do levý dlaně. Působivej zvuk.

„Tak to naval a zůstaneš celej.“

„Vyser si voko.“

Čekal na to. Postřeh jsem, jak mu po tváři přeběh úsměv. Vteřinovej. Pak se zase zamračil. Tvrďák. Vylízanej tvrďák, co teď odvede svoji práci. Udělal krok ke mně. Jeden. Pak se otevřely dveře.

Koráb a Baré. Oba s naraženou kšiltovkou. Oba s bejsbolkou v ruce. Oba s úsměvem. Mí dva kámoši, co přišli na pokec.

„Něco se děje?“

Anabolická bosá hlava se zarazila. Koráb se obrátil na Barého.

„Hele, moh bych si střihnout homerun.“ Pak kouk na zmatenýho týpka. „Víš co je to homerun?“

Týpek zavrtěl hlavou. Bylo vidět, jak usilovně přemejšlí, co má dělat.

„To ti je taková jeba, že tě pošle do prdele a ani k tomu nepotřebuješ navigaci. Vypadněte. Oba.“

Dement už bral za kliku. Řek bych, že do antikvariátu v životě nevleze. Očka mu dělala tik tak. Sráč.

Ten druhej týpek se snažil zachránit, co se dalo. Pomalu se šinul ke dveřím a upřeně nás pozoroval. Hlavně Korába a Barého. Snažil se oba nespustit z očí.

„Nelezte do Vršovic. Nikdy. Už byste se z nich nevrátili.“

„Jasně, Tarzane. Ty zas vynech Nusle.“

Zaklaply dveře. Baré se rozesmál.

„Ty krávo, a pak že se budem kopat nudou do prdele. Kolik je v tý obálce?“

„Dvanáct litrů.“

„Ty krávo, Kománková bude mít radost. Na co to syslí?“

„Řek bych, že na pohřeb. Poslední větší výdaj, co ještě bude mít.“

Po Korábovejch slovech jsme byli chvíli zticha. Pak jsme vyšli ven. Zatáh jsem rolety a zamk. Vyrazili jsme. Do Bartoškový.

„Umím novou písničku. Od Beatles.“

„Jakou?“

Baré se na chvilku zamyslel.

„Šilas ju jéje.“

Šli jsme a Baré notoval. Šilas ju jéje. She loves you. Nevěděl jsem, jestli mám držet kamennej xicht, nebo se začít tlemit.

Začal jsem se tlemit. Koráb taky. Pak se přidal i Baré. Dobrej den.

Srát na to.

27. kapitola

Venčil jsem psa babce Kludský. Jmenovala se tuším Jánská, ale každej ji znal jako babku Kludskou.

Jezdila kdysi s cirkusem. Sice tam jen prodávala lístky, ale to je fuk. Stejně do sebe tu atmosféru natáhnete. Stejně nasáknete světem volným a neukotveným. Světem, co se pohybuje z místa na místo. Bez adresy a trvalýho. Světem, kterej je plnej pozlátka a nakašírovaný přítomnosti. A nakašírovaný minulosti. A nakašírovaný budoucnosti.

Nosila kostýmky s flitrama a velký klobouky a malovala se, jako kdyby celej den bylo šero a všechny barvy, co nebyly přehnaný, jako by neexistovaly.

„Pohlídej mi Kasičku, Džudo. Je to miláček. Musím na poštu a ona fronty nesnáší. Stresujou ji. Pak bleje, chudinka.“

Kasička byla malej yorkšír. Starej a milej a zpuchřelej. Zpuchřelej jak vodítko, na kterým jsem ho držel.

Seděl jsem na lavičce u sámošky na rohu Nuselský a Kloboučnický. Kasička kolem mne poskakovala. Pak si lehla.

Kolem běžel čokl. Neznámej, nikomu nepatřící čokl. Očuchal Kasičku. Pak se zas rozběh. Kasička za ním. Vodítko prasklo.

Tohle se seběhlo, jak když lusknete prstem. Rychle. V mžiku. V jednu chvíli byl na konci vodítka malej yorkšír, v druhý chvíli byl konec prázdnej. Utrženej. Smutnej a osamělej.

Chtěl jsem se za nima rozběhnout, ale nebylo kam. Oba psi zmizeli.

Ubalil jsem si jointa. Z cinknutýho matroše od Trávy. Nevěděl jsem, co mám dělat. Věděl jsem akorát že se babka Kludská posere. Dal jsem si práska.

THC se probudilo, protáhlo, udělalo kočičí hřbet. Seděl jsem na lavičce. V ruce zbytek vodítka a propadal jsem se do světa, kde psi poslouchaj a vodítka držej.

Dal jsem si dalšího práska.

Výlohy na sámošce se zavlnily. Trochu. Neznatelně. Jak když se pokoušíte udělat vypnutým fénem na rybníku vlny.

Někdo na mě promluvil. Odpověděl jsem mu. Hlasitě a zřetelně, i když mi z pusy nevyšlo jediný slovo. Poškrábal jsem se na čele. Začlo mě bolet oko. Nevěděl jsem, že mám na čele oči.

Kolem šly děti. Bylo jich moc. Každý mluvilo jinou řečí. Všem jsem rozuměl. Na všechny jsem se usmál. Usmál jsem se široce a vlídně. S kamenným xichtem.

Poslední dítě si vzalo na památku zbytek vodítka. Přišlo mi to skvělý. Lidi by si měli dávat věci na památku. Sbližuje to.

Pak kolem prošla Sára. Měla francouzský hole a šátek a otevřená, bezzubá ústa. Něco volala a tváře měla zrůžovělý námahou. Byla krásnější, než jsem si ji pamatoval.

Zamával jsem na ni. Rukou, kterou si dítě vzalo i s vodítkem. Patříme k sobě, Sáro. I když si myslíš opak. Patříme k sobě, a je to tak správný. Jsou lidi, co k sobě patřej, i když se nenáviděj.

Udělal jsem jí vedle sebe na lavičce místo. Nemusel jsem se přitom pohnout ani o milimetr. Byla to velká lavička. Nekonečná. Spousta místa pro všechny, co miluju.

Pak se přede mnou objevil Baré a Koráb. Baré hrál, a i když v ruce držel kytaru bez krku, znělo to jako orchestr. Nádherná hudba. Koráb se usmíval a točil knoflíkem zesilovače.

Měl zesilovač, kterej nebyl připojenej k ničemu. Fungoval na zářící slunce a radost a pohodu a šťastnej život.

„Kde je?“

Ta dvě slova se s námahou prodírala mlhou, ve který jsem plaval. Na zádech a bez pohybu. Vznášel jsem se a nebyl jsem schopen odhadnout, kde je hladina.

„Kde je?“

Mlha se začala rozestupovat. Chtěl jsem si dát práska, ale nebylo z čeho.

„Kde je, Džudo?“

Z mlhy začala vystupovat tvář. Rozmazaná a plná skvrn. Plná krve a smutku a hněvu. Tvář, která mne děsila.

Chtěl jsem ji odstrčit, ale neměl jsem čím.

„Ty zhulenej hajzle, tys ji ztratil.“

Nechápal jsem, co se děje. Proč se na mě valí tolik zloby. Nenávisti. Zášti a výčitek.

Ohradil jsem se a byl jsem na sebe pyšnej. Nenechám na sebe řvát.

„Ani nemůžeš mluvit. Sjetej hajzle.“

Chtěl jsem tu tvář odstrčit. Hmátl jsem do prázdna a skulil se na zem.

Pak jsem dostal facku. A další. A ještě.

Tváře mi hořely. Bylo to příjemné a bolelo to. Nebyl jsem schopen rozhodnout, kterej pocit je silnější.

Ani jsem nic rozhodovat nechtěl.

„Strašně jsi mi ublížil, Džudo. Budeš se smažit v pekle.“

Jasně. Každej se někde smaží. Přišlo mi to legrační. Rozesmál jsem se.

„Seš hajzl. Hnusnej hajzl.“

Ležel jsem před lavičkou a snažil se neusnout. Nechtěl jsem o tu legraci ve spánku přijít. Pak jsem zavřel oči.

Srát na to.

28. kapitola

Stál jsem na výčepu Na Závisti. Dopíjel třetí půllitr. Koráb se měl objevit každou chvíli.

Na Závisti čepujou Gambrinus a Plzeň. Léta. Nepamatuju, že by tu teklo něco jinýho. I když nejsem zas až tak velkej pamětník.

Jednou zkusili změnu. Jen jednou. Nicméně stálo to za to.

Bylo to asi před rokem. Tráva neměl pár tejdnů do čeho píchnout. Bez peněz. Bez nálady. Stáli jsme na výčepu. Tráva smutně rušil jeden půllitr za druhým.

„Vole Džudo. Mě už ani nebaví hulit. Doba na hovno, ti řeknu. Kapsy vymetený. Budoucnost ve tmě. Fakt, na hovno.“

Nic jsem neříkal. Na to se nedalo nic říct. Každý útěšný slovo falešný jak pětník.

„Vole Džudo. Za chvíli nebudu mít ani na pivo. Si ho snad budu vařit.“

Tráva koukal do půllitru. Smutně. Dopil a šel.

Druhej den jsem Trávu potkal v Kloboučnický. Rozzářenýho.

„Vole Džudo. Mám to.“

„Jo?“

„Jasně, vole. Založím si rodinnej pivovar.“

„Vodkdy máš rodinu, Tráva?“

„Seš fakt debil, Džudo. To se tak říká, když vaříš fajnový pivo v malým.“

Tři tejdny jsem Trávu neviděl. Pak se dovalil na Závist.

„Vole Džudo. Zejtra sem musíš přijít.“

„Sem tu denně, Tráva.“

„Jasně. Já vím. Hele. Mám sud skvělýho piva. První várka. Zejtra ho tady narazej. Vole Džudo. Otvíraj se nový obzory. Tohle si vole zapiš.“

Druhej den bylo na Závisti narváno. Tráva zářil jak měsíček. Nahnul se ke mně a zašeptal.

„Vole Džudo. Historická chvíle. Konopný pivo.“

„Konopný?“

„Vole Džudo. Neřvi jak pavián. Ať se nevylekaj. Musel sem ho něčím vovonět. Trávy je tam jen špetka.“

Chtěl jsem zmizet. Zvědavost byla silnější. Dal jsem si gambrinus a pozoroval cvrkot.

Konopný pivo mizelo, jak kdyby ho výčepák lil do kanálu.

„Vole Džudo. Sral sem se s tím tři tejdny. Ten dojebanej sud má padesát litrů. Já měl jen dvoulitrovej kastrólek. Sem myslel, že mi hrábne.“

Pomyslel jsem si, že ty první dávky se už musely dávno zkazit.

„Si myslím to samý, Džudo. Akorát přece to nevyleju.“

V sudu už muselo bejt na dně, když to začlo. Netuším, kolik tam Tráva tý marjánky naházel, ale musel toho bejt vagón.

Celá Závist na tripu. Pár bystřejším docvaklo, o co jde. Chtěli si Trávu podat. Ani ten nejodolnější k němu nedošel.

Většina si ustlala, kde byla. Výčepák se ani nesnažil zavřít. Měl tam do rána noclehárnu.

Tráva měl asi měsíc Na Závisti plot. Mezitím všichni vychladli. Zbavili se zbytkovýho THC. Zbavili se spontánních průjmů.

Řek bych, než se všichni srovnali do normálu, měla Závist nejhubenější štamgasty v Praze.

Jo. Tohle byla jedna z mnoha věcí, co se lehce zvrtla.

Srát na to.

29. kapitola

„Vole Džudo, vím, kde je Kasička.“

Koráb připlul k výčepu a hodil kotvu. Byl už trochu upravenej, ale kdo v tomhle hicu nebyl. Slunce se posralo v letu.

„Kde?“

Docela mi to zvedlo náladu. Vode dne, kdy mi ten malej zmrd utek, já se z žalu zhulil a babka Kludská to moc nepobrala, jsem byl kapku přejetej. Sralo mě to.

„Má ji starej Babica.“

Aha. Takže z pozitivního infa je voser.

Starej Babica byl děsnej gurmán. Nejradši měl kolie.

„Taková kolie, Džudo, ti dá děsnou sílu. Je to pasteveckej pes. Vydrží. Je chytrej. Když se ztratí, tak se vrátí. Jak Lassie.“

Babica se samozřejmě nejmenoval Babica, ale všichni mu tak říkali. Vařil stejný sračky, jak jeho jmenovec v telce. Akorát že ze psů.

„Babica je magor, Koráb. Pokud Kasičku ještě nespolk, tak se na to chystá. Když mu ji seknem, tak nám podřízne krk.“

Babica byl ochotnej kvůli svý úchylce udělat cokoliv. Vylízanej mozek na dvoumetrovým těle.

„Bude to chtít plán, Džudo. Tady nám bejsbolky nepomůžou.“

Bylo mi jasný, že Koráb už plán má.

„Chodí ji venčit pod Květnici. Prej z ní bude libová jednohubka.“

Zved se mi kufr. Psy nežeru. Mám k tomu odpor. Přijdou mi až moc lidský. A lidi žeru ještě míň než cokoliv jinýho.

„Máš ještě ten matroš od Trávy? Co tě naposled tak sundal?“

Přikejv jsem. Měl jsem ho dost.

„Takže to uděláme takhle.“

Koráb se ke mně naklonil a prozradil mi, co vymyslel. Nebylo to špatný, akorát mi přišlo, že u toho Kasička zařve. Jelikož mě ale nic lepšího nenapadlo, tak jsem na to kejv.

„Čau Babica. Co to venčíš za krysu?“

Koráb stál před Babicou. Pod Květnicí. Babica se kouk na Kasičku a pak se zasmál. Smál se skoro všemu. Skoro všechno mu přišlo vtipný.

Kdysi se mi, když byl v dobrým rozmaru, svěřil.

„Čaučau ti zvedne smysl pro humor, Džudo. Pes s tak srandovním jménem tě prostě rozesměje. Naučil mě, co je to prdel. Navíc z něj sou dobrý řízky.“

Seděl jsem na lavičce kousek od nich. S xichtem schovaným za slunečníma brejlema velkejma jak měsíc v úplňku. S roztaženým Bleskem. Zatím všechno vycházelo.

„Bys měl tahat na vodítku aspoň vlkodava. Takhle vypadáš jak debil.“

Babica se zamračil. Díval se na Korába a dumal, jestli je uraženej natolik, že mu ji má fláknout. Těžký rozhodování. Chtělo to soustředit se.

Na chvíli zapomněl na Kasičku. Hodil jsem jí koláček. Z mouky a másla a matroše od Trávy. Ani ho neočuchávala. Spolkla ho a koukala na mě.

Chtěla další, ale měl jsem strach, že další by ji zabil.

„Di do prdele, Koráb. Blbý kecy. Di do prdele, dokud nejsem nasranej.“

„Jasně, už du, Babica. Možná bys měl vzít tu krysu do náruče. Dala si dvacet.“

Babica kouk na Kasičku a zblednul. Yorkšír ležel na boku. Oči v sloup. Z tlamičky mu tekly sliny. Nehybnej a zcepenělej a tuhej. Vycpanej yorkšír, co přestal řešit problémy světa.

Dosud všechno vycházelo. Teď se to posralo.

„Tys ji uhranul, Koráb. Zabiju tě.“

Babica vyrazil a zhulená Kasička za ním poletovala na vodítku jak andulka. Koráb sice uměl běžet rychlejc než ten magor, ale ne o moc. Utíkal jsem za nima.

Koráb vzal zatáčku a Babica ho kopíroval. Trochu zvolnil, aby nešel do smyku, Kasička klesla k zemi a já přidup vodítko.

S Babicou to trhlo a hodil tlamu. Vodítko přetržený. Popad jsem Kasičku a mazal pryč.

„Poznal sem tě Džudo. Poznal sem tě, ty zmrde.“

Hlas Babici zněl jak polnice. Utíkal jsem pryč. Přede mnou Koráb. Kasičku jsem tiskl k tělu. Asi ji to poskakování nedělalo dobře. Začla blejt.

Stáli jsme ve Svatoslavovce schovaný v průjezdu. Koukali na sebe.

„Co teď, Koráb? Babica po nás pude. Sem zeblitej. Dobrá akce, kámo.“

„Se neposer, Džudo. Občas i nejlepší plán de do hajzlu.“

„Pokud něco někdy šlo do hajzlu, tak to bylo vole dneska.“

Koráb na mě koukal. Pak se začal tlemit. Ještě chvíli jsem se snažil tvářit nasraně, ale pak jsem se začal tlemit taky.

„Tak co teď, Koráb?“

„Co by. Až se ten malej debil probere, tak ho vrátíme babce Kludský. A pak se na netu kouknem, kolik stojí ochranka.“

„Jasně Koráb. Sem rád, že si víš rady.“

„Taky tě mám rád.“

Šli jsme k babce Kludský. Někde pod Květnicí Babica plánoval dvojitou vraždu.

Srát na to.

30. kapitola

Jel jsem osmnáctkou z Karláku na Synkáč. Na Albertově přistoupil Krajánek. Děda, co bydlel v Nuslích. V Dolní. Kousek od Závisti.

Byla neděle odpoledne. Poloprázdná tramvaj. Krajánek vždycky v neděli jezdil do Botanický zahrady. Šoural se sem a tam, koukal po kytkách, po stromech a byl šťastnej.

Kdysi učil biologii na gymplu. Pak šel do důchodu. Zbytek života trávil přežíváním. Ze všech sil si snažil udržet důstojnost. Košile, pečlivě uvázaná kravata a vyčištěný, sešlapaný boty. Kalhoty s puky a sako, co pamatovalo lepší časy.

Bílá hlava, vpadlý tváře a pohled, ve kterým se míchal smutek s beznadějí.

„Ty pičo, tady snad někdo natáh brka.“

Na Svatoplukově nastoupilo sedm zmrdů. Vystříhaný spánky, vodnatý, ustrašený oči, skrytý za reebokama koupenýma v Holešovický tržnici.

Když schováte strach za brejle, za nepromokavý brejle, a když je vás sedm, tak vám patří svět.

Dokud vám někdo nenakope prdel.

„Pičo, co je to za mrtvolu? Vypelichanej Gandalf po dietě, pičo. Jak se menuješ, geronte?“

Obstoupili dědu Krajánka. Drželi se za tyče. Někteří. Někteří jen tak balancovali a čekali, až tramvaj najede do zatáčky pod viaduktem. Co je před Fidlovačkou.

Pak ten nejvoraženější zavrávoral a sed si Krajánkovi na klín. Hned se zved a hladil si prdel.

„Pičo, sem se vo něj vodřel.“

Děda Krajánek se postavil. Obklopen sedmi zmrdy. Sedmi sráči, co si o statečnosti mohli nechat jen zdát.

„Žádám vás, abyste …“

„Von pičo žádá. Se poseru. A pár facek bys nechtěl? Von žádá. Parte rozeslaný a von chce někde žádat.“

Měl jsem se zvednout. Měl jsem mu pomoct.

Zůstal jsem sedět. Co se kurva musím do všeho míchat. Ivanhoe Džudo. Chrabrej rytíř. Těch sedmi idiotů jsem se nebál, i když by mi dali po tlamě, ale prostě se mi nechtělo.

Jasně. Krajánek je poníženej. Ego v hajzlu. Ale co. Na to se kurva neumírá. Ti sráči mu stejně nic neudělaj. Jsou to jen kecy.

Akorát že bolej. Akorát že kurva bolej.

„Tak co bude, pičo. Chceš těch pár facek? Pár štípanejch? Nebo ses posral?“

Zmrdi si zacpávali nosy a řvali smíchy. Krajánek se podíval směrem ke mně. Naše pohledy se střetly.

Nezapomenu na to. Co budu živ, tak na ty jeho oči nezapomenu. Tolik ponížení a pošlapání lidský důstojnosti, tolik bezmoci a nevyplakanejch a usouženejch slz. Ty oči mě pohlcovaly.

Něco ve mně prasklo. Jak když zlomíte suchej klacek. Přestal jsem přemejšlet. Zved jsem se a šel jsem si to s těma sráčema vyřídit.

Udělal jsem dva kroky. Děda Krajánek se chyt za srdce a svez se k zemi.

Stáli jsme na Fidlovačce. V dálce bylo slyšet přibližující se houkání sanitky. Sedm zmrdů zmizelo. Děda ležel na podlaze. Držel jsem ho za ruku. Koukal se mi do očí a lapal po dechu.

Panebože, ať kurva neumře. Ať tu kurva ještě je. Tohle není správný. Tohle je tak totálně na hovno, že víc na hovno to bejt nemůže. Vydrž. Moc tě dědo prosím, vydrž.

Slzy se mi valily do očí. Mrkal jsem, abych je zahnal zpátky. Krajánek pohnul rty. Naklonil jsem se k němu.

„Děkuju ti, Džudo. Že ses mě chtěl zastat. Jsi hodnej, Džudo. Jsi dobrej kluk.“

Kurva ne. Tohle už bylo moc. Polykal jsem slzy. Rozkousaný rty. Seděl jsem na zaplivaný, sešlapaný podlaze a nekonečně se styděl.

Posral jsem to. Měl jsem se zvednout hned. Jsem větší sráč, než těch sedm hovad.

Nad Krajánkem se sklonil doktor.

„Už ho můžete pustit.“

Nemůžu ho do hajzlu pustit. Musím s ním bejt. Nesmím se od něj hnout ani na krok. Tohle je moje vina. Tohle jsem udělal já.

Dlaň mi povolila. Dědu položili na nosítka. Setmělo se. Přišlo mi, že se setmělo nafurt.

Srát na to.

31. kapitola

Stál jsem na výčepu Na Závisti. V jedný ruce půllitr. V druhý cigáro. Perspektivní Džudo.

Stál jsem tam sám. Všichni byli někde v prdeli.

Myslel jsem, že se objeví aspoň Tráva. Když Koráb nemůže. Zatím nepřišel nikdo.

Tráva je dokonalej. Mám ho děsně rád. Jeho storky nejdou vymyslet. Jako třeba ta s tím rodinným pivovarem. To se buď stane, nebo ne. Není nic mezi tím.

Po pivovaru byl trošku upozaděnej. Cejtil, že už to bylo přes čáru. Proto se po nějakým čase nechal zaměstnat u Podrážky. Taková schovka.

Podrážka měl krámek, kde spravoval věci. Dělal nový klíče babkám. Třeba.

„Vole Džudo. Tohle je perpetum mobile. Bába de. Klíče v hrsti. Kejchne. Klíče sou v kanále a ona v hajzlu. Udělám jí nový. Vona je spokojená a já mám obrat.“

Sice mi vrtalo hlavou, podle čeho jí udělá nový, když je originál v prdeli, ale neřešil jsem to.

Podrážka taky spravoval boty.

„Vole Džudo. Lidi sou bez peněz. Tahle doba je drtí. Ale sou choulostivý. Málokdo dá chodit i v zimě bosej.“

Přitloukal na sešlapaný podrážky nový. Bral je od Ho-či-mina z Michle. Vydržely asi půl dne. Pokud jste v nich nechodili.

Tráva u něj nastoupil. Čtrnáct dní v klidu. Každej druhej klíč fungoval. Podrážky se neodlepovaly. Fakt dobrý.

Pak se v krámku objevil nuselskej Delon. Delon byl idiot. Namyšlenej zmrd. Prořídlý vlasy a brilantina a zapadlej zenit.

„Hele, Tráva, co tu děláš?“

„Šiju boty, vole.“

Delon se rozesmál.

„Se netlem. Mám Umprum. Neřeš. Mě bys stejně nezaplatil.“

„Tráva neser. Jestli mi ušiješ boty, tak sežeru Cejna.“

Cejn byla fretka, co Delon choval.

„Ser na Cejna, Delon. Ušiju ti boty, ty je zalepíš. De vo hovno.“

„Jasně, Tráva, Potřeboval bych mokasíny. Jestli mi ale vystřihneš nějaký dojebaný pohorky, tak ti na ně seru.“

„Vole Delon. Přiď po neděli. Mokasíny umím i potmě.“

Tráva stál vedle mě na výčepu na Závisti.

„Vole Džudo. Koukal sem na net. Já ty idotský křusky nedám. Samá tkanička. Vole Džudo, já kdysi udělal akorát Vietnamku. Doteď si dopisujem. Víc ani hovno.“

Bylo mi ho líto. Upíjel jsem z půllitru a přemejšlel, jak Trávovi pomoct.

„Hele, Tráva, já čet jednu knížku. Tam bylo vo mokasínách všechno. Mám ji doma. Pro ni skočím.“

Tráva byl natěšenej. Vzal si ode mě knihu a odpotácel se.

Potkali sme se za tejden.

„Seš normální čurák, Džudo.“

Nic jsem neříkal.

„Knížka moc fajn. Debile. Kurva. Já vůl si nepřečet titul. Dva divoši. Ještě že sem Delonovi k těm manšestrovejm mokasínům nepřidal jako bonus týpí. Vole. Ten kretén si to vobul. Vypadal s těma svejma vlasama jak Vinnetou po chemoterapii. Kurva.“

„Jo?“

„Podrážka mě vyhodil. Delon ho žaluje za citovou újmu.“

„Stejně to nebyl kšeft pro tebe.“

Tráva si umotal brko. Zapálil si. Kouk na mě.

„Mám ho vyfocenýho.“

„O tom nepochybuju.“

„Dám ho na fejz.“

„Jasně.“

„Vole Džudo, mám tě rád.“

Já tebe taky, Tráva.

Srát na to.

32. kapitola

„Vole Džudo, musíme pořešit Babicu. Nebudu se kvůli tomu magorovi pohybovat po Nuslích přískokama.“

Koráb stál na výčepu Na Závisti. Dopíjel pivo a tvářil se ustaraně.

„Se divím, že se tady ještě neobjevil.“

„Vole Džudo, von je sice magor, ale úplně vylízanej není. Nepotřebuje svědky. Potřebuje nás potkat někde, kde nejsou lidi. A pak nás zruší.“

Přikejv jsem. Doneslo se mi, že Babica nám vyhlásil vendetu. Tohle bylo dost na hovno. Nechtělo se mi stěhovat se. V Nuslích jsem vyrost. V Nuslích chci bejt. Není nic podobnýho týhle čtvrti.

„Mám plán, Džudo.“

Koráb se napil.

„Ty krávo, jestli to bude podobnej plán jako s Kasičkou, tak snad abych si pořídil poslední vůli.“

„Neser, Džudo. Je to sice na hraně, ale s trochou štěstí by to mohlo klapnout.“

Když jsem dnes šel na Závist, potkal jsem Hulka. Při pohledu na něj mě zabrněla ruka. Ta, kterou mi tenkrát zlomil.

Ved na vodítku utahanýho jezevčíka. Je zajímavý, že čím větší týpek, tím menšího čokla má. Pokud nějakýho má. Jezevčík se jmenoval Šarik. Jasně, jméno pro vlčáka, ale von Hulk miloval seriál Čtyři z tanku a pes. Děsně se mu prvák líbil tank a pak ten čokl, co ho uměl řídit. Tak co.

„Zapojíme do toho Hulka.“

„Ty chceš zbourat Nusle?“

„Vole Džudo, Hulk je jedinej týpek, kterej si s Babicou poradí. Teda, snad.“

Pak mi Koráb řek, jak to proběhne. Skvělej plán. Spíš bych si vsadil, že se dám znova dohromady se Sárou.

Babica vegetil v Adamovský. U Botiče. Schovanej za stromama a plotem z vlnitýho plechu. Kdysi tam byla údržba. Instalatéři a elektrikáři a další maníci, co když se někomu doma něco posralo, tak to za gulášek opravili.

Doba se změnila. Teď se nic neopravuje. Teď se všechno vyhazuje. Skládky praskaj ve švech.

Babica tam měl kotce. Většinou obsazený adeptama na pánev. Vytí, co se odtamtud neslo, sralo všechny až na Jezerku. Nikdo se ale neozval. Strach z Babici byl větší, než nějaký podělaný nasrání.

Stáli jsme s Korábem na dvorku. Proti nám Babica. Stoup si tak, aby byl mezi náma a vratama. Abysme náhodou nevzali roha.

„Dost ste mě nasrali, chlapci.“

Pár dní už uteklo. Babica se zklidnil. Jako že neřval a nešel po nás jak kulovej blesk. Jinak to ale bylo ve stejným levelu. Hodlal nám zakroutit krkem.

Necejtil jsem se moc dobře. Cejtil jsem se dost na hovno. Pot mi stejkal z čela a po zádech. Pot plnej strachu. Kyselej pot, za kterej se každej chlap stydí.

Moc jsem si jako chlap nepřipadal. Koráb byl na tom podobně.

„Chcete mi něco říct, chlapci? Jestli ne, tak vám něco řeknu já.“

Babica si protáh pazoury. Fakt byl kurva velkej. Koráb si dal ruku do kapsy. Cosi zmáčk.

Modlil jsem se jako nikdy předtím. Modlil jsem se, aby to klaplo.

Rozlítly se vrata. Hulk udělal tři kroky. Pak se zastavil. Rozhlíd se. Koráb vyndal ruku z kapsy a ukázal k jednomu kotci.

„Kurva Šarik.“

V těch dvou Hulkovejch slovech byl celej dlouhej košatej příběh. Příběh smutku ze ztráty, příběh radosti ze shledání a příběh nekonečnýho nasrání.

„Babica … Babica … tys chtěl sežrat Šarika.“

Hulk si to nedokázal srovnat v hlavě.

„Ty píčo, i kdybys přejel moji matku, tak bys mi víc ublížit nemoh. Je po tobě, Babica.“

Protáhli jsme se kolem Hulka a vypadli. Asi to nejrozumnější, co jsme mohli udělat. Nevadí mi pohled na krev, ale vocaď pocaď.

