Thraxas (2) - Thraxas a bojovni mnisi

Scott, Martin

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Jmenuji se Thraxas, a když není vedro tak strašlivé, že se člověk nedokáže pohnout, vydělávám si na živobytí jako soukromý vyšetřovatel. Nejlepší čarodějnický vyšetřovatel ve městě Turai – tak to stojí na tabulce, kterou mám na dveřích. No dobře, přiznávám, že moje čarodějné schopnosti jsou omezené a postupem času s zmenšují, ale i když nedokážu nadělat takovou paseku jako prvotřídní palácoví čarodějové, pořád ještě nějaké to kouzlo znám. Ještě pořád mám ostře vyvinuté smysly tak jako nikdo, kdo nestudoval magii. A když se pustím do případu, hned tak toho nenechám. Takže počítám, že ta tabulka je dost přesná…

Martin Scott

Thraxas

a bojovní mniši

KAPITOLA

PRVNÍ

Makri vchází do Mstivé sekery s mečem u pasu a poznámkami z filozofické přednášky v ruce. Po krku jí stéká pot.

„Venku je větší horko než ve skřetím pekle,“ stěžuje si. Souhlasně bručím. Na nic víc ostatně ani nemám síly. I uvnitř je větší horko než ve skřetím pekle. Sotva dokážu zvednout korbel s pivem ke rtům.

Makri se chystá na směnu číšnice. Stahuje si přes hlavu mužskou košili, kterou nosí venku, háže ji za pult a pak si polévá vodou ze džbánu tvář a krk. Pramínky vody stékají přes její kroužkové bikiny - pracovní úbor, který odhaluje takřka všechno z jejího těla a zajišťuje stálý příliv spropitného od dokařů, námořníků, barbarských žoldnéřů a další spodiny, která se schází v tomto hostinci.

Makri žije v malém pokoji v prvním poschodí. Já tam bydlím také, mám pár pokojů o něco dál po chodbě. Jmenuji se Thraxas, a když není vedro tak strašlivé, že se člověk nedokáže pohnout, vydělávám si na živobytí jako soukromý vyšetřovatel.

Nejlepší čarodějný vyšetřovatel ve městě Turai - tak to stojí na tabulce, kterou mám na dveřích. No dobře, přiznávám, že moje čarodějné schopnosti jsou omezené a postupem času se zmenšují, ale i když nedokážu nadělat takovou paseku jako prvotřídní palácoví čarodějové, pořád ještě nějaké to kouzlo znám. Ještě pořád mám ostře vyvinuté smysly tak jako nikdo, kdo nestudoval magii. A když se pustím do případu, hned tak toho nenechám. Takže počítám, že ta tabulka je dost přesná.

Neobtěžuji se veřejným hlásáním toho, že si za své služby nepočítám moc. To už ostatně všichni ví. Neřekl bych, že od té doby, co jsem přišel o práci v paláci, se můj život nějak hrnul do závratných výšek přepychu.

Ochable zvedám ruku a říkám si o další pivo Gurdovi, postaršímu severnímu barbarovi a majiteli Mstivé sekery. „Dneska se do práce moc nemáš, co?“ vyptává se Makri. Mávám rukou. „Ještě pořád si užívám posledního honoráře.“

Před šesti týdny jsem pomohl z bryndy prétorovi Ciceriovi a to je ve městě nějak důležitý muž. Daleko důležitější, než senátor. A teď už vlastně daleko důležitější, než prétor, protože vyhrál volby na místo prokonzula, což z něho dělá druhé největší zvíře ve vládě, hned po konzulovi Kaliovi; a ten se odpovídá jedině králi.

„Je to tak,“ dodávám a zvedám korbel s pivem. „Starý Cicerius byl pěkně štědrý, když přišlo na peníze, to se mu zase musí nechat. A taky k tomu měl důvod, samozřejmě. Kdybych nezachránil jeho pověst, tak ty volby sotva vyhrál.“

Makri se ošklíbá. Makri se ošklíbá nad spoustou věcí, které říkám. Většinou mi to ale nevadí. Hlavně proto, že je to jedna z mála přátel, které v téhle špinavé díře mám. A také proto, že mi často v práci pomáhá. Ne tak docela s vyšetřováním. Daleko víc s bojem. Tady ve Dvanácti Mořích, chudinské a zločinem prosáklé čtvrti poblíž doků, se lidem moc nezamlouvá, když je někdo začne vyšetřovat. Ve většině případů, na kterých jsem kdy pracoval, jsem v jistém okamžiku musel kromě mozku použít i meč. Což nevadí. Docela se s ním umím ohánět. Ale Makri je uprchlice ze skřetích gladiátorských děr a tudíž jedna z nejnebezpečnějších žen, které kdy vzaly na tomhle světě meč do ruky. Nepřeháním. Makri je sice jen jedenadvacet a musí pracovat jako číšnice, aby si vydělala na živobytí a na poplatky cechovní škole, ale dejte jí do jedné ruky meč, do druhé sekeru, postavte před ni nepřátele do řady a dočkáte se pěkně neuvěřitelného krveprolití.

Celých sedm let bojovala ve skřetích otrockých arénách. Vedle zdokonalení bojové techniky na takřka dokonalou úroveň ji to naplnilo neuvěřitelnou nenávistí vůči skřetům. Skřety přirozeně nenávidí všichni lidé, a to i navzdory mírovým dohodám, které byly podepsány po poslední válce. Ale v Makri nenávist vře neobyčejně prudce. Což jí ještě víc ztěžuje skutečnost, že v jejích žilách koluje něco skřetí krve. Stejně jako něco krve elfí. Makri je rozhodně neobvyklá míšenka, dostatečně neobvyklá na to, aby si tím tu a tam vysloužila pár urážek, i když musím říct, že když roznáší nápoje, dlouhé tmavé vlasy jí švihají kolem bronzových ramenou a drobné kovové bikiny se tisknou k její dokonalé postavě, všímám si, že hosté zapomínají na své předsudky.

„Tloustneš,“ říká Makri.

Spokojeně se poplácávám po velkém břiše.

„Jen ho nech,“ říká Gurd, který mi právě nese další korbel. „Thraxas nepracuje rád, když je horko. Vzpomínám si, jak jsme ho ve skřetích válkách nikdy nedokázali přinutit k pořádnému boji, když svítilo slunko.“

Přecházím tuhle naprosto nepravdivou urážku na můj účet. Tenkrát ve skřetích válkách jsem bojoval pěkně zostra, to vám můžu říct. Jen ať si ze mě utahují. Odpočinek si zasloužím. Loni touhle dobou jsem se honil po docích za šíleným poloskřetem, který zabil osm lidí a jen se zatraceným štěstím ze mě neudělal devátou položku na svém seznamu. Takže teď, s balíkem od Ciceria a bez nutnosti pracovat po celý zbytek léta, jsem stejně šťastný jako elf v lese.

„Dones mi rovnou další pivo, Gurde.“

Gurdovi bude nějakých padesát. Tvář má ošlehanou drsným počasím a dlouhé vlasy má šedivé, ale svaly se mu s věkem neztratily. Nadouvají se, když mi nalévá korbel a podává ho přes pult.

„Tahle věc tě nepokouší?“ ptá se a ukazuje na článek v Proslulé a pravdivé kronice všech událostí světa, tenkých, mizerně tištěných novinách, které se zaměřují na zprávy o mnoha zločinech a skandálech, které zamořují Turai. Podívám se na titulek.

„Smrt čaroděje? Kdepak, bez toho klidně dokážu žít. Kromě toho to byl jen nižší čaroděj.“

Kronika píše, že řečený čaroděj, Thalius Zelenooký, byl nalezen mrtev včera ve svém domě v Thamlinu. Podezření padlo na otravu a veškeré služebnictvo bylo vzato do vazby. Pamatuji si Thalia z dob, kdy jsem byl v paláci. Byla to docela nedůležitá postavička, která se daleko víc zajímala o sestavování horoskopů mladým aristokratům než o nějakou pořádnou magii. Což ovšem neznamená, že jeho smrt nebude brát nikdo vážně. Poslední dobou začíná patřit zaměstnání čaroděje v Turai mezi rizikové. Minulý měsíc přišli o život Tas Východní Blesk a Mirius Orlí Jezdec, oba spjatí s případem, který jsem řešil. A protože jsou čarodějové důležití pro každý stát - obzvlášť stát tak malý, jako je Turai - a protože jich nemáme nekonečné zástupy, počítám, že Městská stráž bude na případu pracovat pěkně tvrdě. Ať si. Jestli starý Thalius lezl na nervy vlastním sluhům natolik, že ho nakonec otrávili, nejspíš dostal to, oč si říkal. Tihle palácoví čarodějové jsou pěkně zdegenerovaná banda. Většina je jich závislá na dwa. Nebo jsou to opilci. Případně obojí najednou.

„Ještě pivo, prosím, Gurde.“

Čtu si zbytek Kroniky. Je tu dost zločinů, ale takhle to bylo v Turai vždycky. Prétor byl obviněn z pašování dwa do města, cestou z dolů na dalekém severu do královské pokladnice byl přepaden náklad zlata a došlo k vloupání do domu simnianského vyslance.

Odkládám noviny zpátky na pult. Ať si s tím láme hlavu Městská stráž. Jsou za to placení.

Dveře se prudce otevírají a dovnitř vcházejí dva neznámí muži. Podle vzhledu to jsou bojovníci, ale ne obvyklí žoldnéři, kteří se tu zastavují cestou ke královým jednotkám. Společně přicházejí k nálevnímu pultu a objednávají si pivo. Gurd jim nalévá korbely a oni odcházejí ke stolu v koutě, aby si odpočali od horka.

Vyšší z dvojice, drsně otesaný chlap s nakrátko zastřiženými vlasy a větrem ošlehanou tváří, se u mé židle zastavuje. Zírá na mě. Já se dívám ledabyle na něho. Poznávám ho. Doufám, že on mě nepoznává. Usnadnilo by mi to život. Rukou pod stolem pro jistotu sahám po jílci meče.

„Thraxas,“ vyplivne mé jméno jako kus bahna. „My se známe?“ vyptávám se.

„Zatraceně dobře víš, že se známe. Kvůli tobě jsem strávil pět let na vězeňské galéře.“

„Kvůli mně? Já tě přece nenutil k tomu, abys toho elfského vyslance okrádal.“

Předpokládám, že se jim nelíbí, že jsem shromáždil důkazy, na základě kterých ho pak odsoudili. S hbitostí, která prozrazuje léta praxe, tasí meč. Jeho společník se přidává a bez dalších řečí se na mě ženou s vraždou v očích.

Ale to už nesedím. Možná mi je čtyřiatřicet a mám panděro, ale když je třeba, dokážu se pohnout pěkně rychle. První útočník se po mě rozmachuje, ale já jeho ránu odrážím a podnikám okamžitě protiútok, po kterém se odpotácí pozadu a z hluboké rány na hrudi mu prýští krev; já se mezitím otáčím po jeho kumpánovi.

Ten už leží na zemi mrtvý. Za daleko kratší dobu, než mi trvalo probodnutí protivníka, stačila Makri vytáhnout vlastní meč z úkrytu za nálevním pultem, vrhnout se do skrumáže a zabít ho.

„Díky, Makri.“

Gurd stojí u pultu se svou starou sekerou v rukou a tváří se zklamaně nad tím, že na něho žádný živý nezbyl.

„Už stárnu,“ zamumlá.

„O co vlastně šlo?“ ptá se Makri.

„Okradli elfského vyslance. Vzali mu všechny peníze, když ležel namol v nevěstinci v Kušni. Městská stráž je nedokázala najít, ale já je vystopoval. Zhruba před pěti lety. Museli se z vězeňské galéry dostat teprve před nějakým měsícem.“

A teď jsou mrtví. Pokaždé, když někoho dostanu za mříže, dotyčný přísahá, že se mi pomstí, ale zatím se jim to nějak nedaří. Byla to jen moje smůla, která ty dva přivedla do Mstivé sekery. Nebo spíš jejich smůla, řekl bych.

Ze zvyku prohledávám mrtvoly a nic nenacházím. Nic, co by je dokázalo spojit s některou ze zločineckých organizací, které v Turai pracují. Nejspíš si jen užívali svobody, než se znovu zapojí do nepoctivého života. Nejspíš jsem je neměl zabíjet, ale hlavu si s tím nelámu. Příště by je stejně usvědčili z něčeho, za co by jim přiklepli oprátku. Jeden z nich má kolem krku pověšený měšec, ale ten je prázdný. Ani mince. Nejspíš se chystali k nějaké zlodějině.

Do podlahy vsakuje krev.

„Já to uklidím,“ říká Makri a vrací meč do skrýše za pultem, kde se nachází i náhradní sekera, pár nožů a vrhacích hvězdic. Makri má zbraně ráda.

Vytírá krev hadrem a pak se skloní a zvedá prázdný měšec, který jsem před chvilkou odhodil.

„Pěkná výšivka,“ říká. „Nový měšec se mi vždycky může hodit.“

Věší si ho na krk. Sedm let ve skřetích gladiátorských jámách Makri naprosto zbavilo jakéhokoli strachu ze smrti. Nevadí jí, že si věší měšec mrtvého muže kolem krku - pokud je na něm pěkná výšivka, přirozeně.

Já s Gurdem vytahujeme těla na ulici. Nikdo nám nevěnuje moc pozornosti. Mrtvoly na ulicích nejsou ve Dvanácti Mořích zase tak neobvyklý jev. Většina lidí má tak jako tak plné ruce práce se sháněním živobytí na to, aby zírali na někoho, kdo ty starosti nemá.

Chytám děcko, které právě probíhá kolem a dávám mu guran za to, aby zašlo na služebnu Městské stráže a řeklo tam, co se stalo. Počítám, že si s celou záležitostí lámat hlavy nebudou, ale protože mám vyšetřovatelskou licenci, není od věci stát občas na správné straně zákona.

Makri už uvnitř vytřela podlahu a teď čistí nálevní pult. Dávám si další pivo a sedám si, abych si odpočinul. Každou minutu je čím dál větší vedro. Hostinec se začíná zaplňovat. Městem se nedávno prohnala vlna nepokojů a protože jsou ulice ještě pořád plné trosek, probíhá všude spousta stavebních prací. Kolem poledne je hostinec plný dělníků, kteří se zaskočili najíst po dopoledni stráveném na lešeních. Gurdovi nepokoje jen prospěly. Stejně jako Tanrose, která připravuje a prodává v hostinci jídlo. Je to vynikající kuchařka a já si jeden z jejích skvělých srnčích hřbetů dávám k obědu. Se spoustou peněz, která mi zbyla po uzavření posledního případu, v duchu přísahám, že zbytek vroucího léta strávím bez práce. Ten dnešní boj se práci blížil víc, než by se mi zamlouvalo.

„A co vlastně dělal elfský vyslanec namol opilý v nevěstinci v Kušni?" ptá se mě Makri o něco později.

„Užíval si. Jeho elfský vládce ho okamžitě po té ostudě povolal zpátky na Jižní ostrovy a tady ve městě na to hodili deku. Královi se nelíbí nic, co by mohlo poškodit dobré vztahy s elfy.“

Objednávám si další pivo a přemýšlím nad tím, jestli bych si neměl dát ještě jeden srnčí hřbet. Nečekaná aktivita mi vždycky přidá na chuti.

„Tobě přidává na chuti úplně všechno,“ říká s úsměvem Makri, když se vrací k utírání stolů.

KAPITOLA

DRUHÁ

Poté, co dojídám druhý srnčí hřbet, si ještě nakládám na talíř pár Tanrosiných moučníků a beru si nahoru další korbel.

„Moc piješ, nezdá se ti?“ ptá se mě Tanrose.

„Potřeboval jsem si najít nějakého koníčka potom, co mě opustila manželka.“

„Tohohle sis našel už dlouho předtím.“ To nedokážu popřít.

Mám ve Mstivé sekeře dva pokoje - jeden na spaní a druhý pracovní. Pracovní místnost má vlastní dveře se schodištěm dolů na ulici, aby mě mohli klienti navštěvovat, aniž by museli procházet hostincem. Mám v plánu prospat odpoledne, ale než se stačím uložit do postele, ozývá se divoké bušení na dveře. Otevírám a dovnitř se jimi vrhá mladík, odráží se ode mne a zastavuje se až uprostřed pokoje, zmatený a s ustrašeným výrazem ve tváři.

„Chtějí mě pověsit!“ volá. „Nedovol jim, aby to udělali!“ „Co? Kdo?“

„Já ho nezabil! Je to lež! Pomoz mi!“

Mračím se na něho. Mám ve svých pokojích pohodlný a obvyklý nepořádek a on tomu moc nepomáhá. Je úplně mimo a já nějakou chvíli nemám nejmenší tušení o tom, co vlastně říká. Nakonec ho postrčím do židle a říkám mu, aby se buď. začal chovat jako normální člověk, nebo z mé pracovny zatraceně rychle vypadl. To ho sice zklidňuje, ale pořád se vyděšeně ohlíží na dveře, jako by čekal, že sem jeho pronásledovatelé vtrhnou každou vteřinu.

Přecházím ke dveřím a mumlám pár krátkých vět, abych vyvolal standardní zamykací kouzlo. Je to sice jen běžné zaříkání a člověk nemusí být v magii moc zběhlý na to, aby je zvládl, ale zdá se, že to mladíka uklidňuje.

„Takže teď mi řekni, co se děje. Na to, abych kolem tebe poskakoval a hádal, je mi moc horko. Co jsi zač, kdo po tobě jde a proč?“

„Stráže! Říkají, že jsem zabil Drantaaxe!“ „Drantaaxe? Toho sochaře?“

Přikyvuje. Drantaax je v Turai poměrně proslulý. Nejlepší sochař ve městě. Jeden z nejlepších v širokém okolí. Je pro svou práci uznávaný dokonce i šlechtou, která většinou z řemeslníků moc nešílí. Jeho sochy stojí v mnoha turaiských chrámech, dokonce i v královském paláci.

„Drantaax byl zavražděn včera v noci. Ale já to neudělal!“ „Proč si myslí, žes to byl ty? A co jsi vlastně zač?“ „Grosex, Drantaaxův učedník. Pracoval jsem s ním včera v noci. Měli jsme napilno s dokončením nové sochy svatého Quatinia pro chrám. Pracovali jsme na ní celé dny... ale teď je mrtvý. Vrazili mu nůž do zad.“

„Kde jsi v té době byl?“

Ve vedlejší místnosti. Když se vrátil do ateliéru, našel Drantaaxe ležet na zemi s nožem v zádech. Pak na místo dorazila sochařova manželka Calia a začala ječet.

„Calia zavolala stráž. Celou tu dobu na mě křičela a tvrdila, že jsem ho zabil já. To není pravda.“

Sklání hlavu. Jediné, co ho teď pohání a udržuje při silách, jsou napjaté nervy, a to pro něho není dobré. Podávám mu thazis. Je to mírné narkotikum, které je ještě pořád mimo zákon, ale stejně je všichni používají - přinejmenším všichni ve Dvanácti Mořích. Vdechuje kouř a jeho rysy se uvolňují.

Vyptávám se na další podrobnosti. Mračím se, když mi říká, že místo toho, aby počkal na příchod Stráže, utekl z místa činu. A zmiňuje se o zajímavé skutečnosti - nůž, který trčel Drantaaxovi ze zad, patřil jemu. Zvedám obočí. Teď už mi nedělá takové potíže pochopit, proč si všichni kolem myslí, že vrahem je on. Strávil celou noc skrýváním se po uličkách a průchodech, přemýšlel, co má dělat, a teď je tady a snaží se najmout si detektiva, který popravdě řečeno o to, aby byl najat, moc nestojí. Ještě pořád je mi horko. Nepotřebuji práci, protože podle toho, co vím, se dá říct, že je vinen jako peklo samo.

Vypadá dojemně. I když jsem vůči většině věcí v Turai zatvrzelý, je mi ho skoro líto.

Ozývá se další bušení na dveře. „Otevři, tady Stráž.“

Poznávám ten hlas. Patří Tholiovi. Jako prefekt nad Dvanácti Moři velí celé stráži ve čtvrti. A je docela přirozené, že mě nesnáší. Stráže nikdy nemají rády soukromé vyšetřovatele. Je ale zvláštní, že sem přišel samotný prefekt. Obyčejně se pokládá za příliš důležitého na to, aby vyšel do ulic a dělal policejní práci.

Nevšímám si bušení. To ale nepřestává. „Thraxasi, otevři. Vím, že máš Grosexe u sebe.“ „Není tu nikdo, jen já.“

„Náš čaroděj tvrdí něco jiného.“

Dívám se na Grosexe. Pokud Stráž pokládá případ za natolik důležitý, aby ho nechala sledovat oficiálním čarodějem, je bezpochyby až po uši v potížích.

Ještě pořád se rozhoduji, co mám vlastně dělat, když se celá záležitost řeší sama. Dveře sténají, když prefekt rozkazuje svým mužům, aby je vyrazili. Nejsou to nic moc dveře a mé zamykací kouzlo není nic moc kouzlo. K mému naprostému podráždění pod tíhou bot strážníků povolují a muži vrážejí do mého pokoje.