Stáli jsme s Korábem na výčepu Na Závisti.

„Babica se odstěhoval.“

„Fakt?“

„Jo. Teda, odstěhuje se, až ho pustěj ze špitálu. Vypadal prej, jak kdyby ho někdo protáh štěpkovačem. Hulk se nechal slyšet, že po něm pude do konce života.“

„Nebylo to vod nás moc sprostý?“

„Vole Džudo, kdyby si Hulk Šarika víc hlídal, tak se to nestalo. Tráva mu ho seknul za tři kytky jako nic.“

Popíjel jsem pivo a měl jsem takovej ten pocit, jak když vám z pyramidy kamení, co na vás leží, ubyl docela velkej šutr. Nebo jsem si to namlouval?

Srát na to.

33. kapitola

„Vole Džudo, mám ti nápad.“

Koráb se kymácel na výčepu Na Závisti. Jako vždycky.

„Koráb, ty tvoje nápady jsou docela adrenalinový.“

Koráb se usmál přes hranu půllitru.

„Vole Džudo, kamarádím se s tebou, protože ses nikdy z ničeho neposral. Tak co to bleješ?“

Dal jsem si další a čekal, co z Korába vypadne.

„Hele, jak měl Babica v Adamovský ten psí útulek, tak teď, co je pryč, to osiřelo.“

Jasně. To věděl každej. Babica prohrál válku a odjebal se.

„Je to tam teď prázdný. Byl by z toho skvělej rockovej klub.“

Promnul jsem si oči. Jasně. Rockovej klub. Nějaký vytuněný Šapo. Nějaký šampónovitý Hard rock café. Podnik, kde týpci v navoněnejch košilích vod značek, co neznám, si vohrnou rukávy a jsou děsně drsný a cool. Pak si daj drink za pětikilo a honěj si zvadlou karmu.

Tohle ani omylem. Naprosto neskutečně mě serou šampóni, co celej den pářej jednu komoditu s druhou, aby byli v balíku, rolexky a šnorchl plnej koksu a Ray Bany s UV filtrem a pičo koukej, jak jsem zainteresovanej a Armani vod kotníků po krk, a pak si vezmou triko s Linking Park a jsou hustší než nevodstředěný podmáslí.

Jsou to čuráci. Nemusím je. Chápu, že maj právo na existenci, neberu jim to, ale nemusím je. Vyhejbám se jim.

„Vole Koráb, na to ti seru. Starat se o debily, co sou pomatlaný henou, aby byli za hustý, fakt nechci.“

„Džudo, ty seš fakt piča. Budem dělat okrajovou hudbu. Kapely, co hrajou za pizzu. Co to jedou na plný pecky. Pankáče, co jim je šumák, jestli je poslouchá dav nebo jestli hrajou do zdi. Jak to kurva frčí Na půl cesty. Vo tohle de.“

„Jo. Tohle jo. Beru. Akorát, Koráb, proč tam někde cejtím nějakej háček?“

„Není žádnej háček, Džudo. Jen se musíme odrazit od dna. Všechno jsem domluvil. Ty prostory sou naše. První akce bude vo prachách. Depeš chce udělat soukromý mejdlo. Je mu pade. Nebude na tom šetřit. A my budem mít kapitál. Tohle pojede. Věř mi.“

Tohle muselo jít do hajzlu. Nebylo vlevo ani vpravo. Bylo jen rovně. Z kopce. Namydlená skluzavka a na konci hajzl plnej hoven. Akorát že Koráb to viděl jinak.

Depeš byl ujetej do Depeche Mode. Já je nemusím, ale beru, že uměj. Nehrajou sračky, ale nejsou moje krevní skupina. Nežeru je. Jejich CD bych si nekoupil. Nicméně nevaděj mi a s lidma, co na nich ujížděj, v poho vyjdu.

Depeš byl maník, co touhle kapelou žil. Co by za ni položil život. Měl auto. Ford Escort. Pořizovací cena patnáct litrů. Za dalších třicet si nechal na kapotu nastříkat airbrush. Samý Depeche Mode. Od rána do rána chodil kolem tohohle vraku a leštil plechy. Maniak. Totál maniak.

Pochválils je, a on si byl schopnej vzít home credit, aby ti koupil panáka. Pohaněls je, a rval se do krve.

Všechno fungovalo. Nálada skvělá. Pak dorazil Tráva s kámošema. Všichni zhulený. Pankáči s čírama. Rozeřvaný.

Asi jsem je neměl zvát. Asi jsem měl držet tlamu.

Akorát že jsem měl pocit, že Trávovi za Babicu něco dlužíme.

Porvalo se to komplet. Adamovskou si mohli vyškrtnout z navigace. Naprostá devastace. Kasa v Botiči.

Rockovej klub pohřbenej.

Stáli jsme s Korábem na výčepu Na Závisti. Potlučený a vomlácený.

„Ty vole, Džudo, to s tím Trávou si posral.“

Nic jsem neříkal. Upíjel jsem z půllitru. Večer měli hrát Na půl cesty pankáči z Leninradu.

„Fakt si to posral, Džudo.“

Srkal jsem pivo přes rozbitý rty a snažil se nevzdychat. Pak jsem se nadech.

„Měla by tam zpívat nějaká holka.“

Koráb na mě kouk. Pak se usmál. Možná i mrk. Možná. Monokl někdy mrká, i když jeho majitel nechce.

„Doufám, že bude hezčí, než ty, Džudo.“

Nic jsem na to neřek. Každej je hezčí, než já. Dopili jsme a vyrazili.

Srát na to.

34. kapitola

Mateřídouška byl zase ve smyku. Auto zaparkovaný u zábradlí na Nuselský. Na rohu s Jaurisovou. Jak tam Ho-či-min předstírá, že prosperuje.

Byl jsem opřenej o parapet výlohy. Čekal jsem na Korába.

„Sejdem se ve tři, Džudo. Ale ne Na Závisti. Venku na rohu. Něco ti musím říct.“

Tyhle tajemný telefony mě dostávaj.

Stará Mateřídoušková na chodníku zápasila s vnučkou, posazenou v kočárku. Mateřídoušku to evidentně sralo.

„Nech to dítě kurva na pokoji. Dyť z něj vyroste neurotický pako.“

Mateřídouška byl vzdělanej. Měl za sebou tři nedokončený revitalizační kurzy. Proto znal spoustu cizejch slov.

„Nech ji, povídám.“

Mateřídouška si odpliv.

„Začlo foukat, ty starej blázne. Nafouká jí do uší, a bude. Vem si tu čepičku, holka.“

Malá Kateřina seděla v kočárku a čepici hlasitě fakovala.

Mateřídoušková byla ještě větší pacient, než její starej. Narvaná v o číslo menší šusťákový soupravě. Byla mohutná, takže i největší velikost čehokoliv byla pokaždý o číslo menší.

Mateřídouška se naklonil a přes otevřený okýnko zmáčk tlačítko. Měli audinu. Jedni z mála v Nuslích. V restituci dostali barák. Velkej barák na hlavní. Sedmadvacet bytů.

Po několika výhodnejch výměnách jim zbyla garsonka a audina.

Po zmáčknutí tlačítka se otevřel kufr. Mateřídouška obešel auto a vzal si z něj mikinu. Moh ji sice vozit vedle sebe na sedadle, ale pak by nemoh ohromovat kufrem na servo.

„Jestli si nevezmeš čepičku, tak bude babička smutná.“

Mateřídoušková udělala smutnej xicht. Vyděšená Kačka se rozplakala.

„Nedělej na ni bubáky, kurva. Buď vod tý dobroty. Se bude pochcávat eště v důchodu.“

„Ty seš fakt kretén. Že je kretén, Kačenko?“

Kačenka nechtěla bejt za arbitra. Kačenka se rohodla řvát jak tur.

„Povídám ti, vyser se na ni. Radši kdybys zavřela okna. Bude chcát. Zas budem mít doma Lipno.“

„Kdo nezavírá vokna? Kdo? A kdo posledně nablil do dřezu?“

Mateřídouška začal brunátnět.

„Jasně, dojdou argumenty, tak se udělá úkrok stranou. Ženská logika. Bych se fakt posral.“

„Jakej zas do prdele úkrok? Si dělej úkroky sám, inteligente. Ale nedělej je moc velký. Támhle chybí dekl vod kanálu. Aby sis při tý mazurce nezlomil haxnu.“

Mateřídouška se chyt střechy auta. Šly na něj závratě.

„Povidám ti, že ty vokna sou votevřený. Dokořán. V životě si nezavřela dvě věci. Vokna a hubu.“

Mateřídoušková se zapotácela.

„Tak to bylo fakt sprostý. A před malou. Co si vo sobě kurva myslíš? Že nemám žádný práva? Ty uječenej komiku?“

Mateřídouška si otřel pot z čela.

„Jestli je někdo uječenej, tak to seš ty. Seš slyšet až na Synkáči. Takový jako ty ani nepotřebujou mobil. Se domluvěj s každým i na dálku.“

„Seš ubožák. Ubohej debil. Sem musela bejt sjetá jak galuska, že sem si tě vzala.“

„Nazavřelas vokna. Ani jedno.“

„Sem musela bejt v kómatu. Někde v posraným tunelu, takže sem neviděla, koho si beru.“

„Nejsou dokořán, sou vysazený z pantů.“

„Debile.“

„Rozflákaný v popelnici. Zrovna nás rabujou.“

„Kreténe kreténe kreténe.“

„A začne chcát a ten prázdnej kvartýr bude navíc vytopenej.“

„Ty seš hovado.“

„Klika, že tam nebude mít co plavat. Kurva fakt za co?“

Mateřídoušková oběhla zábradlí a chytla starýho za rukáv.

„A teď poď. Kouknem, jestli sou vokna zavřený. A jestli budou, tak tě fakt zflákám.“

„A jestli nebudou?“

„Tak tě zflákám taky, protože si šel poslední.“

Vlekla Mateřídoušku Nuselskou směrem k Michli. Katka přestala plakat.

Seděla osiřele v kočárku a cucala si palec. Objevil se Koráb.

„Vole Džudo, dějou se velký věci. Velký blbý věci.“

Kouk na bezprizorní Kateřinu.

„Děláš chůvu, Džudo?“

„Mateřídouška se zase chyt se starou. Tohohle pohrobka tu nechali.“

Koráb koukal na Katku a na mě. Nějak si to nemoh srovnat v hlavě.

„Co s ní? Nevypadá, že někam dojde.“

„Co by. Vodvezem ji. Třeba si to ti dva hysterici zatím vysvětlej.“

„Vysvětlej co?“

„Něco s voknama. Nedovíraj. Moc sem to nepobral.“

Tlačil jsem kočárek. Koráb šel vedle. Asi se chtěl zeptat na ty vokna, ale pak nad tím máv rukou.

Bylo jasný, že se něco sere. Že jde něco do hajzlu.

„Baré má raka.“

Takže se to sere dost. Rak nebyla rýma. Rak byla konečná. Většinou na furt.

„To je dost na piču, Koráb. Kurva. To je hodně na piču.“

„To jo. Zvlášť, když ten trotl nemá zdravotní.“

„Skvělý. A co jako s tím? Nejsme felčaři, Koráb.“

„Mám plán, vole.“

Tlačil jsem kočárek a bylo mi všelijak. Bylo mi líto Barého. Děsil jsem se toho, co Koráb vymyslel. Cejtil jsem se dost na hovno.

Kačka si zase cucala palec. Usmála se na mě.

Srát na to.

35. kapitola

„Barému pomůžou akorát Fénixovy slzy.“

Upil jsem z půllitru a tázavě kouk na Korába.

„Vole Džudo. Baré má raka. Nemá zdravotní. Každej se na něj vysere. Tahle doba je v piči. Musíme se vo něj postarat.“

Lok si z půllitru.

„Nebo se na něj vysrat.“

Vysrat jsem se na Barého nechtěl. Byl to kámoš. Kámošů jsem moc neměl.

„Ty Fénixovy slzy, to je Koráb co?“

„To je vole z konopí. Jediná věc, co mu pomůže. Mám to naštudovaný. Probral jsem to s Trávou. Destilát. Kapky. Akorát že toho konopí potřebujem dost.“

„Jak dost?“

„Dost. Asi jak dá středně velká pěstírna. Asi. Asi tak nějak. Jo.“

Upil jsem znova.

„Vole Koráb, to je na klepeta. Bez podmínky.“

„Jasně, Džudo. Akorát že meleš vo budoucnosti, vo který víš hovno. Přítomnost je taková, že Baré to má za pár. Když se na něj vyserem.“

Dal jsem si další pivo. Tohle jsou věci na piču. Drtěj vás a vy nemůžete uhnout.

„Jak to chceš udělat? Zaberem Kloboučnickou, zvoráme ji a nasejem konopí?“

„Vole Džudo, dyť sem ti říkal, že mám plán. Vod Adamovský mám ještě pořád klíče.“

„Koráb, tam je akorát spáleniště. Vykydlíno. Neříkej mi … ne, já to fakt nechci slyšet.“

„Džudo, tam bude pěstírna jak vymalovaná. Mám to promyšlený.“

Dopil jsem pivo. Pak jsem se nadech.

„Jasně. Hele, něco o tom vím. Když chceš mít kytky pod kontrolou, potřebuješ elektriku. Musíš svítit. Takhle na to vždycky přijdou. Máš normál odběr, a pak se to zhoupne. Jak když zapojíš huť Klementa Gottwalda. Koráb, budou nás mít za den.“

Koráb si dal panáka.

„Vole Džudo, nejsem trotl. Zamaskujem to.“

„To jako že dáme na elektroměr matraci?“

„Debile. Přikryjem to.“

Dal jsem si panáka taky.

„Matrace přikryje hovno.“

„Vole Džudo, uděláme tam solární studio. To bude krytí. Solárka maj voběr neskutečnej. Ty trubice, co tě hoděj do hnědý, roztočej elektroměr jak ždímačku.“

Promnul jsem si oči.

„Koráb, nechci bejt šťoura, ale v týhle čtvrti je každej druhej hnědej. Votevřít si solárko v Nuslích je stejně chytrý, jako prodávat kožichy na Sahaře. Koráb, dyť už teď sme za katrem.“

„Ty seš rasista, Džudo?“

Na takovouhle píčovinu se mi ani nechtělo odpovídat. Deset let jsem v parku na Jezerce cvrnkal kuličky se sedmi Lakatošovejma a teď slyším kecy vo rasismu.

„Do hajzlu Koráb, nemám nic proti nikomu, ale tohle nás pohřbí.“

„Velký hovno, Džudo. Fakt, velký hovno.“

Dal jsem si dalšího panáka.

„Koráb. Víme vo tom kulový. Pěstovat kytky není jako pěstovat květák. Když odmyslím, že za květák tě nezavřou, tak kytky chtěj svý. Tohle není kurva vo tom, bejt za Mičurina a říct si vo diplom.“

Koráb si objednal další pivo.

„Zejtra se sejdem s Trávou. Něco nám k tomu řekne. A taky uděláme brigádu v Adamovský. Musíme to tam kapku zvelebit.“

Koráb upil.

„Někdy mi Džudo přijdeš takovej jako připosranej.“

Upil jsem taky.

„Jasně Koráb. Sem připosranej. Děsně. A děsně mě sere, že to tam zejtra budu zvelebovat s tebou. Debile.“

Koráb se na mne zašklebil.

„To byl džouk, pičo.“

Jasně. Byl to džouk. Jako to všechno.

Srát na to.

36. kapitola

V Adamovský jsme se docela nadřeli. Depešova akce byla hodně podobná asanaci.

„Vole Džudo, už to vypadá docela k světu.“

Koráb upíjel z plechovky. Seděl na rozvrzaný židli. Na place mezi přízemníma baráčkama. Rozhlíd jsem se kolem.

Kdysi se tady chlapi, co dělali údržbu, museli mít fajn. Klid uprostřed Nuslí. Za plotem Botič. Všude stromy.

Z největšího baráčku jsme udělali pěstírnu. Dali jsme tam stoly, natáhli kabely a pověsili světla. Měli jsme zářivky, a pak i obrovský, sodíkový lampy, co prosvítěj i londýnskou mlhu.

Ty lampy kdysi nakrad Komín. Dělal byty a čet Wallaceho. Tuším v Kokainové dámě se dozvěděl, že jeden bytař vyhazoval pouliční osvětlení, aby na něj nebylo při čórování vidět.

Komínovi to přišlo dobrý, ale nedotažený. Místo aby lampy odpojil, tak je rovnou seknul. Byl dobrej. Ani jednou při tom nespad.

Teď seděl za neplacení alimentů. Byt mu nikdy žádnej nepřišili. Asi že nebyl v tý tmě k poznání.

Jeho fotr potřeboval vyklidit sklep a lampy nám dal za odvoz. Měl jich tam narovnanejch padesát sedm.

Vzali jsme jich deset. Nepotřebovali jsme osvítit Letnou.

„Vole Džudo, trochu mi dělaj starosti ty solárka. Ti nevím, jestli to není moc vokatý.“

Upil jsem z plechovky. Trochu vokatý to bylo. Neměli jsme mergle na nějaký i třeba vyřazený aparáty s trubicema. Měli jsme ale spoustu zářivek, který vyhazovali ze základky v Boleslavový.

Pověsili jsme je na vejšku ze stropu. Pověsili jsme je na řetízky vod špuntů do umyvadel. V Boleslavový rušili i sociálky.

Dnešní děcka jsou o krok dál. Viděj ve tmě a nevyměšujou.

V místnosti, kde se měl chytat bronz, to vypadalo jak v zářivkovým lese. Koráb měl představu, že lidi budou chodit sem a tam a vono je to osmahne.

Přišlo mi to idiotský. Jako celá tahle akce.

Upíjel jsem pivo z plechovky a snažil se na nic nemyslet. Miluju punk, ale tohle mi už přišlo hodně přes čáru.

„Vole Džudo. Ať počítám jak počítám, furt nám scházej mergle.“

Když máte vymetený kapsy, tak ani počítat nemusíte. Do nuly umí každej. Za tejden měla dorazit zásilka kytek. Sazenic. Tráva to zařídil. Akorát že platit při převzetí. Tyhle věci se na lízing nedávaly. Vůbec jsem netušil, jak to pořešíme.

„Nepamatuju, kdy mi nescházely.“

„Jasně, Džudo. Budem muset rozšířit aktivity. Jinak se z toho poserem.“

Upil jsem z plechovky.

„To jako jak?“

„Jednoduše, Džudo. Oprášíme původní myšlenku.“

Koráb se zahleděl někam nad mou hlavu. Chtěl jsem se tam zahledět taky, ale nějak mi to nešlo.

„To jako myslíš … ty vole Koráb … nemyslíš …“

„Přesně, Džudo. Rockovej klub. Solární studio. Všechno po kupě. Chytíš bronz a deš se vyskákat. Drinky a všechno. A akce, soukromý akce, na kterejch vyděláme.“

„Z oslavy Depeše sme v mínusu, Koráb.“

„Z týhle budem nabalíkovaný.“

„Z jaký týhle?“

„Potkal sem Matouška. Chce slavit narození syna. Za tejden. Doslech se vo nás. Je to v kapse.“

Zmačkal jsem plechovku.

„Bodejť by se nedoslech, Koráb. Dyť je u policajtů. To jako tady bude plnej barák kytek a vedle si budou cajti vylejvat mozek? Ty pičo. To snad abysme se šli rovnou přihlásit. Budem mít aspoň polehčující okolnost.“

Koráb nad mou malomyslností vrtěl hlavou.

„Kurva Džudo, dyť de vo hovno. Udělá se tu mejdlo, my se postaráme, aby Matouškovi a jeho kámošům nic nechybělo, a pak je zinkasujem. Navíc, Matoušek povýšil. Má prachy a chce je roztočit. Kurva Džudo, trošku se srovnej.“

Otevřel jsem si další plechovku. Jasně. Srovnat se. Přišlo mi, že se to celý řítí do sraček. Chtělo to jointa. Umotal jsem si brko.

„Kam povýšil?“

„Dělá teď prej na protidrogovým.“

Umotal jsem si ještě jedno brko. Dal jsem si práska a upil piva. Rozhlíd jsem se kolem. Baráčky a plot a stromy a klid. Je možný, že tohle teď delší dobu neuvidím.

Srát na to.

37. kapitola

Mejdlo frčelo. Nálada skvělá. Kluci z protidrogovýho byli fajn. Sranda a humory a takový to chlapský pošťuchování.

Mě sice tenhle druh zábavy míjí, ale co. Když je to baví.

Kmital jsem po venku, nosil kelímky s pivem, vysypával popelníky na zem. Vyslech jsem si u toho spoustu historek.

„Ty vole Pepo, pamatuješ, jak se ti zasek kvér a málems přišel vo koule?“

Dotyčnej pistolník se držel smíchy za pajšl. Kroutil se a nemoh popadnout dech.

„Ty vole, sem se málem posral strachy.“

Celej stůl vybuch jak plastovej papiňák. Matoušek se plácal do stehen.

„A já, pamatujete, u toho výjezdu. Povidám, kde máš ty drogy a von mi ten vandrák řek, že psy nikdy nechoval. Mně přes kuklu nebylo rozumět.“

Deset minut hejkání. Ryby v Botiči vystreslý.

„Vole Džudo, kdy budou chtít dezert?“

Lok jsem si piva. V tom fofru jsem měl žízeň. Tráva se zástěrou u něčeho, čemu Koráb říkal venkovní kuchyň.

Dvě kozy, fošna a plynovej dvouplotýnkovej vařič. Vedle dědova mísa s podivným těstem.

„Tráva, já nevím. Zatím jen lejou. A vykládaj si, co kde posrali.“

„Vole Džudo, se mi to zdrcne. Hele, já se do toho pustím a normálně jim to naházej na stoly. Ať to mám z krku. Nějak se mi ekluje, dát si před nima jointa.“

Tomu jsem celkem rozuměl. Hulit vedle maníků, co po hulení šli jak ohaři, bylo až moc punkový.

Tráva rozpálil na pánvi olej. Když jsem se ho zeptal, co chystá, odtušil, že piškoty.

„Kurva Tráva, ať to sou fakt piškoty. Ať z toho není nějkej voser.“

Koráb byl nad věcí, ale stejně ho Tráva za pánví znervózňoval.

Mě osobně děsil.

Odnes jsem další várku piv. Kelímky pomalu docházely. Sbíral jsem vyhozený a nosil je zpátky k pípě. Koráb do nich fouk, aby vylítalo svinstvo a znova je plnil. Skvěle to odsejpalo.

„Hele, Džudo, hoď nám sem ten dezert. Jinak budem za chvíli všichni na šlupky a feťáci maj dva roky prázdnin.“

Smích a smích a smích. Kejv jsem, že jako jo. Že jdu na to.

Matoušek mi podal panáka. Slivovice. Domácí. Vod strejce z Moravy. Všichni si připili. Několikrát.

Tráva měl první talíř nandanej. Piškoty bublaly, voněly a vypadaly fajn. Trochu jsem se uvolnil. Bude to ok.

Nosil jsem talíře s piškotama. Občas jsem to proložil platem s kelímkama. Chytil jsem rytmus. Než jsem zakop o Matouška.

Ležel na zemi a něco si potichu zpíval. Nikomu to nepřišlo zvláštní, protože každej měl co dělat sám se sebou.

Talíře s piškotama prázdný.

Tráva je fakt kokot.

„Ty pičo, z čeho je to těsto?“

Tráva ukous z dezertu a skelně na mě kouk. Koráb se k nám otočil.

„Vo co de, Džudo?“

„Vo hovno, Koráb. Celý protidrogový je na tripu. Takže vo hovno.“

„Tráva …“

Tráva poodstoupil vod pánve. Zkusil zvednout na obranu ruce, ale moc mu to nešlo.

„Hele, normál piškoty. Akorát …“

„Akorát co?“

„Akorát jsem je vovoněl. Jen trošku. To se normálně dělá.“

Koráb si sed na zem a chyt se za hlavu. Mně už to bylo u prdele.

Vzal jsem si předposlední piškot, co zbyl na talíři vedle vařiče. Chutnal dobře.

„Ty pičo Tráva, takovejch storek co jsem vyslech, jak někdo sundal večírek konopnejma koláčkama … ufff … tuny storek … tlemil sem se jak debil … Tráva … víš, proč se teď netlemím?“

Tráva stál a lehce se kejval. Ve tváři ulehčení, protože zatím to nevypadalo, že by měl dostat přes tlamu.

„Fakt nevím, Koráb. Ale třeba … třeba to víš ty.“

„Pičo. Pičo pičo pičo. Samo že to vím. Vodstřelils protidrogový. Sme kurva ve válce, Tráva. Zeď a žádná do píče čestná salva. Normálně nás vodstřelej a ani nebudou mířit.“

Vmísil jsem se do hovoru.

„Třeba minou.“

Piškot se ve mně rozpustil a vyslal chlácholivý signály. Dost věcí, co bylo černejch, zesvětlalo.

„Ty di Džudo taky do prdele.“

„Hele Koráb, zbyl tu ještě jeden.“

Podal jsem mu talíř, kde byl poslední mohykán. Plnej THC a hery a mouky dvounulky. Koráb na něj chvíli koukal. Pak ho spolk.

Seděli jsme na zemi a čekali, co bude.

Bylo mi u prdele, co bude.

Akorát že jedno jsem věděl. Vo tomhle se bude mluvit léta.

Srát na to.

38. kapitola

„Potkal sem včera Matouška.“

Napil jsem se piva a čekal, co z Korába vyleze dalšího. Neměl jsem moc dobrej pocit. I když, zatím jsme byli na svobodě.

„Prej měli všichni tři dny kocovinu. Děsně si to pochvaloval. Že se akce vydařila. Akorát že už nikdy nebude chlastat slivovici.“

„Matoušek si myslí, že je sundala slivka?“

Koráb dopil pivo.

„Jo. Hele, to je protidrogový. Voni drogy neberou. Voni je zabavujou. Takže věděj hovno, co je to bejt sjetej. Máme kliku.“

Asi máme.

Šel jsem Nuselskou. Zahnul do Svatoslavový. Chtěl jsem si na chvíli sednout na Květnici. Dát si pivo a vypnout.

„Hele, Džudo. Tebe jsem neviděla věky.“

Otočil jsem se. Bára. Sedmnáct let. Velký oči, dlouhý černý vlasy a ještě delší nohy. Slušelo jí to. Nepotkal jsem ji možná půl roku. Co se přestěhovali nahoru na Pankrác.

Dal jsem jí pusu na tvář. Dost jsme spolu kamarádili. Ale nic víc.

„Kam jdeš?“

„Tady nahoru. Na Květnici. Jdeš taky?“

Seděli jsme proti sobě a vykládali. Na to, že jí bylo sedmnáct, to měla v hlavě srovnaný. Taky toho měla dost za sebou.

„Matka už je v klidu. Bere prášky. Přestala vyšilovat.“

Její matka skočila z okna. Třetí patro bez výtahu. Taková přiblblá storka.

Najdřív z okna skočil jejich kocour, kterej šel po holubovi. Asi myslel, že mu hupsne na záda a holub s ním přistane. Holub sebou cuk a kocour šel na chodník. Na tlamu.

Bářina matka, když to viděla, skočila za kocourem. Aby mu pomohla. Byla švihlá. Zlomený patní kosti, žebra a tak.

Když přijela záchranka, kocour vedle ní seděl na chodníku a spokojeně předl.

Otec Báry pak našel byt na Pankráci. V přízemí. Okna metr nad zemí. Pod nima tráva. Mnohem bezpečnější, než Nusle.

„A co ty?“

Upil jsem.

„Co by. Máme s Korábem klub. V Adamovský. A taky solárko. Něčím se bavit musíme.“

Bára se smála. Musím přiznat, že se smála moc hezky.

„Něco jsem slyšela. Prej ste vodstřelili kluky ze zásahovky.“

Dones jsem si další. A střik pro Báru.

„To jsou kecy. Prvák byli z protidrogovýho a druhák se zrušili sami. Ze slivky. Z Moravy. Vod strejce.“

Když jsem to takhle říkal nahlas, tak jsem tomu i věřil. Akorát že se mi zdálo, že Bára mi nevěří ani slovo.

„Kecáš, Džudo. Ale kecáš hezky.“

Koukala na mě a neuhejbala očima. Fakt byla pěkná. Bylo mi s ní fajn. Bylo by fajn s ní bejt.

Odhrnula si z obličeje pramen vlasů. Bezděčnej pohyb. Vláčnej a protáhlej. Líbil se mi. Líbilo se mi na ní všechno.

„Potkáme se, Džudo?“

Jasná otázka. Jednoduchá. Tři slova. Dotaz na budoucnost. Na naši budoucnost. Žádnej jinotaj.

Díval jsem se na Báru a mlčel. Pak jsem sklopil oči.

„Asi jo. Ale, víš, máme teď docela frmol. Se ti ozvu, jo?“

Zvedla se. Možná zklamaně. Možná jsem si to jen namlouval.

„Jasně. Ozvi se, Džudo. Uvidíš, jak ti to vyjde.“

Žádná pusa. Otočila se a šla. Dlouhý vlasy a ještě delší nohy. Bára.

Moh jsem to s ní zkusit. Čekala na to. Akorát že bych se nedokázal podívat Sáře do očí.

Jsem idiot. Koráb by mě poslal do prdele. Možná bych tam měl vyrazit sám. A možná bych si měl dát na cestu ještě jedno.

Srát na to.

39. kapitola

Seděli jsme s Korábem na bedýnkách v Adamovský. Dnes jsme měli zavřeno. Z technickejch důvodů. Tráva se měl dovalit se sazenicema.

„Hlavně žádnej rozruch. Všechno v klidu. Tohle nebude množství menší než malý. Toho bude tolik, že bysme šli sedět. Všichni.“

Tráva byl lehce nervózní. Ostatně, já taky. Sice jsem měl Barého rád, ale do basy jsem nechtěl.

Měli to přivízt tranzitem. Tráva s jedním Vietnamcem. Ani jsem radši nechtěl víc vědět.

Nejdřív jsme přemejšleli, že to provedem v noci. Pak jsme usoudili, že co se děje v noci, bejvá nápadný. Takže jsme zvolili odpoledne.

Taky jsem chtěl ještě večer vyrazit na Květnici. Měl jsem se sejít s Bárou.

„Vole Džudo. Jestli se na tuhle holku vysereš, tak končíme.“

Koráb včera rozčilením přestal cucat pivo. Docela jsem ho nasral, když jsem mu řek, že jsem se s Bárou potkal. A že nevím, kdy ji znova uvidím.

„Kurva, je to fajn žába. Chytrá a hezká. A mladá. Má spoustu let do důchodu, takže by tě mohla stihnout pobrat.“

„Seš vůl, Koráb.“

„Ty seš vůl. Vytáhni mobil a cinkni jí. Dyť s ní hned nemusíš lízt do postele. Možná by pro začátek stačilo, kdybys s někým jenom byl.“

Vyšel jsem před Závist. Vyndal mobil a našel v paměti Bářino číslo.

„Něco se stalo, Džudo?“

„Nic. Já jen …“

„Ty jen?“

„Máš zejtra volno? Večer?“

„Možná. Nevím.“

„Já něco odpo mám. Ale že bysme se večer mohli srazit. Na Květnici.“

„V kolik?“

„Nějak chvilku po sedmý.“

„Budu se snažit, Džudo. Ale nic neslibuju. Máti změnili medikaci. Jestli bude mimo, tak budu sedět doma. Fotr má noční.“

„Jasně. Já tam prostě budu.“

„Fajn. Měj se, Džudo.“

Před bránou zastavil tranzit. Vylez Tráva. Kolem hlavy uvázanej šátek. Sluneční brejle. Pátravě se rozhlíd kolem sebe.

Scéna jak z válečnýho filmu z Vietnamu. Pak vylez Vietnamec. Nebyl to film. Byl to reál.

Koráb odemk řetěz, Vietnamec zalez za volant a couvnul dovnitř.

„Žádnou paniku, normálka pohyby. Ale fofrem.“

Nosili jsme sazenice. V poklusu. Vykládali jsme kontraband. Čekal jsem, kdy se objevěj maníci z Kriminálky Anděl.

Neobjevil se nikdo. Zatím.

Nanosili jsme všechno do baráku. Přízemního. Zařízenýho. Dokonalá pěstírna. Uprostřed Nuslí. U Botiče.

Bylo půl sedmý. Akorát, abych stíhal Květnici. Koráb šel poslední a zamykal bránu.

„Všechno v pořádku, chlapci?“

Kiwi stál kus před náma, ruce v kapsách, úsměv v xichtě. Fakt dobrý.

„Vo co de, Kiwi?“

„Vo nic, Džudo. Dali ste se na zahradničení. To chválím. Moh bych pomoct s distribucí. Až to uzraje. Ať to neshnije.“

„Vo čem to meleš, ty debile?“

„Ale no tak. Dyť se známe, ne? Hele, vy se starejte vo to, aby to pořádně vyrostlo, a já se postarám vo zbytek. Dobrá nabídka, ne? Taky by se mohlo stát, že se nebude vo co starat. Přemejšlejte o tom.“

Scéna jak z nějakýho dojebanýho filmu. „Přemejšlejte o tom.“

„Džudo, mazej za Bárou. Já to s Trávou proberu. Zejtra se srazíme. Musíme toho hajzla zpacifikovat.“

Šel jsem na Květnici. Honilo se mi hlavou, jak se všechno může během chvilky posrat. Chtěl jsem si dát jointa. Akorát že budu mimo. Aby se Bára nevytočila.

Ubalil jsem si brko.

Srát na to.

40. kapitola

„Seš zhulenej. Seš zhulenej sráč, Džudo.“

Kde jsem tohle kurva slyšel? Že by Sára?

Seděl jsem na Květnici. Kejval jsem se. Neschopnej ničeho. Všechno jsem chytal, ale vyjadřovací schopnosti v hajzlu.

Pohazovala těma svejma dlouhejma černejma vlasama a najednou se mi strašně líbila.

Jsi děsně fajn, Báro. Víš to?

„Seru na tebe, debile. Du.“

Zvedla se a odcházela. Proč musí mít do hajzlu tak krásný nohy? Tak dlouhý?

Od vedlejšího stolu se ozval smích. Divnej smích. Zlej smích.

„Cikorka ti vzala roha, vyhulená palice?“

Co to ten čurák bleje?

Vedle seděly bosý hlavy. Bylo jich pět. Netuším, kde se na Květnici vzali. Normálně se tyhle zmrdi motali kolem Letný. Třeba. Nusle většinou vynechávali.

Nusle rasově neočistíš, pičo.

Bára nebyla cikorka. Ale i kdyby. Kurva, co jim je po tom. Mít černý vlasy a oči a bejt hezkej je nějaký dojebaný stigma?

„Di do prdele.“

Zadělával jsem si na problém. Asi na velkej problém. Ve stavu, v jakým jsem byl, by mne zrušil kdokoliv z nich. Kurva.

„Cos řikal?“

To jsou fakt kundy. Viděj, že jsem na sračky, a vybrali si mě. Vylízaný sráči. Seru na vás. Jasně. Rozbijete mi tlamu, ale seru na vás.

„Seru na vás. Komplet.“

Nedokázal jsem sestavit souvětí. Teda, možná sestavit jo, ale říct ani omylem. Chtěl jsem si umotat další brko. Vysrat se na svět. I na těch pět bosejch zmrdů.

Myslel jsem, že mě nenechaj.

Nechali. Zatím. Koukali na mě. Asi nějakej dojebanej árijskej test.

Třeba projdu. Vlasy mám docela světlý. Oči modrý. Stejně jako ruce. Ale ty jsou vod kérek. Třeba si mě zařaděj mezi soukmenovce.

Nezařadili.

„Tos posral, ty zfetovaná svině.“

Jeden se zved. Ne úplně ten největší, ale stejně byl vo hlavu.

Zved jsem se taky. Jointa v ruce.

THC vám votevře obzory, ale když jde vo to se porvat, tak je vám k hovnu. Hendikep. Docela velkej.

Potácel jsem se a celý mi to přišlo jak blbý kino. Potáh jsem z jointa. Pak jsem ji koupil.

Ležel jsem na zemi a polykal krev. V knížkách se píše, že má kovovou chuť. Nekecaj.

Snažil jsem se smotat do klubíčka. Věděl jsem, co přijde. Kopačky a totální devastace. Věděl jsem, že mi nikdo nepomůže.

THC je fakt kurva. Protáh jsem se jak na pláži.

Kopanec nepřišel.

Zved jsem hlavu. Asi deset centimetrů nad zem. Víc jsem nedal. I tak to stačilo.

Hulk v akci. Bosý hlavy lítaly jak draci na podzim v poryvech větru. Neměly šanci. Strážci rasový čistoty.

Hulk si je podával komplet.

Kdosi mě pohladil po čele. Stočil jsem oči. Bára.

„Ty jsi fakt debil, Džudo. Strašnej debil. Asi proto tě mám tak strašně ráda. Ty zhulenej idiote.“

Tak tohle by bylo v pořádku. Jo. Konečně něco, co je v normálu.

„Ztratil sem jointa.“

Jasně, asi to nebyla nejchytřejší věta, ale nic jinýho jsem nevymyslel.

„Debile. Můžeš se zvednout? Měli bysme vypadnout. Než někdo zavolá poldy.“

Pomohla mi postavit se. Balancoval jsem na vratkejch nohou. Nechtěl jsem se jí držet.

„Se mě chytni. Sice sem chěla, aby to bylo jinde a jinak, ale i tak dobrý. Na tebe dobrý. Na tebe asi normál, Džudo. Budu si muset zvyknout.“

Jo, budeš si u mě muset zvyknout na spoustu věcí, Báro.

„Vole Džudo. Ty se vždycky nasereš do něčeho, co ti bublá někde nad hlavou. Možná bys měl občas držet tu svou nevymáchanou tlamu. Měl bys to pak vo dost jednodušší.“

Hulk stál přede mnou. Otlučený kotníky.

„Díky.“

„Neděkuj, pičo. Tebe si musím vohlídat. Tebe můžu mrzačit jen já.“

Jsou humory, který fakt nepobírám.

„Sme si kvit?“

Znova jsem se podíval na Hulka a přikejv. Jo, jsme si kvit.

Šli jsme s Bárou pryč. Držel jsem se jí kolem ramen. Nebyl jsem úplně ve formě.

Přemejšlel jsem, kde mám trávu. Nemoh jsem si vzpomenout.

Srát na to.

41. kapitola

„Ty seš za kaskadéra, Džudo? Nějaká nová brigáda?“

Koráb seděl na bedýnce v Adamovský. V ruce plechovku. Napil se.

Ani jsem se nenamáhal odpovědět. Stejně žádnou odpověď nečekal. Dopil jsem a vytáh z kbelíku další.

„Jednou tě někdo přizabije.“

Možná. Moc jsem nad tím nepřemejšlel. Spíš mi vrtalo hlavou, co provedem s Kiwim.

„Ozval se?“

„Kiwi?“

Přikejv jsem. Koráb žmoulal plechovku. Zavrtěl hlavou.

„Myslel sem, že si nás bude vychutnávat.“

Koráb pokrčil ramenama.

„Von zas úplnej vůl není. Ví, že nás má na lopatě. Víc nepotřebuje.“

Docela mě to sralo. Skákat kolem kytek a pak úrodu odevzdat Kiwimu mi moc správný nepřišlo.

Z baráku vylez Tráva. Staral se o kytky jak o vlastní. V Adamovský se ubytoval. Vzal si z kbelíku plechovku.

„Kiwi dostane leda tak velký hovno.“

Odlomil víčko a napil se. Tráva měl ohledně Kiwiho jasno.

„Hele, za jak dlouho budem sklízet?“

Tráva se zamyslel.

„Asi za dva měsíce. Když to pude dobře.“

Koráb přikejv.

„Prima. Kiwimu řeknem dva a půl. Toho zmrda voserem.“

Přišlo mi to až moc jednoduchý.

„Kiwi není magor. Sáms to říkal. Dojde mu, že ho budem chtít vosrat. Ohlídá si nás. S kytkama neutečeš.“

„Vole Džudo, věř mi. Ty máš balkón, že?“

Přikejv jsem.

„Taky mám balkón.“

Tráva upil.

„Jasně. Balkónů jak nasráno. Potřebujem ještě igelitový pytle.“

„To jako na co?“

„Viděls někdy Džudo vzrostlý rajčata? Džungle je proti tomu hovno. Potřebujem, aby to přes vokno pořád vypadalo, že sou kytky na svým místě. Kdyby se chtěl Kiwi přesvědčit. Pak ho pošlem do prdele.“

Začínalo se mi to líbit. Přes špinavý vokno pozná ten botanik hovno. Bude mu stačit, že uvidí něco zelenýho.

„A von nás práskne poldům.“

„Přesně. A když nás práskne, tak ho pak prásknem taky. Voko za voko.“

Tráva se zubil. Korábův plán se mu zamlouval.

„Přijedou benga a prohlídnou si rajský.“

„Jo. A pak dorazej ke Kiwimu a budou čumět, co mu to na terase vyrašilo.“

Napil jsem se.

„Se Kiwi posere.“

„To jo. Možná i několikrát.“

Celý to mělo jednu vadu.

„To chceš obětovat kytky, abysme Kiwiho potopili?“

Tráva na mě kouk.

„Vole Džudo. Sice hulíš, ale vo tomhle víš hovno. Stonky a velký listy sou k ničemu. Dáme mu tam vostříhaný modely. Škodný nebudem a Kiwi bude mít radost.“

Jo. Tohle by mohlo vyjít. Pokud se něco neposere.

Napil jsem se piva. Bylo studený. Chlazení v kbelíku fungovalo. Nedaleko šplouchl Botič. Idylka uprostřed velkoměsta.

„Musím.“

„Kam se hrneš, Džudo? Ještě máme zalejvat.“

Koráb se otočil na Trávu.

„Nech ho. Ti s tím helfnu.“

Šel jsem po Nuselský. Vyrovnanej. Kiwi spláchnutej. Doufejme.

Proti mně se nesly krásný dlouhý nohy. A děsně dlouhý černý vlasy. A obličej, kterej se usmíval.

Asi se půjdem s Bárou projít. Docela jsem se na to těšil.

Přišlo mi to divný. Těšit se na někoho jinýho, než je Sára.

Pak jsem nad tím v duchu máv rukou.

Srát na to.

42. kapitola

Šel jsem Táborskou kolem Městskýho úřadu. Před vchodem stála svatba. Asi už měli po obřadu.

Nevěsta v bílým, ženich ve smokingu. Vypadali dobře. Šťastně. Spokojeně.

Baré tak tehdá s Karolínou vypadali taky. Moc dlouho jim to nevydrželo. Vzali se a spokojenost vystřídalo nasrání. Už spolu nejsou.

Karolína měla tenkrát velkej drdol. Vyčesaný vlasy a závoj. Ten si venku sundala.

Házeli jsme po nich s Korábem čočku. Pro štěstí. Měli jsme jí asi pět kilo. Z Lidlu. Na slevovej kupón.

Baré to schytal do voka. Karolína do drdolu. Hlavně. Čočku vyklepávala ještě druhej den.

Říkali jsme si s Korábem, že budou mít štěstí haldu. Dost jsme se tenkrát spletli.

Oběd a následnou kalbu měl Baré kousek nahoře. Ve Svatoslavový. Restaurant Lucky Luciano. Bylo tam docela fajn.

Bylo nás asi dvacet hostů. Nic moc velkýho. Celou knajpu jsme nezabrali. Majitel kus vod nás posadil další sešlost.

Pozůstalý, co za sebou měli jakejsi neveselej pohřeb.

Trošku mi to přišlo divný.

„Ser na to, Džudo. Radši lej, než Barému dojdou prachy. Něco začíná, něco holt končí.“

Korábovi to bylo jedno.

Chlastali jsme a vedli řeči. Baré se spokojeně usmíval. Karolína se spokojeně usmívala. Pozůstalí vedle si utírali slzy.

„Vole Džudo, je to tu nějaký mrtvý.“

Kouk jsem se na vedlejší sešlost.

„Tak to Koráb hlavně neříkej těm uplakanejm.“

„Vole Džudo, neser. Unesem ženicha.“

Napil jsem se piva.

„Koráb. Prvák se unáší nevěsta a druhák z toho bude průser.“

„Nevěstu unáší každej idiot. Putyky jsou plný unešenejch nevěst. Unesem ženicha, Džudo.“

Bylo mi jasný, že s Korábem nehnu. Dopili jsme, kejvli na Barého a šli ven.

„Vo co de?“

„Dem tě unýst, pičo.“

„Jo? A kam?“

„Kam. Na Závist. Dáme na výčepu nějaký panáky a počkáme, až nás najdou.“

Baré se zamyslel. Zapálil si cigáro.

„Tak jo. Stejně je to tady nějaký mrtvý.“

Koráb do mě šťouch.

„Slyšíš vole? Vidí to stejně.“

Stáli jsme Na Závisti na výčepu. Už třetí hodinu. Nikdo nás nehledal. Baré každýho hostil.

„Mám dnes svatbu, pičo. Mám dnes skvělej den. Co si dáš?“

Měl u sebe prachy na oběd a chlast a večeři. Teda, už je skoro neměl. Trochu mi vrtalo hlavou, z čeho to Karolína u Luciana zalepí. Ale jenom trochu. Měl jsem problém se soustředěním.

Pak si Baré ustlal vedle výčepu a usnul. Bylo vymalováno.

Chtěl jsem Korábovi říct, že jsme to lehce posrali, ale nedokázal jsem ze sebe dostat slovo. Zapálil jsem si jointa. Pak jsem si ustlal vedle Barého.

Svatby jsou fakt skvělý.

U Luciana to prej ve finále vypadalo, že tam jsou dva pohřby. Karolína řvala, její fotr nasranej, účet jak kráva, žádný prachy a ženich v prdeli.

Jeden zlitej pozůstalej si všim, jak to Karolína prožívá. Myslel, že patří k jejich partě a šel jí popřát upřímnou soustrast. Položil před ní knihu Život po životě. Ať si ji přečte.

Karolína ho knížkou přetáhla po hlavě. Lehce se to tam servalo. Svatby a pohřby maj hodně společnýho.

Když jsme to pak dva dny poté s Korábem rozebírali, řezali jsme se smíchy.

„Vole Džudo, docela sme to Barému polepili.“

„To jo. Karolína se s ním chce rozvíst.“

„Možná to tak bude lepší. Mi stejně přijde, že Baré na tohle ještě není zralej.“

„Vole Koráb. Na chomout není zralej nikdo. Na chomout musíš bejt vodevzdanej. To se zralostí nemá co dělat.“

Koráb na mě kouk. Napil se z plechovky a zapálil si.

„Někdy z tebe padaj perly, Džudo.“

To jo. Někdy. Právě že jen někdy.

Srát na to.

43. kapitola

Stáli jsme s Korábem na výčepu na Závisti. Dopíjeli jsme druhý pivo. Vytáh jsem cigarety.

Vešel stařík. Klobouk a zmačkaný sako. Tesilky a sešlapaný boty. A vousy. Nádherný, bílý, dlouhý vousy. Připomnělo mi to předloňskýho Mikuláše.

Tenkrát jsme se domlouvali, že budem v Nuslích chodit po rodinách. Bude prdel a prachy.

Domluvili jsme se čtyři. Já, Koráb, Baré a Tráva.

„Vole chlapi. To je skvělej nápad.“

Tráva se usmíval. Baré se usmíval. Koráb, kterej s tím přišel, se smál na celý kolo.

„Vole Džudo. Tobě se to nezdá?“

Co by se mi nezdálo. Zdálo se mi všechno. Akorát že mě lehce mrazilo v zádech.

„Kurva, čeho se bojíš? Dyť to bude prdel. Pár děcek se posere strachy a ještě za to dostanem prachy.“

Jasně. Akorát že co jsem si pamatoval, tak dělat Mikuláše není jako vysmahnout sud. Chce to choreografii. Mít to kapku nacvičený.

Děcka jsou dnes zpovykaný. Hvězdný války. Iron man. Superman. Batman. Spiderman. Píčusů jak nasráno. S nějakým „bu bu bu“ se dnes nechytne ani Čtvrtníček.

„Vole Džudo. Nekomplikuj to. Dyť de vo hovno. Uděláme atmošku. Rozdáme dárky. Zinkasujem to keš. Kurva.“

Koráb v tom neviděl problém.

„Já umím básničku. Hody hody doprovody …“

„Tráva, drž tlamu. Nejdem s pomlázkou, debile. A vopovaž se dát si předtím jointa.“

Poručil jsem si tenkrát rum a vypnul. Lehce jsem se zrušil. Když jsme se rozcházeli, Koráb určil, že se srazíme druhej den v pět před Závistí.

„A přiďte už převlečený. Musíme vyrazit rovnou. Konkurence je velká.“

Odvrávoral jsem domů. Pamatuju si doteď, že jsem měl hodně blbý sny.

Druhej den jsem stál před Závistí. První. Měl jsem kostým Mikuláše. Přišlo mi logický, že Mikuláše dělám já.

Zpoza rohu vyšel Koráb. I jemu přišlo logický, že bude za Mikuláše. Logický to přišlo i Barému. Dokonce i Tráva usoudil, že Mikuláš je ta pravá figura pro něj. Dorazil poslední. Mezi bílejma vousama mu doutnalo brko.

„Se fakt poseru. Normálně se regulérně poseru. Čtyři mušketýři v mikulášským. Ty pičo. S váma něco podnikat. S váma se dá kurva tak akorát lejt.“

Koráb byl na prášky. Tráva v klidu tahal z brka. Lehce se kejval. Baré si nás všechny nechápavě prohlížel. Já jsem chtěl pivo a zapomenout.

„Kurva. Za chvíli máme bejt u Vomáčky. Slíbil mi pětikilo, když to bude dobrý. A když se ten jeho spratek rozbrečí, tak litr. Ty krávo. Já už nechci žít.“

Stáli jsme u Vomáčků v obyváku. Čtyři Mikulášové. Tráva se mě nenápadně držel za berlu. Malej Vomáčka nás vykuleně pozoroval. Seděl v sedačce a cucal si palec. Vedle něj jeho matka s vytřeštěnejma očima.

Mlčeli jsme. Ticho jak v pravoslavným chrámu. Pak se Baré nadech a udělal takové tiché, nenápadné „bu bu bu“. Stál půl metru ode mě. Sotva jsem ho slyšel.

Přidal se Tráva. Nabral vzduch do plic a vyrazil ze sebe hrdelní „bu“. Pak se rozkašlal.

Baré si asi myslel, že je to tak správně. Že to předtím udělal blbě. Zkrátil svůj projev. „Bu“. Pauza. Další „bu“.

Malej Vomáčka začal natahovat. Koráb udělal „bu“. Hodně přísný „bu“. Taky jsem udělal „bu“.

Dělali jsme „bu“ napřeskáčku. Jedno „bu“ za druhým. „Bu“ a „bu“ a „bu“ a „bu“. Kulomet Maxim. Skleničky v kredenci poskakovaly. Připadal jsem si jak debil.

Mladej Vomáčka řval jak protrženej. Řvala i jeho matka. Smíchy. Starej Vomáčka stál vopřenej čelem o zeď. Palce narvaný v uších.

Nikam dál jsme nešli. Ten litr jsme prolili. Na Závisti. V mikulášským. Srovnali jsme se do mrtva.

Srát na to.

44. kapitola

Padaly mu kalhoty. Starýmu Strašilkovi. Vždycky mu padaly. Co pamatuju.

Popotahoval si je a rovnal a udělal dva kroky a byly zase spadlý. Jednou jsem mu přines pásek.

Myslel jsem, že mě s ním přetáhne.

„Džudo, pásky nesnáším. Škrtěj myšlenky.“

Strašilka byl fajn. Miloval dějepis a časově ustrnul ve středověku.

„Džudo, říkám ti, monarchie se vrátí. Tohle jinak není možný. Každej musí někomu patřit. Mámě, ženě, kámošům v hospodě. Ale to je málo. Proto to je kolem tak dojebaný.“

Ubalil si cigáro a napil se brčkem z půllitru.

„De vo to, že tohle je patření lokální. Takový osobní. Pak ale musíme někomu patřit jako všichni, rozumíš? Musíme patřit svýmu králi. Vo to de. Vo nic jinýho.“

Vždycky pil pivo brčkem. Dýl mu vydrželo a rychlejc se zrušil. Aspoň to tvrdil.

O Karlovi Čtvrtým věděl úplně všechno. Jeho oblíbenec.

Strašilka žil ve čtrnáctým století. Spokojeně. Nikomu neubližoval, s nikým neměl spor.

Bydlel v Maroldový. Kousek od Závisti. Plnej byt polic. Police plný knih. Měl kompletního Palackýho, Pekaře, Sedláčka. Čet si v nich. Neustále.

Byl ve svým světě. Ve světě moudrejch panovníků a spokojenejch poddanejch.

Starej Strašilka.

Měl synovce. Čtyřicetiletýho netáhla. Debila, co měl spoustu keců. Co věděl všechno o všem. Jediný, co nezvládal, bylo se o sebe postarat.

Strašilka ho nechal u sebe dva měsíce bydlet. Vymstilo se mu to.

Synovec se odstěhoval. Zbyla po něm sekera na Závisti, kterou Strašilka chodil splácet. Každýho prvního, když dostal invalidní důchod.

„Je to dobrej kluk, Džudo. Akorát má v životě smůlu.“

Jasně. Možná je tak akorát dobrej zmrd. Nebyla to ale moje starost. Nejsem spasitel světa.

Za tři měsíce Strašilka sekeru srovnal. Čtvrtej měsíc přišel exekutor.

Synovec jezdil po Praze načerno. Celej život. S revizorama se znal jménem. Exekutor se domák, že bydlel u Strašilky.

Strašilka byl před barákem. Pomocníci exekutora vynášeli krabice s knihama. Bylo jich moc.

Strašilka stál na chodníku. Strnule. Bez výrazu. Absence emocí. Z očí mu tekly slzy. Nevzlykal. Sevřený rty a nehybnej pohled. Zvládal to. Akorát ty slzy ho zrazovaly.

Vzal jsem ho za rukáv, že ho odvedu. Jak kdybyste chtěli odvíst žulovou sochu.

„Tohle by se za Karla nestalo.“

Ta slova skoro nebylo slyšet. Mně ale přišlo, že Maroldovou duněj jak rozjetej vlak.

Pak Strašilka vešel do domu. Měl byt ve čtvrtým patře. Vždycky byl pyšnej na to, že to čtvrtý patro dá na jeden zátah.

Objevil se v okně. Koukal dolů. Nakládání skončilo. Ford Tranzit narvanej knihama.

Pomocníci exekutora nastupovali. Jedna krabice zůstala na chodníku. Zapomenutá. Ztracená.

Strašilka na ni ukázal. Mlčky. Auto se začalo rozjíždět. Strašilka si stoup do okna. Pak udělal krok.

Ležel vedle krabice. Na dlážděným chodníku. V zatáčce mizela dodávka.

Šel jsem Na Závist. Prázdnej. Vysypanej. Vypuštěnej. Chtěl jsem se zrušit. Nadoraz.

Srát na to.

45. kapitola

„Vole Džudo, mám tu dva slevový kupóny.“

Napil jsem se piva. Koráb měl furt něco.

„Vole Džudo. Je to do stejkárny v centru. Vem Báru a vyražte. Na.“

Vzal jsem si dva kupóny, na kterejch stálo, že za tři kila se tam ve dvou přežerem a zrušíme. Na sráč.

„Hele, Koráb, já tyhle vopruzy nemusím.“

„Seš piča, Džudo. Za tři kila fajn večer. Bára bude mít radost.“

Já Korába bral. Nejlepší kámoš, jakýho jsem měl. Ale někdy mě sral. Svůj život si dokážu řídit sám. Sice blbě, ale nikoho k tomu nepotřebuju.

„Vole Džudo, nesnažím se ti řídit život. Snažím se bejt s tebou. To sou dvě různý věci. Vole.“

Jasně. Sice z toho nešlo cuknout, ale sralo mě to stejně. Akorát, nedokážu bejt nasranej na Korába. Nějak mi to nejde. I když mě sere.

Paradoxy děsný.

Seděli jsme s Bárou u stolku, kde by se mačkal i jeden. Ne že by mi to vadilo. Jako úplně vadilo.

Byl jsem rád, když byla blízko. Tak blízko, že blíž to nešlo. Akorát že v knajpě to není úplně vono. Když vám popelník zabere celej stůl a půllitry musíte držet v ruce.

Teda půllitry. Měli velveta. Ten je nalitej v takovejch hladkejch zmrdech. Kroužkuje a větrá vám finance.

„Jasně, vše za tři stovky. Akorát nám došel gambrínus, takže máme velveta a ten se platí. Je to tam někde uvedený.“

Pingl byl ochota sama. Prohlíd jsem slevovej kupón a fakt to tam bylo. Sice k nepřečtení, ale bylo.

Máv jsem nad tím v duchu rukou. Od začátku mi bylo jasný, že je to akce na hovno.

Měl jsem v kapse litr. Snad to přežijem.

Buffalo wings dobrý. Sice jich donesli, jak kdyby je nandavali v KFC, ale co.

„Je to tady fajn, Džudo.“

Báře se tam líbilo. Spousta lidí a hlahol a lítající platební karty a tymolínový tlamy a nagelovaní týpci a afektovaný roštěnky a kurva utahanej, barvotiskovej pseudovelkej svět.

Budu si muset vo tomhle s Bárou promluvit.

Vždycky mě fascinovalo, jak lidi nejsou za sebe, ale za někoho, koho si přečetli v časáku. Jak se snažej bejt podobný někomu, kdo to sice nikam nedotáh, ale kdo je vidět.

Jak kdyby do prdele to, že vypadám jak Vinnetou, mě automaticky pasovalo na náčelníka Apačů.

Fascinovalo mě, jak lidi sere, že vypadaj jak vypadaj, a chtěj se podobat někomu, co je ještě větší zmrd, než jsou oni sami.

„Dáte si ještě něco?“

Pingl se zhmotnil vedle našeho mikrostolku.

„Dvojku bílýho. A vodu. Stačí z kohoutku.“

Báře Velvet moc neseděl.

„Máme jen balenou.“

„Stačí z kohoutku.“

„Promiňte, máme jen balenou.“

Nechal bych to bejt. Sral bych na to. Dobře. Vyndám za balenou dvoudecku tři pětky. Voda je drahá. Ale ten jeho úsměv „sráči, co maj hovno, lezou kam nemaj“ mě nadzved.

„Natoč to z kohoutku.“

„Prosím?“

V tom „prosím“ bylo tolik despektu, že by se jím dal vydláždit Václavák.

„Natoč to z kohoutku. Řek sem něco, čemu nerozumíš?“

„Džudo, nech ho.“

Bára vypadala nešťastně. Kdybych měl rukávy, tak mě za jeden zatahá.