Vybuchuji vzteky. „Co si zatraceně myslíte, že děláte, když se takhle probouráváte do mého pokoje? Nemůžete sem vlézt bez pořádného příkazu!“

Prefekt Tholius mi před očima mává příkazem a prochází kolem mě. Nejspíš ten papír není pořádně vyplněný, ale hádat se s ním nemá smysl.

„Jestli se pohne, zatkněte ho,“ nařizuje strážníkům. Zastavuje se před mladým Grosexem. Učedník, unavený starostmi a stále ještě oblečený v zaprášené pracovní košili, se před žlutě lemovanou tógou prefekta ustrašeně krčí.

„Jsi až po krk v potížích,“ určí Tholius a zvedá Grosexe hrubě za košili ze židle. „Proč jsi zabil sochaře?“

Učedník se bez naděje snaží protestovat, že je nevinný. Prefekt Tholius se ušklíbne a strká ho do náručí dvou strážníků.

„Odveďte ho. Jestli se pokusí o útěk, zabijte ho. A pokud jde o tebe, Thraxasi...“ otáčí se ke mně, „neopovažuj se znovu plést do cesty zákonu. Jestli se jen doslechnu, že strkáš do tohohle případu prsty, půjdu po tobě jako mizerné kouzlo.“

Otáčí se k odchodu, ale v rozbitých dveřích se ještě zastavuje.

„Klidně si můžeš zažádat o náhradu za ty dveře u úřadů,“ říká se smíchem. Každý takový požadavek by musel nejdřív schválit úřad prefekta.

Poté, co sbalí svého podezřelého a urazí mě, je prefekt šťastný jako elf v lese a s úsměvem odchází. Strážníci jdou napřed a táhnou mezi sebou mladého Grosexe. Posledně ho vidím, když ho po schodech vlečou do krytého povozu Stráže, odkud ještě pořád protestuje a tvrdí, že je nevinný.

Zavírám to, co zbylo z mých dveří. Dopíjím pivo a jdu dolů, abych se rozloučil s Makri.

„Pracuji,“ říkám jí. „Mám případ.“ „Odkdy?“

„Od chvíle, kdy mi prefekt Tholius vyrazil dveře a odtáhl mi z pracovny klienta přímo do vězení. Sice pracovat nechci, ale jsem vzteklejší než poraněný drak a z toho důvodu pohnu nebem, zemí a třemi měsíci, abych tomu zmetkovi Tholiovi dokázal, že se takhle ke mně nebude chovat. Jdu vyšetřovat. Zatím se měj.“

Vycházím do ulice Proměn s mečem u pasu a odhodláním v srdci. Když jsem byl v paláci vrchním vyšetřovatelem, chovali se ke mně všichni s úctou. Od té doby to se mnou šlo pěkně dolů, ale ať jsem zatracený, jestli dovolím takovému zapšklému tyranovi, jako je Tholius, aby si na mně takhle vyšlápl.

Venku je větší peklo, než ve skřetím pekle a smrad ryb z obchodního přístavu visí ve vzduchu jako stěna. Musím se proplétat mezi hromadami suti kolem místa, kde byly staré domy srovnány během nepokojů se zemí. Na jejich místě stavitel buduje po obou stranách úzké uličky nové bloky bytovek. V Turai je úředně povolená výška domů čtyři poschodí, ale tyhle budou nejspíš vyšší. Větší zisk pro stavitele a domácí. A Tholia. Prefektův úřad dohlíží na výstavbu v přidělené správní oblasti a Tholius hrabe pěknou spoustu úplatků díky tomu, že nad spoustou věcí zavře oči. Pracovní příplatky. Většina prefektů je stejná. Stejně jako prétoři. Korupce to v tomhle městě dotáhla opravdu daleko. Stavební firmy samotné jsou ve spojení s Bratrstvem, zločineckou organizací, která řídí dění v jižní části města. Musí být. Tady toho kolem moc nenaděláte, pokud nenecháte Bratrstvu jeho díl.

Ve Dvanácti Mořích jsou dvě stanice městské stráže. Té hlavní poblíž velí přímo prefekt Tholius a té menší u přístavu kapitán Rallee. Znám ho dobře, ale naprosto jasně zakázal svým mužům, aby mi poskytovali jakékoli informace. Mám kontakt i na hlavní stanici, kde slouží strážník Jevox, kterému nevadí, když mi tu a tam přenechá nějakou tu informaci z vděku za to, že jsem před několika lety dostal jeho otce z lapáku, ale nemůžu riskovat, že tak brzy znovu narazím na prefekta. Tholius tu sice netráví moc času - většinou se povaluje v nějakém nevěstinci nebo baru v Kušni a utrácí gurany, které vyrazil z lidí - ale třeba by se tu mohl potloukat a vyslýchat mladého Grosexe.

Celá záležitost se vyřizuje sama, když vidím strážníka Jevoxe, jak vychází ze stanice a v okamžiku, kdy mě zahlédne, se snaží o zuřivý výraz, kterým by mě rád odradil. Ustupuji z dohledu za roh. Rozhlížím se. Zahlédnu Tholia a dva strážníky, kteří vedou Grosexe v železech do krytého vozu. Odjíždějí a Jevox vykonává povinnosti jízdní eskorty. Moje oficiální vyšetřování bude muset počkat. Což mě okamžitě přivádí na začátek toho neoficiálního. Jdu dál a nevšímám si žebráků. Je jich tu příliš moc na to, aby se dalo dělat něco jiného.

Na konci ulice Proměn zahýbám do ulice Klidu, špinavé a mizerné díry, plné prostitutek a trosek, závislých na dwa. Prostitutky si mě nevšímají. Závisláci ke mně natahují ruce a žebrají. Od doby, kdy před několika lety dwa - neobyčejně silná droga - zaplavilo město, se po ulicích potlouká čím dál tím víc ztroskotanců a z Dvanácti Moří se stalo místo, kde není bezpečné vycházet na ulici po setmění - no, vlastně ani kdykoli jindy, když se to tak vezme.

Kousek dál v ulici Klidu se nachází Mořská panna, špeluňka s tak mizernou pověstí, že se k ní nikdo s dostatkem rozumu, vychování nebo důstojností nepřiblíží na míli daleko. Zdá se, že já tu končím poměrně často. Obyčejně tu dokážu najít Kerka, svého informátora, jak leží na stole nebo pod stolem v místě, kde ho dostalo dwa. Kerk s dwa překupničí, aby mohl uživit vlastní návyk, a přitom občas přijde k užitečným informacím, které prodává - proto, aby mohl uživit vlastní návyk.

Nacházím ho před hospodou, jak leží na sluncem rozpálené zemi. U nohou mu postává prázdný korbel s pivem a vzduch kolem něho je prosáklý štiplavým pachem dwa.

Šťouchám do něho špičkou nohy. Zvedá ke mně velké oči, které říkají, že se někde podél jeho rodové linie vyskytla elfská krev, což by nebylo zase tak zvláštní. Elfové, kteří přicházejí na návštěvu do lidských měst, nejsou vůbec povzneseni nad romantické vztahy s prostitutkami, které tu pracují. Jižní ostrovy elfů jsou rájem na zemi, ale prostituce se tam nevyskytuje. Předpokládám, že mladí elfové musí uspokojovat své potřeby jinak.

„Co chceš?“ ptá se Kerk. „Co víš o Drantaaxovi?“

Automaticky natahuje ruku. Pouštím mu do dlaně malou minci, desetinu guranu.

„Sochař. Včera v noci ho zabili.“ „Víš ještě něco?“

„Učedník ho bodl do zad. To se říká.“

Podle výrazu v očích soudím, že ví ještě něco víc. Vkládám mu do dlaně další minci.

„Učedník spal s jeho manželkou.“

„To je jen šeptanda, nebo je to potvrzené?“ „Šeptanda. Ale silná.“

Slunce se opírá do města. V úzkém prostoru ulice Klidu je skoro k nevydržení. Už jsem přešel pouště, kde byl větší chládek, než tady. Kerk už nic dalšího neví, ale slibuje, že bude mít uši otevřené. Dávám mu další minci a on vstává, protože má teď dost peněz na svou dávku.

Otáčím se a odcházím. Sice jsem se toho od Kerka moc nedozvěděl, ale jsou to zajímavé věci. Vždycky to věci trošku rozčeří, když učedník spí s mistrovou manželkou. Naneštěstí je tak ale daleko pravděpodobnější, že Grosex Drantaaxe zabil, a já nechci, aby to byla pravda - i když kromě nejasného pocitu, že nelhal, nemám o mladíkově nevině nejmenší důkaz. A kromě toho, že opravdu nesnáším prefekta Tholia.

Stalové, malí černí ptáci, kteří zamořují celé město, hřadují v horku podél zdí ulice. Se švitořením vzlétají, když je vyruší kámen, který po nich hodil kluk se žlutým šátkem, podle něhož je poznat, že je to člen místního gangu Králové Koolu. Shýbá se pro další kámen.

„Jen ho hoď po mně, mladej, a já ti ho nejdřív narvu do chřtánu a pak ti kouzlem usmažím střeva.“

Táhne pryč. Jako vyšetřovatel nejsem u Králů Koolu moc oblíbený, ale ví, že si se mnou nesmí zahrávat. Když jdu za případem v takhle horkém dni, nejsem na legrácky a úsměšky naladěný.

Když procházím kolem něho, ošklíbá se. Ošklíbám se také. Kluci. Než město zaplavilo dwa, kradli ovoce ze stánků na tržišti. Teď s nožem v ruce olupují lidi, aby měli na dávku. Turai se řítí do pekla, a to pěkně rychle. Pokud si obyvatelstvo neproklestí cestu k vymření nepokoji, kradením a drogami, pak se na nás vrhne niojský král Lamachus ze severu a smete nás z povrchu zemského coby dup. Potřebuje k tomu jedině nějaký důvod a ani ten nemusí být nějak zvlášť silný.

Teď, když jsem konečně dosáhl nějakého pokroku, rozhoduji se, že je nejvyšší čas vrátit se do Mstivé sekery a udělat si krátkou přestávku, než vyrazím něco zjistit do Drantaaxova ateliéru. Pokud mě čeká dlouhý den, naplněný vyšetřováním, potřebuji se posilnit pivem a možná i trochou jídla. Kromě toho mě napadá, že bych si měl možná přečíst pár kouzel ve své knize. Kdykoli bez mučení připustím, že to poslední dobou s mým kouzlením moc slavné není - dokonce mi přijde i příliš únavné nosit v hlavě standardní ochranné kouzlo - ale ještě pořád nějaký ten trik dva zvládnu. Dráždí mě, jak si prefekt Tholius dovolil jen tak vtrhnout do mé pracovny a zatknout mi Grosexe přímo před nosem. Je to špatná věc pro mou pověst, když mi takhle odtáhnou klienta za mříže.

Mám tolik práce s vyhýbáním se suti na ulici, že mi chvilku trvá, než si všimnu postavy, která mě vítá při příchodu do hostince. Zvykl jsem si na ulicích Turai vídat různé podivné existence: prozpěvující poutníky, obrovité severní barbary, občas i nějakého toho zeleně oděného elfa. Když se to tak vezme, tak i Makri vypadá dost exoticky se svou rudě bronzovou pletí, která se dme z jejích kroužkových bikin. Ještě k tomu všemu si nedávno nechala probodnout nos, takže v něm nosí prsten - to je ve městě navýsost neobvyklý jev a já s ním silně nesouhlasím. Udělali jí to Palax s Kaby, dvojice potulných muzikantů a žonglérů, kteří jsou samotní ještě víc cákli: vlasy mají obarvené jasnými barvami, nosí ještě pestrobarevnější oblečení a tváře mají probodané a ozdobené různými kroužky, prsteny a náušnicemi. Ale ani to mě nedokáže připravit na mladou ženu, která na mě čeká uvnitř; je bosá - což je vzhledem ke stavu, v jakém se nacházejí ulice, neuvěřitelně nebezpečné - a má na sobě dlouhou sukni, pomalovanou znameními zvěrokruhu a ve vlasech vpletený věneček květin.

Přihlouple zamrkám, když se mi za dveřmi postaví přímo do cesty. Nedokážu přijít na jediný důvod, proč by neměla nosit boty.

„Hej, Thraxasi,“ říká Makri, která se zastaví opodál. „Tohle je Pampeliška. Chce si tě najmout.“

Než mám čas k tomu, abych namítl, že se přece nikdo nemůže jmenovat Pampeliška, žena mě bere za ruku, zírá mi hluboko do očí a prohlašuje, že ví, že našla toho pravého.

„Dokáži poznat, že máš chápavou duši.“ Někde v pozadí se pohihňává Makri. „Chceš si mě najmout?“

„Ano. Jménem delfínů.“ „Delfínů?“

„Delfínů, kteří žijí v zátoce.“

„Myslí ty, kteří dokáží mluvit k lidem,“ přisazuje si Makri. Bručím. Slyšel jsem o tom, že delfíni dokáží mluvit. Osobně o tom mám své pochybnosti.

„Kromě toho ještě zpívají,“ dodává Pampeliška rozjařeně. Mám co dělat, abych se dokázal udržet.

„Mám hodně práce. Má tahle přednáška o životě v přírodě nějaký význam?“

„Ale jistě. Delfíni mají opravdu veliké potíže. Někdo ukradl jejich uzdravovací kámen. Chtějí, abych tě najala a ty abys jim jej získal zpět.“

„Jejich uzdravovací kámen?“

„Přesně tak. Je pro ně opravdu důležitý. Spadl z nebe.“ Pampeliška se na mě zářivě usmívá. Vzdávám všechnu snahu o to, abych se udržel.

„Uhnula bys mi laskavě z cesty? Mám spoustu práce a pracuji na případu. Na skutečném případu. Vražda. Nemám čas tady postávat a poslouchat, jak nějaká kunhuta s květinami ve vlasech blábolí o delfínech a uzdravovacím kameni, který spadl z nebe. Takže když mě omluvíš, půjdu za svou prací.“

Protlačím se kolem ní. Pampeliška mi skáče do cesty. „Ale ty jim musíš pomoci!“

„Najdi si jiného vyšetřovatele.“

„Delfíni chtějí tebe. Shodli se na tom, že jsou s tebou naladěni na stejné vlně na velmi hluboké úrovni.“

Mám co dělat, abych jí jednu nevrazil. Všímám si, že Makri to všechno připadá strašlivě legrační. Dobře. Jen ať si jde a pomůže těm delfínům sama. Já mám na krku vraždu, kterou je třeba vyšetřit. Vycházím po schodech a ani se nezastavím pro pivo. Potřebuji něco silnějšího a po chvilce už držím láhev klee, pálenky, která se destiluje v kopcích za městem. Po svých nedávných úspěších jsem si koupil pár láhví lepší značky, než jakou si mohu dovolit obyčejně. Stejně mě ale pálí v hrdle, když si zhluboka přihnu. Vrtím hlavou a dávám si další lok. Mluvící delfíni, jasně. Už takhle mám dost potíží se skřety, elfy a lidmi. Ryby se o sebe budou muset postarat samy.

KAPITOLA

TŘETÍ

Po vyrušení, o které se postarala ta směšná Pampeliška a její bláboly o delfínech, se vracím do skutečného světa a mířím k Drantaaxově ateliéru. Už jsem toho v tomhle horku nachodil dost, takže si zastavuji landus, pohodlně se usazuji a malý, koněm tažený vozík mě odváží z Dvanácti Moří na sever do Pašíše. Je to klidnější sousedství než Dvanáct Moří, domov chudších, ale poctivých dělníků a jejich rodin, na kterých tohle město stojí. Není tu moc bohatství, ale ulice jsou o něco širší a čistší než ty, které se nacházejí u přístavu. Poblíž bydlí můj přítel, čaroděj Astrath Trojměsíc, a nejspíš se k němu později stavím na kus řeči.

Během cesty přemýšlím o dvou věcech. Za prvé: kdo zabil Drantaaxe? Za druhé: kdo mi zaplatí za to, že to zjistím? Sotva ze mě trochu vyprchal vztek nad tím, jak se mi Tholius naboural do pokojů, dochází mi, že jsem se nechal zatáhnout do případu aniž bych si vybral zálohu a dohodl honorář, což je pro mě dost neobvyklé. Nedělám tyhle věci pro zábavu. Je to mé živobytí. Technicky vzato klienta vlastně ani nemám. Grosexe zabásli dřív, než si mě stačil najmout. Hlavou mi bleskne znepokojující myšlenka - třeba ani mladý učedník nemá dost peněz na to, aby mi zaplatil. Klidně mohl všechnu svou nuznou mzdu utratit za dárky pro sochařovu manželku.

Budu muset doufat v nejlepší. Jen proto, že mám trochu peněz navíc, se rozhodně nebudu chovat jako dobročinný spolek. Kdybych to takhle chtěl v téhle mizerné době vést, brzy bych byl zase chudý. Nejspíš hned po příštím závodu vozů.

Landus se na rohu zastavuje, aby nechal projít skupinu zpívajících poutníků, kteří jsou na cestě do chrámu svatého Quatinia na západním okraji města. Vykláním se a kupuji si od prodavače noviny. Jako vždycky si nenechá Proslulá a pravdivá kronika všech událostí světa ujít barvité vylíčení ponurých podrobností a smrt sochaře je zprávou číslo jedna. Vražda sice není v Turai zase taková vzácnost, ale Drantaax byl dostatečně proslulý na to, aby z něho udělali titulní stránku. Ve městě pracuje spousta proslulých umělců, přitahovaných bohatstvím, které stále ještě koluje mezi našimi dekadentními horními deseti tisíci, ale žádný z nich nemá takovou pověst jako Drantaax.

Noviny tvrdí, že socha, na které pracoval - svatý Quantinius na koni v životní velikostí - byla zčásti financována niojskou pravou církví. Na mnoha řádcích barvitě, i když bez větších podrobností, popisuje zločin, a dál stojí, že řečená socha zmizela. Předpokládám, že jde o překlep. Máme v Turai hodně pálených zločinců, ale nedokážu si představit, že by se někdo dokázal někam nepozorovaně zašít s bronzovou jezdeckou sochou v životní velikostí. Sám Bůh ví, kolik taková věc musí vážit. Ta niojská spojitost je ale hodně zatrachtilá věc. Nioj je fundamentalistický stát. Jejich král je zároveň nejvyšší pontifex a náboženský fanatik do morku kostí, takže tímhle získají spoustu důvodů k tomu, aby si na Turai začali brousit zuby.

Drantaaxův dům stojí v odlehlé části Pašíše, kde to začíná vypadat trochu pohodlněji. Ulice jsou čisté a dláždění je v dobrém stavu. Několik bloků od sochařova domu vystupuji, platím kočímu a dál pokračuji po svých. Dům a ateliér zvenčí hlídají dva městští strážníci. Když jim říkám, že jsem tu pracovně, věnují mi kamenný pohled a odmítají uhnout z cesty.

„Tohle nám tu ještě scházelo,“ ozývá se za mnou. „Thraxas zase strká to svoje panděro do záležitostí stráže.“

Otáčím se. „Ale, kapitán Rallee. Rád vidím, že se tak pilně věnuješ případu.“

„No, není to vzájemné. Co chceš?“

Znám se s kapitánem Ralleem už dlouhá léta. Bojovali jsme spolu ve skřetích válkách. Společně s Gurdem jsme přežili pár bojů, při kterých nám vstávaly vlasy hrůzou na hlavě a těmi historkami tu a tam častuji posluchače, zatímco popíjím v Mstivé sekeře. Po válce, když jsem byl vrchním vyšetřovatelem v paláci, tam strávil nějakou dobu i kapitán Rallee, než upadl u prokonzula Rittia v nemilost a musel znovu začít šlapat chodník. Jeho strážnice dole v přístavu obhospodařuje ten nejtvrdší okrsek ve městě, což o něčem vypovídá. Ralleemu nevadí, že je to tvrdá dřina - není to ten druh chlapa, který utíká před povinností - ale má pocit, že člověk s jeho zkušenostmi by už měl dělat něco lepšího.

I když jsme si byli svého času opravdu blízko a oba nás z paláce vyštval Rittius, během posledních let jsme se trochu odcizili. Já jsem na volné noze a Rallee pracuje pro Stráž a tyhle dva živly spolu prostě nedokáží vyjít po dobrém. Kapitán mi tu a tam prokáže nějakou tu službičku a ví, že nejsem žádný blbec, ale to, že na tomhle případu pracuje, ještě nezaručuje, že se mi od něho dostane nějaké pomoci.

„Jak to jde u Městské stráže?“

„Je to lepší než veslovat na vězeňské galéře. Na druhou stranu o tom začínám pochybovat, co ses tu objevil.“

Říkám mu, že vypadá dobře, což je pravda. Snáší stárnutí daleko lépe než já. Vlasy má v týle stažené stejně jako já do ohonu, ale ty jeho se lesknou a jsou pořád stejně plavé. Stejně jako knír. Moje už začínají šedivět. Dokážu si představit, že dámy ještě pořád nepřestal zajímat.