„Podívejte, jestli chcete vyvolat …“

„Myslíš konflikt, ty nakynutej debile? Nechci vyvolat konflikt. Akorát mě sereš.“

„Já vás nebudu …“

„Di do prdele. Na co si to hraješ? Obyčejná knajpa. Hnusná jak prdel a jediný, co umíš, je nasírat lidi.“

Lehce zavrávoral. Bára se zvedla a šla ven.

„Zavolám …“

„Zavolej, koho chceš. Ale hlavně zmiz. Tady máš ty zasraný kupóny a tady to je za piva.“

Hodil jsem na stůl omalovánky od Korába a litr, co jsem měl v kapse.

Spěchal k nám provozní.

„Vyřešíme to venku.“

„Ty běž taky do prdele. Běžte tam oba. Abyste trefili.“

Provozní mě chtěl chytit za ruku. Plác jsem ho do tváře. Neperu se. Když nemusím. Většinou plácnutí stačí.

Provozní se držel za xicht. Oči zalitý slzama.

Nechali mě odejít.

Venku čekala Bára.

„Dobrej večer, Džudo.“

„Jasně.“

Chtěl jsem si umotat brko a vychladnout. Chytla mě kolem krku.

„Víš, tohle se mi na tobě líbí.“

„Co?“

„Že se s tebou posere i pitomá večeře.“

Jo. Jo jo jo.

Asi jo. Asi je to fajn. Asi je fajn, že jsem Báru potkal.

I když, možná bych se měl trochu zklidnit.

Vytáh jsem papírky. Fakt to chtělo brko.

Srát na to.

46. kapitola

„By mě Džudo zajímalo, kdy si konečně pořídíš inlajny.“

Koráb v ruce držel čerstvý pivo a foukal do pěny. Upil jsem ze svýho.

„Vole. Nikdy.“

„Ale Bára jezdí, ne?“

„Jo. Jezdí. Kolem Květnice. Já tam na ni čekám s pivem a lékárničkou.“

„Seš blb, Džudo. Inlajny sou fajn.“

Už jsem to nekomentoval. Koráb byl do inlajnů blázen. Stejně jako kdysi Tráva.

„Vole, pamatuješ, jak to tenkrát Tráva posral?“

Právě jsem na to myslel. Tráva si inlajny nesundával, ani když lez do postele. Totální pošuk. Tenkrát. Žádný prachy, ale inlajny měl vytuněný jak nikdo. Občas, když už pár dní neměl co žrát, si střihnul nějakou brigádu. Jointy jsou fajn, ale úplně nenasytěj.

„Vole Džudo, mám skvělej džob.“

Tráva kroužil osmičky kolem výčepu Na Závisti.

„Jo?“

„Jo. Kalina potřebuje výpomoc. Bude to prdel a prachy na ruku.“

Kalina jezdil se sběrným vozem. Popelář. Měl rajón od Pankráce dolů do Nuslí. Seděl za volantem a dva maníci kmitali s kontejnerama.

„Vole Džudo. Ty kontejnery maj kolečka. Se těším.“

Napil jsem se piva a zapálil cigáro.

„Tráva, ty chceš zhulenej jezdit s kontejnerama vobutej v inlajnech?“

„Jasně, Džudo. Bude to vodsejpat jako nikdy. Nechápu, jak to doteď mohli dělat pěšky.“

Dopil jsem pivo a dal si další. Bylo mi jasný, že se to posere. Taky mi ale bylo jasný, že to nemám šanci Trávovi rozmluvit.

Brigáda začla hned další den. První půlhoďka dobrý. Všechno v pohodě. Tráva jezdil s kontejnerama. Druhej maník je vysypával. Byli v předstihu a Kalina byl spokojenej.

„Vole Tráva, tebe si snad nechám nastálo.“

Tráva se jen šklebil.

Jeli ulicí Na Jezerce směrem k Nuselský. Ulice Na Jezerce vede z Pankráce dolů do Nuslí. Pankrác je na vršku, Nusle jsou v dolíku. Celá ulice je z kopce.

Kalina zastavil na křižovatce s Horní. Tráva si zapálil nový brko a vyrazil. Vyjel kus nahoru, odbrzdil kontejner, otočil ho a sjížděl k autu.

Od křižovatky s Horní dolů po Nuselskou je to kopec jak kráva. Sto metrů regulérní sjezdovky. Tráva s kontejnerem popelářský auto minul.

„Vole Džudo, doteď netuším, jak se to mohlo stát.“

„Byls zhulenej, Tráva.“

„Hovno Džudo. Po jointu jsem naopak bystrej. Zrychlenej.“

Zrychlenej byl. A zrychloval pořád víc. Držel se kontejneru a snažil se brzdit. Brzdící špalky utavil po pěti metrech. Metrákovou plechovou svini na kolečkách, která si to sere ze stráně, prostě nezastavíte.

Tráva poskakoval. Zuby mu cvakaly. Ztratil jointa. Držel se kontejneru jako klíště. Nuselská s tramvajema se blížila.

Odsunul se dekl a vykoukla rozcuchaná hlava bezdomky. Ve vlasech měl šlupku vod banánu.

„Strašně to drncá.“

Tráva vytřeštil oči.

„Zalez, pičo. Okamžitě zalez.“

Bezdomka se rozhlíd, zbled, zacvak víko a snažil se zavrtat co nejhloub.

Tráva byl na pokraji paniky.

„Nemít předtím toho jointa, Džudo, tak sem to neustál. Tak bych toho plechovýho zmrda pustil a jel někam pryč.“

Nuselská už byla nadosah. Nuselská je hlavní. Všechno, co po ní jede, má přednost.

„Ty dojebaný kontejnery nemaj zvonky, Džudo. Neměl sem jak varovat.“

„Proto si řval ‚Zásobování‘?“

„Vole, mě nic jinýho nenapadlo. Byl to děsněj frmol.“

Tráva i s kontejnerem přeletěl Nuselskou a rozplác se o protější zeď. Kus od prodejny sejrů.

Ležel na chodníku. Potlučenej, ale jinak dobrý. Vedle něj na boku kontejner. Byly z něj slyšet tlumený nadávky.

U chodníku zastavili cajti. Jeden stáh okýnko a nevěřícně na všechno koukal. Na dveřích nápis „Pomáhat a chránit“.

„Jedete chlapci akorát. Potřeboval bych pomoc. Sám to nezvednu.“

Tráva se pokoušel zachránit situaci. Kalina na kopci otáčel auťák a mizel kamsi ke Květnici. Policajti vystoupili. Nevypadali jako někdo, kdo chce někomu pomáhat. Spíš byli takoví nasraní.

Chtěli mu napařit obecný ohrožení. Pak to nějak usnulo. Tráva prodal inlajny. Někdy se to prostě zvrtne.

Srát na to.

47. kapitola

Nes jsem si výhru. Padlo to. Moc často jsem nesázel. Nebylo za co. Ale když vybyly drobný, tak jsem to zkusil. Proč ne.

„Vole Džudo, kdyby sis radši koupil něco pořádnýho. Třeba pivo. A ne nějakej přiblblej tiket.“

Koráb měl kecy, ale teď mu sklaplo. Dvanáct mega. Slušný prachy pro někoho, kdo převrací každou dvacku desetkrát.

Šel jsem Nuselskou. Vedle mě Koráb a Baré a Tráva a byli jsme za lordy. Prachy v igelitce a dobrej pocit a předzvěst skvělejch zítřků se prsila někde nad Michlí.

Byl jsem v euforii. Jak kdybych si nacpal fajfku čistou trávou a vyhulil to.

Potkali jsme Melantricha.

„Prej seš šťastnej člověk, Džudo.“

„Jo. Sem. Hele, Melantrich, ten antikvariát dáme dohromady.“

„Vo tom jsem chtěl s tebou mluvit, Džudo. My dva bysme to mohli rozjet.“

„Rozjedem, Melantrich. Rozjedem to, jak tenkrát Tráva kontejner Na Jezerce.“

„Jasně, Džudo. Seš formát, Džudo.“

Slunce vystoupalo do nadhlavníku a ozařovalo všechno kolem oranžovým světlem. Kontury štíhlý a vostrý.

Kolem jela jedenáctka tramvaj.

„Ahoj Džudo.“

Z otevřenýho okýnka, z toho malýho obdélníkovýho, se na mne koukala Sára. Měla hlavu stočenou, aby se jí do okýnka vešla.

„Ahoj Sáro.“

„Někam spolu …“

Další slova zmizely i s jedenáctkou v zatáčce. Kurva, Sára se vrací. Hurá.

„Tys na mě zapomněl, Džudo?“

Bára stála před Závistí. Koukala na mě a v očích měla mlhu.

„Nezapomněl, holka. Jen teď mám fofr. Určitě se uvidíme.“

Jasně, uvidíme se, ale nejdřív se musím potkat se Sárou. S mojí dávnou láskou.

„Seš čurák, Džudo. Jestli se vysereš na Báru, tak seš fakt čurák.“

Aby se Koráb neposral. Tyhlety mrávokárce miluju. Dyť chci jen to dobrý.

„Vyser si voko, Koráb. Prachy mám já.“

„Se jima třeba udav, kreténe.“

Koráb se otočil a šel pryč.

No a co. Tak si táhni. Já vyhrál. Já jsem ten, co velí. Chceš bejt za sebe? Tak se pakuj.

„Vole Džudo, Koráb de fakt pryč.“

Baré byl vyděšenej.

Co seš vyděšenej, kurva? Tak ať táhne. Co je mi po něm. Sere ho, že mám štěstí. To je celý. Obyčejná závist.

„Jestli máš problém, Baré, tak mazej za ním. Budu mít kámošů, co budu chtít.“

Baré se zastavil.

Tak si třeba na ten chodník lehni, debile. Je mi to u prdele.

„Džudo, já už na to taky seru.“

Na co že Trávo sereš? Dyť mám dvanáct mega. Peněz až do prdele. Svět u nohou a ty chceš jít do hajzlu?

„Ty chceš jít taky do hajzlu?“

„Jo. Nějak mě sereš, Džudo. Nějak hodně.“

Stoup jsem si doprostřed Nuselskej.

„Kurva. Je tu někdo, kdo se mnou chce kamarádit? Komu nevadí, že sem bohatej? Není tu do hajzlu nějakej novej kamarád? Co mě nechce vosrat?“

Můj řev se rozbíjel o fasády domů. Srážel se uprostřed nad Nusleskou. Byl ohlušující. Ubíjel mě.

Klek jsem si mezi koleje. Igelitku jsem držel v ruce. Křečovitě. Ztuhle.

Snažil jsem se zvednout, ale nešlo to. Něco mne tlačilo do ramen, něco mne pokládalo na dlažební kostky. Bojoval jsem ze všech sil, ale byl to marnej boj.

Ta síla byla obrovská. Přitiskla mi lopatky k dlažbě. Zoufale jsem otevíral pusu. Chtěl jsem vyřvat všechnu bezmoc, kterou jsem v ten okamžik cítil. Někdo mi mezi otevřené zuby vrazil smotanej pásek.

Co se to kurva děje?

Snažil jsem se otevřít oči. Víčka se odtáhly jak štěrbiny u střílen. Chtěl jsem zaostřit. Nešlo to. Zprvu to nešlo. Pak jsem v mlze uviděl Korába. Skláněl se nade mnou. Vedle něj Tráva a Baré.

„Kurva Trávo, ještě jednou mu dáš to svinstvo, a prohodím tě voknem.“

„Koráb, já fakt nechtěl. Nějak se mi to pomíchalo.“

„Uhněte.“

Koráb, Baré a Tráva umizeli. Jejich místo vyplnila Bára.

„Ještě jednou, Džudo, a pošlu tě do hajzlu. Nechci bejt s někým, o kom netuším, jestli ho ráno najdu živýho. I když tě miluju.“

Jasně Báro. Trošku jsem to přehnal s lajnou. Ale jízda to byla skvělá. Fakt jo. Skvělá a barevná a docela jsem si to užil.

Jsem neuvěřitelnej čurák.

Srát na to.

48. kapitola

„Vzal sem si na hlídání Barého kocoura.“

Koráb se zakuckal. Odlepil se od půllitru a nevěřícně na mě kouk.

„Vole Džudo. Nová role? Sebevrah?“

Baré choval kocoura. Černýho jak uhel. Říkal mu Mikeš.

Nemám nic proti kočkám. Naopak. Jsou fajn a jsou svý a žijou si ve svým světě. Neotravujou. Kočky jsou dobrý.

Akorát že Mikeš byl jinej. Měl vyražený zuby. Byl nasranej na svět. I Baré, kterej ho měl od mala, k němu choval respekt.

„Vole Džudo. Jednou mi šel po xichtě. Po vočích. Fakt debil.“

Baré pak půl roku spal v potápěčskejch brejlích.

„Vole Džudo. Bez vočí bych na kytaru nezahrál ani posranou Dajánu.“

Baré se potřeboval na tejden zdekovat. Volal mi.

„Džudo, sem v průseru.“

Už to, že mi neřek vole signalizovalo, že je to vážný.

„Musím na tejden do pryč. Nikdo mi nechce pohlídat Mikeše.“

„Takže sem zbyl?“

„Jo.“

Skvělý.

Jelikož jsem debil s charitativníma sklonama, tak jsem to odkejv.

Odvez jsem si hajzl s kočkolitem, deset kilo whiskas a chirurgickou zeleň.

„Vole Džudo, kdyby tě škráb, tak se tím natři. Zahojí se to jako nic.“

Dobrý. Pak jsem ještě vodtáh přepravku s Mikešem. Votevřel jsem ji v obýváku, zavřel dveře a šel na Závist.

„Vole Džudo, ten ti udělá ze života peklo. Bych se radši staral vo lva. Míň nebezpečnej.“

Přišlo mi, že Koráb přehání. Dal jsem si ještě dvě a táh domů. Koráb mě od výčepu pobaveně sledoval.

Odemk jsem a vlez do předsíně. V obýváku klid. Teda, aspoň nebylo přes dveře nic slyšet.

Vlez jsem do obýváku.

Měl jsem tam všechny věci. A Mikeše.

Uprostřed na podlaze seděla nasraná černá zježená koule.

Takový zasyčení jsem ještě neslyšel. Vytočená kobra přes ekvalizér. Šel po mně. Klika, že jsem rychlej. Zabouch jsem a Mikeš se rozplác o dveře.

„Vole Džudo, ty máš eště žízeň?“

Držel jsem v ruce natočenej půllitr a dumal. Tohle bylo dost na hovno. Někdy je tejden jak nic, ale mě momentálně připadal dlouhej jak dva roky prázdnin.

„Koráb, nech si kecy. Ten magor na mě vystartoval.“

„Vole Džudo. Mikeš má dvě kila i s přepravkou. Ty jich máš šedesát. Kurva. Jen kdyby sis na něj sed, tak je po něm.“

Jasně. Skvělý rady. By mě zajímalo, jak mám zasednout letící dělovou kouli. To by nedal ani Wolverin.

„Kurva Koráb. Mám problém. Bych spíš uvítal radu.“

„Jasně, vole. Hele, dopijem, dáme ještě jedno a já pudu s tebou. Tohle zmáknem jako nic.“

Dali jsme ještě čtyři. Přišlo mi to jistější.

Koráb vlez do obýváku. Podle mě se nestačil ani rozhlídnout.

Stál v předsíni, držel dveře za kliku a zhluboka oddechoval.

„Je to píčus, Džudo. Tohle chce rozmyslet. Tohle nedáme bez přípravy.“

Stáli jsem na výčepu na Závisti. Já už dnes potřetí. Koráb vedle mě. Dali jsme panáky a na pučenou účtenku malovali plán.

Bitva v Ardenách mi přišla jednodušší.

Byla jedna po půlnoci. Koráb opatrně otevřel dveře do obýváku. Na hlavě měl teroristickou kuklu. Sluneční brejle. Vaťák. Kožený pracovní rukavice. Manšestrový kalhoty a pod nima rifle.

„Pude po nohách, Džudo. Nohy musíš chránit. Ty tě držej ve vzduchu. Taky díky nim můžeš vzít roha.“

Na nohách měl zimní boty. Steelky. Vysoký pod kolena, s hrubým vzorkem.

„Kdyby něco, tak ho načutnu. Tohle je kdo z koho.“

Stál jsem za Korábem. V ruce násadu vod koštěte. Kdyby se dostal přes Korába, abych ho dotlouk.

Koráb byl na dva kroky v obýváku. Ty pičo. Černej jestřáb sestřelen.

Nic. Klid. Nikde nikdo.

Nandal jsem do misky whiskas. Do další dolil vodu. V plastovým hajzlu zkontroloval hovna. Pak jsme vycouvali.

„Tohle si zapiš, Džudo.“

„Co si mám zapsat?“

„Že v jednu v noci spí, debile. Je to děsně důležitý. Až ho zas pudeš krmit.“

Nechtěl jsem nikoho krmit. Chtěl jsem jít někam do hajzlu. Koukal jsem na Korába. Sundaval si kuklu. Držel jsem se, ale nedalo se.

Začal jsem se tlemit. Koráb po mně nasraně kouk. Pak se svez na zem.

Tlemil se taky. Za dveřma spal spokojenej Mikeš.

Srát na to.

49. kapitola

„Vole Džudo, víš, co má teď Kiwi za džob?“

Dopil jsem pivo.

„Samo, že vím. Chce nás vosrat s konopím.“

Koráb si zapálil cigáro. Zavrtěl hlavou.

„Velký hovno, Džudo. Momentálně jede v rozvozu.“

„Rozvozu čeho?“

„Vozí lidem, co si nedojdou, obědy. Děsně si to pochvaluje.“

Tohle mi přišlo divný. Myslím vydělávat na tom, že se táhnu s ešusem plným knedlíků někam do patra.

Navíc Kiwi nebyl ochotnej udělat krok navíc. Baráky v Nuslích jsou většinou bez výtahu. A v těch, co výtahy maj, bydlej lidi, co si na žrádlo dojdou.

Celý mi to přišlo jako píčovina.

„Není to píčovina, Džudo. Z každýho důchodce vyrazí dýško. Všimný.“

Aha. Teď mi to bylo jasný. Kiwi z každýho hladovýho vytáhne důchod. To je fakt zmrd nevídanej.

Koráb přikejv. Taky to tak viděl.

Tohle před časem dělal nějakej Blaník. Měl dodávku a nabíd se charitě, co vyvařovala chudejm. Bylo to tlustý prase. Nikdy jsem nepochopil, jak se dokáže vecpat za volant.

„Vole Džudo, ty auta dělaj malý. Si nemůžu pomoc.“

Cpal to svý břicho pod volant a děsně u toho funěl. Měl závozníka. Hubenýho kluka vodněkud z Michle. Bez něj by to nedal.

Vydrželo mu to měsíc. Pak se zjistilo, že důchodci dostávaj jídlo obden. Blaník den co den půlku várky sežral.

Nikdo neumřel. Všichni zdravě štíhlí. Asi by to Blaníkovi prošlo. Napomenutí. Zdviženej prst a serem na to.

Smůla byla, že jeden z těch nechtěnejch dietářů byl strejda Hulka.

„Džudo. Von mi ze strejčka udělal vobživlou kostru. Strejda chrastil, i když se nehejbal.“

Hulk byl nasranej moc. Hnal Blaníka Nuselskou od Závisti až po semafory pod cukrárnou Charlie. Dvacet metrů. Tam to dezorientovanej a vysílenej Blaník nakouřil do kandelábru.

Zdrátovaná čelist, otřes mozku a zlomenej kotník.

„Spravedlnost existuje. Džudo. Ani sem se ho nedotk.“

Hulk byl spokojenej a důchodci se zase dostávali do formy. Teď se do toho vložil Kiwi.

„Vole Koráb. Tohle dopadne blbě. Možná hůř, než s Blaníkem.“

„Jasně, že to dopadne blbě, Džudo. Akorát kurva, co s tím. Nejsme Ivanhoe a jeho panoš.“

„Do prdele Koráb. Proč mám bejt panoš?“

„Se neposer, Džudo. Můžeš bejt třeba lady Rowena. Tam ti bylo modelů jak nasráno.“

Upil jsem piva. Radši ten panoš.

Uběh tejden. Tráva v Adamovský se staral o konopí. Já občas zašel za Melantrichem. Občas jsem se potkal s Bárou. Koráb se nalejval na Závisti.

Pak se to posralo.

„Vole Džudo. Stará Mejzlíková to má za sebou.“

Koráb na mne koukal na výčepu Na Závisti přes půllitr. Unaveně. Utahaně. Smutně.

Měl starou Mejzlíkovou rád. Stejně jako já. Chodila po Nusleský a pořád se usmívala. Nikdy jsem nepoznal nikoho, kdo by se usmíval tak, jako ona. Upřímně. Od srdce. Pořád.

Kdo na ni kouk, musel se usmívat taky. Aspoň v duchu.

Pak jí odešla kolena. Navíc ji majitel baráku přestěhoval pod střechu. Z jejího bytu v přízemí měl větší vejvar. Půl roku ji nikdo neviděl.

Babi Mejzíková.

Ten večer jsme se zlili. Někdy se to fakt zesere.

Druhej den jsme se potkali. Na chodníku před Závistí.

„Vole Džudo. Něco sem slyšel.“

Zapálil jsem si cigáro.

„Mejzlíková prej umřela na podvýživu.“

Kurva. Kurva kurva kurva.

„Ten zmrd Kiwi?“

„Kdo jinej? Vysral se na to tahat se s ešusem do sedmýho. Čurák.“

„Tohle mu nemůže projít, Koráb.“

„Prej se dušuje, že vždycky vracela všechno prázdný. Že ji neviděl. Botník na chodbě. Píčoviny píčoviny píčoviny.“

Hodil jsem nedokouřený cigáro na chodník.

„Tohle mu Koráb nemůže projít.“

„Vole Džudo. Taky že neprojde. Vrátíme mu to. Dem za Trávou. Tohle chce víc, než mu jen rozbít držku.“

Šli jsme do Adamovský.

Byl jsem vzteklej. Nasranej. Vytočenej.

Kiwi to má spočítaný. Dojebanej svět. Srát na to.

50. kapitola

Seděli jsme vedle pěstírny na Adamovský. Já, Koráb a Tráva.

„Vole Koráb, toho hajzla Kiwiho musíme sundat. Zrušit. Totálně.“

„Jasně, Džudo. Akorát se do toho nesmíme nasrat jak želvy Nindža.“

„Vo co de, Koráb. Dostane tečku a pojede.“

Tráva se kymácel. V ruce držel zavlažovač. Petku, která měla v kloboučku dvě dírky.

„Vole Džudo. Kytky nesměj uschnout. Nikdy.“

Tráva byl co se týče kytek neoblomnej.

„Můžou se mnou vorat, Džudo, ale ke kytkám se každej bude chovat slušně.“

Kvůli kytkám se byl schopnej i porvat.

„Nervu se, Džudo. Nikdy.“

Jasně. Tráva bydlel v Dolní. Kousek nad Závistí. Jednou mu vypitej Matuška rozsed květináč s maceškama.

„Macešky ať si všichni narvou do salátu. Zmrdi.“

Tráva se kymácel Na Závisti a kroutil hlavou.

Pak zjistil, že Matuška mimo macešek rozsed i jednu kytku, kterou tam Tráva vetknul naplano.

„Zabiju ho, Džudo. Normálně ho regulérně zabiju. Tohle může udělat jen ten, co na týhle usmrkaný planetě nemá místo.“

Tráva to měl skvěle rozdaný.

Byls pro trávu, dobrý. Byls proti trávě, tak abys šel do hajzlu. Nejlíp nafurt.

„Koráb, tohle je na hovno. Sedíme tu jak tři svatý, vedem řeči a ten zmrd si v klidu běhá sem a tam.“

Koráb típ cigáro.

„Vole Džudo. Zrušit mu tlamu je jak když luskneš prstama. Na to stačí jeden. Ale je to vo hovnu. Potřebujem ho sundat na dýl.“

„Takže co?“

Koráb dopil plechovku a hodil ji do Botiče. Možná někam doplave a nějakej debil bude předstírat, že z ní něco přečet. Vzkaz z lahve, co vypadá jak hliníkovej válec.

Poločas rozpadu neznámej.

„Urychlíme rajčata.“

„Cože?“

„Vole Džudo, pošlem ho do výkonu přes kytky. Jak sme si domluvili. Akorát že to bude dřív.“

„Zařve na to většina.“

Tráva nevyšiloval, ale i tak byl vytočenej. Nasranej a nejistej.

„Jasně, Tráva. Kytky to vodserou. Ale není toho moc co na výběr. Buď se na to vyserem, nebo do toho pudem. I když to bude bolet.“

„Ty vole. Nelíbí se mi to.“

„Kurva Tráva. Mně se to nelíbí vůbec. A co jako s tím máme dělat?“

Umotal jsem si brko. Tráva se ke mně otočil.

Zapálil jsem si.

„Dobře to voní. Džudo.“

„Já vím, Tráva. Tvůj matroš.

Koráb na nás koukal. Pak si taky ubalil brko.

„Toho hajzla sejmem nafurt.“

Jasně. Sejmem.

Srát na to.

51. kapitola

Za dva dny mi přišla sms. Od Korába. Že se mám dovalit do Adamovský.

Teď jsem tam seděl. Venku. Na přepravce. Vedle Tráva. Otevřený studený plechovky. Klid.

„Nevíš Tráva, co se děje?“

„Vím toho asi tolik, jako ty, Džudo.“

Napil jsem se.

„Takže víš hovno.“

„Dyť to kurva říkám, že vím to samý, co ty.“

Ospalý odpoledne. Pohoda uprostřed města. Bylo fajn, že jsme měli Adamovskou pro sebe.

„Sebrali Kiwiho.“

Koráb si sed na volnou přepravku a otevřel plechovku. Napil se. Zapálil si cigáro.

Nic jsme s Trávou neříkali. Čekali jsme, co z něj vypadne dál.

„Vypadá to, že se zaplet do toho starožitnictví.“

„Myslíš do toho nad Synkáčem? Jak ho vykradli?“

„Přesně. Navíc ho jen nevykradli. Starýho Nováka, kterej se k tomu přichomejt, vzali po hlavě. Dva měsíce ve špitále.“

Novák byl spolumajitel. Nějak ho nasralo, že mu berou věci a nemaj se k placení. Zkoušel jim to rozmluvit a nedopad nejlíp.

Chytili dva, co to udělali. Po třetím, kterej tam měl bejt údajně taky, se prej slehla zem.

Ty dva, co chytili, jsem znal. Normální týpci. Moc nerozlišovali, co je jejich a co ne. Život brali jako velkou komunu. Kde je všechno všech.

Občas se šli zklidnit do lapáku. Občas byli venku. Normální týpci.

Třetího nepráskli. Oba ve vazbě. Asi to budou mít na dýl.

„Kiwi byl ten třetí. Schovanej vzadu. Jako správnej sráč. Teď si pro něj přišli.“

Sice fajn zpráva, ale něco mi tam skřípalo.

„Hele, Koráb, to není celý, že?“

Koráb dopil plechovku a otevřel si další.

„Ne. Jeden z těch dvou ho potopil.“

„Kdo?“

„Žalud.“

„Jak má rodinu ve Vlastislavový? Pod tím starožitnictvím?“

„Přesně.“

Zapálil jsem si cigáro. Pořád tý storce něco chybělo. Koráb se zavrtěl a pokračoval.

„Udělal jsem s Žaludem obchod. Von sundá Kiwiho a my se mu odvděčíme.“

„Kdo my?“

Tráva se probral.

„No, my tři. Prvák se mu postaráme o rodinu. Kdyby měly děcka nějaký problémy.“

„Koráb, von má těch fakanů sedm. Ty maj problémy, jen co ráno rozlepěj oči.“

„Jasně, Džudo. Nebudem s nima chodit do školy. Prostě jen když bude nějakej větší průser. Žalud ví, že nejsme vedoucí ze skautu. Spíš de vo to, že jako nebudou sami.“

Dokouřil jsem a zapálil si další.

„Dobrý, Koráb. Teď ještě doraž ten zbytek.“

„Objeví se nějakej jeho kámoš. Rozdělíme se s ním o úrodu.“

„Ty ses asi posral.“

Tráva byl v pozoru.

„Kurva Tráva, tohle sme si snad vyříkali. Že ho dostanem přes kytky. S tímhle nic neudělám. Ale neboj, vypěstujem si další.“

Tráva byl nešťastnej, ale dál neremcal.

„Kolik nám toho zbude?“

„Asi třetina, Džudo. Mělo by to pro Barého stačit. Než budou další.“

Popíjeli jsme pivo. Kiwi v lapáku. Jo. Vykoledoval si to.

„Koráb, hele, co s těma rajskejma? Vyhodit?“

„Seš piča, Džudo? Bude z nich skvělej salát.“

Dobrá představa. Ubalený čerstvý brko. Plná mísa rajčatovýho salátu. Piknik u cesty.

Kouk jsem na Korába a Trávu. Bylo poznat, že myslej na to samý. Začli jsme se tlemit.

Dobrej den? Možná.

Srát na to.

52. kapitola

„Ty vole, Džudo. Ujel mi strejda.“

Tráva seděl na přepravce v Adamovský. Opřenej o stěnu baráku, za kterou se kytky měly k světu. V jedný ruce cigáro. V druhý plechovku piva. Ve tváři uštvanej výraz.

„Myslíš Balíka?“

„Jo.“

Napil se piva. Pak se rozpovídal.

Jeho strejda, starej Balík, byl cukrář. Vzali mu jednu nohu. To se občas cukrářům stává. Smutný, ale naděláte s tím hovno.

Jezdil na vozejku, protože s berlema se nenaučil. V Nuslích není moc lidí, co maj prachy. Mnohem víc je těch, co jen přežívaj. Balík patřil mezi většinu.

Vozejk bez motoru. Na ruční pohon.

Tráva ho občas vyvez ven.

„Von je fajn, Džudo. Mám ho rád. Tohle je to nejmenší, co pro něj můžu udělat. Musí bejt mezi lidma. Jinak by zcvok.“

Vyjeli na Květnici. Dali pár piv. Stromy a stín a spousta lidí. Balíkovi se tam líbilo. Tráva byl taky spokojenej. Popíjel Smíchov, občas si umotal brko. Pohoda klid.

Pak že vyrazej domů. Že to vezmou přes Palouček, daj jedno venku a pak se ještě zastavěj u Bansethů. Tam že daj na chodníku poslední.

Pak že ho Tráva odtlačí za roh do Sezimovy, kde Balík bydlel.

Dobrej plán. Kdyby se nezesral.

„Dali sme jedno na Paloučku a vyrazili k Bansethům. Jeli sme po kolejích. Vozejk má kola. Přišlo mi, že na koleje patří.“

Tráva to vyprávěl monotóně. Jak google překladač.

„Míjeli sme zastávku. Stop sem vozejk, že si umotám brko. Si to budu vyčítat do smrti.“

Tráva sice vozejk stopnul, ale nezabrzdil. Táborská je z kopce. Balík se rozjel.

„Vole Džudo, brko umotám za moment. I tak sem strejdu zahlíd až v zatáčce.“

Táborská pod Paloučkem zatáčí doprava. Po pravý ruce máte park. Pak radnici. Pod ní služebnu měšťáků.

„Vole Džudo, já vyrazil jak Flash Gordon. Hovno platný. Fakt, hovno platný.“

Tráva makal za vozejkem, kterýho se držel vyděšenej Balík. Nestíhal. Doběh do zatáčky zrovna v momentě, kdy Balík míjel služebnu měšťáků.

„Vole Džudo. Němá groteska. Cajti v akci. Bych se fakt posral.“

Jeden z měšťáků zrovna vylez ven. Kouknout, jestli se jim neztenčil vozovej park. Měli auta u chodníku. Všem šikovnejm z Nuslí na vočích.

Viděl Balíka, jak si to sere po kolejích ve vozejku. Nezaváhal. Vytasil vobušek, udělal dva přískoky, hodil šipku a zarazil vobušek mezi dráty zadního kola.

Vždycky jsem obdivoval, jak jsou tihle trénovaný týpci duchapřítomný. Jak dokážou reagovat ve zlomku vteřiny. Jinej by se šel voptat na net, zatímco voni věděj. A konaj.

„Vole Džudo, dělals někdy žabky? Placák v ruce, rybník a tak?“

„Jo. Zkoušel sem to. Moc mi to nešlo.“

„Vole Džudo, strejda by vyhrál nad každým.“

Balík se vodrážel prdelí vod asfaltu. Prakticky nezpomaloval.

„Vole Džudo. U třinácti sem zavřel voči a přestal počítat.“

Balík se rozplác vo barák, kde byla dřív knajpa Vladimírka. Teď je tam PRE. Víc to nese.

„Vole Džudo. Má votřes mozku, sedmnáct stehů a depku.“

Tráva si umotal brko a otevřel další plechovku s pivem. Smutně koukal před sebe. Byl jsem smutnej taky. Navenek. Uvnitř jsem řval smíchy.

Balík to rozchodí. Je v klidu. Oklepe se. Fajn zážitek. Má na léta vo čem vyprávět. Tráva se srovná taky. Dyť o co jde. Dyť je to všechno jedna velká prdel.

Srát na to.

53. kapitola

Stáli jsme s Korábem na výčepu na Závisti. Už asi třetí pivo jsme spokojeně mlčeli. Dělal se fajn večer. Pak se Koráb nadech.

„Pamatuješ na Afrika Sajmona?“

Samozřejmě jsem si pamatoval. Na toho týpka nešlo zapomenout. Akorát že jsem netušil, kde je mu konec. Neviděl jsem ho nejmíň rok.

„Já ho taky neviděl. Ten xicht mi chybí.“

Taky mi chyběl. Afrik Sajmon byl skvělej. Černej. Hubenej. Kudrnatý krátký vlasy. Oslnivě žlutý zuby. Miloval Afrika Simoneho.

„Vole Džudo, neznám lepšího zpěváka.“

Vždycky, když táh ze Závisti zbořenej domů, si zpíval Hafanana. Neuměl moc text. To mu ale nevadilo. Šel domů a do kroku dělal haf. Volume doprava. Všichni psi se mohli posrat. Jejich majitelé taky.

Miloval Afriku.

„Vole Džudo. Ten černej kontinent je matka celýho světa. Usouženej, usmejkanej, ale hrdej. Dal nám pyramidy a Tarzana. Ty krávo.“

Plánoval, že se do Afriky vydá. Odjede tam a už se nevrátí.

„Chci bejt s bratrama, Džudo. Neviděl jsem je vod narození.“

Narodil se v Podolský porodnici. Matka zrzavá, fotr albín. Afrik Sajmon černej jak ostravský uhlí.

Babička se prej spustila v Plzni na konci války s americkým seržantem. Jmenoval se Bob, a když bylo po všem, dal babičce nylonky a anglickej text písně o polích s bavlnou.

Jednu generaci to bylo v klidu. Pak ten nahoře zamíchal genama a moh se posrat smíchy, když viděl ty vyjevený xichty Sajmoneho rodičů.

Fotr albín svou ženu nejdřív zfackoval, a pak si to hodil. Afrik Sajmon žil s matkou. Neměl jednoduchý dětství. Asi proto byl furt veselej.

„Vole Džudo. Sem slyšel, že v Africe je hladomor. To mě fakt sere. Bratři hladověj a já si tu leju. To kurva není správný.“

Dva dny přemejšlel co s tím.

„Už to mám, Džudo. Udělám sbírku. Jo. Udělám sbírku a pudu za bratrama. Musim jim pomoct. Lidi si musej pomáhat. A bratři obzvlášť.“

Nalepil na dveře baráku, kde bydlel, čtvrtku. „POMOC AFRICE“.

Tejden nechodil na pivo. Dřepěl doma a čekal na dary.

Pak se objevil na Závisti na výčepu. Na zádech batoh.

„Vole Džudo. Dám si jedno a du.“

Neptal jsem se, co má v báglu. Ale zajímalo mě to.

„Lidi tady na Afriku serou. Džudo. Přišel jen Tráva. Ten jedinej má k Africe vztah. Tráva je kámoš.“

Napil jsem se piva a čekal.

„Přines mi dvě marmelády a obrázek Tarzana. Sem málem brečel, Džudo. Tráva je fakt někdo. Donesu to bratrům. To je postaví na nohy.“

Sajmon se na Závisti zrušil. Totál. Když mu došly prachy, prodal jakýmusi týpkovi obrázek Tarzana. Lil dál. Lítostivě. Do mrtva.

Seděl pak v noci před barákem, protože nedokázal odemknout vchodový dveře. Do rána ty dvě marmelády sežral.

Pár dní na to zmizel. Možná výčitky svědomí. Možná šel vodprosit bratry. Možná už není.

Srát na to.

54. kapitola

Melantrich mě definitivně vyhodil.

Je fakt, že už jsem k němu do antikvariátu moc nechodil. Spíš jsem pomáhal v Adamovský. Okolo kytek se tančilo furt. Tráva všechno nestíhal. Ale stejně. Těch pár stovek bylo dobrejch. Možná to mohlo vydržet. Možná. Kdybych si to neposral.

„Hele, Džudo. V kase chybí litr.“

Jo. To by souhlasilo. Minulej tejden jsem si ho vzal. Myslel jsem, že ho hned vrátím. Dřív, než si toho Melantrich všimne. Nějak jsem to nestih.

„Takže co?“

Takže nic. Prostě tam není. Prostě jsem ho seknul. Vypadá to tak.

„Tys ho seknul.“

Ale hovno. Chtěl jsem ho vrátit. Akorát jsem to nestih. To se stává.

Minulej tejden jsem neměl v kapse ani vorla. Zaskakoval jsem za Melantricha. Ve čtvrtek. Pak že bude až do neděle zavřeno. Melantrich to s otevíračkou nepřeháněl.

Chtěl jsem Na Závist na pivo. Potřeboval jsem koupit cigára. Samý nutný věci. Ten litr v šuplíku se na mě smál. Až mě to sralo.

Strčil jsem ho do kapsy, aby se smát přestal.

„Nic mi k tomu neřekneš?“

A co bych jako k tomu měl říkat. Litr chybí. Moh jsem ho vzít jen já. Vo čem mám ještě vyprávět? To se jako mám omlouvat? Že už to nikdy neudělám?

Dyť kurva vo co de. Jsem si pučil, tak to vrátím. Klid. Žádný vyšilování.

„Ty vole, Džudo. Dost si mě zklamal.“

Jasně. Zklamanej Melantrich. Já jsem taky zklamanej. Ze všeho kolem. Jsem zklamanej ze života. Jsem zklamanej ze sebe. Bych moh zklamání prodávat. Abych vrátil ten litr.

„Hele, ten litr si nech. A vypadni. Už tě nechci vidět.“

Takže vyhazov. Dobrý. Fakt dobrý. Odchod dohodou. Sek jsem prachy, takže mám padáka. Akorát že jsem je chtěl vrátit. Někdy.

Asi co nejdřív.

Posralo se to. Co nejdřív se změnilo v co nejdýl. Prostě to šlo kurva celý do kopru.

Ty krávo, proč já se musím pořád potácet v nějakejch sračkách. Furt. Permanentně. Nepřetržitě. Spojitě.

Nemrzelo mě to. Ani jsem se necejtil provinilej.

Bylo mi to jedno.

Totálně jedno.

Šel jsem do Adamovský. Umotal jsem si brko. Vdech jsem kouř.

Cejtil jsem prázdno. Vyklizenej mozek. Stav beztíže.

Přišlo mi, že na mě každej zamračeně kouká. Chtěl jsem všem ukázat prostředník. Znova jsem si potáh. Druhou ruku jsem strčil do kapsy.

Srát na to.

55. kapitola

„Vole Džudo, zejtra je na Synkáči Den řemesel.“

Stáli jsme s Korábem na výčepu Na Závisti. V ruce pivo.

„Já vím. A co jako?“

„Potřeboval bych, kdybys mi pomoh ve stánku.“

„Ty tam máš stánek?“

„Jo.“

Skoro jsem se pobryndal.

Dobrý. Takže zejtra ne normální sobota. Všední klidnej den. Zejtra to vypadá na dobrej vopruz.

„Ty umíš nějaký řemeslo, Koráb?“

„Neser, Džudo. Umím jich devět. Úplně na klid. Sice tohle mezi nima není, ale to je šumák.“

Nic jsem neříkal. Čekal jsem, co dalšího z Korába vypadne.

Bára se na zejtřek těšila. Moc.

„Užijem si to, Džudo. Tyhle akce sou děsná prdel.“

To sou. Zvlášť, když v tom budu statovat. Doufal jsem aspoň, že budem třeba razit mince. Jako maníci na Staromáku. Jednou se do toho jebne kladivem a prachy se sypou.

„Starej Rambousek je marod. Vemem to za něj.“

Kurva. Kurva kurva kurva.

Starej Rambousek byl přes folklór. Kapacita přes vambereckou krajku.

„Vole Koráb. Nějaká blbá prdel? To jako budu uzlovat nitě?“

Koráb se napil. Zhluboka.

„Vole Džudo. Rambousek nám dá pár věcí hotovejch. My budem jen markýrovat. Něco prodáme. Ze všeho máme půlku. Je to v klidu.“

Jasně. Budem jen markýrovat. Vo nic nejde. Dal jsem si další. Tohle bude slušný. Tohle bude fakt hodně slušný.

Dal jsem si ještě jedno.

Stál jsem za pultem. Plátěnej stánek. Jeden z mnoha.

„Ses asi posral. Koráb. Kroj na sebe nenatáhnu.“

Koráb to už dál nezkoušel. Sám si natáh vestu. Paličkovanou. Na zádech měl nějaký kondory. Mohly to bejt taky kachny. Nevim. Bylo to dost neurčitý.

Vrazil přede mne jakejsi válec ve stojánku.

„Napíchej do toho špendlíky. Pak kolem nich motej nitě. Každej stejně ví hovno, jak se paličkuje.“

Dal mi nitě namotaný na vyřezávanejch tyčkách. Dvě mi upadly. Zakop jsem je. Dost mě to všechno sralo.

Nabodal jsem špendlíky do válce. Začal jsem kolem nich uzlovat nitě. Koráb prodal cosi, co měly bejt paličkovaný Hradčana. Nebo Lipno při výlovu. Bylo to v mlze. Asi upaličkovaný zpaměti.

Všechno šlo do pohody. Akorát že jsem byl nasranej.

„Džudo skvělý. Jak jdou kšefty?“

Bára stála před stánkem. Krásná a štíhlá. S dlouhejma vlasama a nohama. Líbila se mi moc. Strašně moc.

„Můžu se podívat, co děláš?“

Otočil jsem k ní válec.

„Teda Džudo. Seš dobrej sprosťák. Jsou tu děti.“

Koráb obešel stánek. Prohlíd, co jsem vytvořil.

„Vole Džudo. Slušný. Ještě svislá čárka a je to komplet. Měl bys to dodělat.“

Obešel jsem stánek. Stoup si za ně. Jo. Skvělej kosočtverec. Trošku zašmodrchanej, ale byl tam.

Ty vole, ne. Ne ne ne. Už na to seru. Končím.

„Tohle jako má bejt co? Abych vám ten stánek nezavřel.“

Týpek jak z Adamsovy rodiny. Ulízaný vlasy. Rybí oči. Placku POŘADATEL na triku vod Guesse. Obrátil se na Báru.

„Občas se sem dostane odpad. Nevychytáme všechno. Zrovna končej. Nedáte si medovinu?“

Trefil jsem ho dřív, než Koráb. Byl jsem blíž. Debil si ustlal mezi špendlíkama. Stánek se na něj složil.

Šli jsme na Květnici. Já, Bára a Koráb. Svítilo sluníčko. Rozesmátej den.

Srát na to.

56. kapitola

„Ty fakt deš zejtra na brigádu?“

Koráb se na mě koukal přes okraj půllitru. Stáli jsme na výčepu na Závisti. Už lehce zmontovaný.

Přikejv jsem. Jasně, že jdu na brigádu. Prima džob. Natřít podlahu v nějaký podělaný garáži není nic těžkýho. Mám to za dvě hoďky a pětikilo v kapse.

„No, já ti nevim. Většinou to, co se tváří, se zesere.“

Koráb to viděl po svým. I když, možná mi spíš záviděl. Že si vydělám nějakou kačku.

„Jasně. Závidím ti děsně. Jak chvíli nehákuju, dostávám vosypky. Pičo.“

Tenhle kšeft mi dohodil Vilém. Maká u Jadika, co má firmu naproti Závisti. Dělaj nějaký píčoviny s betonovejma podlahama. Moc jsem to nepobíral. Nezajímalo mě to.

Vilém bydlel nahoře na Pražským. Na Závist nechodil. Měl trvalý u Hooka. Přes den se plazil po betonu. Večer lil a psal. Prej knihu.

„Vole Džudo. Potřebuju píchnout. Natřeš za mě jednomu debilovi na Ořechovce garáž a máš pětikilo v kapse. Vercajk a barvy tam sou. Nic na tom není. Ten týpek ti přesně řekne, co chce. Fakt de vo hovno.“

Jasně. Jde vo hovno. Tak proč s tím za mnou přišel, když jde vo hovno.

„Kurva Džudo. Mám rande. Po pěti letech. Du s jednou modelínou do kina.“

Se z toho poseru. Co to ten blb mele. To musej jít zrovna zejtra? Celý mi to přišlo ujetý.

„Vole Džudo. Vona chodí do kina jen ve středu. Ale zase pravidelně. Zjistil jsem, do kterýho. Pudu tam taky. Je děsně krásná. Akorát že na mě sere.“

Na tohle jsem musel kejvnout.

Jestli fakt ten vůl píše knihu, tak bych si ji docela rád někdy přečet. Ani bych nemusel celou. Stačil by kousek.

Druhej den jsem byl na Ořechovce. Všude vily velký jak bytovky. Zazvonil jsem na zvonek. Natřu garáž a du.

„Se poseru. Ty seš tu sám? Ty krávo. Tohle je trojgaráž. To nepobírám. Volám Jadikovi. Chci natřít garáž. Blek plus vajt. Bílá podlaha, černý vokraje. Povidá, pošlu ti machra. Já povidám, špílmachra? Von povidá, samo litr. Já povidám, dobře ty. A pak se tady vobjevíš a žádnej špílmachr. No to mě poser na ranveji. Kurva.“

Ten šampón měl kolem krku víc řetězů, než má Břenda na Synkáči v železářství. Nagelovaný vlasy. Vosmahlej ze solárka. Tričko vod Guesse. Na křivejch haksnách napůl kalhoty a napůl tepláky. Totál šampón.

Přemejšlel jsem, že ho pošlu do prdele a pudu. Akorát to pětikilo. Už jsem ho zahrnul do příjmu. Taky jsem z něj něco včera prolil.

„Kurva. Nemám moc času. Zkusíme to. Podlaha bude bílá. Kolem dokola černej pruh. Nechci nic složitýho.“

„Ten pruh jak širokej?“

„Ty vole. Ty seš model. Dyť sem řikal. Kolem dokola. Ty krávo. Jestli to posereš, tak s pětikilem nepočítej. A nečum a dělej. Za hoďku přijdu.“

Ten zmrd měl kliku, že tu nestál Koráb. Já jsem přeci jenom klidnější. Domluvím se s lidma. Dyť jde vo hovno.

Rozhlíd jsem se po cimře. Velká jak menší supermarket. Bílý stěny. Oslnivě bílý. Prázdný.

V rohu plechovky s barvou. Co drží, i když na ní zabrzdí auto.

Za hoďku jsem to měl. Na podlahu jsem se vysral. Vzal jsem stěny. Černá na bílý. Blek plus vajt. Jeden opakující se nápis. Aby si to ten zmrd zapamatoval. Velký písmena. Širokou štětkou. Times New Roman. Velikost, kam jsem dosáh.

„PUNK IS NOT DEAD, PIČO!“

Když jsem procházel brankou na chodník, uslyšel jsem řev. Slyšel jsem ho, i když jsem nalejzal do tramvaje. Vilém to asi nerozdejchá.

Srát na to.

57. kapitola

„Vole Džudo. Nějakej problém?“

Stál jsem na výčepu Na Závisti. Otočil jsem hlavu. Vedle mě Batman.

Batman byl děsně skvělej týpek.

„Kdyby se Džudo něco sralo, tak stačí v noci hodit na oblohu znamení. Sem u tebe hned. Mám svý možnosti.“

Batman měl metr padesát. Třicet kilo přes váhu. A miloval Batmana.

„Vole Džudo. Já a von sme jedno a to samý. To mi věř.“

Tramvaj jedenáctka, co jezdí přes Nuselskou z Vinohrad na Spořilov, byla jeho Batmobil.

Nastupoval do ní Pod Jezerkou a vystupoval v Michelský. Za minutu a půl jízdy stih zachránit svět. Několikrát.

Dvakrát za rok byl ubytovanej v Bohnicích. Pavilón tři. Má dole ve vstupní hale piano. Batman na něj hrál. Jediná věc, kterou doopravdy uměl.

To piano tam fakt je. A trojka je pod Pátou kolonou. Vím to. Taky jsem tam byl.

Nechodil v obleku Batmana. Sice jich několik měl, ale ani do jednoho se nevešel. Že by si ho nechal upravit, ho nenapadlo.

Chodil akorát v kapuci. I to stačilo. Když si to takhle šinul po chodníku, byl to skvělej pohled.

Neustále všechno pozoroval. Pořád čekal, že se stane nějaká katastrofa. A že on jí předejde.

Většinou způsoboval katastrofy sám.

Když jdete od Závisti směrem k Michli, je tam po pravý straně malej antikvariát. Ne, není to ten, co má Melantrich.

Když nechčije, maj venku na parapetě krabice s knížkama. Za bůra. Většinou píčoviny.

Je tam taky zastávka Pod Jezerkou. Batman k ní šel.

Tramvaj cinkala. Batmobil se blížil.

Na zastávce hlouček lidí. Jeden z nich nikam jet nechtěl. Lovil cosi v kabelce. Cizí. Pak začal utíkat.

Okradená babka začla ječet. Batman přešel do akce.

Udělal dva skoky. Hráb do krabice. Chyt knihu. Zaklonil se. Vší silou ji jebnul po kapsářovi.

Fakt dobrá akce. Ruy Blass ilustrovanej linority letěl jak bumerang. Nikdy bych neřek, že Batman umí tak daleko házet. Škoda, že taky neumí mířit.

Sundal messengera z mopedu. Co jel nic netuše kolem.

Bylo z toho vyšetřování a další pobyt v Bohnicích. Z kterýho se zrovna vrátil.

Dali jsme s Batmanem po jednom a šli. On v kapuci na Batmobil, já bez kapuce na Květnici. Za Bárou.

Vylezli jsme před Závist. Normální provoz. Po chodníku šla nějaká špindíra s kočárkem. Zastavila se, že si zapálí cigáro. Kočárek se rozjel.

Mířil k obrubníku. Přepad přes něj a cpal se na ulici. Rovnou pod dodávku.

Batman vystartoval. Doběh kočárek. Odhodil ho k chodníku. Nárazník dodávky ho poslal mezi koleje.

Seděl jsem na ulici vedle Batmana. Pod hlavu mu dal složenou mikinu. Nic z něj neteklo, ale nechtěl jsem s ním hejbat. Než přijede rychlá.

Kolem spousta lidí. Jako vždycky. Zved jsem oči a podíval se k chodníku. Špindíra sbírala nákup, co měla místo děcka v kočárku. Většinou to byly petky s imitací ryzlinku.

„Vole Džudo, viděls?“

Batman to zašeptal. Jak v posledním tažení.

„Viděl.“

„Slušná akce, co?“

„Skvělá. Fakt.“

„Děcko je v pořádku?“

Chtěl jsem mu to říct, ale nešlo to. Polk jsem nevyřčený.

„Jo, děcko je v cajku, Batman. Matka si ho odvezla.“

„Dobrý. Nestojím o děkování. Dělám, co musím. Rozumíš?“

Přikejv jsem. Rozuměl jsem tomu.

Seděl jsem na ulici vedle Batmana a bylo mi všelijak.

Srát na to.

58. kapitola

„Hele, Džudo, matka se na tebe ptala.“

Nic jsem neříkal. Seděli jsme s Bárou na Květnici. Předtím jsme byli na Vyšehradě. Bylo hezky. Fajn sobota.

„Sem jí říkala, že se potkáváme.“

Jasně. Dyť o nic nejde. Potkáváme se. Možná spolu i chodíme. Jako dneska. Na Vyšehrad.

„Matka říkala, jestli bys zejtra nepřišel na oběd.“

Sobota se zkazila. Kouk jsem na Báru. Dívala se do sklenice se střikem. Míchala ho brčkem. I když míchat nebylo co. Pak zvedla oči.

„Hele, nechci tě do ničeho tlačit. Jestli, tak já matce řeknu, že nemůžeš.“

Dobrý. Že bych jako zaplul do rodiny.

„Táta bude pryč. On je teď pořád pryč. Budu tam jen já a matka.“

Tohle se mi nelíbilo. Nedělní obědy v rodině. Ženich se jde představit. Do prdele. Stát před dveřma s kytkou v ruce. Jak debil.

Nikam nejdu. Nikam. Ať se Bára třeba posere.

Zazvonil jsem na dveře. Nedělní poledne. V ruce karafiáty. Zvadlý. Otevřela Bára. Rozzářená. Šťastná. Vzala mě kolem krku a dala mi pusu.

Objevila se matka. V klidu. Taky úsměv. Kolem krku se mi nevrhla, ale podala mi ruku.

Dojídali jsme svíčkovou. Na stole váza s karafiáty. Vedly se řeči. Řeči o ničem a pro nikoho. Co jen maj zaplnit vzduch, když je moc řídkej.

„Možná byste po svatbě mohli bydlet tady.“

Myslel jsem, že jsem se přeslech. Bára se vidličkou dloubala v talíři. Nic neříkala.

Ty krávo. Takže už mám naplánovanou svatbu. Družičky a kostelní zvony a ať vám to vydrží navždy?

Svíčková mi najednou přišla kyselá.

„Bysme se tu srovnali. Taky bych se vám postarala o malýho.“

Jakej malej? Jakej kurva malej? Čí do hajzlu malej?

Podíval jsem se na Báru. Měla červený tváře a koukala pod stůl.

Zved se mi kufr. Do hajzlu. Ještě slovo a zebleju jim ubrus. Zebleju tu všechno.

Byl jsem v předsíni. Obouval jsem se.

Ve dveřích do předsíně stála Bára. Červeň jí z tváří zmizela.

Stála strnule. Tvář ze sádry.

„Džudo, já sem nechtěla …“

Zvedl jsem ruku.

Já fakt Báro nechci nic slyšet. Nic. Vůbec nic. Já teď potřebuju zmizet. Jít pryč a probrat se.

Nic z toho jsem jí neřek. Ale bylo to, jak kdybych všechno vyřval.

Otevřel jsem vchodový dveře. Když jsem je zavíral, ohlíd jsem se. Bára tam stála a po tváři jí tekly slzy.

Zabouch jsem.

Šel jsem kolem parku Jezerka. Zabočil jsem do něj. Klek jsem si u prvního křoví a zvracel. Dávil jsem. Chtěl jsem ze sebe dostat všechno, co bylo cizí a nepřátelský.

Je nespravedlivý, že nejde vyzvracet všechno. To nejhorší ve vás vždycky zbyde.

Netušil jsem, co budu dělat. Ani jsem to nechtěl tušit. Možná jsem ani nechtěl bejt.

Srát na to.

59. kapitola

„Vole Džudo. Prvák máš problém a druhák si to posral.“

Stál jsem s Korábem na výčepu Na Závisti. Zrovna jsem mu převyprávěl nedělní storku. Zapálil jsem si cigaretu.

„Problém bych měl.“

Dopil jsem pivo a dal si další.

„Co sem posral?“

Koráb se na mě podíval. Asi mu přišla má otázka debilní. Akorát že já fakt netušil, co jsem posral.

„Vole Džudo. Někdy mi přijdeš jak trotl. Měls s Bárou promluvit. Měls ji vzít za ruku. Měli ste jít ven. Courat se po Jezerce. Jít Na půl cesty. To je kurva jedno. Ale měli ste si to vyříkat.“

Mlčel jsem. Tohle se blbě poslouchalo.

„Takhle víš hovno, co se děje. Matka na práškách něco blábolí vo miminu a ty zdrhneš. Báře asi musí bejt dost fajn.“

Tak. Bezva. Nakonec můžu za všechno já. To je fakt skvělý. Možná jsem i uvařil tu dojebanou svíčkovou.

Koukal jsem někam za výčep. Tyhle věci jsem řešit nechtěl. Nejlíp na ně zapomenout. Pitomý je, že na ně zapomenout dost dobře nejde.

Dopil jsem. Další jsem si už nedal.

„Ty už deš, Džudo?“

„Jo.“

„Tak Báru pozdravuj. A neposer to. Dyť de vo hovno. Stačí si to jen vyříkat.“

Jasně. Stačí si to jen vyříkat.

Kdyby takhle šlo řešit všechno, co se sere. Jo. To by bylo prima. Akorát že to většinou nejde.

Šel jsem od Závisti. Na zastávku busu. Psal jsem sms.

Seděl jsem ve sto osmdesát osmičce. Zavřely se dveře. Odeslal jsem zprávu. Jel jsem nahoru na Pankrác.

Seděl jsem venku u stolu Na půl cesty. Bylo pod mrakem. Ne moc teplo. Park prázdnej. Měl jsem před sebou pivo v kelímku. Bylo tam fajn.

Od kruháče šla Bára. Koukal jsem na ni. Pak jsem se napil. Proč jí to do prdele musí tak slušet.

„Dáš si něco?“

„Ne.“

Sedla si proti mně.

„Tak povídej.“

Najednou mi došly slova. Koukal jsem do kelímku. Zapálil jsem si cigaretu. Nevěděl jsem, jak začít. Bylo to těžký.

„Koukám Džudo, že je to pro tebe nějaký těžký. Tak něco řeknu já. Jo?“

Přikejv jsem. Možná to tak bude lepší.

„Fajn. Asi to tak bude lepší. Takže podívej. Pozvala jsem tě k nám. Matka tě chtěla vidět. Nepřišlo mi na tom nic blbýho. To, že se někam přijdeš najíst neznamená, že se pak musíš druhej den ženit.“

Jasně. Takže dostanu sodu.

„Nechci ti dávat sodovku. Ale docelas mě zklamal. Já za matku nemůžu. Ani za její kecy vo malým.“

Bára si zapálila cigaretu.

„Nic nečekám. Mimochodem. A kdyby, tak bys byl první, kdo by to věděl. Nikdo tě nechtěl nikam nacpat.“

Zved jsem oči. Nerozuměl jsem.

„Myslím do chomoutu. Tak nějak se to říká, ne? Ale víš, co mě dostalo, Džudo?“

Zavrtěl jsem hlavou. Na víc jsem se nezmoh.

„Žes utek jak malej kluk. Myslela sem, že neutíkáš. Před ničím. No, asi sem se spletla. Měj se, Džudo.“

Zvedla se a šla. Díval jsem se za ní. Ani jednou se neohlídla.