Kapitán mává nad mou poklonou rukou. „Pracuješ na tom, nebo sem strkáš nos jen tak pro nic za nic?“

„Jen si vydělávám na živobytí, kapitáne. Grosex si mě najal dřív, než ho Tholius sebral.“

„Ten učedník? Ten že si najal tebe? Čím?“ „Zaplatil mi běžný poplatek,“ lžu.

Kapitán se šklebí a říká mi, že je dobře známo, že Grosex neměl ani měďák, natož pak třicetiguranovou zálohu, nutnou k najmutí vyšetřovatele.

„Takže je pravda, že měl s Drantaaxovou manželkou poměr?“

Kapitán krčí rameny. „Říká se to. Podle služebnictva byla poslední dobou Calia trošku rozjařená a spokojená.“

„Kde je teď?“

„Ve vězení. A ty ho neuvidíš. Tholius ho nechal zavřít na dvacet západů a nehodlá riskovat pověst, kterou si tím rychlým zatčením získal tím, že tě do toho nechá zaplést. Tohle je zlé, Thraxasi. Pravá církev v Turai strávila pěkně dlouhou dobu přemlouváním niojské církve, aby do výroby té sochy vložila peníze. Chtěli sem na odhalení pozvat nějaké církevní hodnostáře až z Nioje. Nejspíš pro zlepšení vzájemných vztahů. Teď je sochař po smrti a socha v prachu. Králi Lamachovi se to vůbec nebude líbit.“

„Kde je jeho manželka? Potřebuji si s ní promluvit.“ „Nemůžeš.“

Už mě to začíná dopalovat. „Co tě žere, kapitáne? Odkdy je vyšetřovatelům zakázáno mluvit se svědky?“

„Nikdo ti nic nezakazuje. Nemůžeš s ní mluvit, protože je nezvěstná. Práskla do bot dřív, než jsme se sem dostali.“ Podle kapitána Calia poslala poté, co objevila tělo svého manžela, sluhu, aby uvědomil stráž. Když strážníci dorazili, byla pryč.

„Nikdo ji neviděl odcházet. Calia vyklouzla ven ve všem tom zmatku. Takže teď máme na krku jednoho mrtvého sochaře, jednu nezvěstnou manželku a jednu ukradenou sochu.“

„Ta socha opravdu zmizela? Jak s ní někdo mohl vůbec pohnout?“

Kapitán krčí rameny. „Nemám ponětí. Ale tak jako tak je pryč. Celé dvě tuny.“

„Tholius ke mně vystopoval Grosexe s pomocí čaroděje. Copak ten čaroděj sochu nedokáže najít?“

„Očividně ne. A než se zeptáš, odpověď je ne: na místě činu jsme nenarazili na žádné stopy po magii. Naši lidé celý ten dům prošli, aniž by našli jedinou stopu po čemkoli magickém. Jak ta socha dokázala zmizet - to je záhada. Služebnictvo přísahá, že na ní Drantaax pracoval ještě během dopoledne. Drantaaxova manželka našla tělo okamžitě po vraždě, takže nebyl čas na to, aby socha zmizela. Ale přesto zmizela.“

„Proč si je Tholius tak jistý, že ho zabil Grosex?“ „Grosexův nůž trčel mrtvole ze zad.“

„No a? To přece nic neznamená. Jeho nůž mohl použít kdokoli.“

„Možná. Uvidíme, co nám řekne vyšetřující čaroděj, až zbraň prozkoumá, ale počítám, že na ní najde Grosexovu auru. A teď mám práci. Jestli ti to nebude vadit, rád bych pokračoval v tom, co jsem dělal.“

„Potřebuji se tam porozhlédnout.“

„Táhni k čertu.“

Kapitán Rallee býval styčným úředníkem mezi soudním dvorem, který řídí Městskou stráž, a palácovou ochrankou. Krásné pohodlné místečko, které si po tolika letech řešení turaiských zločinů plně zasloužil. Teď zase šlape chodník a vůbec se mu to nezamlouvá. Jen zřídka má dobrou náladu.

„Ale no tak, o co zase jde? Mám přece právo jít dovnitř.“ „O co zase jde?Jde o to, že mi na paty šlape prefekt Tholius, který chce tenhle případ uzavřít pěkně rychle, aby se Nioj a pravá církev zase zklidnily a kromě toho mám na krku konzula Kalia kvůli uloupenému nákladu královského zlata, které sem mířilo ze severních dolů, stejně jako milión dalších věcí, počínaje poutníky, které někdo cestou do chrámu olupuje, až po osm vražd v Kušni během dvou dnů, spojených s pašováním dwa. Tohle by ti nestačilo?“

Chlácholivě bručím, ale podotýkám, že jako Grosexův zástupce mám ze zákona právo k prozkoumání místa činu. Kapitán nad tím uvažuje. Sice mě nechce uvnitř ani vidět, ale musí se mu nechat, že to není člověk, který by ohrnoval nad zákonem nos.

„Tak dobře, jdi se tam porozhlédnout. Ale jestli se tu objeví Tholius a nechá tě zašít, nechoď mi brečet na rameno.“ Právě v tom okamžiku, kdy se chystáme vejít do domu, zvoní z mnoha věží roztroušených po městě výzva k odpoledním modlitbám a my všichni si musíme kleknout s hlavami skloněnými k zemi. Tomuhle se v Turai prostě nevyhnete. Třikrát denně máme oficiální modlitby a každý, koho nachytají, že neklečí, má opletačky s úřady. Takže si klekám a modlím se vedle kapitána Ralleeho a dvou strážníků, i když pokud si pamatuji, modlívám se občas při práci v daleko podivnější společnosti. Dokonce jsem jednou bojoval s protivníkem, když zaznělo zvonění, a my jsme pak klečeli vedle sebe a modlili se, než jsme zase mohli vstát a já ho mohl zabít. Přinejmenším odešel na schůzku se stvořitelem řádně připravený.

Horko je k nesnesení a já mám co dělat, abych zůstal vzhůru. Když zazní zvonění, oznamující konec modliteb, jen ztěžka a unaveně vstávám.

„Jsi čím dál pomalejší, Thraxasi,“ říká kapitán Rallee. „Už je nejvyšší čas, abys přestal pracovat na ulici. Co kdyby sis třeba otevřel hospodu?“

„Propil bych ji.“

Vcházíme do domu a já rychle zkoumám místo činu pod pozorným dohledem strážníka, který mě všude následuje a stará se o to, abych neudělal něco, co bych neměl.

Drantaaxův dům je poměrně obyčejný, možná trochu větší, ale jinak nijak zvláštní. Kdyby nebylo krásných soch, kterými jsou ozdobené místnosti, zahrada a centrální dvůr, člověk by si řekl, že je v obydlí středně úspěšného obchodníka. Sochy jsou ale nádherné. I necvičenému oku, jako je to mé, je na první pohled jasné, že jsou daleko kvalitnější než většina těch, které člověk vídává v chrámech a knihovnách.

Drantaaxův velký ateliér je přistavěn k zadní části domu, ale na místě činu toho moc k vidění není, snad kromě nepatrné krvavé skvrny, kde leželo tělo a prázdného prostoru tam, kde stála socha. Soustředím se, jestli nedokážu zachytit nějakou magickou auru, ale necítím nic. Jsem si poměrně jist, že tu během posledních dnů žádná magie ke slovu nepřišla. Podle kapitána Ralleeho tu socha ještě včera byla. Viděl ji pontifex pravé církve, který se sem zašel podívat, jak práce pokračuje.

Socha byla odlitá z bronzu. Drantaax ji nejdřív vypracuje ze sádry, pak ji posílá do slévárny, kde ji pro něho odlijí a pošlou zpátky v šesti kusech. Sochař pak skládá jednotlivé kusy dohromady, opilovává ostré hrany, dělá konečné úpravy a tady ji máme - bronzovou sochu. Tyhle věci bývají uvnitř duté, ale když ji Drantaax dokončil, musela vážit pěkných pár tun - svatý, kůň a podstavec.

A teď je pryč. Zmizela. Nikdo ji neviděl. Když je socha dokončená, je zapotřebí šesti chlapů, zvedáku a zvlášť postaveného povozu na to, aby ji dopravili do chrámu. Prohlížím si navijáky, připravené k přesouvání obzvlášť těžkých nákladů, vestavěné do zdi na jednom konci ateliéru. Je mi jasné, že je to zdlouhavý proces. Nic, co by se dalo udělat narychlo. Ale někdo ji přesunul a nikdo ho při tom neviděl. Žádný ze sousedů ani náhodný kolemjdoucí, kterého dokázala Stráž vystopovat, si ničeho neobvyklého v domě ani okolí nevšiml. Na druhé straně ulice sedává den co den žebrák a ten přísahal, že dvůr neopustil v den vraždy žádný povoz.

„Přece nemohla jen tak zmizet.“

Kapitán Rallee mě suše informuje o tom, že sám došel k témuž závěru.

„A starý Hasius Zářivý říká, že tu žádná magie nebyla přítomná? To je tedy divné.“

V dílně stojí i další sochy, některé rozpracované, jiné hotové. Jsou to krásné sochy a dokážu si představit, že teď pro sběratele mají neuvěřitelnou cenu. Všechny jsou menší, některé jen busty, které by dokázal člověk odnést v náručí. Proč si tedy zloděj vybral tu největší a rozhodně nejtěžší k tomu, aby ji odnesl? Je nemožné něco takového prodat - dokonce ani v Turai, pověstném domově křiváckých překupníků.

Před ateliérem je záhon, v němž mezi červenými květy odpočívá lesní nymfa. Květiny se ve spalujícím letním horku drží docela dobře, ale už začínají uvadat. Cestičku pokrývají okvětní lístky a mění ji v jasně červený koberec. S malou žlutou skvrnou uprostřed. Skláním se, abych si to místo prohlédl. Mezi červenými tu leží několik žlutých okvětních lístků. Znovu se dívám na záhon. Žádná z květin není žlutá. Zvláštní. Možná na nich bylo jen několik žlutých květů a ty všechny opadaly? Možná ne. Zvedám žluté okvětní lístky a ukládám je do malého váčku, který pro podobné příležitosti nosím uvázaný u pasu.

Ještě chvíli se bez nějakého většího výsledku rozhlížím. Kapitán Rallee mi říká, že nemá tušení, kam by se mohla Drantaaxova manželka podít. Pokud něco ví, mně se s tím nesvěřuje. Všichni tři Drantaaxovi sluhové čekají v celách na výslech a nezdá se, že bych si s nimi mohl někdy v nejbližší budoucnosti promluvit. Počítám, že je nejvyšší čas k odchodu.

Potřebuji se co nejdřív sejít s Grosexem, ale když už jsem tak blízko k domu Astratha Trojměsíce, rozhoduji se zaskočit nejdřív k němu. Astrath je čaroděj - a dobrý - takže by mi možná mohl nějak pomoci.

Zatímco kráčím po ulici, cítím, že mě někdo sleduje. Dokážu to uhádnout vždycky, mám pro to instinkt. Je to hlavně díky citlivosti, kterou jsem si vypěstoval jako mladý čarodějnický učedník a když jsem byl žoldnéřem, tak mi to několikrát zachránilo život. Ten pocit nemizí, ani když přicházím k Astrathově domu. Když zvoním, rychle se rozhlížím, ale v dohledu nikdo není.

Sluha mě uvádí do příbytku, který je daleko menší a skromnější, než byste čekali u tak mocného čaroděje, jako je Astrath Trojměsíc. Stejně jako se mnou se život nemazlil ani s ním. Astrath se před několika lety dostal do vážných potíží a má štěstí, že je vůbec ještě pořád ve městě. Byl zaměstnán jako oficiální čaroděj na Stadiu superbiu a odpovídal za to, že jsou všechny zápasy a závody poctivé a neovlivněné magií.

Obyvatelé Turai jsou v téhle věci poměrně úzkoprsí - nikomu se nechce sázet na vůz a pak zjistit, že výsledky někdo zflikoval pomocí kouzel - takže má tento čaroděj opravdu důležitou práci. Po sériích podivných výsledků se rozneslo, že Astrath bere úplatky a výměnou za ně přivírá oči nad magickým vlivem. Byl ve vážném nebezpečí dlouholetého uvěznění nebo veřejného lynčování, dokud jsem se kolem toho nezačal motat já a jeho jméno neočistil - nu, přesně řečeno jsem jeho jméno očistit ani nemohl, protože byl vinen jako samo peklo, ale zakalil jsem vodu dostatečně na to, aby proti němu nemohli u soudu přednést jediný důkaz. Díky tomu Astrath unikl vyloučení z cechu čarodějů, ale musel se toho místa vzdát. Skandál ho vyhnal z elegantní vily v Thamlinu a nakonec skončil tady, v Pašíši, kde se stará o potřeby chudých.

Často se na něho obracím o radu. Možná má slabinu pro braní úplatků, ale když přijde na věci okolo magie, je pořád ještě ostrý jako elfí ucho. Kromě toho je velkorysý, když přijde na jídlo a pití a povětšinou mě rád vidí. Nikdo z jeho kamarádů z cechu čarodějů by se k němu dnes nepřiblížil na míli blízko, takže si inteligentních společníků moc neužije.

Sotva vcházím, už přikazuje sluhovi, aby přinesl víno a ovoce. Malou pracovnu v přední části domu má přecpanou knihami, lektvary a dalšími magickými krámy, takže musí odstrčit stranou několik svitků, aby měl na stole místo pro karafu.

„Jak jde život?“ ptám se.

„Je to sice lepší než veslování na otrocké galéře, ale zase o moc ne. Jestli budu muset manželce místního rybáře připravit další horoskop, přísahám, že otrávím celý příští úlovek jejího manžela. Tohle mě ubíjí, Thraxasi. Ta ženská má čtrnáct dětí a chce vědět, co budoucnost chystá jednomu každému z nich. Jak mám vědět, jestli se její sedmá dcera dobře provdá, zatraceně?“

Vzdychá a nalévá víno. Chvilku se bavíme o posledních událostech ve městě, přemýšlíme o tom, jestli bude lépe teď, když je Cicerius prokonzul, a jestli nás čeká válka s Niojem nebo Matteší.

„Slyšel jsi o Drantaaxovi?“

Astrath slyšel. „Dobrý sochař. Hned, jakmile se mi to doneslo, podíval jsem se na konjunkci, jestli třeba něco neuvidím, ale je to všechno rozhozené.“

Mocní čarodějové jako třeba právě Astrath Trojměsíc se občas dokáží podívat proti proudu času. Naštěstí pro všechny zločince v Turai je to velice obtížná záležitost a pokud jsou všechny tři měsíce v porovnání se současnou polohou na obloze ve špatných fázích, je to nemožné. Čarodějové u soudního dvora občas dosáhnou převratného úspěchu v obzvlášť obtížných případech a dokáží nahlédnout do minulosti a zjistit, kdo na daném místě byl a co se vlastně sběhlo, když došlo ke zločinu, ale nestává se to každý den. Daleko častěji musí strážníci vyrazit do ulic a vyptávat se lidí - stejně jako já.

Informuji ho o všem, co o tomto případě vím, a ptám se ho, co si myslí o soše. „Napadá tě nějaký způsob, jakým by mohla zmizet?“

Hladí si vous. Plnovousy jsou v Turai docela neobvyklé, ale poměrně se rozšířily v cechu čarodějů a několika dalších společenstvích - například mezi učiteli a vypravěči.

„Žádná stopa po magii?“

„Ani co by se za nehet vešlo. Stráž nic nezjistila a i já bych přísahal, že tam nikdo v poslední době neutrousil jediný kousek zaříkání. Možná jsem to od doby čarodějnického učedníka moc daleko nedotáhl, ale při mé práci se tyhle věci naučíš poznat.“

„Dobrý čaroděj by to mohl dokázat skrýt, Thraxasi. Který z čarodějů stráže to místo kontroloval?“

„Hasius Zářivý.“

„Tak samotný starý Hasius, co? Musí to být docela důležitý případ, když tam Stráže tahaly od soudního dvora jeho. No, to mění celou záležitost. Před starým Hasiem by nedokázal skrýt svou auru nebo magii žádný kouzelník na tomhle světě. Možná je to starý potrhlý trouba, ale svou magii zná. Tu sochu musel někdo odstranit vlastníma rukama.“

„Nemožné. Nato nebyl čas. Byla tam ráno - to ti odpřísáhnou různí lidé. A Drantaaxova dílna se nachází na hlavní pašíšské ulici. Každého, kdo by ji nakládal na povoz, by musela vidět hromada čumilů. Navíc by k tomu potřeboval šest chlapů a hodinu, než by ji vůbec dostal na korbu. Pěkná fuška. Ale nikdo nic neviděl. Socha prostě zmizela. Vím, že Hasius Zářivý pročesával celé město, aby ji našel, ale nedokázal s ničím přijít.“

Astrath souhlasí s tím, že je celá věc navýsost podivná, ale nic dalšího ho nenapadá. „Ale když na to přijde, Thraxasi, záleží ti opravdu na tom, co se stalo s tou sochou? Pokud vím, chceš jen očistit Grosexe od obvinění z vraždy.“

„Poznámka k věci. Možná by na tom vůbec nezáleželo, kdybych si našel jinou cestičku. Ale prefekt ho drží za mřížemi a já nemůžu najít žádné jiné vodítko. Počítám, že kdybych věděl, kde ta socha je, nejspíš bych snadno zjistil, kdo za tím vším stojí. A to by mohlo čarodějům Stráže dát nějaké výsledky, jakmile by se podívali na auru.“

Souhlasí s tím, že se pokusí město prohledat sám a uvidí, jestli na něco přijde.

Ještě než se vydám na cestu, ptám se ho, jestli nezná nějaký způsob, jak zamezit opakování ranního debaklu, kdy mi do pokoje vpochodoval Tholius a odvedl Grosexe do vězení.

„Co takhle kouzlo neviditelnosti?“ navrhuje. „Tak by byl tvůj klient neviditelný pro úřady.“

„Obávám se, že tohle je daleko nad mé síly, Astrathe. Nikdy bych to nedokázal spustit. Poslední dobou nemívám na víc než na obyčejné uspávací kouzlo, kterým bych se zbavil protivníků.“

„Hmmm.“ Vytahuje z police grimoár a chvíli listuje rejstříkem. „Co tohle? Dočasné zmatení. Jednoduché malé zaříkání. Každý, kdo by pod jeho vlivem prohledával tvůj pokoj, by byl opravdu zmatený. Přirozeně to není absolutně spolehlivé, pokud budeš stát proti někomu opravdu rozhodnému a odhodlanému, ale před slídily z Městské stráže by mělo poskytnout dostatek rozptýlení.“

To zní jako něco, co by mohlo zabrat. Děkuji mu, dopíjím víno a odcházím. Po chladu Astrathova domu jsou večerní ulice nesnesitelně rozpálené a cestou domů jsem zase sledován. Nesnažím se své pronásledovatele setřást, raději bych odhalil, kdo to je, ale dávají si na své práci záležet a já nemám šanci.

Ve Mstivé sekeře mezitím Makri končí směnu a právě chce zmizet ve svém pokoji, aby studovala matematiku, která je jedním z předmětů v cechovní škole. Makri se jednoho dne chce stát studentem královské univerzity. To je ovšem nemožné, protože na univerzitě se nesmí vzdělávat ženy. Do tohoto stánku vzdělání jsou vpouštěni pouze synové šlechticů a nejbohatších obchodníků, a rozhodně se to nevztahuje na nikoho, komu koluje v žilách skřetí krev. I navzdory této skutečnosti se Makri nevzdává naděje.

„Cechovní škola mě také nechtěla přijmout,“ podotýká. „A podívej, jak dobře si tam vedu.“

„Minulý týden ses servala s osmi svými spolužáky.“ „Měli narážky na moje uši.“

Jedním z důsledků Makriina smíšeného původu je to, že jsou její uši poněkud špičaté, i když má vlasy tak dlouhé a husté, že si toho málokdo všimne.

„No a? Já měl narážky na tvoje uši kolikrát.“

„Ty jsi opilý trouba, který nemá rozum,“ opáčí Makri. „Studenti by měli být zdvořilí. A stejně bych tomu ani neříkala rvačka. Většina jich prostě utekla. A hned potom jsem udělala zkoušku z filozofie.“

Všímám si, že má Makri mezi složkou plnou papírů založených několik smotků thazis, které sebrala za nálevním pultem. Jeden si od ní beru, zatímco vycházíme po schodech.