Dopil jsem pivo. Dal jsem si další. V hlavě vymeteno.

Utíkám před vším, Báro. Pokaždý chci před vším utýct. Akorát že většinou to nestihnu. Proto to možná vypadá, že se před ničím neposeru.

Seděl jsem Na půl cesty. Sám. S kelímkem piva. Ubalil jsem si brko. Koukal jsem do parku. Obrovská travnatá plocha. Prázdná. Uklidňovalo to. Potáh jsem. Dopil. Tyhle vyprázdněný stavy jsou fajn. Došel jsem si pro další pivo.

Nevěděl jsem, co dál. Akorát jsem měl pocit, že mi něco začíná chybět. Něco štíhlýho. S dlouhejma vlasama. Napil jsem se.

Srát na to.

60. kapitola

„Jak seš na tom s Bárou?“

Seděli jsme s Korábem v Adamovský a hlídali kytky. Tráva se byl po měsíci podívat za matkou. Bydlela o sto metrů vedle.

„Jestli ale o tom nechceš mluvit, tak nemusíš.“

Podal jsem Korábovi plechovku. Sám jsem si taky jednu otevřel.

Moc se mi o tom mluvit nechtělo. Někdy mám pocit, že se vede moc zbytečnejch řečí.

Poposed jsem. Ucítil v kapse mobil.

Mobily jsou dobrý. Šetřej čas. Stihnete díky nim spoustu věcí. Nemusíte psát dopisy. Stačí napsat sms. Jako jsem třeba napsal včera já.

Jinak s Bárou to bylo blbý. Měla mě za debila. Měla mě za někoho, v kom se spletla. Chtěl jsem, aby se to srovnalo. Jo. Chtěl jsem to moc. Akorát jsem nevěděl, jak na to.

Chtěl jsem přijít na jiný myšlenky. S někým bejt. S kým jsem dlouho nebyl. Pokecat o všem a o ničem. Vyčistit si hlavu. Na chvíli vypnout.

Včera jsem psal Sáře. Neutrální sms. Že bych ji rád viděl. Jestli by nezašla někam na jedno. Pokecat. Nic víc.

Psal jsem sms a slova přibejvala. Jak když chcete napustit vanu. Jen tak trochu. Koukáte, jak voda teče z kohoutku. Slyšíte, jak dopadá na zvedající se hladinu.

Přestáváte vnímat okolí. Je to tak uklidňující. Pak začne voda přetékat.

Přepad nestíhá a voda se přelévá přes okraj vany na podlahu. Vrátí vás to do reality. Akorát že musíte vzít hadr a tu podlahu utřít. Vyteklou vodu vrátit zpět nejde.

Psal jsem sms. Slovo za slovem. Větu za větou. Odstavec za odstavcem.

Psal jsem Sáře, jak mě mrzí, že s ní nejsem. Že sice vím, že to nejde vrátit zpátky, ale že mě to mrzí stejně.

Psal jsem, že mi někdy chybí. Že jí občas chci zavolat, ale že nedokážu sebrat odvahu.

Psal jsem, že někdy zavřu oči. A že se mi za zavřenejma očima vrací čas. Kdy ona byla se mnou a já byl s ní.

Psal jsem, že vím, že se to už nevrátí.

Psal jsem, že mne to pořád ještě mrzí.

Chtěl jsem psát dál, ale už mne to nepustilo. Příděl znaků a mezer vyčerpán. Vyhledal jsem adresáta a odeslal.

Nikdo mi neodpovídal. Myslel, jsem, že se Sára ozve hned. Nic.

Po dvou hodinách jsem otevřel mobil. Chtěl jsem zkontrolovat, jestli vše v pořádku odešlo.

Odešlo. Odešlo všechno.

Akorát příjemce neseděl.

Všechno to dostala Bára. Zabalený a s mašlí navrch.

Kurva. Kurva kurva kurva.

Já jsem neuvěřitelnej čurák. Fakt. Jak jsem to moh tak neuvěřitelně zesrat.

Koukal jsem na mobil a bylo mi zle. Fyzicky zle.

Koukal jsem na mobil a chystal se s ním třísknout o zem.

Pípla sms.

Stálo mě to dost úsilí, než jsem ji otevřel. A další úsilí mě stálo, než jsem ji dokázal přečíst.

Nebyla dlouhá.

NENAVIDIM TE, ZHULENEJ HAJZLE.

Někdy čtyři slova vydaj za celej příběh.

Dopil jsem plechovku. Koráb taky. Podal jsem mu další. Ťukli jsme si.

„Jak by to bylo s Bárou, Koráb. Sice teď nic moc, ale čas to srovná.“

Koráb přikejv. Zapálil si cigáro.

„Jasně, Džudo. Jen to už hlavně ničím neposer. Dojebals to dost.“

Jasně Koráb. Neboj. Už to víc neposeru. Víš, Koráb, ono to už stejně víc posrat nejde.

Usmál jsem se. Koráb se taky usmál.

Uvnitř jsem měl zimu a tmu.

Srát na to.

61. kapitola

Tráva měl kdysi skvělej zážitek s Lidlem. Na Albertově otevřeli novej krám. Sháněli zaměstnance. Tráva byl tenkrát takovej neukotvenej. Měl pocit, že když se nechá zaměstnat, získá jeho život smysl.

Albertov není daleko. Ze Synkáče tam jezdí osmnáctka. Čtyři stanice. Je to skoro doma.

Prošel konkurzem. Kterej nebyl. Ono za těch pár kaček se tam nikomu moc hákovat nechtělo.

„Vole Džudo, to ti byl neuvěřitelnej voser.“

Tráva tam vydržel jedno dopoledne. Což byl podle mě docela výkon.

Nejdřív ho dali k doplňování zboží.

„Vole Džudo. Naložili mi paletu sardinek. Samý plechovky. Prej ať je zařadím. Kurva Džudo. Zařazujou se poštovní známky. Ne sardinky.“

Tráva zahulil. Pro jistotu dal dvě brka za sebou. Pak odjel s paleťákem do krámu.

Vůbec netušil, co se děje. Nejdřív krám třikrát objel. Pak objevil, že vedle mejdel je prázdnej velkej regál. Vyrovnal tam všechno.

„Vole Džudo, měl sem kliku.“

Sotva dal poslední sardinky do komínku, přijel tam další maník s paletou šampónů. Tráva mu pokynul a odfrčel.

Tráva měl kliku, že byl krám nově otevřenej. Ještě se zajížděl.

Zajímalo mě, kam přišly šampóny.

„Nikam, Džudo. Vodjel s nima zpátky. Musíš bejt rychlej. Nová doba. Zvítězej jen dravci.“

Tráva znova zahulil. Pak pro něj přišel manažer prodejny. Že ho potřebuje na kase. Tráva polichoceně kejv.

„Bejt na kase, to seš skoro jak vedoucí, Džudo. Akorát to nesmíš posrat.“

Tráva dostal školení. Všechno jde přes čárový kódy. Na pečivo měl spešl atlas s obrázkama. Hlavně hlídat, aby nikdo nic neukrad. Všechno prohlížet. Všechno. Bejt jako ostříž.

„Vole Džudo. Mě nevosere nikdo.“

Tráva se posadil za kasu. První zákazník. Distingovanej důchodce. Vázanka a sako a noblesa. Vozejk narvanej po vrch. Přetejkal. Tráva vzal první věc. Sáček s rohlíkama.

Vyklepal rohlíky na pult. Prohlíd sáček proti světlu.

„V pořádku.“

Nacpal rohlíky zpátky. Důchodce se lehce zakymácel, ale ovlád se.

„Vole Džudo. Ten maník se mi nezdál. Byl sem si jistej, že něco sek. Že něco někam přibalil. Akorát sem nevěděl co. A kam.“

Zhulenej Tráva mu rozebral nákup na prvočinitele. Naprosto. Totálně. Důchodce se nezmoh na nic. Jen vytřeštěně koukal.

Objevil se manažer. Zrovna, když Tráva rovnal kostkovej cukr zpátky do krabice.

Moc mu to nešlo. Furt mu deset kostek přebejvalo.

„Vole Džudo, složit kostkovej cukr je fakt modelařina.“

Chtěl to nakonec vyřešit tak, že zbylý kostky dá do igeliťáku a nebude je markovat. Už to nestih.

„Vole Džudo. Tak flekatýho manažera bys nepotkal. Sem myslel, že po mně skočí. Debil.“

„Co to má bejt? Tohle?“

Tráva otázce moc nerozuměl. Přišlo mu, že každej vidí, co dělá. Jelikož si ale chtěl udržet místo, odpověděl.

„Já si myslím, že tenhle týpek něco seknul. Akorát to nemůžu najít. Ale zloděje poznám. Sem z Nuslí.“

Dál to prej bylo hodně zmatený. Došlo i na strkání. Tráva tři facky rozdal a jednu koupil. Pak celej Lidl i s nadnárodním vedením poslal do prdele a šel.

Jel osmnáctkou na Synkáč. Pak procházkou na Závist. Bylo poledne. Skvělej čas. Bude jiná práce.

Srát na to.

62. kapitola

Jel jsem busem z Nuslí nahoru na Pankrác. Mám tam babičku. Na hřbitově. Vedle ulice Na Strži.

Starám se o hrob. Sám. Nikoho dalšího to nezajímá. Nevím, jestli to zajímá mě. Ale bydlím v jejím bytě. Přijde mi, že občas za ní zajít je správný.

Byl jsem tam naposled před třemi měsíci. Vyplel jsem hrob. Zasadil kytky. Semínka kytek. Macešky.

Macešky se mi líběj. Jsou fajn barevný. Nerostou moc do vejšky. Nepruděj.

Na rohu Neveklovský a Na Strži jsem potkal Báru. Uviděl jsem ji na poslední chvíli. Nešlo se vyhnout.

Pozdravil jsem. Slušně. Polohlasně. Možná odpověděla, možná ne. Nevím. Prošli jsme kolem sebe. Myslel jsem, že se zastaví. Asi si myslela, že se zastavím já. Oba jsme mysleli špatně.

Cítil jsem v zádech, jak se mi vzdaluje. Přišlo mi to líto. Akorát že, nechtěl jsem bejt ten, kdo dolejzá.

„Báro.“

Zastavila se. Otočila. Otazník v očích. Otazník v celým obličeji.

„Já … jdu tady … kousek. Nechceš jít se mnou?“

„Kam?“

Kam asi. Na hřbitov. Kouknout na babičku. Na chvíli se zastavit. Na hřbitově je klid. Blbý místo na hádání se.

„Jo. Hřbitovy mám ráda.“

Šli jsme vedle sebe. Nedrželi jsme se za ruce. Cestičky na pankráckým hřbitově jsou úzký. Šli jsme tak blízko vedle sebe, jak kdybysme se drželi kolem pasu.

Babička měla hrob až vzadu. U zdi. Za zdí byl hotel Barceló. Asi je dobrý postavit hotel vedle hřbitova. Dobrý a praktický.

Zastavil jsem. Podíval se na Báru. Udělala dva kroky a taky zastavila. Zůstala zády ke mně.

„Báro …“

Otočila se. Prázdnej obličej. Bez výrazu. Dívala se na mě. Skrz mě. Rozostřeně. Rozpitě.

Popošel jsem.

„Báro …“

Stáli jsme proti sobě. Děsně blízko. Děsně daleko. Stáli jsme na hřbitovní cestičce. Zavření. Znehybělí.

Chtěl jsem ji vzít za ruku. Chtěl jsem ji obejmout. Nevěděl jsem jak.

„Kde je ten hrob?“

Bářin hlas ke mně sotva dolehl. Na hranici slyšitelnosti. Ukázal jsem před sebe.

Šli jsme dozadu ke zdi. Za babičkou.

„Je to ten hrob s …“

„Nemusíš, Džudo. Hrob, o kterej se staráš ty, bych našla i poslepu.“

Bára se začla smát. Nejdřív potichu. Pak víc a víc nahlas. Klekla si. Držela se za břicho a smála se. Osvobozující smích. Co odplaví kal. Co očistí.

Zved jsem oči. Babiččin hrob byl ve stínu. Obsypanej. Kedlubnama. Asi jsem se při setí přehmát.

Bylo jich hodně. Velký. Zdravý. Bez postřiku. Bio, eko a možná i dia.

Bára se zvedla.

„No, fajn je, Džudo, že s tebou hlady nezahynu.“

Dívala se na mě. Díval jsem se na ni. Měl jsem ji rád.

„Taky tě mám ráda, Džudo. I když mi to někdy děláš docela těžký.“

Dala mi pusu. Bylo to fajn.

Šli jsme ze hřbitova. Ukusovali z kedlubny. Zbylý jsem měl v báglu. Přišlo mi, že by babička měla radost. Jak z kedluben, tak z Báry. Nebo možná ne. Nevím.

Srát na to.

63. kapitola

„Vole Džudo. Nějak se mi nelíbíš. Máš určo rozhozený ionty.“

Koráb se mi tlemil na výčepu na Závisti. Blbá sranda.

Přesně tyhle kecy ved kdysi Priessnitz. Šílenej týpek. Většího hypochondra jsem neviděl.

Jak nastoupil podzim, zabalil si krk.

„Vole Džudo. Ten doktor Priessnitz byl mozek. Kurva mozek. Mokrej kapesník, igelit a plína. A bacil se může jít vysrat.“

Na jaře krk rozbalil.

Neustále se sledoval. Furt si držel zápěstí. Měřil si puls.

Jednou byl na Spořilově v kině Sigma. Na Noční můře v Elm Street.

„Vole Džudo. Když se objevil Fredie, začal sem fibrilovat. Normál jsem si musel zavolat rychlou. Tenkrát jsem ten tunel prošel tam a zpátky.“

Houkačka přijela v půli filmu. Museli přerušit promítání. Dost lidí nasranejch.

V létě chodil dolů na Dvorce. Do Žlutejch lázní. Řek bych, že byl jedinej, kdo tam měl plavky, šněrovací boty s tlustejma ponožkama a na zádech kosmodisk. Vypadal jak Robocop.

„Vole Džudo. Tyhle vychytávky se mi líběj. Akorát, co stálo za hovno, bylo to posilovací kolečko.“

Dostal kdysi jako dárek kolečko na posílení břišních svalů. Zaklek. Rozjel se. Vyrazil si tři zuby a utrpěl otřes mozku. Břišní svaly neposílený.

Snažil se o vyváženou stravu. Jelikož dost lil, neměl to jednoduchý.

„Vole Džudo. S tímhle bojuju vod desíti let. Dám si ovocnou šťávu. Prima. Spousta vitamínů. Skvělý. Pak tam pošlu vosm piv. Vitamíny vychčiju takovým fofrem, že ani nestačej pozdravit.“

Jeden čas sjížděl kombuchu.

„Vole Džudo. Tekutej žen-šen. Sem pak děsně zrychlenej. Možná až moc. Vždycky se poseru.“

Kombuchu opustil, když se posral na Muzeu. Ještě než vylez z metra.

„To byla, Džudo, docela prekérka.“

Oblíbil si nordick walking. Rád jsem ho sledoval. Jak jde na Závisti na hajzl. Připomínal mi s těma holema Hanče s Vrbatou.

Nějakou dobu snídal bifidus activia. Pak toho nechal.

„Je to fajnová věc, Džudo. Copak vo to. Ale sere mě, že mám půl dne v mlze.“

Kupoval si tuny knih. Vo zdravý výživě. Vo dlouhověkosti. Vo tibetskejch mnichách.

„Vole Džudo. Tibetskej mnich dokáže za noc usušit patnáct mokrejch prostěradel. Na holým těle. Venku. V mrazivým větru. Třicet pod nulou. A voni to daj. To by nedal ani E.T.“

Rozhod se, že to zkusí. Přitáh jednou v noci vylitej ze Závisti. Pustil vafky na plný koule. Namočil prostěradlo do teplý vody. Omotal se. Opřel se o vafky. Usnul.

Prostěradlo nejdřív uschlo. Pak blaflo.

Priessnitz nedopad nejlíp. Teda, dopad dost blbě. Tak blbě, že hůř to nešlo.

Povzdech jsem si. Napil se piva.

Srát na to.

64. kapitola

„Vole Džudo. Za tejden je květen.“

Napil jsem se piva. Stáli jsme tehdá s Korábem na výčepu Na Závisti. Jako každej den.

Věděl jsem, že je za tejden květen. Akorát jsem netušil, proč je z toho Koráb tak říčnej.

„Vole Džudo. Osvobození. Konec druhej světový. Pětačtyřicátej rok. Barikády. Boj vo rádio. Chápeš? Symbolika jak kráva.“

Jasně, že jsem chápal. Taky jsem ale chápal, že máme jednadvacátý století. A že nějakou posranou symbolikou, sedmdesát let starou, žízeň neuhasím.

„Vole Džudo. Nedělej piču. Nahoře na Pražským slavěj barikády každej rok. A my tady hovno.“

Věděl jsem, že pacienti z Pražskýho povstání se každej květen můžou uchlastat. Taky jsem věděl, že tam v životě žádná barikáda nebyla.

„To vím taky, Džudo. Na Pražským, spešl na náměstí Hrdinů, je to akorát samej inteligent. Ale my tady dole v Nuslích svý hrdiny máme.“

Dopil jsem půllitr a řek si o další. Zapálil si cigáro. Jo, hrdinů tu máme haldy. Zvlášť, když je vykopnou v noci z knajpy. Tolik maníků ochotnejch si to rozdat s první popelnicí, by jeden pohledal.

„Vole Džudo. Vo tyhle píčusy mi nejde.“

„Ne?“

„Jasně, že ne. De mi vo pamětníky. Že bysme uspořádali nějakou slavnost. Medaile za zásluhy, pivo a tak. Dyť ty lidi za nás cedili krev.“

Trošku jsem z toho byl mimo. Nikdy bych neřek, že je Koráb tak angažovanej.

„Vole Džudo. Nejde vo angažovanost. Radnice na to vyhodila nějaký mergle. Mám to vošéfovaný. Když to dáme do latě, tak nebudem škodný.“

Jo. Tohle se mi už líbilo víc. Udělat mejdlo pro pár pamětníků, co po těch letech stejně věděj hovno, vypadalo dobře. Každej bude zlitej po dvou pivech, v žaludku neudržej ani lžíci polívky – jo, tohle se mi líbilo moc.

„Jak si to představuješ, Koráb?“

„Normál, Džudo. Já zorganizuju raut. Nejlíp tady. Na Závisti. Ty zatím seženeš někoho, kdo tady po Nuslích v pětačtyřicátým pobíhal se vzduchovkou. Nebo aspoň s prakem.“

Měl jsem na to tejden. Možná na spoustu věcí seru, ale když se do něčeho pustím, tak to dotáhnu do konce. Sehnal jsem starýho Pinka.

„Jasně Džudo. Říkáš raut Na Závisti? To zní skvěle. Hele. V pětačtyřicátým to tady bylo vostrý. By si neškrtli ani Vyšehradský jezdci. Fakt drsný. Dole na Synkáči šlo vo kejhák. Bych vo tom moh vyprávět hodiny.“

Starej Pinka seděl na stoličce před vchodem do činžáku a popíjel krabicový víno. Přišel mi naprosto ideální. Seschlej, zneuznanej, ale pořád hrdej a nezlomenej.

„Vole Džudo, kde máš pamětníka?“

Koráb byl lehce ve smyku. Závist vyzdobená. Na zdech pancéřový pěsti. Delegace z radnice. Švédskej stůl pro dva.

„Koráb, klid. Je tu za moment. Poslal sem pro něj tágo.“

„Správně, Džudo. Když sláva, tak se vším všudy. Vole, dnes se zrušíme totál. Na sráč a na vítězství.“

Dorazilo tágo. Z něj se vysoukal Pinka. Koráb si promnul voči.

„Vole Džudo. Řekni mi, že se mi to jenom zdá.“

Mlčel jsem.

„Vole Džudo. Dyť je to starej Pinka. Kurva Džudo. Je mu sedmdesát. V pětačtyřicátým mu byly dva. Ty vole. Ten akorát může vykládat vo tom, jak tenkrát chutnal sunar. Se poseru.“

Koráb byl na prášky. Akorát že nevěděl všechno.

„Hele, Koráb. Ty, co by si mohli pamatovat, si nepamatujou ani hovno. Doslova. Pinka vypadá, jak kdyby prošel oběma světovejma a paměť mu slouží. Neboj. Nejsem vůl.“

Pinka vešel Na Závist. Postavil se za improvizovanej řečnickej pultík a spustil. Dvouhodinovej monolog. Jedno voko nezůstalo suchý.

„Co to mele, Džudo?“

„Sem ho nechal přečíst Němou barikádu. Se to naučil nazpaměť.“

Tenkrát byla spokojenost velká. Na všech stranách. Bylo mi blbě ještě dva dny. Fakt se to vyvedlo. Nebo taky ne. Nevím.

Srát na to.

65. kapitola

„Nejstarší kluk vod Žaluda má problém.“

Stáli jsme s Korábem na výčepu Na Závisti. Moc jsem nepobíral, proč mi to Koráb říká. Napil jsem se piva a čekal.

„Slíbili sme Žaludovi, že když budou mít jeho děcka problém, že se na to mrknem. Za Kiwiho, jestli se pamatuješ.“

Jo. Pamatoval jsem si. Akorát že jak se nějakou dobu nic nedělo, myslel jsem, že to usnulo.

„Usnulo velký hovno, Džudo.“

Tak to je hezký. Nejstaršímu klukovi od Žaluda bylo sedmnáct. Normální fracek. Řetězy kolem krku. Kšiltovka otočená dozadu. Hustý řeči. Lítání za holkama. Docela fajn kluk. Normál. Akorát že možná až moc jednoduchej.

„Jo, Džudo. Jednoduchej je až moc.“

Koráb se napil piva a zapálil cigaretu. Mladej Žalud dělal v kuchyni v jídelně na Budějovický. Šikmo přes křižovatku naproti Kůlně.

Kůlna je normál vytuněná knajpa s tankovou plzní. Jídelna je obyč vývařovna. Umakartový stolky, hliníkový příbory, dršťková za dvacku. Občas jsem tam zašel. Ved to můj nevlastní strejda. Zaplatil jsem polívku a dostal k tomu jako bonus filé s kaší. Někdy jsou příbuzný fajn.

„Co posral?“

„Měl udělat hovězí vývar. Vařil to šest hodin. Pak mu tvůj strejc řek, ať to sleje. Tak to slil.“

„A?“

„Slil to do kanálu, co maj uprostřed kuchyně. Když se tvůj strejc sháněl po polívce, našel jen vyvařený oschlý kosti. Prádelní hrnec polívky v hajzlu.“

Strejc je fajn. Akorát trošku cholerik. Asi to bylo výživný.

„Bylo to výživný, Džudo. Chvíli mladýho Žaluda honil po kuchyni. Pak ho proklel i s celou rodinou. Nakonec ho na vteřinu vykop.“

„To mu to mám jako vyžehlit?“

„Přesně, Džudo. Promluv se strejcem. Ať mu dá něco jednoduššího. Třeba mytí vidliček. Nevím. Ale nějak to srovnej. Vono je toho víc.“

Napil jsem se piva. Co se zas kurva ještě posralo? Další jobovka?

„Tak nějak. Má se objevit ten maník, co si vezme konopí.“

„Se Tráva posere.“

Tráva byl sice zticha, ale věděl jsem, že se konopí nevzdá.

„Jo, Džudo. Sneslo se to na nás jak sedm morovejch ran.“

„Napočítal sem dvě.“

„Vole. Mám pocit, že to stačí. Sedm by s náma fláklo.“

„Takže co?“

Koráb se podrbal na břiše. Zapálil si další cigáro. Potáh a vyfouk kouř.

„Co by. Vemem to postupně. První věc, vyžehlíš strejce. Až to zmákneš, pořešíme Trávu.“

Není nad to mít všechno nalajnovaný. Šel jsem na bus. Potřeboval jsem vyjet nahoru na Pankrác. K Arkádám. Zbytek už dojdu.

Zavolal jsem Báře. Pozval ji na filé. Mně bude stačit dršťkovka. Pak promluvím se strejcem. Snad na mě nebude před Bárou ječet.

Těsně přede mnou se vydělal holub. Vypadalo to, že dnes budu mít kliku.

Další se strefil.

Srát na to.

66. kapitola

Šli jsme s Bárou na koncert Na půl cesty. Na půl cesty je hospoda uprostřed parku. Na Pankráci. Kousek od Arkád. Většinou jsem tam chodil sám. Nebo s Korábem.

Jít tam s Bárou bylo fajn. Dnes hráli pankáči z Moskvy. Wanted One Armed Bandits. Na youtube zněli dobře. Doufal jsem, že to daj i naživo.

Koncerty Na půl cesty jsou zvláštní. Takový jiný. Přijede kapela. V dodávce. Postavěj aparát. Odehrajou hoďku. Pak nastoupí druhá kapela. Většinou ji tvořej hráči z tý první. Odehrajou další hoďku.

Mezitím někdo všechny obejde s krabicí. Každej přispěje tím, co má. Funguje to skvěle.

Padne desátá a konec. V okolních domech, který jsou půl kiláku daleko, by se nájemníci jinak posrali.

V okolí jsou samý nový baráky. Nový byty. Drahý byty. V nich týpci a modelíny, co choděj do Solidní nejistoty na křty Miša David Revival Cover Pičo.

Nemám proti nim nic. Akorát že bych jejich život žít nechtěl.

„Je to tu prima, Džudo.“

Jasně že je to tu prima, Báro. Koupil jsem pivo. Stáli jsme venku.

Před hospodou, což je přízemní baráček obehnanej verandou, je park. Velkej, obrovská zelená plocha. Uklidňující.

Někdy jsem tam sedával sám. Na verandě. Upíjel jsem z kelímku pivo. Koukal do parku. Koukal po holkách. Líbilo se mi to.

S Bárou se mi tady líbí taky. Je nejhezčí ze všech. Hezčí holka tu není. Přiťukli jsme si kelímkem.

Vzal jsem ji kolem pasu. Přitiskla se ke mně. Jo, tohle by fakt šlo. Tohle bych i moh mít nafurt.

Na půl cesty bylo kosmopolitní místo. Přes den patřilo děckám a rodičům. Večer pankáčům. Všichni jsme se snesli. Žádný spory.

Sem by se blbečci, co kážou vo vzájemným pochopení, mohli jezdit učit. Kapela začla hrát. Přesunuli jsme se s Bárou dovnitř.

Wanted One Armed Bandits zněli dobře. Šlapalo jim to. Došel jsem pro další pivo. Nemusel jsem chodit daleko. Výčep byl metr ode mě.

Umotal jsem slabý brko. Dali jsme ho s Bárou napůl. Poskakovali jsme do rytmu. Pak jsme se jenom kejvali. Přitisknutý k sobě. Jak jeden velikej, zpomalenej metronom.

Koncert skončil. Pomalu jsme se loudali parkem. Doprovázel jsem Báru domů. I když nebydlela daleko, trvala nám cesta přes hodinu. Pořád jsme se zastavovali. Pořád jsme potřebovali jeden druhýmu něco mlčky říct.

Fakt hezkej večer.

Moh jsem jet dolů do Nuslí busem. Šel jsem pěšky. Nikam jsem nespěchal. Nechával jsem v sobě doznívat cosi, co pro mne bylo děsně vzácný. Ubalil jsem si dalšího jointa. Svět mi přišel snesitelnej. K žití. Jo. Tak nějak.

Koráb na mě čekal na rohu Nuselský s Jezerkou. Opřenej o teď. S cigárem.

„Vole Džudo. Vypadáš spokojeně.“

„Taky že sem, Koráb. Sem spokojenej.“

„Barého odvezla rychlá. Nějak se to zhouplo.“

„Kdy?“

„Teď večer. Jak ste byli nahoře s Bárou.“

Kurva. Já zažíval jeden z nejhezčích večerů. Šťastnej. Spokojenej. Baré bojoval o život. Kurva. To prostě není fér.

„Není Džudo. Není to fér. A zejtra se přijde ten týpek vod Žaluda domluvit. Kdy si zajede pro sklizeň. Sere se to všechno. Zejtra se slezem v Adamovský.“

Koráb se otočil a šel domů. Opřel jsem se o zeď baráku. Umotal dalšího jointa. Zapálil. Potáh. Skvělej večer, kterej se totálně zkurvil.

Srát na to.

67. kapitola

Seděli jsme na bedýnkách v Adamovský. Já, Koráb a Tráva. Nálada nic moc. Nebylo co slavit.

Koráb dopil plechovku. Otevřel si další. Zapálil jsem si cigáro. Tráva si umotal brko.

Mohlo to bejt hezký, uvolněný odpoledne. Kdyby se toho tolik neposralo.

Většinou to tak funguje. Že když jde něco moc dobře, tak se to vzápětí posere. Že je vám dovoleno radovat se, ale na omezenou dobu. Starej Svitáček, co se občas objevil Na Závisti, v tom měl jasno.

„Hele, Džudo. Vždycky musíš počítat s tím nejhorším. Vždycky. Jen blbec si může myslet, že se dá permanentně radovat.“

Starej Svitáček byl pesimista. Chronickej pesimista.

„Koukej, Džudo. Teď se napiju. Někdo do mě drkne. Zaskočí mi a udusím se. Někoho by to rozhodilo. Mě ne. Počítám s tím. Proto sem v klidu.“

Namít jsem, že by mu určo někdo pomoh.

„Vole Džudo. Tady? Na Závisti? Než by si tu nějakej opilec vzpomněl, jak se dělá umělý dejchání, tak mi odumře mozek. Vole Džudo, s odumřelým mozkem seš prakticky mrtvej. Tohle nevochčiješ.“

Starej Svitáček byl v tom svým pesimismu děsně spokojenej. Chodil v pohřebních hadrech. V papírovejch botách do rakve. Co se mu za deště rozlepovaly.

„Džudo. Já když ráno vstanu, nepočítám, že bych vstal ještě někdy jindy. Nemyslím, že se mě klika bude držet furt.“

Chodil přes přechody a bylo mu u prdele, kterej panáček svítí.

„Vole Džudo, když tě sejme auťák, neřešíš, co ti svítilo na semaforu. Seš tuhej a poslední, co tě zajímá, sou nějaký dojebaný semafory. Sereš si to tunelem a dáváš bacha, aby ses nevotlouk o stěny.“

Neznal jsem nikoho, kdo by celej svůj život strávil čekáním na smrt. Svitáček byl svým způsobem obdivuhodnej.

„Nejsem obdivuhodnej, Džudo. Sem jenom týpek, co je připravenej. Co pochopil, že život je jen čekání na smrt. A aby to ubíhalo, tak se snaží něčím zabavit.“

Napil se piva a vzal mi cigáro.

„Hele, Džudo, některý lidi maj smůlu, že to jejich čekání je dlouhý. Musí to bejt vopruz. Jo. Desítky let se pokoušej zahánět nudu. Vymejšlej píčoviny. Snažej se něco dělat. Bych se posral.“

Chvíli jsme mlčky popíjeli. Vzal mi další cigaretu.

„Sem optimista, Džudo. Věřím, že mi to uteče rychle. Že se ani nestihnu otravovat. Že to bude když ne dneska, tak v příštím tejdnu.“

Vzal mi třetí cigáro. Zmačkal jsem prázdnou krabičku a podal ji výčepákovi. Hodil ji do koše.

„Přijde to brzo, Džudo. Cejtím to. A budu vysmátej. Vzpomeň si na mý slova. Budu vytlemenej. Jo. Vytlemenej jak lečo, který už nikde neseženeš.“ Za čtrnáct dní po našem posledním potkání ho sundala tramvaj. Jedenáctka. Před Závistí.

Pingl ze Závisti byl u něj.

„Viděl sem, jak mu zhasínaj oči, Džudo. Bál se. Nechtěl umřít. Ani omylem.“

Jo, doufej v nejlepší a čekej nejhorší. Kurva.

Tráva mi podal další plechovku. Koráb típnul cigáro.

„Musíme toho maníka od Žaluda ojebat. Ne moc, ale zase ne málo. Kvůli Barému.“

Přikejv jsem. Koráb mi mluvil z duše. Nechtěl jsem, aby umřel někdo další. Aspoň ne teď. Ufff.

Srát na to.

68. kapitola

Šel jsem po Nuselský. Šel jsem od Závisti k Synkáči. Uhnul jsem doleva a pomalu šplhal na Květnici. Potkal jsem Kamila.

„Čau Džudo. Ježišičau. Nemáš cígo, vole?“

Dal jsem mu cigáro. Kamil si zapálil. Rozzářeně se na mě kouk.

„Dikyčau, Džudo. Seš fajn. Sem to konečně dodělal. Mám radost, vole.“

Kamil odvlál někam směrem k Paloučku. Dlouhý světlý vlasy. Hubenej. Bosej. Svobodnej. Netušil jsem, o čem byla ta poslední věta.

Život se s ním moc nemazlil. Jako s většinou, co bydlej v Nuslích. Rodiče možná měl. Netušil ale, kde. Bydlel u dědy, co vyráběl velikonoční pomlázky.

Pomlázky upletený jeho dědou byly hezký. Vždycky jsem si říkal, že je neskutečný, jak jdou větve zauzlovat.

Pomlázky šly docela na odbyt. Kamilův děda jich každý Velikonoce prodal několik. Akorát že, zbytek roku se s nima moc nechytal. O Vánocích třeba neudal žádnou.

Vlastně, jednu jednou prodal. Přišel si pro ni na Štěpána zhulenej Tráva. Ježíšek mu nic nenadělil a Tráva mu chtěl seřezat prdel.

„Zflákám ho, Džudo, na hromadu, hajzla. Aspoň jednoho jointa kdyby dovalil. Zmrd jeden.“

Neměli se dvakrát, Kamil s dědou. Oba ale byli spokojení. Měli jeden druhýho. Někdy to k životu stačí.

Kamil dělal všechno a nic. Ani přesně nevím, čím se živil. Většinou večer seděl zpitej na Závisti. Seděl vzadu u stolu pro dva. Sám. Před sebou sešit, do kterýho si pořád něco zapisoval.

„Vole Džudo. Ježišičau. Mě ti furt něco napadá. Pořád. Musím si to zapsat. Jinak mě to napadne znova. Chápeš?“

Kamil byl svůj. Hodnej, ale svůj. Se svejma pravidlama, který dodržoval.

Většinu myšlenek, co si zapsal, nechal zapsaný. Pár věcí ale zrealizoval. Pamatuju, jak se jednou neuvěřitelně nadchnul. Pro turistický značky.

„Vole Džudo, turistická značka je stejně důležitej vynález, jako kolo. Fakt. Turistický značky spojujou. Vole, to je symbolika jak kráva.“

Rozhod se, že zrealizuje naučnou stezku. Od Závisti až na Květnici. Pučil si dvoukolák, naložil dvě basy piv, barvu a štětec a vyrazil. Na fasádu Závisti napsal Start. Po každým metru udělal šipku. Někam.

Dostal se asi na půl cesty. Pak už byl na šrot. Usnul vedle dvoukoláku. Někdo mu ho seknul.

Kamil byl tenkrát dost zatrpklej. Říkal, že už lidem nikdy nepomůže.

Došel jsem ke Květnici. Bára už čekala. Nemoh jsem s ní bejt celej večer. Ale chtěl jsem ji aspoň na chvíli vidět.

Na zdi, která lemovala zahrádku, bylo velkejma modrejma písmenama napsaný Cíl.

Kamil to nakonec dal.

Přišlo mi to fajn. Že jsou lidi, co se dokážou radovat z píčovin. Jo, tohle se mi líbí moc.

Prošel jsem brankou. Bára na mě koukala. Usmívala se. Usmál jsem se taky. Chvíli s ní budu. Pak musím za klukama. Do Adamovský.

Nelámat si s tím hlavu. Ufff.

Srát na to.

69. kapitola

Seděli jsme na bedničkách v Adamovský. Já, Tráva a Koráb. Každej otevřenou plechovku. Byl večer. Koukali jsme před sebe. Nikomu z nás moc do řeči nebylo.

„Ten maník vod Žaluda přijde zejtra.“

Kouk jsem na Korába. Nic jsem neříkal. Tráva čučel do země a vypadal nasraně. Zapálil jsem si cigáro.

„Neudělám s tím nic. Budem se s ním muset nějak domluvit.“

Tráva se zavrtěl. Ani nemusel mluvit a bylo jasný, co si myslí. Nikomu by nedal ani jednu kytku. Pro Barého jo. Ale nikomu dalšímu. Ne na kšeft.

„Vole Tráva. Já bych se taky na každýho nejradši vysral. Akorát že máme nějakou dohodu. Dohody se neporušujou.“

Koráb začínal bejt vytočenej. Sralo ho to stejně, jako nás. Napil jsem se z plechovky.

„Jasně, Koráb. Dohody se neporušujou. Ale dou obejít. Upravit. Učesat. De jim navlíct novej mantl.“

Koráb na mě kouk.

„Jak to myslíš, Džudo?“

„Normálně. Jak bych to myslel. Zejtra přijde týpek. Obhlídne si pěstírnu. Dohodnem s ním, kolik si toho vezme. Dodáme to usušený. Takže to bude ještě chvíli trvat. A než to celý zmáknem, tak musíme vymyslet, jak ho voserem. Osobně bych to viděl na to, dát mu něco, co se jen jako tráva tváří.“

Koráb si zapálil cigáro. Tráva zved hlavu a s obdivem na mě koukal.

„Dobrej proslov, Džudo. Takže mu dáme místo trávy majoránku a budem se modlit, aby nic nepoznal.“

„To ne. Nejsem čurák. Sem myslel, že by tam trávy jako takový moc nebylo. Hele, sám si říkal, že velký listy jsou vo hovně. Tak mu je namelem. Přidáme do toho trochu zelenýho s THC a bude. Zůstane nám většina a týpek bude mít matroš pro mimina.“

„Jasně, Džudo. Já mu namíchám takovou směsku, že se budou všichni voblizovat.“

Tráva byl plnej optimismu.

„Tráva, dobrý. Tohle ale musíme víc promyslet. Vono kdyby zjistil, že ho vojebáváme, tak to neustojíme. Tihle maníci nic domluvou neřešej.“

„Hele, Koráb. Já bych z toho nedělal kovbojku. Prostě to musíme pořešit tak, aby nám většina zbyla pro Barého. Fénixovy slzy nevycedíš z jednoho brka.“

Otevřeli jsme si nový plechovky. Tráva nám všem umotal jointa.

Kouřili jsme a bylo to fajn. Problémy zůstaly, ale už nebyly tak černý.

„Vole Džudo. Kdy budete mít s Bárou mladý?“

Koráb se na mě díval. Tráva se začal tlemit.

„Ses asi posral, Koráb. S tímhle běž víš kam. Navíc, mladý maj křečci.“

„Se hned nerozčiluj. Novej malej Džudo. Myslím, že by to Nusle unesly.“

Možná by to Nusle unesly. Možná jo. Ale nechtěl jsem to riskovat. Mám tuhle čtvrť rád. Jsem tu doma. Radši, ať je to tak, jak to je.

Potáh jsem si z jointa.

Srát na to.

70. kapitola

Šel jsem po Nuselský. Dnes večer jsme se měli v Adamovský potkat s týpkem od Žaluda. Byl jsem bez nálady.

Táhnul jsem nahoru. Na půl cesty. Měl jsem tam sraz s Bárou. Chtěl jsem sedět venku. Koukat do parku. Popíjet pivo. Nic neřešit.

U Karantény jsem si koupil cigára.

Karanténa měl krámek v Nuselský. Naproti Chapadlu. K Chapadlu jsem moc nechodil. Ani nevím proč.

Karanténa měl jednu malou místnost. Krámek jak dlaň. Vzadu chodbička a dveře na hajzl.

„Vole Džudo. Tenhle obchůdek je požehnání. To ti můžu dát klíďo notářsky ověřený.“

Prodával takovou změť. Ved třeba cigára. Některý a jen někdy. Prodával psí žrádlo. V rohu měl stroj na zmrzlinu, kterej nikdy nefungoval.

„Zmrzliny sou na hovno, Džudo. Samej cukr a v horku tajou. Sou s nima akorát trable.“

Měl na skladě to, co se mu momentálně líbilo. Většinou to byly věci, co se líbily jen jemu.

„Nemám velkej obrat, Džudo. To je fakt. Ale uživím se. Vo to de. Bejt soběstačnej. Nemuset se nikoho vo nic prosit.“

Mimo prodeje se zabýval finančním poradenstvím. Pokud nepřemejšlel, co novýho nabídne zákazníkům, visel na netu.

„Vole Džudo. Tyhle kurzový pohyby mě fascinujou. Vlní se to jak břišní tanečnice. Sem normálně vorosenej.“

Karanténa doufal, že se jednou objeví někdo, kdo bude chtít poradit. Kdo přinese prachy. Dá je na stůl. A Karanténa nakoupí bavlnu a vydělá dotyčnýmu balík.

„Vole Džudo. Tohle není žádná prdel. Se sekneš a majetek je v hajzlu. Tohle je těžší, než na bedně vytočit pět jablek. Sice ne o moc, ale je.“

Pak se to jednou stalo. Objevil se model. Položil na stůl dvacet litrů. Nechal si podepsat stvrzenku a zmizel. Karanténa byl v tranzu.

„Vole Džudo. Tohle je životní příležitost. Tohle mě vystřelí. Kurva. Jo. Du do kakaovejch bobů. V Ekvádoru měsíc nechcalo. Všechno uschlý na troud. Kakao pude nahoru. Ty krávo.“

Nakoupil kakaový boby. Asi pět pytlů. Víc toho za dvacet litrů nepořídil. Pak sledoval, jak mu je jakejsi latinskoamerickej Primátor Ditrich veze přes oceán.

„Vole Džudo. Zejtra vykládaj v Amsterodamu. Tyhle transakce přes půl zeměkoule mě fascinujou.“

V Amsterodamu ctěj tradice. Všechno jedou růčo. Zhulení přístavní nosiči. Radost pohledět.

Chodili po prkně, který vedlo z lodi na břeh. Pytel kakaovejch bobů přes rameno. Prkno se prohejbalo. Občas nějakej nosič hodil i s bobama tlamu do moře.

„Vole Džudo. Viděls už někdy takový čuráky? Takový nebeský hovada? Ti sráči mi všechno utopili. Tohle fakt nepoberu. Když nesu pytel s bobama, tak kurva nehulím. Bych se fakt posral.“

Karanténa byl formát. Vzal si půjčku. Třicet litrů. Model se za měsíc objevil. Čuměl jak vejr. Dal Karanténovi provizi. Dva litry.

„Dost dobrý, Džudo. Sem mínus osmadvacet. Když nepočítám úroky.“

„Tak zkus ty dva litry investovat. Teď už je to jedno.“

Karanténa se zamyšleně koukal na dvoulitr.

„Jo. Nainvestuju je. Do piva. Co vypiješ, to už ti nikdo nevezme, Džudo. Dem.“

Tenkrát jsme se Na Závisti s Karanténou, Korábem a Trávou hezky zlili.

Rozbalil jsem cigára a šel pomalu na Pankrác. Moh jsem jet busem. Chtěl jsem se ale projít. Zapálil jsem si. Těšil se na Báru.

Dnešní večer bude stát za hovno. Ale to bude až za dlouho.

Srát na to.

71. kapitola

Rozloučil jsem se s Bárou. Šel jsem z Květnice dolů. Do Adamovský. Nechtělo se mi. Fakt ne.

Dohadovat se s nějakým debilem. Nechat se připravit o kus úrody. Úplně sem viděl, jak mu budou svítit oči, až uvidí pěstírnu. Všechny ty krásný kytky.

Tráva byl dokonalej zahradník.

Umotal jsem si brko. Zapálil si. Šel jsem pomalu. Kouřil rychle. Chtěl jsem se přehodit do jinýho levelu. Kde nebudu tolik nasranej.

Šel jsem Svatoslavovou. Pak zahnul do ulice Pod Vilami. Byla to o trochu delší cesta. Do Adamovský. Vyhnul jsem se ale cajtům, co maj služebnu za Obchodní akademií.

Ne že bych se jich bál. Dělal jsem to automaticky. Když jsem cejtil, jak mi THC zbarvuje okolní svět.

Zhluboka jsem vdechoval kouř. Byl to skvělej pocit. Vnímal jsem všechno kolem sebe. Neuvěřitelně citlivě. Vnímal jsem každej mikroskopickej detail.

Tma plná světel. Ticho znásilněný hlukem velkoměsta. Okna zalitý v neprodyšnejch rámech. Zamčený vchodový dveře. Zabedněný a neprůstřelný. Procházeli jima nájemníci s utopenými xichty.

Anorektické figuríny ve výkladech obchodů s předposlední módou. Nahé, bezpohlavní masky. Lesklé lebky zabalené do péřových dek.

Stoly v bufetu polité ztuhlou smetanou. V koutě akvárium. Kulaté. Ve všech rozích ponořená zlatá mince. Natáhl jsem ruku a jednu si vzal. Na památku. Rozpustila se mi v dlani. Stekla na zem a polohlasně vzdychla.

Chodník se jemně vlnil. Pružící žulové kostky. Mezery mezi nimi vyplňovaly stébla trávy. Korodující nevinná stébla.

Nakláněly se k sobě. Vykládaly si příběhy. Příběhy bez začátků. Příběhy bez konců.

Přes ulici přeběhla kočka. Černá. S prázdnými očními důlky. Zastavila se na kraji parku. Pod zářící pouliční lampou. Visel na ní stařec. Možná Schrödinger. Možná někdo jiný. Neviděl jsem ho jasně. Lampa svítila příliš.

Kočka si lehla pod něj. Do stínu, který vrhal. Začala si mýt obličej.

Potáhnul jsem ze zbyku brka. Držel jsem kouř v plicích. Nechtěl jsem o něj přijít. Byl jsem sobec. Nechtěl jsem ho poskytnout světu.

Pak jsem potkal kata. Usmíval se. Šel podél domů. Každé průčelí pozdravil. Každé znal jménem. Každé průčelí mu odpovědělo.

Záviděl jsem mu. Záviděl jsem mu, že je tak oblíben.

Po kolejích jela tramvaj. Zahýbala. Kousek přede mnou. Nekonečné množství vzájemně spojených vozů. Přejížděly přes chodník a mizely v rozestouplé zdi. Byly mohutné. Těžké. Až po střechu plné dopisů. Dopisů pro ty, co zapomněli číst.

Nezastavil jsem se. Překročil jsem je.

Šel jsem rovně. Bez zakolísání. Přešel jsem šikmo chodník. Zastavil se. Otočil. Vyrazil k druhému kraji. Pořád dokola. Jak šicí stroj.

Dokonalý způsob, jak dojít do cíle a nic nezapomenout.

Prodíral jsem se k Adamovský. Měl jsem ji nadosah. Vyfoukl jsem kouř.

Svět mi přátelsky kynul. Upřímně. Líbilo se mi to.

Možná ten týpek bude sráč. Možná bude v klidu. Možná vůbec nebude.

Bylo mi to jedno. Ohlíd jsem se. Kočka tam pořád ležela. Stařec tam pořád visel. Bylo skvělé, že se na některé věci můžu spolehnout. Pak jsem zakopl.

Ležel jsem na břiše a pozoroval, jak se mi krůpěje krve derou z rozbitého nosu. Asi to bolelo. Nevím.

Srát na to.

72. kapitola

Seděli jsme na bedničkách v Adamovský. V ruce plechovky s pivem. Čekali jsme, kdo se objeví.

Korábovi cinkl mobil. Zved se.

„Počkejte tady. Přivedu ho.“

Dali jsme si s Trávou cigáro. Bylo mi celkem jedno, kdo se objeví. THC odeznívalo. Klid a mír. Žít a nechat žít. Zavřel jsem oči.

„Tak tady to máme.“

Korábův hlas mě probral. Stál u dveří pěstírny. Vedle něj týpek. Menší. Hubenej. Holohlavej. S náušnicí v uchu. S piercingem nad kořenem nosu. S pokérovaným krkem. Někoho mi děsně připomínal.

Týpek si nás prohlíd. Asi jsme prošli, protože se usmál. Pak se otočil ke mně.

„Co na mě tak civíš?“

Kurva. Koho mi jen připomínal. Mozek se odmítal rozběhnout.

„Někoho ti připomínám?“

Jasně že jo. Akorát do hajzlu nevím koho.

„Hanzelku?“

Bingo. Jo. Hanzelku. Hanzelka vstal z mrtvejch.

„Nevstal. Sem jeho brácha.“

Dobrý. Hanzelkovi nevymřeli.

Týpkova bráchu jsme v Nuslích okolo Závisti znali všichni. Byl to děsnej cestovatel. Neustále sebou nosil mapy. Barevný. Kdysi si je natahal, když se na základce v Křesomyslový rušil zeměpisnej kabinet.

Odnes si i ty velký, nástěnný. Měl je doma rozvěšený místo tapet. Chtěl je pověsit i Na Závisti, ale majitel mu to zatrh.

Hanzelka se vyznal. Věděl, kde jsou lvi. Věděl, kde nejsou. Dokázal hodiny a hodiny vykládal o tom, kolik je na poušti koleček písku.

Jeho sugestivní popisy zapadajícího slunce nad Atlantikem nenechaly jedno oko suchý. I když byl nejdál na Vranově.

Vždycky se chtěl někam vydat. Někam daleko. Jen s dekou a holí a svobodnou myslí. Akorát že neměl ani vorla.

Ne že by bez peněz cestovat nešlo. Lepší ale je, když máte aspoň občas na to, koupit si něco do huby. Svízt se místní lokálkou. Jednou za měsíc se vyspat v povlečený posteli. Dát si sprchu a tak.

Hanzelka si našel vedlejšák. Teda, vymyslel si vedlejšák. Na dvoukolák přišrouboval kuchyňský židle. Po směru jízdy. Že bude po Nuslích vozit lidi. Bude jim ukazovat, kde co je. Pak je na Synkáči vyklopí a zinkasuje. A až našetří, vyrazí za hranice.

Asi po tejdnu sehnal prvního zákazníka. Nějakýho Marečka. Přišel a chtěl i s dvěma kuframa odvízt na ruzyňský letiště. Hanzelka se trochu zarazil, ale pak to odkejv.

Vyrazili. Mareček na židli. Kufry vedle sebe. Hanzelka rozvážně tlačil dvoukolák. Vykládal o historii Nuslí. Jeden by řek, že to Marečkovi letí nejdřív za měsíc.

Asi po hodině dojeli od Závisti na Synkáč. Trasa něco přes kilometr. Tam se Hanzelka zastavil. Že Mareček zbytek dojde.

Poštěkali se. Hodně. Pak se začali strkat. Mareček byl vyšší. Těžší. Silnější. Hanzelka po jednom šťouchanci spad z chodníku. Řidič nestih nic.

Byla to pitomá smrt. Zbytečná. Laciná. K ničemu. Byla to smrt z brakovýho románu.

Rok a půl bez Hanzelky. Až doteď.

„Tak se na to mrknem, ne?“

Koráb odemk pěstírnu.

Hanzelka byl fajn. Jeho brácha se mi nezdál. Hanzelka to má za sebou. Jeho brácha vypadá, že tu bude furt.

Zved jsem se.

Šli jsme dovnitř. Uklidňující vůně trávy. Nějak to dopadne.

Srát na to.

73. kapitola

Bráchovi Hanzelky se pěstírna líbila. Bodejť ne. Tráva se o ni staral jak o vlastní děcko.

„S kytkama se musíš mazlit, Džudo. Nic menšího si nezasloužej.“

Podobnou větu jsem kdysi slýchal denně. Od starýho Kolína. Kolín se nejmenoval Kolín. Akorát mu tak každej říkal.

Vždycky, když se na Závisti nalil, vyrážel za holkama do Kolína. Nejdál se jednou dostal k Vladimírce. Pak si tam vysíleně ustlal.

Druhej den na Závisti vykládal, že kolínský holky jsou neuvěřitelnej přírodní úkaz. Na saku měl ještě vobtisklý kostky z chodníku, co je kolem Vladimírky.

Hrál bednu. Většinou prohrával. Ostatně, jako každej, kdo ujede v tomhle sportu. Stál u bedny, házel do ní prachy a něžně ji hladil.

„Vole Džudo. Musíš se s ní mazlit. Pak ti padnou jabka samy vod sebe. Rozumíš?“

Moc jsem tomu nerozuměl. Což je šumák. Důležitý bylo, že to měl zmáklý Kolín.

Nepamatoval jsem, že by se Kolín někdy s někým pohádal. Fakt ne. Byl mírumilovnej. Dobře naladěnej, přátelský opice a tak.

„Vole Džudo. Musíme se mít rádi. Musíme se s životem mazlit. Pak všechno funguje.“

Upil z půllitru a zalít pohledem k bedně.

„Džudo. Já tu holku miluju. A ona to ví. Někdy mě posílá do prdele. Jasně. Ale Džudo, je to jen tupej stroj. Páčky, kolečka, žárovičky a nic víc. Nesere mě to. Má to tak rozdaný.“

Někdy jsem měl pocit, že Kolín je permanentně na tripu.

„Nejsem na tripu, Džudo. Nepotřebuju to. Mít všechno kolem sebe rád je silnější, než posranej trip.“

Kolín byl stoprocentní kladnej roztok. Někdy mě tou láskou ke všemu, na co dohlíd, docela sral.

Jeden večer se Na Závisti rozšoup. V bedně mu zmizely čtyři litry. Zpátky nevypadlo ani lízátko.

Kolín dovrávoral k výčepu. Dal si pivo.

„Vole Džudo. Já ji miluju. Je to mazel. Neskutečnej mazel. Všechny vás miluju.“

Odmotal se ven. Bydlel za rohem. Půllitr v ruce. S usměvavou tváří. Se sluncem všude. Včetně duše.

Chvíli po tom, co zmizel, se Na Závisti objevila náplava. Neznal jsem ho. Tuctovej týpek. Dal si pivo.

Přešel k bedně. Hodil tam dvoukilo. Zatočil. Jednou. Dvakrát. Potřetí to zazvonilo jak Loreta. Jackpot. Slušný.

Kolínovy čtyři litry plus pár dalších.

Otevřely se dveře. Kolín se vracel. Byl si doma pro prachy. Rozesmátej. Šťastnej. Všechny a všechno miloval.

Takovou proměnu xichtu jsem neviděl. Z usměvavý tváře se v mikrosekundě stala posmrtná maska. Bílá. Vpadlý tváře. Bezkrevný rty. Všespalující pohled.

Vydal zvuk, kterej paralyzoval.

Byl od bedny dobrejch sedm metrů. Tu vzdálenost překonal jedním krokem.

Z náplavy toho moc nezbylo. Kolín skončil v lapáku. Na hodně dlouho.

Občas jsem si na něj vzpomněl. Usměvavej Kolín. S čím se asi v lapáku mazlí.

Brácha Hanzelky nám pokynul.

„Za tejden se stavím. Dohodnem podrobnosti. Žádnej strach.“

Neměli jsme strach. Neměli jsme obavu. Akorát jsme potřebovali doladit plán.

Jo. Něco takovýho.

Srát na to.

74. kapitola

Stáli jsme druhej den s Korábem na výčepu Na Závisti. Tráva tam s náma moc nechodil. Žil v Adamovský s kytkama.

„Vole Džudo. Nemám z toho dobrej pocit.“

Upil jsem z půllitru. Taky jsem z toho neměl dobrej pocit. Přišlo mi, že kolem pěstírny začíná docela dobrej průvan.

„Průvan bych tomu asi Džudo neříkal, ale je to dost na hovno.“

Chvíli jsme byli zticha. Dopil jsem půllitr a dal si další. Trochu jsem měl strach, že nás to sestřelí.

„Jo, Džudo. Černej jestřáb sestřelen. Já ten film viděl. Tomu bych se docela rád vyhnul.“

Asi před pěti lety se Na Závisti objevil jeden týpek. Malej. S ostravským přízvukem. Byl celkem v klidu.

Sedával v rohu. Většinou sám. Dělal kuchaře. Na jednom parníku, co jezdí po Vltavě.

Měl koníčka. Vrtulníky. Na elektriku a dálkový ovládání. Chtěl, abychom mu říkali Top Gun. Pro všechny byl Topíček.

S vrtulníkama to uměl. Akorát občas se mu to vymklo. Jako jednou před Závistí. Topíček se předváděl. Vystoupal až vysoko nad střechy. Pak fouk vítr a vrtulník se dostal z dosahu vysílačky.

Topíček byl duchapřítomnej. Máv si tágo, co jelo kolem a začal vrtulník stíhat. Vystrčenej z vokýnka, vysílačku v ruce, Bond v akci. Už ho skoro měl, když mašince došly baterky.

Vrtulník chlejst dolů. Asi z padesáti metrů. Rovnou před jedenáctku tramvaj, co si to srala ze zastávky Horky na Synkáč. Řidič si ničeho nevšim.

Vrtulník byl na odpis. Topíček ho sebral do krabice vod chipsů. V noci ho pak mezi kolejema pochoval. Pochovával ho nadvakrát, protože poprvý přeťal polní lopatkou jakýsi kabely a musel se zdekovat.

Tenkrát to z Dopravních podniků opravovali až do oběda. Stejně dlouhou dobu nic nejezdilo.

Topíček už na Závist nechodí. Už ani není v Praze. Tyhle lidi přicházej a mizej. Zůstávaj jen ti, pro který jsou Nusle domov. Domov se vším všudy.

Do hajzlu, jsem nějakej lítostivej.

„Aby ses mi tady nerozbrečel Džudo.“

Zapálil jsem si cigáro. Ty di taky do hajzlu, Koráb. Holt se furt nesměju.

„Dyť už du, Džudo.“

Koráb zaplatil a zdekoval se. Dal jsem si ještě jedno. Pak ještě jedno. Pak jsem poslal sms Báře. Pak jsem za ní vyrazil.

Sednem si na Květnici a budem spokojeně mlčet. Jo. Divnej den.

Srát na to.

75. kapitola

Šel jsem v noci z Pankráce dolů do Nuslí. Byl jsem doprovodit Báru. Květnice večer byla fajn. Sice jsme nemlčeli, ale i tak byla fajn.

Pověděl jsem jí o všem, co se na nás valí.

„Se nenudíte, Džudo.“

To jsme se fakt nenudili. Dál už jsme to nerozebírali. Lepší je se na sebe dívat. Držet se za ruku. A tak.

Šel jsem z kopce dolů. Kolem mě projelo tágo. Řidič přibrzdil. Zkoušel, jestli nechci svízt. Nechtěl jsem. Musíš si, brácho, najít jinýho pitomce.

Kdysi na Závist chodil týpek. Nějakej Širón. Zhlíd se v jednom francouzským závodníkovi. Luisi Chironovi. Ten závodil kdysi. Ještě před válkou.

„Vole Džudo. To ti byl frajer. Jebnout zatáčku jak von dnes neumí nikdo.“

Širón chtěl bejt taxikář. Představoval si, že bude jezdit po Praze jak po okruhu.