„Radši si dávej pozor, aby si Gurd nevšiml, že mu kradeš thazis.“

„Měl by mi platit líp. Proč nepomůžeš delfínům?“

„Pomoct delfínům? Myslíš jako pracovat pro Pampelišku? To si nejspíš děláš legraci. Jsem vyšetřovatel a mám na krku případ vraždy. Rozhodně nemám čas na to, abych se potloukal s nějakým společenským vyvržencem s květinami ve vlasech a poslouchal, jak nějací takzvaní mluvící delfíni blábolí o jejich uzdravovacím kameni. Ta ženská je praštěná prknem.“

Makri se směje. „Já ji mám ráda.“

„Jen proto, že máš vždycky ráda lidi, kteří mě přivádí k šílenství.“

„Jako třeba koho?“

„Jako třeba Hanamu z cechu nájemných vrahů. Ta ženská mě nejdřív málem zabije a ty se s ní teď slézáš na těch vašich sedánkách.“

Tohle je tak trochu zdroj třenic mezi mnou a Makri. Nechala se zlákat Asociací žen, což je skupina, která se snaží zjednat pro ženy v Turai pokrok v právech, která j sou - což uznávám i já - poněkud omezená. Za prvé se ženy nesmějí přidat k žádnému cechu, kromě těch několika odborných, jako jsou čarodějové a nájemní vrazi. Nemohou ani vstoupit do Poctivého sdružení obchodníků, což jim poněkud omezuje obchodní příležitosti a tak podobně. Nemohou volit, nemohou kandidovat do senátu. A nejsou ani vpouštěny do luxusních lázní a tělocvičen ve městě. Přiznávám, že jsem si toho v životě nevšiml, dokud nepřišla Makri a nezačala z toho dělat světobornou záležitost.

Počítám, že do jisté míry s jejími názory souhlasím. Neubližuje mi to. Pokud tu a tam strčím Makri do těch jejích sbírek nějaký ten guran, mám ji na nějakou dobu z krku. Nicméně jak jsem se nedávno na vlastní kůži přesvědčil, Asociace žen se poslední dobou poněkud rozrostla. Většinu obyvatel Turai by například určitě překvapilo, kdyby se dozvěděli, že Asociace má podporu takových lidí, jako je pekařka Minarixa nebo bylinářka Chiaraxi, ale může počítat s neveřejnou podporou princezny Du-Akai, která je třetí v přímé linii vládnoucího rodu. Krále by rozhodně nepotěšilo, kdyby to zjistil. Ani pravou církev, která už tak považuje Asociaci za pohromu.

Další podpůrkyní je Lisutaris Vládkyně Oblohy, která je pokud se drží stranou od své vodní dýmky - velice mocná členka cechu čarodějů. A co je nejzvláštnější, mám pocit, že k nim patří i Hanama, číslo tři v hierarchii cechu nájemných vrahů. Při pomyšlení na to, že se Makri účastní tajných schůzek se všemi těmito lidmi, mě trochu mrazí v zádech, protože takhle se pár lidí ve městě, kterým do mé práce nic není, může sem tam dozvědět pár věcí, které by vědět neměli. Ne že by snad Makri vědomě vyzrazovala má tajemství, to samozřejmě ne, ale přece jen je ve městě teprve rok a ještě se pořádně nepoučila o tom, jak to v civilizaci chodí. Občas ji ošidí na tržišti. Občas jí dělá potíže používání příborů. Ještě pořád jí můžu lhát a prochází mi to.

Makri jde chodbou do svého pokoje studovat. Já jdu spát.

KAPITOLA

ČTVRTÁ

Následujícího dne se budím tak brzy, že skoro stíhám ranní modlitby, což se mi nestalo už pěkných pár let. Navzdory časnému vstávání je to ráno, naplněné naprostým zklamáním. Beru si landus a jedu do vězení, ale Grosexe nemohu vidět. Všichni vězni mají podle práva možnost vidět své zástupce což v tomto případě znamená mne - ale v Turai se na právnické kličky moc často nehledí a já jsem z vězení vyprovozen se strohým vysvětlením, že Grosex nesmí přijímat žádné návštěvy. Když si na to hlasitě a dlouze stěžuji, žádá mě úředník, abych mu předložil důkaz, že mě Grosex opravdu najal k vyšetřování tohoto případu.

„Prefekt Tholius mi ho odvlekl z pracovny dřív, než mi mohl podepsat pověření.“

Což mě nedostane ani o coul dál, než jsem. Úřady chtějí mít očividně tenhle případ z krku co nejrychleji, aniž by je někdo otravoval s vystavěním rozumné obhajoby. První líčení čeká Grosexe příští týden a pokud to bude takhle pokračovat dál, oprátce neunikne. Drantaax byl ve městě proslulý a veřejné mínění chce viníkovu krev.

Kleju nad svým nedostatkem vlivu u úředníků, kteří řídí tohle město. Mám spousty kontaktů v podsvětí, ale od chvíle, kdy mě vykopli z paláce, se přede mnou hodně dveří neprodyšně zabouchlo.

Napadá mě, že by za mě mohl ztratit slovo Cicerius, nový prokonzul, kterému jsem nedávno prokázal službičku, ale Cicerius je mimo město na oficiální návštěvě Matteše, takže jsem pro tuto chvíli na suchu.

Když už se nemůžu setkat s Grosexem, mohl bych najít Drantaaxovu manželku, ale podrobné vyptávání nikam nevede. Nikdo ji neviděl odcházet a nikdo nemá nejmenší ponětí ohledně místa, kde by se mohla nacházet. Má ve městě jediného příbuzného, bratra, který pracuje v docích poblíž přístavu. Ten mi nedokáže říct nic a nezdá se ani, že by mu na sestře moc záleželo. Očividně spolu moc nevycházeli.

„Měla poměr s učedníkem?“ ptám se ho.

„Nejspíš,“ odpovídá a naznačuje mi, že je nejvyšší čas, abych se vypařil. Předstírám natvrdlého a zůstávám, ale nedozvídám se nic nového kromě skutečnosti, že se pomocí lodí přepravuje čím dál více obilí.

Zvláštní je, že Drantaaxova manželka Calia pochází z nízko postavené rodiny dokařů. Znamená to, že se provdala nad poměry. Drantaax sice nebyl šlechtic, ale úspěšný sochař stojí přece jen na vyšší společenské příčce než obyčejný dělník, který si vydělává rukama. A každý v Turai si je tohoto rozdílu vědom.

Zastavuji se na strážnici, zatímco je Tholius pryč, ale strážník Jevox nemá tušení, kde by Calia mohla být a nemyslí si ani, že by Stráž měla nějaké spolehlivé informace.

„Schovat se ve městě - to přece pro ženu bez rodiny nemůže být tak lehké. Kam by mohla jít? Služebnictvo tvrdí, že si s sebou nevzala žádné peníze. A proč vůbec zmizela?“

„Možná ho zabila ona, aby se mohla usadit s učedníkem,“ nadhazuje Jevox.

„No, pokud to udělala, pak od ní tedy bylo dost zvláštní, že použila učedníkův nůž a nechá ho kvůli tomu pověsit.“

Přemýšlím o Calii a Grosexovi. Pokud spolu opravdu měli poměr, pak je dost zvláštní, že by práskla do bot a nechala ho na holičkách.

Jevox mi říká, že ji znával, když ještě žila u přístavu. Pamatuje si ji jako opravdu krásnou mladou ženu.

„Není divu, že se provdala za bohatého sochaře. Kdyby vydržela, nejspíš by to dotáhla ještě dál.“

Jevox má plné ruce práce. Tholius dává svým podřízeným pěkně zabrat, protože senátor Lodius, vůdce opoziční strany Populárů, využívá nedávnou vlnu zločinnosti jako klacek, kterým tluče Tradicionály po hlavách.

„Domov zahraničního vyslance vykraden!“ burácí v senátu. „Zlato našeho krále ukradeno! Poctiví obyvatelé jsou zabíjeni na ulicích! Dwa se městem šíří jako kletba! A co hodlají v těchto kritických dobách dělat naši představitelé?“

Ta řeč je přirozeně mnohem delší, celou ji samozřejmě otiskla Kronika a žádný městský úředník, počínaje konzulem Kaliem až k tomu nejposlednějšímu strážníkovi, se pochopitelně necítí nejlépe. Populárové senátora Lodia sice v nedávných volbách utrpěli mírnou porážku, ale senátor samotný je ve městě pořád ještě důležitá osoba, schopná způsobit pořádné problémy, pokud se mu podaří zburcovat masy. A tak celá Městská stráž pracuje přesčas a snaží se vyřešit aspoň nějaký velký zločin a nikdo z toho není moc nadšený. Odcházím a Jevox se zamračeně dívá na hromadu hlášení o výslechu svědků ve věci vraždy v docích, spojené s obchodem s dwa. Žádný z kolemjdoucích nic neviděl, což je běžné v každém případě, kdy spáchají nějaké násilí překupnické gangy.

Kdybych měl něco, co Calii patřilo, možná bych dokázal vypracovat lokalizační kouzlo, ale nic takového nemám. Vracím se zpátky k sochařovu domu, ale ten je zamčený a nic, co si dokážu vymyslet, mi nepomáhá dovnitř. Na druhou stranu v tomhle směru nedokázali udělat nic ani čarodějové Stráže, protože měsíce se vrátí do správné konstelace až za pár měsíců. Grosex ale pár měsíců čekat nemůže.

Stěžuji si v té věci Astrathovi Trojměsíci.

„Pokaždé, když potřebuji někoho narychlo najít, jsou měsíce rozhozené. Magie je při objasňování zločinů dobrá leda tak na starou belu.“

„Vždycky ne. V minulosti jsem pro tebe dokázal pár věcí vypátrat.“

To je pravda. V každém případě je stejně dobře, že magie nedokáže vyřešit každý zločin, ke kterému ve městě dojde, protože jinak bych byl bez práce.

Astrath prohledává město a hledá sochu, ale nenachází nic. Což znamená, že ji nejspíš dopravili někam mimo Turai - ale jak, to zůstává záhadou. Když se vracím do Mstivé sekery, stěžuji si Makri.

„Jediná věc, kterou jsem zjistil, je to, že mě někdo sleduje.“ „Sleduje? Kdo?“

„To nevím. Nikoho jsem nezahlédl ani koutkem oka. Ale dokážu to vycítit.“

„Už jsi vyzkoušel kuriyu?“

Vrtím hlavou. Kuriya, temná a tajemná tekutina, občas zjeví obraz jako odpověď na otázku, pokud k tomu byl tazatel patřičně vycvičen. Je to věc, kterou bych mohl podniknout s jakous takous nadějí na úspěch, i když mě to většinou na pár dní pěkně vyčerpá. Nicméně to vždycky nefunguje a tekutina, dovážená z dálného západu, je neuvěřitelně drahá, takže to ve skutečnosti můžu zkusit jen jednou. Raději bych získal informace o Grosexovi, než o tom, kdo mě sleduje. Na ty jejich obličeje se podívám osobně, až se mi ukážou.

Dopíjím polední pivo. Grosexe vidět nesmím a nedokážu najít jediného svědka, který by věděl, k čemu vlastně došlo což potřebuji nutně vědět. Vracím se v myšlenkách k Drantaaxově manželce Calii. Možná by mi kuriya mohla nějak napovědět. Za pokus to stojí. Bez ní se nikam nedostanu.

Trvá mi nějakou dobu, než se dostanu do požadovaného duševního stavu. V ideální situaci by měl čaroděj pracovat v naprosto tichém a klidném prostředí, ale ve Dvanácti Mořích není moc klidu ani v noci, natožpak ve dne, kdy se prodavači ryb, překupníci dwa a prostitutky snaží prodat své zboží. Potulní psi štěkají a rvou se, děcka si s řevem hrají v prachu a ženy křičí na prodavače, aby usmlouvaly tu nejlepší cenu. K tomuto běžnému lomozu se ještě přidává hluk z okolních staveb. Není jednoduché se dostat do transu. Dělám, co můžu.

Stavím před sebe misku vzácné černé tekutiny. Jediný obchodník, který ji z dálného západu dováží, tvrdí, že je to dračí krev. Není to pravda - dračí krev jsem už viděl na vlastní oči - ale díky tomu si za tu věc může počítat směšně přemrštěnou cenu. Ale ať už ta tekutina pochází z čehokoli, dokáže odpovědět na otázky cvičené mysli čaroděje. Dokonce i na mé, i když jsem to od dob učedníka moc daleko nedotáhl.

Zatahuji závěsy na oknech a osvětluji pokoj velkou červenou svící. Lesklá černá tekutina matně odráží světlo. Soustřeďuji se na plamen a myslím na Drantaaxovu manželku a na to, kde by mohla být.

Nějakou chvíli se neděje vůbec nic. Skoro dostatečně dlouho na to, abych si myslel, že se nic ani nestane. Zůstávám v transu. Čas ubíhá. Místnost chladne a já už neslyším zvenčí žádné zvuky. Nakonec se přede mnou začíná objevovat obraz: dům, velký dům, bílá vila na zalesněném kopci.

Snažím se vidět jasněji, když mé soustředění narušuje drobný, ale nepříjemný pocit nejistoty. Nevím, co to je. Nevšímám si toho. Nechce to přestat. Snažím se soustředit celou myslí na obraz, ale uniká mi. V hloubi transu si uvědomuji, že v místnosti nejsem sám. Bodnutí strachu mi projíždí srdcem, děsivá hrůza toho, že jsem naprosto bezmocný před nepřítelem. Vynořuji se z transu s vyděšeným řevem, zmateně vyskakuji z kleku a divoce se otáčím, abych zjistil, kdo tu je. Svět se mi před očima divoce roztočí a pak se mi zrak zaostří na dvou postavách, které stojí jen několik stop ode mě. Jeden z nich mi prohrabává papíry na stole a druhý hlídá. Oba na sobě mají červená roucha. Oba mají vyholené hlavy. Mniši-lupiči? „Kdo jste, zatraceně?“ řvu.

Otáčejí se a kráčí nevzrušeně ke dveřím. Skáču za nimi, popadám toho nejbližšího za rameno a otáčím ho.

„Co to má znamenat?“

Vytrhává se mi. Jsem stále ještě v šoku z přerušení transu a proto ještě méně trpělivý než obyčejně. Rozmachuji se k ráně, která by mnicha měla prohodit zdí. Blokuje ji. Zkouším to znovu. Znovu ji automaticky blokuje a nezdá se, že by mu to dalo moc práce. Když vyrážím pěstí proti jeho obličeji potřetí, lehce se dotýká mé paže a já jsem najednou k němu otočený zády, Bůh sám ví, jak. Pak mě posílá silnou ranou mezi lopatky přes celou místnost. Vrážím do zdi a hroutím se na podlahu.

Dovnitř vráží Makri a nachází mě ležet u zdi, zmateného a dezorientovaného. Vrhá se k vnějším dveřím, ale nikdo není v dohledu. Útočníci zmizeli stejně rychle a záhadně jako se objevili.

„Kdo to byl?“ ptá se Makri, když mi pomáhá vstát.

„Jen dva mniši-válečníci, kteří si vyrazili za zábavou,“ vydechuji a ztěžka se hroutím na pohovku, vyčerpaný prací s kuriyou. To, že jsem se ještě potom musel rvát se dvěma mnichy-válečníky, by sklátilo i slona.

„Kdo jsou mniši-válečníci?“

„Mniši, kteří jsou zároveň válečníci. Polovinu času tráví na modlitbách a meditacích a druhou polovinu tím, že se učí bojovat. Teď mě ale omluv, Makri, musím si trochu vydechnout.“

Hlava se mi točí. Ta rána mi vyrazila dech. Ležím chvíli na pohovce, než se to trošku zlepší. Makri mi přináší pivo a já se pomalu začínám vracet do reálného světa.

„Zatraceně. Právě jsem začínal něco vidět, když sem vrazili.“

Snažím se rozpomenout na to, jak ten dům v misce kuriye vypadal. Vila na zalesněném kopci. To by mohlo být na kterémkoli z míst na okraji bohatého předměstí Thamlinu, kde se terén zvedá k paláci. Ale mohlo by to být i někde jinde dokonce i v jiném městě.

„Ne. Calia by se tak daleko nedokázala dostat. Pokud by nastoupila na nějakou loď, Stráž by se o tom doslechla. A nemyslím, že by odjela na koni. Rallee mi řekl, že pečlivě zkontrolovali každého, kdo si toho dne pronajal koně. A vydali se za karavanami, které odjížděly z města.“

Makri přemýšlí o tom, proč se o to stráž tak bere. „Nedávají si s objasněním tohohle případu nějak moc práce? Nato, že je to obyčejná tuctová vražda?"

„Možná. Ale senátor Lodius drží proslovy o tom, jak se město zase řítí do zkázy, takže Stráž dělá všechno pro to, aby dokázala, že není jen neschopná banda budižkničemů - z toho je obviňuje. Chudák Jevox se těšil na týdenní dovolenou a místo ní je teď až po uši zahrabaný ve výpovědích svědků a proto se lituje jako niojská děvka. Stráž potřebuje odvést na Drantaaxově případu dobrou práci a počítám, že si nechce nechat pokazit tak hezký začátek uzavření případu, kdy pachatele zatkla tak rychle.“

Měl bych vyrazit do Thamlinu a pokusit se najít tu vilu. Peklo ty mnichy zatrať za to, jak mě vyrušili.

Na dveře klepe Gurd a strká hlavu dovnitř.

„Makri,“ říká, „ty bys měla pracovat. A Thraxasi, máš dole nějakou návštěvu.“

„Koho?“ „Myslím, že se jmenuje Pampeliška.“

„Řekni jí, že jsem odešel,“ odpovídám a spěšně vstávám. „Důležité vyšetřování. Přestaň se na mě takhle dívat, Makri. Žádný uzdravovací kámen, který delfínům spadl z nebe, hledat nebudu, a tím to hasne. Jestli o něj máš takovou starost, vezmi s sebou Pampelišku na jedno z těch vašich sezení Asociace žen. Ty to vyřeší.“

Beru si meč, trochu peněz, abych si mohl koupit pecen chleba u pekařky Minarixy, a odcházím.

Jakmile udělám dva kroky po ulici, cítím, že mě zase někdo sleduje. Mračím se. Už toho mám dost. Skáču do landu a nařizuji kočímu, aby mě rychle odvezl do Thamlinu. Dělá, co může, ale při všech těch stavebních pracích, dírách v dláždění a ostatním provozu jedeme pomalu a já své pronásledovatele nedokážu setřást. Začínám litovat toho, že jsem si s nimi neporadil dřív.

Thamlin je úplně jiný svět než špinavých a nuzných Dvanáct Moří. Ulice jsou tu čisťounké a dlážděné světle zelenými a žlutými dlaždicemi. Luxusní vily stojí uprostřed dokonale upravených zahrad a za bílými zdmi, které hlídají příslušníci cechu ochránců. Po ulicích procházejí hlídky Městské stráže a udržují je v bezpečí před chátrou. Nikdo tu neruší klid. I stalové, malí černí ptáci, kteří jsou všude po městě, tu vypadají lépe živení. Každý, kdo by se sem zatoulal, aby si trochu přivydělal žebrotou, by byl velice rychle vyhnán, aby nerušil klid naší aristokracie.

Kdysi jsem tu žil. Dnes jsem tu vítaný zhruba stejně jako skřet na elfí svatbě.

Protože nemám žádnou představu, odkud bych měl s pátráním začít, zastavuji landus na začátku ulice Krásné pravdy, kde žijí čarodějové, a kráčím do mírného svahu k zalesněné oblasti, která obklopuje pozemky královského paláce. Všude kolem jsou domy, podobné tomu, který jsem viděl v misce kuriye. Snažím se rozpomenout na nějakou výraznou podrobnost, ale nenapadá mě vůbec nic. Byla to jen jedna z obrovských vil, kde mohou obyvatelé ležet ve stínu, popíjet víno z vlastních vinic a pojídat ryby z vlastních rybníčků. Mračím se. Tohle bude pěkně zapeklitý případ.

Všímám si strážníka, který stojí před jednou z menších vil kousek od ulice. Nikdo další není v dohledu - žádní sluhové, kteří by zastřihávali trávník nebo se starali o květinové záhony. Dochází mi, že to pravděpodobně bude dům Thalia Zelenookého, nedávno zavražděného čaroděje.

Se mnou to nemá vůbec nic společného. Měl bych se držet stranou. Takže jdu dál, abych se podíval. Strážník si ničeho příliš nevšímá. Takže mě nevidí, jak se přes nízkou zídku vkrádám do zahrady. Nevím, proč to vlastně dělám. Nejspíš je to běžná zvědavost v případě zavražděného čaroděje, nebo tak něco.

Zahrada je skvěle udržovaná, ale prázdná. Předpokládám, že všichni sluhové mrtvého čaroděje jsou ještě pořád ve vazbě, kde z nich dostávají informace ohledně znalostí jedů. Procházím rychle malým hájkem a brzy se ocitám u malého ozdobného jezírka u zadního traktu domu. Na rozdíl od jiných bohatých místních obyvatel v něm Thalius nechoval ryby. Dobře zásobené jezírko s rybami je v Turai významným symbolem postavení; urozená dáma by nemohla pozvat na hostinu příslušníka královské rodiny, aniž by mu mohla předložit první chod z vlastních zásob. Údržba takové věci ale přijde na pěkné peníze.

Už jsem blízko k zadnímu vchodu, který je natřen žlutě a po stranách stojí malé sošky svatého Quatinia. V Turai se věří tomu, že žlutě natřené zadní dveře přinášejí domu štěstí. Přední dveře by pak měly být bílé. A skoro každý tohle pravidlo dodržuje. I když nejste pověrčiví, proč pokoušet osud?

Přibližuji se ke dveřím, když zaslechnu zevnitř zvuk a spěšně se schovávám za velkým keřem. Další zvuk zezadu mě posunuje ještě hlouběji do podrostu. Se zájmem, který hraničí s úžasem, sleduji, co se děje. Nejdřív se zadní dveře domu otevírají a ven vycházejí tři mniši s vyholenými hlavami a v červeném rouchu, všichni takřka neslyšně. Opatrně procházejí ven a přesvědčují se, že je nikdo nevidí, než pokračují ke vzdálenému konci zahrady. Ale přece jen je někdo vidí, protože z podrostu za mnou vyrážejí čtyři další mniši se stejně vyholenými hlavami, ale odění ve žlutých rouchách. Rychle se vrhají na první skupinu a bez varování útočí.

Ticho je porušeno, jakmile začíná boj - a že je to nějaký boj. Lidé často o bojových uměních mnichů mluví, ale ještě nikdy jsem něco takového na vlastní oči neviděl. S úžasem sleduji kopy ve výši hlavy a děsivé rány, které posílají protivníky v saltech na velkou dálku po trávníku, kde zasažený zase vyskakuje na nohy a vrhá se zpátky do vřavy. Většinu úderů doprovázejí nezvykle pronikavé výkřiky, takže bezpochyby všichni v okolí musí vědět, že se tu děje nějaká nepravost.

Netrvá dlouho a strážník, který předtím lelkoval u předních dveří, přibíhá. Když vidí sedm mnichů-válečníků, moudře se rozhoduje do boje nezasahovat, ale používá píšťalku, aby přivolal posily.

Jakmile mniši zaslechnou pronikavý hvizd, ustávají v boji. Vteřinu si vyměňují pohledy spalující nenávisti, z nichž kape krev, pak nezranění pomáhají zraněným a vyrážejí různými směry. Znovu s úžasem pozoruji nezvykle hbité přeskakování zdí a jiných překážek, které se nacházejí mezi nimi a svobodou.

Každou vteřinou dorazí další strážníci, takže mám nejvyšší čas k odchodu. Měl bych se odsud dostat co nejdál. Takže místo toho přecházím k zadním dveřím a vstupuji dovnitř. Občas takové hlouposti dělám. Moje neuvěřitelná zvědavost -nebo slídivost - mě už ode dne, kdy jsem se narodil, dostala do spousty potíží.

Přinejmenším si tady uvnitř trochu oddechnu od spalujícího slunce venku. Ze džbánu v kuchyni si nalévám do týla trochu studené vody a mířím dál do domu. V prvním pokoji, do kterého vstupuji - je to široká, bílá a tichá místnost s pastelovými gobelíny na zdech - potkávám mladou ženu s nožem v ruce, která na mě s nevídanou odvahou útočí a snaží se o divoký sek směrem k mému břichu, ale zakopává o prázdnou láhev klee a opile se sesouvá na podlahu.

Další nečekaný zvrat v případu. Mračím se. Vím určitě, že Thalius nebyl ženatý, ale přesto má na sobě tahle žena tógu, vhodnou jedině pro paní domu. Nejspíš to bude dcera.

Dívá se na mě z podlahy a vyptává se, co tu dělám. „Vyšetřuji Thaliovu smrt,“ lžu.

„Ty nejsi strážník,“ obviňuje mě. Nejistě se zvedá na nohy. „Ale to je bodni jako řízni. Strážníci stejně nedokáží zjistit, kdo zabil mého otce. Stráž je na nic stejně jako eunuch v bordelu.“

Překvapuje mě, když slyším, jaká slova používá přitom, jak vzdělaným způsobem mluví. Sahá po další lahvi klee, která stojí na polici za ní. Už má v hlavě mnohem víc, než by měla, ale počítám, že mi do toho nic není, takže jí to nevymlouvám. Myslím, že slyším zvenčí zvuky, takže předpokládám, že přibíhají další strážníci.

„Stráž tu bude každou chvíli. Jsem vyšetřovatel. Pomohu ti, pokud si mě k tomu najmeš.“

Zní to skoro upřímně. Možná to i upřímně myslím. Je mi jí tak nějak líto, chuděrka se tady opíjí, zatímco hlína na otcově hrobě ještě ani nevyschla.

„Co ti mám říct?“

„Kdo zabil tvého otce?“ „Předpokládám, že jeho dodavatel dwa.“

To mě naprosto vyvádí z míry. Ne skutečnost, že Thalius Zelenooký bral dwa - to je běžné mezi všemi vrstvami a zdá se, že čarodějové k tomu mají zvláštní sklon. Ale v hlášeních o vraždě nebyla jediná zmínka o tom, že zločin má jakoukoli spojitost s dwa.

„Myslel jsem, že ho otrávilo služebnictvo.“

Opile a přihlouple se uchichtne. „Tak to říkají. Nechtěli, aby palácem otřásl další skandál spojený s drogami. Už takhle jich bylo příliš. Mého otce nikdo neotrávil. Zabila ho střela z kuše. Nedokázal zaplatit svému dodavateli dwa.“

Na schodech venku se ozývají kroky a do domu vstupuje Stráž.

„Najmi si mě, abych našel vraha,“ říkám rychle a naléhavě, ale už je pozdě. V tomtéž okamžiku, kdy v bezvědomí padá na podlahu, vcházejí do místnosti strážníci, vedení samotným prefektem Galwiniem, thamlinským náčelníkem.

Prefekt Galwinius mě dobře zná. Nenávidí mě stejně jako prefekt Tholius. Možná ještě víc. Bezvědomému tělu na podlaze věnuje jeden pohled a okamžitě nařizuje svým mužům, aby mě zatkli. Nakládají mě do povozu a odvážejí do vězení.

Sice není příliš neobvyklé, že jsem v určité chvíli vyšetřování tu a tam zatčen, ale když si uvědomuji, že tentokrát mě sebrali kvůli něčemu, co jsem ani nevyšetřoval, napadá mě, jestli už třeba nenastala vhodná chvíle k tomu, abych si poprvé v životě tu zatracenou zvědavost odpustil.

KAPITOLA

PÁTÁ

Ta nejhorší věc na tom, že sedíte ve vězení, je horko. A smrad. A pivo tu nedostanete. Společnost se tu také neschází zrovna nejlepší. Když jste ve vězení, stojí spousta věcí za starou bačkoru.

Sedím v malé cele ještě s jedním spoluvězněm, který zatím neřekl jediné slovo, jen leží na svém kavalci a tváří se ztrápeně jako niojská děvka. Ve skutečnosti se mi ulevuje, když se ozývá zvonění k modlitbám. Alespoň mám co dělat.

Mé žádosti o právního zástupce, na kterého mám právo, se u strážníků nesetkávají s pochopením. Popravdě vlastního právníka nemám (i když v oboru, ve kterém pracuji, by se mi hodil), ale jako občanovi mi má stát Turai poskytnout veřejného obhájce. Nic takového se neděje. Je už skoro večer, než mi úřady začínají věnovat vůbec nějakou pozornost. Dva strážníci rozrážejí dveře a odvádějí mě chodbou do místnosti, kde sedí za stolem s kamenným výrazem ve tváři Prasius, prefektův zástupce.

Prasia vidím poměrně rád. Sice mě nemá o nic raději než prefekt, ale není zdaleka tak přihlouplý. Je mladší než jeho nadřízený Galwinius a vzdělaný tak, jak by se dalo očekávat. V Turai se nedomůžete povýšení nebo jakékoli úřední funkce, pokud se neumíte dobře narodit a vaše jméno nekončí aristokratickým ,-ius`. Jména jako Thraxas vypovídají o nízkém původu. Neexistuje žádný legální důvod, proč by muž z nižší třídy nemohl být zvolen do veřejného úřadu, ale aristokraté mají senát pěkně v hrsti díky penězům a vzájemné pomoci a hned tak mezi sebe někoho cizího nepustí.

„Takže Thraxasi. Nechceš mi něco říct o tom, co jsi dělal v Thaliově domě?“

„Nechceš mi ty něco říct o tom, kde je můj veřejný obhájce?“

Prasius se ohlíží na strážníky. „Chce vědět, kde je jeho veřejný obhájce. Viděli jste někdo z vás jeho veřejného obhájce?“

Strážníci zavrtí hlavami, takže se jim ozdobné třásně na náramenících zatřesou sem a tam.

„Tak se zdá, že ho nikdo neviděl.“ „Mám právo na právního zástupce.“

„Máš právo na to, abys zavřel klapačku, neblábolil o právnících a začal mi odpovídat na otázky. Takže: co jsi dělal v Thaliově domě? A proč jsi zaútočil na jeho dceru Soolanius?“

Nakláním se k němu a pevně mu hledím do očí.

„Prasie. Opravdu je zapotřebí k tomu, aby se člověk v tomhle městě domohl úřadu, aby byl blbý jako skřet? Copak si opravdu myslíš, že mě můžeš jen tak zastrašovat? Jdi se vycpat. Přiveď mi mého právního zástupce a já budu možná mluvit. A možná taky ne. Záleží na tom, jak se mi zrovna bude chtít. Mezitím mě raději nech odvést zpátky do cely. Jestli mě tu chceš protiprávně držet, posluž si. Už se těším na ten balík, který mi budeš muset vysolit, až tě protáhnu přes soudy.“

Takhle člověk nemůže se zástupcem prefekta mluvit, pokud se chce z vězení dostat, ale ať se propadnu, jestli kdy těmhle lidem ustoupím. Odvádějí mě zpátky do cely. Můj spoluvězeň ještě pořád leží na kavalci a nevypadá ani o trochu šťastněji.

Později platím strážníkovi za to, že mi dává dnešní výtisk Proslulé a pravdivé kroniky všech událostí světa. Není tam nic moc zajímavého, pokud zrovna neprahnete po podrobnostech ohledně posledního skandálu senátorovy manželky a armádního kapitána, což rozhodně není můj případ. Vydavatel věnuje poměrně velký prostor útokům na Městskou stráž za to, že není schopná najít ve městě dvoutunovou sochu. Podobizna svatého Quatinia měla být odhalena v průběhu velkých náboženských slavností příští měsíc a obřadů se měli účastnit hodnostáři mnoha sousedních městských států. Noviny vyjadřují naprostý úžas nad tím, že někdo nedokáže najít něco tak velkého a podotýkají, že je v celé záležitosti jako vždycky zapleteno podplácení a korupce. Což zní dobře, jenže já sochu nedokážu najít stejně jako Stráž a přitom mě nikdo neuplácel.

Na poslední stránce je zmínka o Dvanácti Mořích - v drobných zprávách se píše o tom, že lehl popelem jeden z místních hostinců, Kančí hlava, a hostinský Trinex zahynul v plamenech.

Kančí hlava byla pěkně mizerná díra, plná překupníků dwa a exotických tanečnic. Nebude mi chybět ani co by se za nehet vešlo. A Trinexe jsem tak jako tak neměl rád. Hospodu vlastnilo Bratrstvo a Trinex byl jeho členem, což celou záležitost trochu ozvláštňuje. Bratrstvo nemá rádo, když shoří některý z jejich výdělečných podniků. Není to vůbec dobré pro obchod.

Na pobyt v cele jsem vcelku zvyklý - už jsem tu byl mnohokrát - takže mi to nijak obzvlášť nevadí, ale leze mi na nervy vědomí, že jsem se zatím v Grosexově případu moc daleko nedostal a času rychle ubývá. Po provedení standardních magických testů čaroděj Stráže odhalil na noži Grosexovu auru. Jen jeho auru, žádnou jinou. A to je dost na to, aby byli strážníci a pravděpodobně i členové poroty do posledního přesvědčeni o tom, že sochaře zabil jeho učedník. Městský soud může projednat hrdelní zločin v průběhu pěti dnů, pokud se mu zachce. Pokud nezjistím, kdo opravdu zabil Drantaaxe, může se Grosex houpat na šibenici během necelého týdne. A až mě pustí, nebudu vědět, kam dřív skočit. Nedokážu poznat tu vilu, kterou jsem viděl v misce kuriyi. A i kdybych mohl, ještě není řečeno, že tam bude Drantaaxova manželka. Zdá se, že tenhle případ prohraju.

Uvažuji o tom, co se stalo v domě čaroděje Thalia. I když do toho případu nejsem nijak zapleten, je to zvláštní zvrat událostí. Proč bylo řečeno, že ho otrávilo služebnictvo, když jeho dcera tvrdí, že ho odpravil jeho dodavatel dwa? A byl opravdu zabit střelou z kuše? To je v Turai hodně neobvyklá zbraň. V obvodu městských hradeb je přísně zakázáno takovou věc nosit. I když je pravda, že jsem nedávno narazil na velice nebezpečnou vražedkyni jménem Sarin Nemilosrdná, která se kuší oháněla dobře a navíc byla spojena s obchodem s dwa. Je možné, že by se vrátila zpátky do Turai? V tom případě bych se s ní docela rád setkal. Je na seznamu hledaných zločinců a trocha peněz z odměny by se mi vždycky mohla hodit.

Ze všeho nejzajímavější je z úhlu mých nedávných zkušeností ta záležitost s mnichy. Co tam dělali? Že by byli nějak spojení s obchodem s dwa? To by mě ani moc nepřekvapilo. Od té doby, co si začalo vybírat takovou daň na životech obyvatel, narazil nějakým způsobem na dwa prakticky každý v Turai. Ale také by mohlo jít o něco jiného. Možná měl Thalius nějaký náboženský artefakt, který chtěli? Ale Thalius byl jen taková malá ryba, která pravděpodobně nemohla vlastnit nic důležitého. Možná si jen přišli nechat sestavit horoskop.

Přemýšlím o tom, kdo tyhle dvě skupiny jsou a proč spolu bojovaly. Je to zvláštní shoda okolností, že jednoho dne nacházím dva mnichy, jak se mi prohrabávají věcmi a další, co vidím, jsou mniši, jak si to rozdávají na trávníku u vily v Thamlinu. Zajímalo by mě, do čeho jsem se to zase zapletl, ale nedokážu přijít na nic, co by se k uvedeným věcem hodilo. Moc toho vlastně o mniších-válečnících nevím. Ale na druhou stranu - kdo ví vůbec něco?

Trávím v cele noc. Následující den je v ní vedro jako ve skřetím pekle. Jídlo se podle mých měřítek nehodí pro lidi a zoufale se mi stýská po pivu. Právě si chci vylít zlost tím, že budu chvíli kopat do dveří, když se náhle otevírají a dovnitř vchází Thaliova dcera. Sice kráčí poněkud jistěji, je ale jasné, že zase pila. Nejsem ale člověk, který by ji pro to odsuzoval. Kdy jindy byste si mohli trochu přihnout, když ne poté, co vám zavraždili tátu?

„Thraxasi. Řekli mi, že jsi opravdu vyšetřovatel. Myslela jsem si nejdřív, že jsi další lupič.“

Když se probudila po delším flámu, zjistila, že jí dům prohledávají mniši v červených rouchách. To ji přirozeně trošku rozrušilo. Omlouvá se mi za to, že se po mně ohnala nožem a já nad tím velkoryse mávám rukou.

„Když člověk zjistí, že se mu hrabou ve věcech mniši, stačí to k tomu, aby se přestal ovládat. Věř mi, znám to.“

S důvodem, proč je tu, nedělá okolky. Stráže se při vyšetřování vraždy jejího otce zatím nikam nedostaly a ona si mě chce najmout.

Ohlížím se na svého spoluvězně. Zdá se, že spí, ale nechci se před ním se Soolanius o ničem důležitém bavit. Zástupce prefekta Prasius není hloupý a docela by se na něho hodilo, že by mi strčil do cely jednoho z vlastních mužů, aby poslouchal, co mám v plánu.

„Tu zakázku beru, ale nemůžeme se o ní bavit tady. Nejdřív mě budeš muset dostat z téhle cely.“

Vytahuje z příručního váčku malou láhev a přihýbá si z ní. Je to docela pěkná mladá žena s dlouhými kadeřemi tmavých vlasů a krásnýma zelenýma očima. Byla by dostatečně hezká na to, abych jí skládal poklony, kdybych nebyl příliš starý, kdybych neměl nadváhu a kdyby mě ještě bavilo skládat krásným mladým ženám poklony.

„Dokážu tě odsud dostat?“

„Jistě. Prostě řekneš zástupci prefekta, že jsem byl ve tvém domě na tvé pozvání. Nic dalšího, kvůli čemu by mě tu mohli držet, nemají.“

Což probíhá docela hladce. Zástupce prefekta Prasius mě nechá ještě chvíli čekat, zatímco to probírá s Galwiniem. Sice se jim to vůbec nelíbí, ale pokud Soolanius tvrdí, že mě pozvala, pak s tím nic nenadělají. Žádný jiný zločin jsem nepáchal. Nakonec mě čaroděj Stráže doprovází k přední bráně a mumlá zaříkání, nutné k otevření těžkých vrat. Vycházím na spalující slunce.

„Potřebuju pivo.“

Soolanius také. Zastavujeme se v hostinci na okraji Thamlinu; je to zařízení pro lepší lidi, daleko dražší než do jakého jsem kdy strčil nos. Hostinský se na mě dívá trochu podezíravě, ale zdá se, že ho uklidňuje přítomnost očividně vysoce postavené Soolanius - což vydrží až do chvíle, než do sebe začne obracet panáky klee způsobem, který se k tak mladé dámě nehodí. Nakonec ji musím nacpat do fandu a míříme na jih.

Poté, co zatáčíme do ulice Proměn, projíždíme kolem trosek Kančí hlavy, ze kterých se pořád ještě kouří. Z hostince nezůstalo stát ani prkno. Ať už jej zapálil kdokoli, odvedl zatraceně dobrou práci - ne že by bylo příliš obtížné založit požár ve vratkých, sluncem rozpálených dřevěných budovách Dvanácti Moří. Oheň je pro město neustálou hrozbou. Jen nejspíš díky prázdnému prostoru za hostincem, který byl vyčištěn pro stavební práce, nedošlo k nějakému většímu požáru. Casax, místní šéf Bratrstva, a Ixkar, jeden z vedoucích cechu hostinských, stojí vedle spáleniště, a zamračeně si je prohlížejí. Nezdá se, že právě probírají plány na letní vyjížďku za město. Nechtěl bych být paličem ve chvíli, kdy ho dostanou do ruky.

Když zastavujeme u Mstivé sekery, Soolanius napůl spí. Jen s největšími obtížemi se dokáže vyšplhat po vnějších schodech. Jakmile vcházíme dovnitř, padá mi na pohovku a usíná jako špalek. S jistou dávkou zklamání se na ni dívám. Mohla zůstat vzhůru přinejmenším tak dlouho, aby mi zaplatila standardní zálohu.

V ložnici mám velký džbán s vodou. Jdu dovnitř, abych si trochu opláchl obličej. Džbán je prázdný a v mé posteli spí mladá prostitutka. Vím, jak si vydělává na živobytí, protože má ve vlasech vpletené červené stuhy. Nikdy v životě jsem ji neviděl.

Jdu se poohlédnout po Makri. Makri se přichází poohlédnout po mě a potkáváme se u dveří. Dívá se na Soolanius, nataženou na mé pohovce.

„Konečně sis našel přítelkyni, která pije stejně dobře jako ty,“ poznamenává.

„Strašná legrace. Kdo se mi to váli v posteli?“

„V posteli? Aha, vlastně. Předpokládám, že to bude Quen. Je to prostitutka.“

„Vím, že je to prostitutka. Viděl jsem stuhy. Tohle má být nějaký vtip?“

Makri trošku rozpačitě přešlápne. „Nečekala jsem, že se vrátíš tak brzy. Myslela jsem, že budeš ve vězení trochu déle...“

Vybuchuji. „Tak ti zatraceně děkuju za pomoc, Makri. Jiní lidé by se mi možná pokusili najít právníka, aby mě z díry dostal. Ale ty ne. Ty mi do pokoje strčíš prostitutku a doufáš, že se nevrátím tak brzy. Okamžitě ji vyhoď!“

„Nemůžu,“ kňučí Makri a nervózně se ohlíží. „Všichni po ní jdou.“

„Kdo všichni?“

„Stráž. A Bratrstvo. A cech hostinských.“

V mysli mi klíčí děsivé podezření. „Chceš říct, že to ona...“ Makri přikyvuje. „Založila požár v Kančí hlavě. Ale hostinského nechtěla zabít. Jen mu chtěla dát na pamětnou.“

„No, tak na tuhle lekci hned tak nezapomene. Dobře, takže teď už vím, kdo to je. Ještě pořád netuším, co dělá tady.“ „Prostě sem přišla. V panice. Hledala mě. Potkaly jsme se už dřív, na schůzi Asociace.“

V hrůze se na Makri dívám. „Tys ji znala předtím? A ona za tebou přišla dolů do nálevny? Prostě po vypálení Kančí hlavy přešla těch pár bloků sem za tebou? A tys ji odvedla sem nahoru? Proč jsi rovnou v nálevně nevyvěsila tabuli, na které by bylo napsáno: Pozor! Hledaná žhářka se skrývá v Thraxasově ložnici? Okamžitě ji odsud vyhoď!“

„Ale tady je v bezpečí.“

„Ať už je tady kdekoli, v bezpečí rozhodně není. Bratrstvo má oči všude. Bůh sám ví, kolik lidí ji sem vidělo jít. A i kdyby ji nezahlédl nikdo, Bratrstvo použije k její lokalizaci čaroděje. Deset ku jedné, že Casax na téhle věci nechal jednoho pracovat dneska ráno.“

Makri si neuvědomila, že Kančí hlava patřila Bratrstvu. Je jí jasné, že situace je teď daleko vážnější. Ne že by šlo o nějakou maličkost, kdyby Quen hledala jen Stráž a cech hostinských. Jako většina cechů i hostinští mají poměrně dobré známosti.