„Džudo. Se mnou by byl každej všude včas. Ani by si nestih zapnout pásy. Fakt bych neměl konkurenci.“

Blbý bylo, že neměl auto. Ani řidičák. Auto by asi šlo pořešit, ale papíry na něj ne. S tou diagnózou, co dostal po dvou měsících v Bohnicích, se nemoh posadit ani za řidítka tříkolky. Doživotně.

Nes to těžce. Nedával to na sobě znát, ale děsně ho to sralo. Pak to vyřešil.

„Vole Džudo. Mám to. Budu taxikařit v centru. Počkej. Voseru je všechny.“

Docela mě zajímalo, jak to zmákne. Nechtěl jsem se ale ptát. Věděl jsem, že mi to dřív či pozdějc řekne.

Asi po dvou tejdnech to z něj vypadlo.

Pořídil si ceduli „TAXI“. Stoup si s ní na Náměstí Republiky. Na zádech bágl. V něm kelímky a dvě flašky dobrý vody. Tři sáčky brambůrků.

Když k němu někdo přišel, měl připravenou anglickou frázi.

„My name is Luis Chiron. I am your personal experienced driver. The city center is crowded, go adventure.“

Pak si na mapě nechal ukázat, kam že chtěj a vzal je buď na metro, nebo na tramvaj. Za jízdy sockou jim nabíd brambůrky a rozlejvanou dobračku.

Tu frázi měl vygůglenou. Nebyl jsem si jistej, jestli je úpně správně, ale neřešil jsem to. Spíš mě fascinovalo, že den co den nejmíň dvě skupiny zmatenejch turistů ulovil.

Když jeli tramvají, ukazoval z okna na baráky a říkal „Historic houses“. Když jeli metrem, taky ukazoval z okna, akorát že říkal „Minned tunel“.

Vydrželo mu to celkem tři tejdny. Pak, když jedny spěchající vez béčkem z Náměstí republiky na Florenc, vyhmát je revizor.

Všichni skončili na služebně. Turisti nemohli pobrat, že je cesta ze zastávky na zastávku stojí tolik, jak kdyby letěli vrtulníkem.

Policajti zase nemohli pobrat, že si někdo z vyspělýho Japonska dokáže splíst vagón metra s drožkou. Už jen proto, že žádnej vagón metra nemá taxametr.

Pro činnost Širóna pak neměl pochopení nikdo. Odvezli ho do Bohnic, kde mu k současné diagnóze připsali ještě dvě další.

Širón se pak odstěhoval. Ani už nevím kam.

Šel jsem po Nuselský. Byla noc. Prázdný ulice. Žádnej taxík. Fajn čas. Ráno tu zas bude narváno. Zapálil jsem si jointa.

Srát na to.

76. kapitola

Potkali jsme se s Korábem na výčepu Na Závisti. Tráva se nehnul z Adamovský. Měl pocit, že kytky by jinak byly v ohrožení.

„Baré prej na tom není dvakrát. Nechtěj ho pustit ze špitálu.“

Zapálil jsem si cigáro. Tohle bylo na hovno.

„Je to na hovno, Džudo. Je to na vyliž prdel.“

Objevil se Kvilda. Známej. Ne úplně kamarád. Dobrej známej. Věděl o Barém. Dal si pivo.

„Hele, chlapci, nechci vám do toho kecat, ale na něco bych se mrk.“

Byli jsme s Korábem zticha. Bylo nám jasný, co přijde.

„Mrk bych se, bejt váma, jestli ho v tom špitále neléčí nějakej černoch. To by vysvětlovalo všechno.“

Kvilda byl rasista podivín. Pamatuju, jak přišel s brekem vloni v únoru na Závist.

„Vole Džudo. Umřela Whitney Houston. Chápeš? Whitney už není. Kurva, to fakt není správný.“

Dal si pivo a zazdil ho rumem.

„Kurva Džudo. Jedno mi vysvětli. Proč do hajzlu musela bejt černá?“

Nějakej čas po tomhle jsem se s ním zase potkal. Pili jsme pivo. Kvilda se zamyslel.

„Hele, Džudo. Něco ti povim. Málokdo o tom ví. Víš, proč černoši tak dobře běhaj?“

Napil jsem se piva. Zapálil si cigáro. Zavrtěl jsem hlavou.

„Protože maj dutý dlouhý kosti. Proto. A není to kec, Džudo. To se normál učí v anatomii. Proto taky jsou tak blbí plavci.“

Kvilda dopil pivo a dal si další.

„Nenajdeš fakt slušnýho černýho plavce, Džudo. Prostě není. Ty dutý kosti tě nadnášej. Chápeš? Když seš celej nad vodou jak korkovej špunt, těžko můžeš trhat rekordy, že.“

Pamatuju, jak jednou koukal na Závisti na fotbal. Jakejsi černej hostující čutálista kopal penaltu. Nedal. Kvilda tenkrát málem dostal infarkt.

„Vole Džudo. Na to by měl bejt zákon. Do prdele. Dyť to bylo jasný, že nedá. Dyť je to černoch. Bych fakt blil.“

Málokdo věděl, že Kvilda má v bytě spolubydlícího. Černocha Láďu. Vycházeli spolu slušně. Líp, než spousta bílejch.

Jednou spolu byli na pivě. Někde u Letný. Na Láďu tam měl nějakej předčasně plešatej maník blbý kecy. Kvilda se ho zastal. Trochu se to tam servalo.

Kvilda se pak dva dny po tom objevil Na Závisti. Měl skvělej monokl. Napil se piva.

„Vole Džudo. Tohle je důkaz, že černoši ti sou schopný zničit život. S nima ani nemůžeš na posraný pivo. Sou prostě k ničemu.“

Byl jsem zticha. Cokoliv bych řek, by bylo špatně. Popíjeli jsme pivo a spokojeně mčeli. Kvilda byl fakt podivín.

Před očima se mi objevil Baré. Nemocnej, odsouzenej Baré. Spokojenost zmizela.

Srát na to.

77. kapitola

Stáli jsme s Korábem na výčepu Na Závisti. V jedný ruce půllitr. V druhý cigáro. Koráb koukal na zeď za výčepem.

„Kolouška dnes ráno našli na chodbě. Před bytem. Zbitýho.“

Napil jsem se. Dalo se to čekat. Koloušek měl hospodu kousek od Anděla. Dostal se do problémů. Hromada půjček. Kšefty šly do kytek. Nestíhal je splácet. Začal si půjčovat od lichvářů. Chvíli to zvládal. Pak se to zesralo. Což bylo jasný od začátku.

Banky se většinou chovaj podle zákona. Lichváři na zákony serou. Nejsou charita. Ani omylem.

Věděl jsem, že je Koloušek pod tlakem. Nemoh jsem mu pomoct. I když byl kámoš. Neměl jsem jak. Akorát, tohle jsem mu fakt nepřál.

„Jak moc zbitýho?“

„Totál. Bude prej zázrak, když pobere, jaký je roční období. Je zmasakrovanej.“

Dopil jsem a dal si další. Blbá storka. Čekal jsem, až mi Koráb řekne to hlavní.

„Prej sme na řadě, Džudo.“

„Jo?“

„Jo. Ti maníci si zjistili, že ke Kolouškovi patříme. Dostal sem vzkaz. Máme ty prachy vytopit za něj.“

Skvělý. Mám málo průserů. Teď ještě budu řešit nějaký idiotský vymahače. Tohle je fakt dokonalý.

„Přesně, Džudo. Akorát že tihle maníci se s nikým neserou. Vidím to jako slušnej problém.“

Slušnej problém. Tyhle dojebaný eufemismy. Tohle kurva není slušnej problém, Koráb. Tohle je jízdenka, která tě posadí na vozejk a víc se o tebe nestará.

„Kurva Džudo. To vím taky.“

„Za kolik toho je?“

„Jeden a půl mega.“

Ty pičo. Tyhle vesmírný sumy jsou mimo mě. Jestli si myslej, že mám tolik ušetřeno, tak to jsou idioti.

„Jo. Sou to idioti. Blbý je, že nám můžou docela slušně zatopit.“

Nic jsem na to neřek. Věděl jsem, že má Koráb plán. Vždycky měl plán. Upíjel jsem z půllitru a čekal, co z něj vypadne.

„Vole Džudo. Na sílu musíš reagovat silou. Jinak to nejde. Pošlem na ně bráchu Hanzelky.“

„Proč by měl chtít řešit naše sračky?“

„Protože chce naši trávu. Je to jednoduchý. Jako všechny sračky.“

Jo. Tohle by mohlo fungovat. Možná.

„Bude to fungovat, Džudo. Ukočírujem to. Už kvůli Barému. Prostě to dáme. Nikdy sme se z ničeho neposrali. Tak s tím teď nezačnem.“

Dopil jsem a nechal si natočit další.

„Co Bára, Džudo?“

Co by. Dnes jsme se potkali. Na půl cesty. Byli jsme spolu jen chvilku. Spěchala. I tak to bylo fajn. Černý vlasy. Hubená a krásná a rozesmátá.

Mám ji rád. Žádný komplikovaný emoce. Prostě ji mám rád.

Možná se uvidíme příští víkend. Pokud jo, bude to moc fajn. Pokud ne, neposeru se z toho. Víkendů, co máme před sebou, je nekonečně mnoho.

„Vole Koráb. Se nenudíme.“

„Ani omylem, Džudo.“

Dal jsem si další. Zapálil cigáro.

Srát na to.

78. kapitola

Stáli jsme s Korábem na výčepu Na Závisti. V ruce první pivo.

„Hele, Koráb. Co s tím bráchou Hanzelky? Už si mu říkal, že po nás dou?“

Koráb se napil. Zapálil si cigáro.

„Neřikal. Ale budu muset. Tohle nejde odkládat.“

Zapálil jsem si taky. Jasně, že to nejde odkládat. Von by taky moh někdo odložit nás.

„Vidíš to moc černě, Džudo.“

Jo. Vidím to moc černě. Jistě. Teď se ještě dozvím, že jsem uzdisráč.

„Nesmíš bejt, vole, takovej uzdisráč.“

Tohle slovo kdysi používal Noe. Každej pro něj byl uzdisráč. Obdivoval film Frajer Luke.

„Vole Džudo. Největší frajeřina je nemít na to. V tomhle je skrytej smysl života. Vole věř mi.“

Malej, vychrtlej albín. Byl ochotnej se pustit do čehokoliv. I když prakticky všechno, do čeho se navez, bylo nad jeho síly.

„Vole Džudo. Mně je u prdele, že sem druhej. Podstatný je, že sem to dal. Na výsledek ti sere Archa.“

Připomínal mi Korába, když tenkrát jezdil po kluzišti vobutej do inlajnů. Akorát že Noe se do těchhle akcí pouštěl obden.

Jednou jsme Na Závisti probírali bungee jumping. Baré si to tenkrát o víkendu dal ze Žďákovskýho mostu. Tenkrát byl ještě zdravej. Noe to tehdy děsně prožíval.

„Kurva bungeee. To sem ještě nedal. Akorát nepobírám, proč bych měl jezdit někam do prdele. Když máme most jak kráva rovnou u rypáku.“

„Myslíš Nuselák?“

„Jasně, že Nuselák, Džudo. Nuselák je most jak víno.“

Radši jsem se napil. Nechtěl jsem říct půl slova. Aby Noe nedostal rapla. Řek to za mě Kiwi.

„To nedáš ani omylem, Noe.“

„Trefim se vedle Folimanky a seberu ti pivo ze stolu, debile.“

Kiwi byl fakt čurák.

Druhej den jsme stepovali na mostě. Někteří byli dole. Foťáky a kamery. Muselo se to udělat rychle, než si toho někdo všimne. Z Nuseláku skáčou jenom sebevrazi. A Noe.

Noe prostrčil ruku zábradlím. Vodmáčk lejzr a změřil hloubku. Řek cifru. Odmotali jsme lano. Jeden konec lana si Noe přivázal k sobě, druhej konec jsme zauzlovali kolem zábradlí.

Složili jsme žebřík. V dálce se ozvala siréna. Noe rychle vylez na žebřík a stoup si na zábrany. Ohlíd se na nás, usmál se, zved palec a skočil.

Dopad na zem. Spousta lana nevytočenýho. Vzal jsem do ruky lejzr. Ten vůl ho měl nastavenej na stopy. I když sem půlku ubral, lana bylo stejně o padesát metrů víc.

Vyšetřování a spousta voseru. Noe to měl za sebou.

Ten den jsme se Na Závisti zrušili. Od tý doby jsem nesnášel Kiwiho.

Srát na to.

79. kapitola

Stáli jsme s Korábem na výčepu Na Závisti. Jako vždycky. Přišli jsme před chvílí. Měli jsme druhý pivo.

„Vole Džudo. Musíme to nějak pořešit s těma vymahačema. Ono to neusnulo.“

To jo. Pořešit se to musí. Tyhle maléry samy od sebe nevyhnijou.

„To určitě ne. Zejtra se sejdem v Adamovský. Tohle musíme probrat i s Trávou.“

Napil jsem se piva. Připálil Korábovi. Zapálil jsem si taky.

„Sem slyšel, Džudo, že ti neseděj květinářství.“

Kysele jsem se zašklebil. Jo. Neseděj. Komplet. Květinářství mě docela serou. Nějak se v nich neumím pohybovat.

Začlo to předevčírem.

„Džudo. Mám práci.“

Bára se na mě natěšeně koukala.

„V květinářství v Otakarový. Pod Nuselákem. Teda, je to spíš brigáda, ale i tak dobrý. Zejtra nastupuju.“

Neviděl jsem se s Bárou dva tejdny.

„Fajn. Se tam za tebou přijdu podívat.“

„Jasně, Džudo. Klíďo přijď. Můžeš mi koupit kytku.“

Jistě, budu utrácet za kytky. Když mezi nima bude celej den.

„No, tak nic. Tak mi dej aspoň pusu. Ta je zadára.“

Byl jsem rád, že chodím s rozumnou holkou.

Den nato jsem se za Bárou vypravil. Bylo odpoledne. Teplo. Pod mrakem. Šel jsem pěšky ze Synkáče. Fajn procházka. Po rovině. Do Otakarový to nebylo daleko.

Zapálil jsem si brko. Fakt hezkej den. Umotal jsem si slabý. Nechtěl jsem udělat Báře nějakej malér.

„Čau Báro. Máš to tu hezký.“

Bára stála za pultem. Obešla ho a chytla mě kolem krku. Byli jsme v krámu sami. Pak zpoza plenty vyšel týpek.

Zmrd od pohledu. Nagelovaný zbytky vlasů. Pupek mu přetejkal přes pásek. Nelíbil se mi.

„Přejete si?“

Nepřál jsem si nic. Přišel jsem si pro svoji holku. Za chvíli končí a na Květnici už na nás čekaj.

Bára mě pustila. Otočil jsem se ke dveřím. Že počkám venku. Otevřel jsem je. Udělal krok.

„Tyhle pokérovaný vyhulený týpky tu nechci vidět, Barunko.“

Dveře jsem zase zavřel. Otočil se. Dietní množství THC v krvi mi velelo bejt za hodnýho. To špatný ve mně bylo proti. Zvolil jsem kompromis.

„Máš nějakej problém, sráči?“

„Sakra, Džudo!“

Zmrd se zapotácel. Chytil se pultu. Pak se pustil. Přivalil se ke mně. Trochu jsem do něj drcnul.

Sed si mezi tulipány. Dost jich sundal. Převaloval se a kácel všechno, na co dosáh.

Protože jsem úplně nedržel balanc, taky jsem se natáh. Do něčeho, co smrdělo jak puškvorec. Bára to celý vytřeštěně pozorovala.

Vyhrabal jsem se ze záhonku. Krámek vypadal, jak kdyby ho pojezdili sekačkou na trávu.

„Deme, Báro. Mám děsnou žízeň. A ty si tady ukliď.“

Šli jsme s Bárou po chodníku. Já v klidu, Bára nasraně. Kouk jsem na ni. Snažila se, ale nedala to. Ramena jí začly cukat. Pak se rozesmála. Zastavili jsme se. Držela se mě za ruku a prohejbala se smíchy. Pak přestala.

„Ty seš fakt vůl, Džudo. Takhle budeme mít akorát hovno, když mě nenecháš dělat.“

Nikdy nebudem mít hovno, Báro. Máme jeden druhýho.

Víc ani mít nemůžem. Víc totiž není.

„Moc bych tomu chtěla věřit, Džudo.“

Drželi jsme se za ruce. Šli na Květnici. Dělal se hezkej večer.

Srát na to.

80. kapitola

Seděli jsme na bedničkách v Adamovský. Já, Koráb a Tráva. V ruce plechovku s pivem. V druhý cigáro.

„Musíme to pořešit postupně. Je toho moc.“

Koráb se napil. Tohle bylo zbytečný komentovat. Bylo toho moc. Bez keců. Bylo toho až nad hlavu.

„Musíme bráchu Hanzelky přesvědčit, že je v jeho zájmu nám pomoct.“

Tohle, co Koráb říkal, se hezky poslouchalo. Akorát že to byly jen kecy.

„Džudo, ty mě taky neser. Když budem nad vším brečet, tak budeme v prdeli stopro.“

Tráva se ošil. Típnul cigáro a začal si motat brko.

„Hlavně ať mi nikdo nešahá na konopí.“

Zapálil si.

„Hodil by se Sichr.“

Usmál jsem se. Sichr byl týpek, co řešil problémy. Každýho, kdo si řek. Každýho, kdo si neřek.

„Vole Džudo. Svěř se mi. Vidím, že se potíš. Máš problém. Mrknem na něj. Spláchnem ho. To je sichr.“

Takhle mě vždycky otravoval na Závisti.

Koráb zved hlavu. Kouk na Trávu.

„Ses asi posral. Bysme dopadli jak Džeksn.“

Džeksn byl nuselskej šampón italskýho typu. Tak silně italskýho, že vypadal jak černoch. Miloval velkýho Michaela. Snil o tom, že bude slavnej jak on.

Po Nuslích se pohyboval měsíčním krokem. Oháklej v reflexních hadrech, co házely prasátka. Hromada řetězů a prstenů. Kudrnatý černý vlasy, nagelovaný Ramou.

Dost ho sralo, že Michael byl světlejší. Furt snil o tom, že si nechá vybělit xicht. Akorát že neměl prachy.

Doslech se to Sichr. Přivalil se k němu a nabíd služby. Džeksn, zpitej budoucí slávou, kterou už viděl ve dveřích, vděčně kejv. Vůbec mu nedocvaklo, že se řítí do průseru.

Sichr mu dal recept. Kilo droždí a deci Sava. Protřepat, nemíchat.

Džeksn si to na noc nandal na tlamu. Vydržel to hoďku. Pak přijela rychlá.

Když ho po měsíci pustili z popáleninovýho centra, měl tváře krev a mlíko. Bez mlíka.

Rudej xicht jak Apač.

Ve špitále zapomněl měsíční krok. Naopak si vzpomněl, že umí běhat. Kmital Nuslema a hledal Sichra.

Co vím, tak Sichr opustil Prahu. Nafurt.

Sichr je sichr.

Korábovi pípla sms. Kouk na mobil.

„Za chvíli tu je. Brácha Hanzelky osobně. Nechte mě mluvit. Mu to vyložím a bude.“

Zved se a šel otevřít vrata.

Otevřel jsem si další plechovku. Tráva udělal to samý. Umotal mi brko.

Hulili jsme a čekali. Svět se začal lehce rozostřovat. Nebylo to ale jako jindy. Žádný nezřetelný obrysy pokrytý pastelovejma barvama.

Tyhle obrysy byly černý jak noc.

Potáh jsem.

Srát na to.

81. kapitola

Stáli jsme druhej den s Korábem na výčepu Na Závisti. Zrovna jsme přišli. První pivo.

„Hele, Koráb. Myslíš, že to bude fungovat? Že nám brácha Hanzelky pomůže?“

Koráb pokrčil ramenama.

„Doufám. Jestli ne, tak sme v hajzlu.“

To by souhlasilo. Vyděrače, co zrušili nafurt Kolouška, nedáme. Nejde se furt ohlížet přes rameno. Zvlášť, když noc co noc táhnete ze Závisti.

„To sedí, Džudo. V noci by nás kolikrát ukopalo malý děcko.“

Dorazil Kajman. Dal si jedno a stoup si ke dveřím. Tvrdil, že tam nejvíc táhne. Byl furt žíznivej. Jako každej, kdo bydlel v Nuslích.

Kdysi sbíral pivní tácky. Léta. Byl na svou sbírku děsně hrdej. Štosy papírovejch tácků. V noci, když přitáh domů, se jima probíral. Představoval si knajpy, kde ležej na stolech. Snil o tom, že se v nich zleje.

Kajman měl kdysi psa. Kubu. Poulični směs. Lil ještě víc, než jeho pán.

„Vole Džudo. Ten čokl mě jednou zruinuje. Chlemstá už jen dvanáctku. Svině zmlsaná.“

Chcíp mu před rokem. Cirhoza jater.

„Vole Džudo. Kolikrát sem mu říkal, ať se krotí. Ale to ne. Denně na šlupky.“

Pomyslel jsem si, že mu to taky nemusel kupovat.

„Ty seš dobrej, Džudo. Víš, co to sou vyčítavý psí voči?“

Pak už si čokla nepořídil. Tvrdil, že další uchlastaná němá tvář by mu zlomila srdce.

Kajman byl klidnej týpek. Nasral se akorát, když došlo pivo.

„Šlendrián mě Džudo točí. Dělejme svou práci pořádně. Kurva.“

Neměl kamarády. Jen známý.

Osamělej Kajman, co se propíjel životem.

Kdysi u něj bydlela Brašna.

„Největší chyba, Džudo, jakou sem v životě udělal. Sice teď vím, co je to peklo, ale to je tak jediný pozitivní, co mi po ní zbylo.“

Brašna nebyla zlá. Akorát to měla rozdaný po svým. Snažila se Kajmanovi víst domácnost.

„Vole Džudo. Bych se posral. Včera sme měli velký prádlo. Mám všechno růžový. A vo dvě čísla menší. Ta kráva to vyvařila. Včetně mýho kvádra z tanečních. Měl sem ho do rakve.“

Kajman si odflus.

„Vole Džudo. Tohle mít na sobě v rakvi, tak se všichni poserou smíchy. Pieta v hajzlu. Rukávy nemám ani po lokty. Z kalhot kraťasy. Kurva.“

Velký prádlo Kajman ještě přežil. Byl v jádru dobrák. Pivní tácky ve sběrně nerozdejchal.

„Vole Džudo. Infarkt. Totál infarkt. Vona je vodvezla na dvoukoláku. Ty vole, na to snad sou zákony. Nemůžu domů. Bych ji regulérně zabil.“

Kajman do sebe nalil půllitr.

„Dostala kilo. A víš za co? Víš kurva Džudo za co? Za ten dvoukolák. Ty tácky jebli do lisu. Papír se neplatí.“

Kajman do sebe nalil další.

„Než sem tam doběh, byla z tácků slisovaná krychle. Dvoukolák rozebranej. Dnes se odpad třídí. Do hajzlu. Fakt. Já už nechci žít.“

Kajman se tehdá zrychtoval jak dobytek. Šel domů a nahlas si přeříkával, co Brašně všechno provede.

Měla kliku, že vzala kramle.

Kajman byl od té doby uzavřenej. Jediný, o co se zajímal, bylo, aby stál na Závisti u dveří. Nejlíp tam táhne.

Dali jsme si s Korábem ještě jedno.

Srát na to.

82. kapitola

Seděli jsme s Trávou na bedničkách v Adamovský. Plechovku piva v ruce.

„Myslíš, že Koráb s něčím přijde?“

Pokrčil jsem ramenama. Doufal jsem, že jo. Že se to už hnulo. Akorát, nebyl jsem si jistej, jestli se to hnulo správným směrem.

„Přesně. Tyhle vosery sou děsný.“

Seděli jsme na bedničkách, popíjeli a dumali. Každej o tom svým. Oba o tom samým.

Objevil se Koráb. Vzal si plechovku a sed si na volnou bedničku. Napil se. Utřel si pusu. Pomalu. Spousta času. Pak se znova napil. Tráva už to nevydržel.

„Vole Koráb. Přestaň chlemstat to pitomý pivo a vyval, co se děje. Schnem tady strachy.“

Koráb měl kamennej xicht. Nešlo poznat, co si myslí. Buďto hrál a je to ok, nebo je všechno v hajzlu.

„Brácha Hanzelky se potkal s kýmsi, co zrychtoval Kolouška. Si to vyříkali. Bylo tam víc maníků, ale dohadovali se tihle dva. Prej řešili i nějaký resty z minula. Vo těch vím hovno a víc vědět nechci.“

„Jo? Se potkali? A co jako? Si pak dali zmrzku?“

„Vole Tráva. Zmrzku si nedali. Dali si po tlamě. A to tak, že hodně. Brácha Hanzelky sice vyhrál, ale ne o moc. Skoro to prej vypadalo na plichtu. Jsou v Krči ve špitále. Maj pokoje vedle sebe.“

Napil jsem se piva. Schválně jsem polykal nahlas. Nechtěl jsem, aby bylo slyšet, jak velkej šutrák za mě spad.

„A co to jako zamená pro nás?“

Tráva v tom měl zmatek.

„Vole Tráva, to je přece jasný. Když je někdo ve špitále, tak toho moc neřeší. Sklizeň nám protentokrát zůstane. A vymahače můžem zatím pustit z hlavy.

„Takže to je jen odsunutý?“

„Kurva Džudo. Buď rád, že to je, jak to je. Taky jsme mohli v tom špitále ležet my. Dneska ti nikdo nic nedá definitivně. Se prober.“

Dopil jsem pivo a dal si další. Přemejšlel jsem o tom. Asi jo. Asi to bylo to nejlepší, co nás v těch sračkách mohlo potkat. Zapálil jsem si cigáro.

Tráva si umotal brko. Viděl jsem mu na xichtě, že je nakonec docela spokojenej.

„Za chvíli přijde Bára. Sem s ní v poledne mluvil.“

Kouk jsem na Korába. Proč by sem Bára měla chodit? Máme se potkat až večer. Na Květnici.

„Vy nevíte, že dneska pouštěj Barého? Si zaslouží uvítací výbor, ne?“

Ty krávo. Baré jde domů. Koukli jsme s Trávou na sebe. Pak jsme se podívali na Korába. Tráva se zved a začal se šacovat.

„Hele Koráb. Mám prima matroš. Umotám Barému takový brko, že bude v sedmým nebi. Nirvána vole. Totál nirvána.“

„Tráva. Nebuď za ještě většího trotla. Ty svinstva, co do něj srali, mu rozhodily naprosto všecko. Tohle srovnaj Fénixovy slzy. Na brko zapomeň.“

Tráva posmutněl. Pak se zase usmál.

„Tak aspoň umotám nám.“

Stáli jsme před špitálem. Já, Bára, Koráb a Tráva. Každej jsme měli jointa. I Bára. Hulili jsme a čekali.

Pak jsme ho viděli. Na vozejku. Hubenýho. Vychrtlýho. Bez vlasů. Bledýho a zesláblýho. Stín Barého.

Lapiduch ho dostrkal blíž. Dívali jsme se mu do očí. Prohlížel si nás. Jednoho po druhým. Jo. Bylo to tam. Za tím utrápeným xichtem byl pořád ten starej Baré. Chtěl nám zamávat, ale nedokázal zvednout ruku.

Naložili ho do sanitky. Jel domů.

Otočili jsme se a šli. Koráb se vysmrkal.

„Jestli bude někdo bulet, tak mu nakopu prdel.“

Kurva. Jaký bulet. Dyť vo nic nejde. Nikdy nebulím.

Otočil jsem hlavu. Utřel si slzu.

Srát na to.

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

40. kapitola

41. kapitola

42. kapitola

43. kapitola

44. kapitola

45. kapitola

46. kapitola

47. kapitola

48. kapitola

49. kapitola

50. kapitola

51. kapitola

52. kapitola

53. kapitola

54. kapitola

55. kapitola

56. kapitola

57. kapitola

58. kapitola

59. kapitola

60. kapitola

61. kapitola

62. kapitola

63. kapitola

64. kapitola

65. kapitola

66. kapitola

67. kapitola

68. kapitola

69. kapitola

70. kapitola

71. kapitola

72. kapitola

73. kapitola

74. kapitola

75. kapitola

76. kapitola

77. kapitola

78. kapitola

79. kapitola

80. kapitola

81. kapitola

82. kapitola

Ilustrace Lucie Bux

Grafická úprava, obálka, sazba písmem Baskerville 10 Pro (StormType Foundry), výtvarný a technický redaktor Luboš Drtina Vydalo Nakladatelství Paseka s. r. o.

v Praze a Litomyšli roku 2015

jako svou 1646. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Hennerová

Vytiskla Tiskárna Protisk s. r. o., Rudolfovská 17, České Budějovice Vydání první. 208 stran

ISBN 978-80-7432-615-8 (ePub) ISBN 978-80-7432-617-2 (mobi)

Knihy Nakladatelství Paseka

žádejte u svých knihkupců

nebo na adrese:

Nakladatelství Paseka,

obchodní oddělení

Chopinova 4,

120 00 Praha 2

Tel.: 222 710 751 nebo 753

E–mail: paseka@paseka.cz

Aktuální informace o knihách

Nakladatelství Paseka najdete na www.paseka.cz

Veškerou produkci Nakladatelství Paseka obdržíte v Knihkupectví Fišer,

Kaprova 10,

110 00 Praha 1

Tel.: 222 320 730

E-mail: knihyfiser@knihyfiser.cz

www.knihyfiser.cz