„Co můžeme udělat, abychom jí pomohli?“

„Ty si můžeš dělat, co se ti zachce, Makri. Já nedělám nic. Prostě ji odsuď vyhoď. A rychle.“

„Ale hostinský ji urazil!“

„To je mi opravdu líto. Počítám, že exotické tanečnice mají dneska těžký život. Takže vyhodíš ji odsud ty, nebo to mám udělat já?“

Na dveře buší Gurd a strká hlavu dovnitř. „Thraxasi. Dole jsou strážníci a ptají se po tobě. Mám je chvilku zdržet?“ Přikyvuji. Odchází.

Ozývá se divoké bušení na mé vnější dveře.

„Thraxasi,“ ozývá se hlas, který bych nejraději nepoznal. „Tady je Casax. Potřebuji si s tebou promluvit.“

No to je skvělé. Dole čekají strážníci a místní šéf Bratrstva přichází z druhé strany. Nenávistně se na Makri mračím. Krčí rameny a vytahuje z boty nůž.

„Nemáš tady někde sekeru?“ ptá se.

Jedna věc se Makri musí nechat: je kdykoli připravena vybojovat svou poslední bitvu. To já bych potřeboval trochu víc času na přípravy.

„Zdrž ho,“ říkám a prohrabuji se vakem, abych našel to kouzlo zmatení, které jsem dostal od Astratha Trojměsíce. Používat nové kouzlo poprvé není žádná legrace. Chce to čas, soustředění a přemýšlení. Nicméně když Gurd zdržuje stráže dole a Makri se snaží před Casaxem předstírat, že nemluví dostatečně dobře naším jazykem, nemám na nic takového čas. Prostě vytahuji svitek, přebíhám do ložnice a čtu jej nad spící Quen. Nic se neděje, dokonce ani okolní vzduch nechladne, jak se většinou při použití magie stává, takže jestli to zabralo nebo ne, můžu jen hádat. Ve chvíli, kdy se vracím do pracovny, už vchází dovnitř prefekt Tholius s šesti strážníky a na schodech v čele svých hrdlořezů mluví s Makri velice vzteklý Casax.

Casax, vůdce Bratrstva ve Dvanácti Mořích, je na svém místě nový. Byl Yubaxasovým zástupcem a převzal vedení, když Yubaxase před několika měsíci nechalo zabít Společenství přátel, konkurenční zločinecká organizace, která řídí severní část města. Casax si snaží získat autoritu a rozhodně se mu nelíbí, když musí čekat.

„Kdo je ta míchanice, která neumí mluvit normálním jazykem?“ ptá se a Makri se mračí. To, že o ní někdo mluví jako o míchanici, se jí vůbec nezamlouvá.

„To je jeho skřetí kamarádka,“ říká Karlox. Karlox pracuje pro Bratrstvo jako vymahač, a také na to vypadá: obrovský chlap, pitomý, agresivní a vesměs nepřátelský. Casax, který také není žádný andílek, se podezíravě rozhlíží po pokoji.

Mezitím prefekt Tholius netuší, jak by měl pokračovat. Jako prefekt Dvanácti Moří je tu teoreticky nejmocnější, ale sám ví, že s Casaxem nemůže dost dobře zamést. Prefekt, který nechce urazit místního šéfa Bratrstva ani vypadat, jako že mu ustupuje, se raději tváří překvapeně.

Casax není překvapený vůbec. Je to nebezpečný týpek a lze to poznat na první pohled: vysoký, svalnatý a nikdy se neusmívá. Je mu zhruba čtyřicet, dlouhé černé vlasy má vzadu svázány do ohonu, je oblečený v obyčejné hnědé košili a v každém uchu se mu houpá velký zlatý kruh. Na rozdíl od jiných šéfů gangů nezachází v okázalosti dál a kromě náušnic žádné jiné klenoty nemá. Meč mu visí u pasu v prosté černé pochvě. Propracoval se v Bratrstvu ode dna, což se hned tak někomu nepodaří, pokud není patřičně chytrý a nemilosrdný. „Hledáme ženskou, která se jmenuje Quen.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel. Ty někoho, kdo by se jmenoval Quen, znáš, Makri?“

Makri vrtí hlavou. Nůž drží v ruce a je navztekanější než šílený čaroděj, protože o ní Karlox řekl, že je skřetka. Teď už moc nepotřebuje k tomu, aby na něho zaútočila a důsledky řešila potom. Pokud Quen najdou a budou se ji snažit odvést, neudrží ji nic.

Casax kývá hlavou a jeho hrdlořezové začínají prohledávat pokoj. Šéf Bratrstva prefekta Tholia zdraví, aniž by mu prokazoval nějakou zvláštní úctu a ptá se, co ho sem přivádí.

„Také hledáme ženu, která se jmenuje Quen. Je obviněná z vraždy a žhářství.“

Casax bručí. „Až si s ní promluvíme, nebude toho moc, co by se dalo přivést k soudu.“

„Kdo je tohle?“ ptá se Tholius a kývá bradou k Soolanius, která leží mírumilovně rozvalená na pohovce.

„Klientka.“ „To ti tu vždycky klientky spí?“ „Jen když se unaví.“

Muži Bratrstva vcházejí do mé ložnice, následováni dvěma strážníky. Srdce mi buší jako o závod. V duchu proklínám Makri všemi šťavnatými přízvisky, které znám. Pokud už sem musela přivést vražedkyni a žhářku, opravdu to nemohla být nějaká, která urazila méně důležité lidi? Jestli se na mě sesype Bratrstvo i Stráž, jsem v tomhle městě odepsaný. Nemohlo by to být horší, ani kdybych vyzval na souboj krále. Po těle mi stékají řeky potu.

Silou vůle se uklidňuji. O nic víc než Makri se před těmihle lidmi nehodlám ponižovat. Bratrstvo je možná silnější, než já, ale nikdy se k těmhle zabijákům nebudu chovat uctivě. Beru si z poličky láhev klee a bohatýrsky si přihýbám; pak podávám láhev Makri, jako by nic nebylo v nepořádku.

Casax se na mě mračí. „Moc piješ, břicháči.“ „Neříkej.“

Muži vycházejí z ložnice. Jeden z hrdlořezů Bratrstva se nadechuje k tomu, aby promluvil, ale zdá se, jako by zapomněl, jak na to. Druhý mluví místo něho.

„Pane, není nic vedle.“

„Co tím zatraceně myslíš: „Pane, není nic vedle?“ zamračí se Casax.

Muž potřásá hlavou. „Chtěl jsem říct, že vedle nic není, pane.“

Jeden ze strážníků úlevně přikyvuje.

„Prohledejte zbytek hospody,“ nařizuje jim Casax. Prefekt Tholius říká svým mužům, aby udělali totéž.

Tak co, jaký jsem čaroděj? Kouzlo zmatení fungovalo. Žádný nepovolaný, kdo do vedlejší místnosti vejde, Quen nedokáže odhalit.

Casax ke mně přechází. Tyčí se vysoko nade mnou. Pleť má celou poďobanou. „Jestli tu děvku schováváš, Thraxasi, tak jsi až po krk v potížích. Spálila jednu z našich hospod. Zabila jednoho z mých chlapů. Bratrstvo nemůže dovolit, aby se tu děly takové věci.“

„Ale přitom dovoluješ svým mužům, aby vážně uráželi mladé ženy,“ říká Makri, přechází místnost a staví se před Casaxe. Ten krčí rameny.

„To už je v popisu práce.“

„Opravdu? Já taky pracuji v baru. Jen mi sem zkus poslat pár svých chlapů, aby mě uráželi.“ Makri přivírá oči. Pořád ještě drží v ruce nůž. Casaxe překvapuje, když mu vyhrožuje žena, ale nijak se tím nevzrušuje.

„O tobě už jsem slyšel. Ty musíš být Makri. Tak trochu člověk, tak trochu elf, tak trochu skřet. Máš pod těmi vlasy zahrocené uši?“

„Proč se nepodíváš sám?“ ptá se Makri, která by ho vykuchala jako rybu, kdyby se o něco takového pokusil.

Casax se šklebí. „Slyšel jsem, že jsi dobrá bojovnice. Skvělá s mečem. Ale myslíš na věci, které ti škodí. Víš, tady zbytečně ztrácíš mládí. Pojď pracovat pro mě. Vydělala by sis daleko víc. Možná dost k tomu, aby ses dostala na univerzitu.“

Karlox se uchechtává představě Makri, která chodí na univerzitu, ale já si nejsem tak docela jist, jestli náhodou Casax svou nabídku nemyslí vážně.

Makri se tváří poněkud překvapeně nad tím, že toho o ní Casax tolik ví. Neodpovídá. Nůž drží pořád v ruce a nepřátelsky si muže měří.

„Čaroděj vystopoval tu děvku do téhle hospody, Thraxasi.“

„Možná se spletl. Vy u Bratrstva magii moc často nepoužíváte, co?“

„Používáme ji tehdy, když je třeba. Takže kde ta děvka je?“ „Nikdy jsem ji neviděl.“

Na Casaxově tváři se objevuje podrážděný výraz. Poté, co prohledávání hostince nepřináší žádný výsledek, nastává napjatý okamžik, kdy se na nás dívá, jako by se rozhodoval, jestli má svým hrdlořezům přikázat, aby se na nás vrhli a skoncovali to s námi rovnou. Nakonec si to rozmýšlí.

Než odejde, informuje nás Casax o tom, že budeme sledováni a pokud zjistí, že Quen přece jen skrýváme, zabije nás. Říká to naprosto samozřejmě.

„Prefekt Tholius se bezpochyby postará o naše bezpečí, a to plnou vahou zákona,“ nadhazuji.

Prefekt odchází, aniž by k tomu něco řekl. Když jsme v mém pokoji zase sami, Makri mi děkuje za pomoc a omlouvá se za to, že nás dostala do takových potíží. Mávám nad tím rukou. Jsem příliš unavený na to, abych se ještě vztekal.

„Stejně je člověku dobře, když Bratrstvo utře nos. Dokáží mě navztekat tím, jak pořád chodí kolem a tváří se, jako by byli v tomhle městě šampióni závodů.“

„Myslel jsem, že jsou.“ „No, stejně mě to žere.“

Soolanius to všechno úspěšně prospala a nezdá se, že by se chystala v dohlednu probrat. Vysvětluji Makri, kdo to je a nahlas uvažuji nad tím, co s Quen uděláme. Rozhodně ji teď nemůžeme nikam přestěhovat, ale zároveň je nebezpečné, že tady zůstává. Mé kouzlo zmatení nedokáže zastavit pátrajícího čaroděje nadlouho, ačkoli je pravda, že Bratrstvo dá hlavně na sílu a zastrašování a nejspíš si nenajali prvotřídního mága.

„Jen pro zajímavost, Makri: proč jsi ji vlastně strkala do mé postele? Nebylo by jí líp ve tvé?“

Než může Makri odpovědět, dveře se otevírají. Dovnitř vchází Pampeliška.

„Už jsi ho přesvědčila?“ ptá se.

„Nemám tolik místa,“ vysvětluje Makri. „Já... ehm, řekla jsem Pampelišce, že tu může pár nocí přespat.“

Sténám. Pampeliška začíná mluvit o delfínech, ale já už jsem na cestě dolů.

„Pivo, Gurde, a rychle.“

„Potíže s Bratrstvem?“ říká Gurd, když vidí, jak rozechvělý jsem.

„S Bratrstvem si dokážu poradit,“ říkám mu. „Ale sesterstvo, to mě brzy dostane.“

KAPITOLA

ŠESTÁ

Potřebuji poslat zprávu Astrathovi Trojměsíci, abych zjistil, jak nejlépe posílit kouzlo zmatení. Než se rozhodneme, co s ní podnikneme, musíme ji nějakou dobu udržovat v jeho působnosti. Nemůžu tam jít sám. Kdybych odsud šel přímo k příznivě nakloněnému čaroději, bylo by úplně jasné, jak se situace má. Totéž platí pro Makri - ta ostatně nehodlá zmeškat odpolední hodinu rétoriky. Gurd a Tanrose nemohou odejít z nálevny a Palax s Kaby hrají na ulici. Což jsou zhruba všichni lidé, kterým mohu věřit.

„Mohla by jít Pampeliška,“ navrhuje Makri.

Zdlouhavě se pustím do nactiutrhání Pampelišky a podotýkám, že ženská, která chodí po Turai naboso a s květinami ve vlasech nám bude při praktických záležitostech užitečná zhruba jako jednonohý gladiátor.

„Sestavuje delfínům horoskopy, u Boha.“ „Bratrstvo ji nebude podezírat.“

Což je pravda. Posíláme se zprávou Pampelišku.

„Víš, Makri, ještě před dvěma dny jsem tu spokojeně seděl a o nic se nestaral. Jak se tohle všechno seběhlo?“ „Rozzuřil ses, protože prefekt Tholius odvlekl Grosexe z tohohle pokoje.“

To je pravda. Byla to ode mě pěkná hloupost. Nemusel jsem přece dělat vůbec nic. Ani mě nikdo nenajal, abych něco dělal. A teď hledám dvoutunovou sochu a snažím se vypátrat manželku zavražděného sochaře. Což mě zatáhlo do případu Thalia Zelenookého a jeho opilé dcery - opět jen mou vlastní vinou.

„Ale Quen s tím nemá vůbec nic společného. Tu jsi mi pověsila na krk ty. Co jí vlastně ten hostinský řekl?“

Makri nehodlá zacházet do zbytečných podrobností, ale zdá se, že pokládá spálení celého hostince a jeho vraždu navrch jako docela přiměřený akt pomsty. Doufá, že pokud ji dokáže ochránit před okamžitým nebezpečím, mocnější ženy z Asociace žen se o ni postarají - možná mezi sebou vyberou dost peněz na to, aby mohla opustit Turai a usadit se někde jinde.

Soolanius se budí právě ve chvíli, když se Makri chystá k odchodu, zahalená v dlouhém plášti, který musí nosit do cechovní školy. Ukázalo se, že její kroužkové bikiny příliš ruší myšlenkové pochody mladých studentů stejně jako starších profesorů, a dokonce i mužská tunika odhalovala příliš velký díl jejích nohou.

„Co se to s těmi lidmi děje?“ stěžuje si Makri. „Když to není tohle, vadí jim tamhleto. Teď musím sedět vzadu ve třídě, zabalená jako mumie jen proto, že se nedokážou soustředit na vyučování.“

Soolanius se potřebuje napít. Nalévám jí vodu. Jestli se chce uchlastat nad smrtí svého otce, je to její věc, ale já potřebuji, aby zůstala střízlivá alespoň tak dlouho, aby mě seznámila s podrobnostmi případu. Pije vodu se stejným nadšením, jaké bych v jejím případě projevoval také.

„Kde jsi to vzala?“ ptá se najednou a ukazuje na Makriin měšec.

„Stáhla jsem to z krku muži, kterého jsem zabila.“

„Je otcův,“ říká Soolanius. „Je na něm vyšité jeho jméno.“

Prohlížím si měšec. A opravdu - jméno Thalius Zelenooký je vyšito na spodním okraji malými magickými znaky jazyka, obvykle vyhrazeného kouzlům. Je to věc, které jsem si měl všimnout dřív, i když písmena jsou drobounká a zapletená mezi zbytek výšivky.

Soolanius to rozrušuje. Mě jen mate. Jaká je spojitost mezi mužem, který přišel do nálevny a snažil se mě zabít, a Thaliem Zelenookým?

Žádám Makri, aby tu měšec pro jistotu nechala a ona mě poslouchá. Quen ještě pořád spí v mé ložnici. Nechávám ji pro tuto chvíli být, ale navečer se bude muset sbalit a bojovat o místo v Makriině pokoji. Své postele se nevzdám kvůli nikomu. A ani ji s nikým sdílet nebudu.

„Tak dobře, Soolanius. Řekni mi všechno, co víš o otcově smrti.“

Soolanius mi svěřuje, že Thalius měl věčně potíže s penězi. Byl v královském paláci jen malá figurka, zastíněná talentem ostatních čarodějů a dokonce i sestavování horoskopů nižší šlechtě, kterým si přivydělával, nešlo tak, jak by mělo. Život v Thamlinu je pěkně drahý a udržování vily na ulici Krásné pravdy ho nakonec zavleklo do dluhů.

„Nevěděl, kam dřív skočit. A tak skočil po dwa.“

Dwa ho sice nechalo zapomenout na potíže, ale ty se tím jen přirozeně zhoršily. Míň práce, víc výdajů. Nakonec už se v paláci ani nedokázal ukázat, pokud mu dwa skoro nevytékalo z uší, a když se tam dostal, nebyl ve stavu, kdy by mohl sestavovat nějaké rozumné horoskopy.

„Po nějaké době mu to úplně zničilo život.“

Mám pocit, že někdy v té době se Soolanius dala na pití. Když si sousedé začali na Thalia ukazovat, připadalo jí na prosto nemyslitelné, že by mohla vnějšímu světu čelit bez patřičné ochrany.

Navzdory tomu, jak to šlo s Thaliem z kopce, mu nikdy přístup do paláce nezakázali, což by mohlo znamenat, že tam měl na práci něco, co někdo důležitý moc chtěl. A princ Frisen-Akan už se dostal do potíží kvůli tomu, že mu dwa zachutnalo.

„Myslíš, že otec přišel o život, protože nedokázal zaplatit svému dodavateli?“

„Nejspíš. Takhle to přece většinou končívá, ne?“

Tvrdí, že neví, kdo mu dwa prodával. Protože byl Thalius zabit kuší, ptám se ji na Sarin Nemilosrdnou, ale to jméno jí očividně nic neříká. Celé poslední čtyři měsíce strávila naložená v lihu tak, že si toho z věcí, které se kolem ní děly, moc neuvědomuje.

Smutně se dívá na malý měšec. „Měl ho rád. Nikdy ho nespustil z očí. Nemáš trochu vína?“

Vrtím hlavou. Nikdy jsem si na víno nevypěstoval jazyk. Dávám jí pivo, což jako náhražka musí stačit.

„Řekl bych, že je dost neobvyklé, když čaroděje zabijí kvůli dluhu za dwa. Není to sice nemožné, ale překupníci mají raději peníze a v domě je určitě spousta věcí, které by otec mohl prodat. Pokud ovšem nešlo o něco většího, než byl dluh za jeho vlastní dwa. Možná dlužil daleko víc. Prodával to sám?“

Představa jejího otce jako překupníka drog přináší do Soolaniusiných očí slzy. Připouští, že to možné je, ale jistě to neví.

Přemýšlím o tom. Pokud hrál Thalius v obchodu s dwa daleko větší roli, než si jeho dcera uvědomovala, mohlo by to vysvětlovat, proč Stráž zamlžuje všechny důkazy. Drogové skandály se už příliš přibližují paláci, obzvlášť v osobě prince Frisen-Akana, a úřady nechtějí mít další potíže. Konzul Kalius už musel princovy skutky zamlžovat před veřejností. Politika v Turai je neustále v křehké rovnováze a senátor Lodius, vůdce protiroyalistických Populárů, si nenechá ujít jedinou příležitost, aby vytáhl každý skandál, který může využít k vlastnímu prospěchu.

Princ Frisen-Akan je na dwa vysazený a nepochybuji o tom, že ve svých kruzích není jediný. Pokud jim Thalius Zelenooký dodával materiál, vysvětlovalo by to, proč ho z paláce nevyhodili a také to ukazuje na způsob, jakým by se mohl natolik zadlužit, že se jim ho vyplatilo nechat zabít. Přijetí dodávky dwa a nezaplacení je pěkná pitomost, ale stává se to překvapivě často, včetně nevyhnutelných důsledků.

Uvažuji nad možnostmi, které by vyplývaly z toho, že Thalius dwa do paláce dopravoval, když mě napadá zvláštní myšlenka. Proč měl tak rád zrovna tenhle měšec? Není na něm nic zvláštního. Sice chápu, že věci mohou mít jistou sentimentální hodnotu, ale nevzpomínám si, že bych narazil v životě na někoho, kdo by byl připoutaný zrovna k měšci.

Prohlížím si jej. Je malý a ústí spoutávají dvě šňůrky-taková ta věc, do které se vejde sotva pár guranů. Na nic víc v něm místo není. Mumlám slovo ve starém jazyce čarodějů, běžný příkaz pro otevření uzavřených prostor. Cítím ve vzduchu mírné ochlazení. Zatáhnu za šňůrky a měšec se otevírá a otevírá a otevírá. Otevírá se do neuvěřitelné šířky.

Soolanius užasle přihlíží, jak roztahuji úzké ústí měšce dál a dál do stran, až nakonec dosáhne šířky mých rozpažených paží.

„Co to je?“ ptá se, rozrušená nemožností toho, co na vlastní oči sleduje.

„Magický prostor,“ odpovídám. „Nebo přesněji řečeno brána do magického prostoru. Další dimenze - ať už to znamená, co chce. Tohle není obyčejný měšec; je to magická kapsa.“

Nahlížím do velké mezery, kterou jsem odhalil. Do tváře mi dýchá chlad, když ji přibližuji k hranici mezi normálním světem a další dimenzí. Uvnitř je všechno ozářeno purpurovým pološerem a mým očím chvíli trvá, než se přizpůsobí.

Cokoli je v magickém prostoru umístěno, ztrácí vzhledem ke svému okolí jakoukoli váhu a rozměr. Což by se například hodilo čaroději, který by chtěl do paláce nepozorovaně přepravit obrovský pytel dwa. Natahuji paži a celou ji ponořuji do měšce. Každý, kdo by mě přitom pozoroval, by si myslel, že má ruka mizí ve vzduchu. Každou chvíli očekávám, že se mé prsty dotknou pudrově měkkého dwa. Místo toho ale nahmatávám něco tvrdého, chladného a kovového. Vytahuji ruku ven a dívám se znovu dovnitř. Je to hlava. Bronzová hlava. Je k ní připojeno tělo. A to tělo sedí na koni.

Vytahuji hlavu z magického prostoru a zamyšleně si prohlížím měšec, který mi leží na dlani. I pro člověka, který je na magii zvyklý, je opravdu zvláštní pomyšlení, že právě v ruce drží dvoutunovou sochu svatého Quatinia.

„No, tak to by vysvětlovalo spoustu věcí,“ mumlám si pro sebe. Jsem na sebe opravdu hrdý. Strážníci tuhle věc hledají po celém městě. Čarodějové ze soudního dvora nespí, jen aby ji vypátrali. A našel jsem ji já. Což - pokud se nepletu - znamená, že mi pěkně na dřevo vysázejí tučnou odměnu. Dobrá práce, Thraxasi. Nejenže jsi našel sochu, ale umožnil jsi, aby se uskutečnil navýsost důležitý náboženský obřad a navíc uhladil každou možnou překážku ve vztazích mezi Turai a Niojem. Za tohle ti připíchnou metál.

A co je ze všeho nejdůležitější, nejspíš jsem našel Drantaaxovy vrahy. Pokud ti dva muži, kteří dorazili do Mstivé sekery, s sebou měli měšec se sochou, vsadil bych skoro všechny své peníze na to, že sochaře zabili, jen aby ji získali. Na nějaký výslech už je pozdě, ale s pomocí čarodějů ze soudního dvora to nebude ani nutné. Pokud byli v Drantaaxově dílně, je docela dobrá šance, že se jim v oblečení zachytil nějaký ten prach a drobné odštěpky mramoru. Dobrý čaroděj to dokáže odhalit a spojit tu dvojici se zločinem. Jen musím nechat prozkoumat těla.

Neztrácím ani vteřinu. Jakmile byla těla uložena u zdi v ulici Zjevení, byla později vyzvednuta městskou počišťovací službou. Informoval jsem sice Stráž o tom, co se stalo, ale kvůli dvojici notorických vyvrhelů si strážníci šlachy nenatáhnou. Těla byla se vší pravděpodobností odeslána do márnice Dvanácti Moří ke spálení nebo pohřbení. Naštěstí pro mě je márnice od doby nepokojů ve městě přeplněná a pohřby váznou. Žebráci, kteří umírají na ulicích, teď musejí čekat dva týdny, než na ně přijde řada.

Kapitán Rallee je na strážnici. Když mu říkám, že si myslím, že jsem odhalil Drantaaxovy vrahy, přetéká otázkami, na které větším dílem odmítám odpovídat.

„Takže se prostě náhodou stalo, že ti dva chlapi, kteří tě napadli ve Mstivé sekeře, kromě toho ještě zabili Drantaaxe?“ bručí podezíravě. „A jak to, že jsi to zjistil až teď?“

„Nemůžu odhalit své zdroje, kapitáne. Znáš to. Stejně na tom nebude záležet, až ta těla vyzvedneme, necháme je prozkoumat a ukáže se, že to byli sochařovi vrazi. Za to dostaneš další prýmek. A kromě toho očistíme Grosexe.“

Kapitán mručí, že tomu uvěří, až to uvidí na vlastní oči. Rychle jdeme do márnice. Kapitán posílá vedoucího do kanceláře zkontrolovat dokumenty.

„Stejně si myslím, že to ten učedník udělal.“

„Ten malý chudáček? Ale no tak, kapitáne, copak ti připadá jako vrahoun, když se na něho podíváš?“

„Ano.“ Po chvilce se vedoucí márnice vrací. „Ta těla jsme spálili včera.“

Čelist mi klesá, takže vypadám jako hlupák. „Včera? Co tím myslíš: ,včera`? Máte přece dva týdny zpoždění.“

„Už ne. Prefekt Tholius nám poskytl finanční zálohu k vyplacení dalších dělníků. Takže jsme všechny nedodělky vyřídili. Konzulovi došlo, že je nejvyšší čas město vyčistit po nepokojích.“

Otáčím se ke kapitánovi. „Ale oni to udělali.“

Rallee zvedá obočí. „A teď jsou pryč. Opravdu příhodné, Thraxasi. Poslyš, je mi jasné, že se snažíš očistit svého klienta, ale já mám práce nad hlavu. Na takové hrátky nemám čas. Pokud budeš muset zabít nějakého jiného hrdlořeza, který po tobě půjde, a jako zázrakem se ukáže, že taky zabil Drantaaxe, ani mi o tom radši neříkej.“

Kapitán má za to, že jsem si celou tu věc vymyslel. Nejspíš mě podezírá z toho, že jsem si ověřil, že ty dva zabijáky včera spálili, a pak jsem za ním teprve šel se svou teorií.

„Byl jsi dobrý voják, Thraxasi, ale jako vyšetřovatele tě tu potřebujeme asi jako eunucha v bordelu.“

Odchází a já zůstávám stát na ulici, vzteklý jako poraněný drak a proklínám konzula za to, že si musel vybrat zrovna tuhle chvíli k tomu, aby přidělil městským márnicím víc peněz. Pokud tihle dva Drantaaxe zabili, všechny důkazy o jejich vině se rozplynuly ve vzduchu společně s kouřem. Trmácím se zpátky do Mstivé sekery. Co teď?

Ještě pořád mám tu sochu, ale ta už mi není k ničemu. Připadalo mi, že mi z nebe spadla skvělá šance, která povede k rozhodujícím stopám a odhalení Drantaaxova vraha. Během vraždy po sobě určitě vrah nebo jeho komplicové nechali dost aury na to, aby ji dobrý čaroděj dokázal identifikovat.

Teď se už ale nic takového stát nemůže. Aura v magickém prostoru nevratně vyprchala. Podle toho, co si ze svých studií pamatuji, pevné objekty v magickém prostoru zůstávají nezměněny, ale veškerá magie mizí - včetně pozůstatků aury. Ať už je to senzační objev nebo ne, k očištění Grosexe mě to nedostalo blíž ani trochu. A teď, když mí podezřelí číslo jedna zmizeli, vůbec netuším, jak pokračovat dál.

„Prostě budu muset obrátit další kameny, počítám,“ mumlám si sám pro sebe, zatímco si objednávám pivo. A na druhou stranu - jak tak nad tím uvažuji, i když ti dva křiváci sochu v měšci měli, jen sotva by dokázali něco tak složitého naplánovat.

Soolanius sedí v nálevně a tak se jí ptám na pár dalších věcí.

„Kde vlastně tvůj otec ten měšec sebral?“

To Soolanius neví. Myslí si, že jej nejspíš získal na svých cestách, které zamlada podnikl na západ.

„Je to neuvěřitelně vzácná věc. Víš, že vlastnit něco takového v Turai je protizákonné? Pokud vím, tak jsou tu jen dvě a obě patří králi. Kdyby Thalia s něčím takovým chytli, tak by na pěkně dlouho ztvrdl ve spodní řadě na vězeňské trirémě.“

Brány do magického prostoru byly postaveny mimo zákon, protože králi způsobovaly žaludeční vředy. Bylo by strašně jednoduché přijít na slyšení k trůnu a zničehonic vytáhnout meč. Nebylo by to poprvé, co by někdo zabil vladaře tímhle způsobem. Předpokládám, že si Thalius připadal v bezpečí, když nosil svůj měšec do paláce. Tyhle předměty sice čarodějové dokáží odhalit, ale jen s obtížemi a museli by jej přímo hledat. Kdo by ale čekal, že taková troska jako Thalius bude vlastnit něco tak cenného?

Soolanius dopíjí své pivo a mává, aby jí přinesli další. „Takže, Soolanius, zdá se, že kdokoli zabil tvého otce, zavraždil i Drantaaxe. Měl jsem pár podezřelých, ale teď už jsou mimo hru. Možná v tom má prsty ještě někdo jiný. Věděl někdo další, že ten měšec má?“

To Soolanius neví. Když se to tak vezme, ona toho vlastně o ničem moc neví. S naprostou jistotou ví, že chce pít. Mstivá sekera jí přirostla k srdci jako druhý domov. Navrhuji, že bych jí zavolal landus, aby se vrátila zpátky do Thamlinu. Říká, že by tu ráda chvilku zůstala. Jako čarodějova dcera z Thamlinu nikdy dřív nebyla v hostinci v horší čtvrti. Líbí se jí to.

„Ještě nikdy jsem pivo nepila. Doma jsme měli jen víno.“ Nechávám ji ve společnosti jejího korbelu a stoupám po schodišti k pracovně. Sotva vejdu, ozývá se klepání na dveře. Ptám se, kdo je to. Ukazuje se, že tři mniši. Narozdíl od těch, které jsem tu přistihl na návštěvě nedávno, se zdvořile ptají, jestli mohou dál. Mají na sobě žlutá roucha. Počítám, že je to v pořádku. Vylupovali mě ti v červených. Pouštím je dál. Dva mladí mniši plus jeden starší. Mladíci uctivě stojí stranou, zatímco shrnuji nějaké krámy ze židle na zem, aby si jejich mistr mohl sednout. Navzdory bezpochyby vysokému věku kráčí rychle a bez námahy, a když se posadí, má záda rovná jako násadu koštěte.

Zdraví mě hlasem daleko silnějším, než jaký bych u muže jeho věku čekal. Tohle je člověk, který žil po všechny své roky zdravým životem. Pochybuji, že kdy pil pivo nebe kouřil thazis.

„Odpusť nám, že přicházíme bez předchozího upozornění. Příliš často ve městě nejsme a připadalo nám, že bude nejlepší pokusit se tě zastihnout doma.“

Zdvořilost ve mě vždycky dokáže probudit podezíravost. Hledím na něho. „Jak ti můžu pomoci?“

„Rádi bychom si tě najali k tomu, abys pro nás našel jistou sochu,“ odpovídá starý mnich.

To je ale náhodička. A zrovna ve chvíli, kdy mám tu velkou sochu přímo v kapse. „Řekni mi o tom něco víc,“ navrhuji.

KAPITOLA

SEDMÁ

Starý mnich se jmenuje Tresius. Ctihodný Tresius. Jeho průvodci se mi nepředstavují. Nejsem si jist, jestli ti dva mladí mniši nebyli mezi těmi, kteří bojovali za Thaliovým domem. S vyholenými hlavami a žlutými rouchy vypadají všichni stejně. Nezmiňuji se o tom incidentu. Oni také ne.

Tresius mi libozvučným hlasem vypráví zajímavý příběh, který mi trochu připomíná laskavého starého čaroděje, u něhož jsem studoval. Naučil mě levitovat. V době mezi patnáctými a šestnáctými narozeninami jsem se dokázal zvednout čtyři palce nad zem. Nevydrželo mi to ale moc dlouho. Podle všeho jsem to umění zapomněl skoro okamžitě poté, co jsem si dal první pivo.

„Jsme členové Chrámu oblaků. Žijeme a cvičíme v klášteře v kopcích.“

Přikyvuji. V horách na severu, v dálných horách poblíž hranice s Niojí je spousta izolovaných náboženských zařízení, i když už je to hodně dávno, co jsem ta místa navštívil - bylo to během poslední války s Niojí, pomalu už nějakých patnáct let. To pomyšlení s sebou přináší různé vzpomínky. Turai byla tehdy silnější - a nejen proto, že jsem byl v armádě já. Vojenská služba byla povinná pro všechny občany. Bývali jsme na to hrdí. Člověk to v tomhle městě, pokud nebojoval za svou vlast, nemohl nikam dotáhnout. Teď si půlka obyvatel cestu z armády vykupuje úplatky a král Reith-Akan místo toho najímá žoldnéře. Spousta senátorů v životě nedržela v ruce meč. Ještě za života minulé generace by bylo něco takového nemyslitelné. Jednoho dne nás to přivede do strašných potíží.

Vzpomínám si na ten den v kopcích, kdy jsme drtivým odporem zastavili celou niojskou armádu a pobíjeli jednu legii za druhou. Drželi jsme se tenkrát v průsmyku. Byl tam i kapitán Rallee, mladý voják jako já. Naše falanga stála jako jeden muž s dlouhými kopími, a když jsme je o nepřítele zlámali, drželi jsme si je od těla meči. Zatlačili bychom je daleko pryč, kdyby se jejich dalším legiím nepodařilo proniknout dalšími průsmyky a nezačaly nás obkličovat. Pak následoval krvavý ústup a zoufalý boj přímo na hradbách města. A i tam jsme je dokázali navzdory obrovské přesile porážet. Niojská armáda byla pořád ještě čtyřikrát větší než naše.

Nakonec nás zahnali do města a my byli v obležení s žebříky a dobývacími věžemi na každé zdi a bojovali jsme o holé životy. Naši čarodějové vyčerpali zásoby kouzel, chopili se zbraní a přidali se k obráncům. Stejně jako ženy ve městě. Do boje se zapojovaly dokonce i děti, které házely z cimbuří do moře dobyvatelů, jež vřelo pod hradbami, břidlicové tašky a kameny. A pak, právě když začali Niojané přelézat zdi, přišly zprávy o tom, že se sem přes Pustiny z východu řítí skřeti s největší armádou, jakou kdy kdo v celých dějinách viděl. Skřeti, poloskřeti, trolové, draci, čarodějové, bezejmenní netvoři, všechno, co se dokázalo shromáždit pod velením Bhergaze Strašlivého, posledního velkého skřetího válečného náčelníka, který tyto národy spojil - to vše se řítilo na západ, aby nás vymazalo z tváře země. A tak válka mezi Turai, Ligou městských států a Niojí skončila a všichni se zapojili do zoufalého tažení, aby zahnali skřetí armádu zpátky do stepí. Za pár dní už jsem s kapitánem Ralleem a ostatními bojoval v jedné řadě s Niojany, kteří se nás ještě minulý týden snažili zabít.

Skřetí války byly dlouhé a krvavé. Celé měsíce zuřily kolem našich hranic a měst prudké bitvy. S pomocí elfů jsme je nakonec zahnali pryč, ale cena byla vysoká. Obyvatelstvo některých států se z toho nikdy nevzpamatovalo a několik kdysi krásných měst se změnilo v opuštěné trosky. Od té doby panuje nejistý mír. Dokonce jsme se skřety podepsali i mírovou dohodu a vyměnili si vyslance, ale to nevydrží navěky. Nikdy to nevydrželo. Na to se skřeti a lidi příliš nenávidí. Skřeti zbytečně plýtvají energií při vnitřních válkách, ale jakmile se v jejich středu objeví náčelník, dostatečně silný, aby je dokázal spojit, přijdou zpátky.

Kolem kopců je země opuštěná. Je tam ale chladnější podnebí, než ve městech. Nejspíš je to pěkné místo pro meditaci. Vyháním válečné vzpomínky z myšlenek a soustředím se na mnichův příběh.

Většina tamějších klášterů je odnožemi pravé církve, turaiského státního náboženství, ale pár se jich její autoritě vymyká. Protože je Turai v náboženských otázkách poměrně liberálnější než některé z okolních států, není to v podstatě zase takový problém - pokud přirozeně nešíří neklid a kacířství. Kdyby k něčemu takovému došlo, poslal by tam král prapor vojska a vyhnal by je ze země. Předpokládám, že tak liberální zase v náboženských otázkách nejsme. O Chrámu oblaků jsem ale v životě neslyšel.

„Existujeme oficiálně pouze krátkou dobu. Ještě loni jsem byl s ostatními mnichy bratrem Chrámu hvězd. Naneštěstí mezi námi došlo k rozkolu. Nebudu zacházet do podrobností - naše neshody byly náboženského rázu. A přestože jsou tyto články víry pro nás skutečně důležité, ve skutečnosti pro důvod, proč jsme přišli za tebou, příliš relevantní nejsou.“

„Nech mě rozhodnout o tom, co je relevantní a co není.“ „Dobrá. Diskuse se točila kolem rozporů ohledně přirozenosti nehmotnosti; šlo o určení přesné cesty, v níž se božskost vztahuje k hmotě, z níž je utvořen tento svět.“

„Jasně, podrobnosti můžeme vynechat. Co se stalo, když jste se začali hádat?“

„Došlo k velké zatrpklosti, která vedla k rozštěpení řádu. Dokonce bylo nebezpečí, že dojde k bojům. Jak možná víš, jsme válečníci. Schopnost bojovat je součástí duchovního výcviku a díky ní jsme schopni proniknout do pravidel uctívání a obětí. Nakonec jsem, abych ukončil tento strašlivý rozkol, s ostatními opustil Chrám hvězd, abychom založili vlastní klášter, daleko od našich bývalých bratrů.“

Tresius byl v Chrámu hvězd muž číslo dva, hned za opatem, Ixialem Vidoucím. Podle toho, jak to Tresius vypráví, proběhlo tohle rozdělení docela hladce, ale osobně o tom pochybuji. I kdyby byl skoro svatý, žádnému opatovi se nemůže líbit, když se polovina jeho mnichů sebere a odtáhne někam jinam.

Navíc opravdu pochybuji o skutečném důvodu celého rozkolu. Podle svých zkušeností s lidskou přirozeností - i když připouštím, že jsem je udělal s těmi nejnižšími vrstvami, jsou krasomluvné diskuse o organizačních detailech kterékoli organizace jen omluvou pro pořádný boj o to, kdo ve skutečnosti má být u vesla. Podle toho, jak celou situaci vidím já, byl výsledek příliš nečitelný, a tak si Tresius společně se svými přívrženci radši sbalil svých pět švestek a vypařil se.

Celá ta historie s rozhádanými kláštery mě už začíná unavovat, když se Tresius konečně dostává k zajímavé části. „Během hádky, která se rozpoutala těsně předtím, než jsme odešli, byla ze stojanu, na němž stála, svržena socha svatého Quatinia a nárazem se roztříštila. To byla trpká rána pro všechny z nás. Socha byla stará a překrásně vypracovaná, vytesaná v mramoru z juvalských lomů. Pro klášter mnichů-válečníků je důležité mít sochu svého ochránce.“

Quatinius byl válečnický svatý, který padl před několika sty lety ve válce se skřety. Mniši-válečníci ho tudíž uznávají jako inspiraci pro své povolání.

„My z Chrámu oblaků jsme samozřejmě zakládali svůj klášter bez svatosti podobné sochy. Ale takový je běh světa a už jsme zadali výrobu své vlastní. Mramor se už sice z Juvalu nedováží, a tak jsme si u Drantaaxe objednali bronzovou.“

Zvedám obočí.

„Trvalo by několik měsíců, než by nám ji odlil, ale teď, když je Drantaax mrtvý, budeme muset zadat objednávku někomu jinému, což bude přirozeně znamenat odklad. Sochařů jeho schopností tu příliš mnoho není a vždycky mají plné ruce práce. Pro náš mladý klášter může tento odklad znamenat velké potíže. Uvědomuješ si jistě, že za necelé tři měsíce dojde ke trojité konjunkci měsíců?“

Přirozeně. Ještě pořád si ze svých čarodějnických lekcí pamatuji dost na to, abych poznal většinu důležitých astrologických jevů. Když se všechny tři měsíce na obloze sejdou v jedné řadě, je to velká událost. Máme slavnosti. Všichni hulákají chvalozpěvy a opíjejí se na závodech vozů. Vždycky si to dokážu užít.

„Pokud nebudeme mít v době konjunkce sochu, může to pro nás znamenat vážnou ztrátu tváře.“

„Jak vážnou?“

Ctihodný Tresius otáčí hlavu ke svým průvodcům a mírně pohne očima. Mladíci se uklánějí a odcházejí. Když jsme konečně sami, naklání se ke mně trochu blíž.

„Skutečně velice vážnou. Bez sochy nedokážeme provést svůj obřad konjunkce. Pokud by Ixial Vidoucí stačil nahradit do té doby svou rozbitou sochu, mniši Chrámu oblaků by se mohli ocitnout v obtížné situaci.“

„Stručně řečeno: žádná socha, žádní mniši?“ Přikyvuje.

„Ale Ixial a Chrám hvězd přece sochu nemají. Objednali si novou?“

„Myslím, že ne. Mám za to, že jsou odpovědní za krádež sochy u Drantaaxe.“

„Chceš říct, že Ixial, který je opat, by ve skutečnosti dokázal naplánovat Drantaaxovu vraždu, aby si sochu svatého Quatinia mohl uzurpovat pro sebe?“

„Bylo by to docela dobře možné. Ixial je nemilosrdný. Nevěřím, že by se jeho mniši nechali dobrovolně zaplést do úkladné vraždy, ale kdo ví, co se mohlo stát, když se snažili odcizit sochu, která byla určena pro svatyni? Kromě toho mohl najmout někoho jiného, aby tento zločin spáchal a nemusel ani vědět, co se stalo. V každém případě mi těmito dvěma skutky - krádeží a vraždou - Ixial zasadil zničující úder. Drantaaxova smrt znamená, že naše socha nebude hotova a přitom on už možná získal jednu hotovou pro vlastní klášter. Pokud tato situace vyvrcholí při konjunkci tří měsíců, pak jeho chrám získá výhodu nad naším.“

„Což znamená, že ty budeš ze hry?“

„Přesně tak. A já si nepřeji, aby se mí následovníci vrátili k Ixialovi.“

Přemýšlím o tom. Beru si pivo z bedny na polici, otevírám láhev, dávám si lok a přemýšlím o tom ještě chvíli.

„A co vlastně přesně chceš, abych udělal? Jestli najdu sochu, tak ti ji tak jako tak nemohu dát. Byla vyrobena na objednávku svatyně a jako taková patří městským úřadům.“

To si Ctihodný Tresius uvědomuje. Nevadí mu, pokud bude socha navrácena úřadům; jen nechce, aby se dostala do ruky Ixialovi. Očividně nebude situace s následovníky tak strašlivá, pokud nebude mít sochu nikdo. Samozřejmě - pokud se ukáže, že Ixial byl zapletený do vraždy a já to dokážu, pak Ixial zmizí ve vězení a Tresius bude šťastný jako elf v lese.

„Pokud za tou vraždou nestojí a ty vrátíš sochu úřadům, pak bude každý z našich řádů prospívat tak, jak si kdo zaslouží.“

„Ale pokud se sochu nepodaří najít a ona skončí v Chrámu hvězd, tak mladí mniši prásknou do bot?“

Přikyvuje. „Víš ale, že už na tomto případu pracuji? Sice mě nikdo nenajal, abych našel sochu, ale hledám Drantaaxova vraha.“

„A není pravděpodobné, že v průběhu vyšetřování vraždy dokážeš sochu najít?“

„Jistěže to je pravděpodobné. A jestli se ukáže, že byl Ixial odpovědný za sochařovu vraždu, dostanu ho do vězení dřív, než se stačíš pomodlit.“

Ctihodný Tresius se při pomyšlení na Ixiala za mřížemi netváří příliš sklesle. Podle všeho věří, že tenhle Ixial je schopný všeho. Ta hádka ohledně nehmotnosti musela být pěkně živá.

Ptám se ho, jestli nemá nějakou představu, kde by socha mohla být teď. Přirozeně je v mé kapse, ale jsem zvědavý, kolik toho Tresius ve skutečnosti ví.

„Ne, ale mám za to, že do Chrámu hvězd ještě nedorazila.“ „Chceš tím říct, že tam máš svého špeha?“

Nato mi odmítá odpovědět.

„Takže ty, Tresie, chceš v zásadě zabránit lxialovi v tom, aby získal tu sochu. Najímáš si mě proto, abych ji našel a předal zpátky úřadům.“

Přikyvuje. Nevidím jediný důvod, proč bych jeho peníze nemohl přijmout. Tak jako tak chci sochu, až budu se vším hotov, přihrát zpátky úřadům.

Beru si standardní třicetiguranovou zálohu.

Ptám se ho, jestli poté, co přišel do Turai, někde narazil na mnichy z Chrámu hvězd. Odpovídá, že ne. Což je vzhledem k tomu, že jsem je viděl bojovat s jeho mnichy, lež jako věž.

„Ještě jedna věc. Proč se mu říká Ixial Vidoucí? Je to prorok?“

„Není. Ale velice dobře vidí do dálky. Je jen velice málo věcí, které by mu v horách unikly.“

Tresius odchází. U dveří se potkává s Pampeliškou. „Pěkné roucho,“ říká Pampeliška a obdivně se dívá na žlutou látku.

Tresius se důstojně usmívá a odchází; díky svému výcviku mnicha-válečníka se ovládá natolik, že před Pampeliškou neucukne. Já sám hledím na její bosé nohy a květiny ve vlasech s obnoveným znechucením.

„Astrath Trojměsíc mi řekl, abych ti vzkázala, že určitě dokáže pomoci,“ hlásí.

Astrath se jí líbil. Obzvlášť jeho duhový plášť a barevný klobouk, který nosí o zvláštních příležitostech.

„Nejsem si ale jista tím, co všechno ví o hvězdách. Nevěřil mi, když jsem mu řekla, že každý narozený ve znamení draka bude mít letos šťastný rok. Slíbila jsem mu, že se brzy vrátím a promluvím si s ním o tom.“

Chudák Astrath.

Pampeliška zase začíná blábolit o delfínech. Očividně bez svého uzdravovacího kamene strašně trpí. Nedokáže pochopit, proč jim nechci pomoct.

„Jsou velmi rozrušení tím, že pro ně nehodláš nic udělat.“ „Opravdu? A jak to víš?“

„Řekli mi to, samozřejmě.“

Delfíni ve skutečnosti mluvit nemohou. To je jen taková dětská povídačka. Před očima se mi mihne bezútěšná scéna, kdy Pampeliška stojí na břehu moře a pokřikuje směrem k nějakým ohromeně se tvářícím delfínům. Chudáci delfíni. Říkám jí, že mám práci a vyhazuji ji z pracovny. Musím přemýšlet o spoustě věcí.

Využívám vzácného okamžiku klidu a míru, listuji ve své knize zaříkání a vštěpuji si do paměti uspávací kouzlo. Tou nejhorší vlastností magie je skutečnost, že bez ohledu na to, jak je čaroděj dobrý, nezůstávají kouzla v paměti. Jakmile je použijete, jsou pryč a vy se je musíte učit znovu a znovu.

Jakmile si pamatuji uspávací kouzlo, hned se cítím líp. Mám takový nepříjemný pocit, že nebude trvat dlouho a já se znovu zamotám mezi spoustu mnichů-válečníků a poté, co jsem je viděl létat vzduchem a kopat své nepřátele do hlav, nemám v úmyslu se nechat zatáhnout do boje muže proti muži. Každý, kdo by po mně skočil a chtěl by mě kopnout do hlavy, by usnul, než by dopadl na zem.

Ve dveřích se objevuje Quen. Poznamenávám, že je v mém pokoji vítaná zhruba jako skřet na elfí svatbě a vyhazuji ji. „Běž se schovat do Makriina pokoje. Jestli tam nenajdeš místo, můžeš si sednout Pampelišce na hlavu. Zeptej se jí, jestli ti dokáže předpovědět, jak se nejlépe dostat z města.“ Sedám si s dalším pivem a pouštím se do přemýšlení.

KAPITOLA

OSMÁ

Když říkám Makri o Tresiovi, dělá to na ni dojem. „Tohle je úplně ideální případ, Thraxasi. Někdo si tě najímá, abys našel něco, co už máš. Počítám, že to ještě tak pár týdnů budeš protahovat, abys z něho mohl vydojit další peníze?“

„Opravdu legrační, Makri. Vidím, že cechovní škola opravdu důkladně zapracovala na tvém sarkasmu. O tom, že sochu mám, jsem mu neřekl z úplně jiného důvodu; ještě jsem s ní neskončil. Pořád ještě se snažím očistit Grosexe, pamatuješ? Tohle je důkaz.“

Na Makri dělá ještě větší dojem, když jí ukazuji sochu, schovanou v malém měšci. „Líbí se mi, jak to v tom magickém prostoru vypadá. Všechno je purpurové. Můžeme jít dovnitř?“

„To tedy rozhodně nemůžeme. Vstup do magického prostoru rozhodně není ten nejlepší nápad. Můj starý učitel to zakazoval.“

„Takže ty si myslíš, že ten Ixial Vidoucí zabil Drantaaxe?“ Seznámil jsem ji se všemi podrobnostmi dnešního vyšetřování. „Zdá se, že by za tím mohl stát. Což mi docela vyhovuje. Pokud to dokážu potvrdit, dostanu Grosexe z vězení a ještě plivnu do oka prefektu Tholiovi. Ale to na druhou stranu nijak nedokazuje, proč se socha dostala zrovna sem. Proč ji měl v měšci zrovna Thalius? Jestli ti hrdlořezové, kteří se mě snažili zabít, pracovali pro Ixiala, proč neodnesli sochu jemu?“

„Možná se prostě nedokázali udržet a chtěli srovnat staré účty.“

„To je možné, nestalo by se mi to poprvé. Ale jak to, že měli měšec se sochou?“

,,Možná to byla jen shoda okolností,“ poznamenává Makri. „Mohli ten měšec ukrást nebo koupit od někoho v hospodě. Koneckonců nemusel vědět, že tam je, ani ten, kdo ho vzal Thaliovi Zelenookému.“

To je možné. Je to sice trošku přes ruku, ale na druhou stranu by nebylo tak nepravděpodobné, že by můj starý nepřítel okradl Thalia a pak zamířil do Dvanácti Moří schovat se, aby počkal, až se prach usadí. Mě to ale nepřesvědčuje. Předpokládám, že Soolanius je úplně mimo, když si myslí, že jejího otce zabili kvůli dluhu za dwa. Myslím si, že hlavním důvodem byl tenhle měšec. Což znamená, že vrah nebo vrahové jsou skutečně nemilosrdní, když dokázali zabít člověka jen proto, aby si opatřili způsob, jak propašovat ukradenou sochu z města tak, aby si toho nikdo nevšiml.

„Stojím tady proti opravdu brutálnímu vrahovi, Makri. Zabil čaroděje a nejlepšího sochaře ve městě. Víš, že Thalia zastřelili kuší?

„Myslela jsem, že ho otrávilo služebnictvo.“

„To byla jen zástěrka pro úřady. Byl zapletený do dwa a nejspíš je nosil do paláce princi Frisen-Akanovi. Konzul Kalius by ten skandál určitě nechtěl znovu propírat. Od chvíle, kdy si o princově návyku na dwa málem povídaly báby na tržišti. Vzpomínáš si na jednu nemilosrdnou vražedkyni se zálibou v kuších?“

„Jistě. Sarin Nemilosrdná.“

Sarin Nemilosrdná. Před lety jsem ji vyhnal z města, když byla samé řeči a skutek utek. Nedávno se tu ukázala znovu a za tu dobu se vypracovala, když cvičila pár let v klášteře s mnichy-válečníky. Připomínám Makri tu spojitost s mnichy a ona souhlasí s tím, že bychom možná mohli mít Sarin znovu na krku.

„To se tak nemůžeš dočkat, až se s ní potkáš? Po tom, co se stalo posledně?“

„Co tím myslíš: ,Po tom, co se stalo posledně`?“ ptám se. „Copak nevyhrála?“

Něčemu takovému se musím jedině zasmát.

„Vyhrála? Proti mě? Ale prosím tě. Nechal jsem ji jít jen proto, že jsem měl plno práce s dalšími věcmi - jako například se zachraňováním města před úplnou zkázou. Jestli se tu ještě jednou ukáže, tak po ní půjdu jako mizerné kouzlo. A stejně - nechat ji plavat byla chytrá volba. Aspoň to vyhnalo nahoru peníze za odměnu, kterou dostanu, až ji chytím. Žádná nakrátko zastřižená maškara s kuší přes rameno se přede mnou neschová dvakrát.“

Makri si zapaluje thazis, párkrát potáhne a podává mi ji. Nalévám nám trochu klee. Makri se v očích zalesknou slzy, když si alkohol propaluje cestu jejím hrdlem do žaludku.

„Proč to svinstvo piješ?“ ptá se. „V jámách pro otroky bychom se vzbouřili, kdyby se nám to snažili nalít.“

„Tohle je prvotřídní klee. Ještě sklenku?“ „Jasně.“

Venku se strhává povyk, když se zednický mistr pouští do hádky s architektem. Slyšel jsem, že si mistři cechů stěžovali svým nadřízeným na to, že dostávají nevyhovující materiál, což mě ani moc nepřekvapuje. Král sice otevřel pokladnici pro zaplacení mnoha oprav na veřejných majetcích, ale pochybuji, že v době, kdy si z té částky ukousnou svůj díl prétoři, prefekti, úředníci a Bratrstvo, zbude sotva dost k zaplacení pořádného kamene nebo mramoru.

„Víš, Makri, celá tahle věc smrdí. Podle Ctihodného Tresia je ta socha důležitá pro Chrám oblaků a hvězd, protože mladí mniši si myslí, že se opat bez dobré sochy svatého Quatinia vyzná jako eunuch v bordelu. Ale já myslím, že to není pravda. Koneckonců, proč na něco takového Tresius nemyslel, než se rozdělili a založili si vlastní řád?“

„Tresius říkal, že si sochu objednali u Drantaaxe. Ixial mohl sochaře zabít, aby mu v dokončení té sochy zabránil - nebo aby ji ukradl pro sebe.“ Na to jsem zapomněl. Stejně to ale zní pochybně. „Počítám, že by to mohla být pravda. Ale Ctihodný Tresius mi lhal o tom, že co je ve městě, nepotkal žádné další mnichy. Co když mu ve skutečnosti jde o sochu pro jeho chrám a chce mě jen využít k tomu, abych mu ji našel? Nebylo by to poprvé, co by se mě nějaký kriminálník snažil použít k tomu, aby jen dostal to, co chce. Ve skutečnosti by to nebylo ani po desáté.“

„To máš z toho, že jsi tak dobrý v nacházení věcí. Ale stejně tu sochu máš, takže se s podrobnostmi nemusíš zatěžovat. Jen dohlédni na to, aby ti ji Tresius neukradl. A co vlastně podnikáš ohledně Grosexe? Slyšela jsem, že jeho přelíčení začne během dvou dnů.“

Mračím se. Náhle si znovu uvědomuji vedro a suchý, dusivý vzduch. Každé léto v tomhle zatraceném městě je takovéhle. Člověk si myslí, že větší horko už sotva kdy může být a najednou je. Dva stalové se usazují zvenčí na okenní římse, příliš unavení k tomu, aby letěli dál. Mrzutě se na ně mračím. Nemám je rád.

„Doufal jsem, že když najdu sochu, dokáže Astrath nějak vystopovat vrahovu auru, ale teď, poté, co byla socha v magickém prostoru, to fungovat nebude. Což mě přivádí zpátky na zem a k hledání svědků. Potřebuji si promluvit s Drantaaxovou manželkou. Ať už ví, co chce, mohlo by to být dost k tomu, abych v kombinaci s Tresiovým podezřením dokázal vyšťourat dostatek důkazů proti Ixialovi Vidoucímu.“

Je to zvláštní, že se Calia zatím ještě pořád nenašla. Není tak lehké skrývat se v tomhle městě, aniž by člověk uměl dokonale zametat stopy. Nedokážu si představit, kde by mohla být. Ale kam by mohla jít, když nemá žádné příbuzné, kromě bratra a žádné přátele, o kterých bych měl nejmenší tušení? Nájemní domy stojí hromadu peněz. A Stráž je tak jako tak všechny pročesala.

„Musím s ní mluvit. Možná ví, kdo je vrah a bojí se tak, že se neodvažuje vylézt na veřejnost.“

„Možná opravdu ví, kdo je vrah, takže vraha napadlo, že by se měl zbavit i jí,“ poznamenává Makri - což, jak musím uznat, je jedna z možností. Ale podle obrazu v misce kuryii bych řekl, že je pořád ještě naživu. Naživu v bílé vile. V Thamlinu jsou hromady bílých vil. Ať už zavraždil Drantaaxe kdokoli, musel mít ten magický měšec připravený k odnesení sochy, což docela pravděpodobně znamená, že Thalia zabili jako první oběť plánu. Začíná se mi točit hlava. Už se zase nechávám zaplétat do příliš mnoha případů najednou, což je můj běžný zlozvyk.

„Takže se mě neptej na delfíny. Nemám čas ani na to, abych na ně myslel. A drž mi z dohledu Quen. Bratrstvo stupňuje pátrání. Měli bychom raději doufat, že Astrath Trojměsíc dokáže posílit kouzlo zmatení a udržet ji v bezpečí. Až tohle horko pomine, měli bychom j i během dne dvou někam přesunout.“

Makri slyšela, že si cech hostinských stěžoval u úřadů na neschopnost stráže při hledání vražedkyně jejich člena. „Žádají, aby jim soudní dvůr přidělil k objasnění případu čaroděje vyššího stupně.“

„Skvělé. Kde jsi to slyšela?“

„Na schůzi Asociace žen. Jedna naše členka pracuje u soudního dvora jako kuchařka.“

Bručím. Cech hostinských nemá v Turai nijak obzvlášť vysoké postavení, ale mají překvapivě mnoho dobrých známostí. Na druhou stranu počítám, že zase tak překvapivé to není. I prétoři a senátoři si čas od času rádi zaskočí na skleničku. A protože cech hostinských sdílí spoustu zájmů a spolupracuje jak s Bratrstvem, tak se Společenstvím přátel, není příliš moudré stát jim v cestě. Pokud se do toho ještě zamotá Městská stráž, jsem až po uši v bryndě. A k tomu všemu ještě ti mniši. A možná i Sarin Nemilosrdná. Slabší člověk by se z toho sesypal. Já scházím do nálevny na velkou misku Tanrosina guláše a trochu piva. Jestli mám najít Drantaaxovu manželku, budu potřebovat spoustu energie.

Makri nemusí pracovat dřív, než se západem slunce. Původně si chtěla během odpoledne cvičit svůj proslov pro hodinu rétoriky. To vzbudilo v Mstivé sekeře vlnu pobavení a bezcitní jedinci, jako například já, trousili poznámky ohledně toho, že její hlas se sice dokonale hodí k vyřvávání sprostých výhrůžek v jámách pro gladiátory, ale není příliš vhodný pro jemné umění řečníků. Makri žertování nevěnuje pozornost, ale souhlasí s tím, že odloží své cvičení a půjde se mnou. Tvrdí, že si poslední dobou moc pohybu neužila a zachraňování mě před bandou mnichů-válečníků může být přesně ten druh cvičení, který by se jí mohl hodit.

Věším si k pasu meč a do malé pochvy, skryté za opaskem, strkám nůž. Makri má oba své meče, víceméně skryté pod pláštěm, a do každé boty si schovává po noži. Jako obvykle se necítí zrovna nejlíp bez své sekery, ale to už by bylo příliš podezřelé. Neexistuje sice žádný zákon, který by ženě zakazoval chodit po Turai se sekerou, ale rozhodně se tu něco takového každý den nevidí. Strážníci jsou vždycky nervózní, kdy vidí plně ozbrojenou Makri - štíhlou, mrštnou a ze všech stran obklopenou smrtící ocelí. Obvykle ji zastavují a vyptávají se, což je v případě, že pracujeme na případu, krajně nepříjemné. Mimoto nám často zapovídají přístup do lepších podniků. Pořád ještě bručí, když se proplétáme mezi rybími hlavami, výmoly a různými dalšími troskami ulicí Zjevení.

„Nikdy nevíš, kdy můžeš takovou sekeru potřebovat. Jednou, kdysi v otrockých jámách, jsem bojovala se čtyřmi skřety; nejdřív se mi první meč zlomil a pak mi druhý uvízl mezi žebry toho druhého. Ty poslední dva jsem musela dorazit nožem a sotva jsem zapíchla posledního, nůž se zlomil taky. To už si pak řekneš, jestli nemáš smolný den. Ve skutečnosti si myslím, že v tom byla nějaká magie - v té době už jsem byla nejlepší ze všech a někteří ze skřetích urozených na můj úspěch žárlili, protože jsem zabíjela jednoho jejich gladiátora za druhým. Takže právě tehdy, když jsem neměla jedinou zbraň, strčili do arény toho obrovského trola s devítistopým kopím a palicí, velkou jako člověk. Takže to jen dokazuje, že mám pravdu.“ „Pravdu ohledně čeho?“

„Že by ses nikdy neměl vydávat do nebezpečí bez sekery.“ „No, tak to holt budeme muset doufat, že na nás na konci ulice Zjevení nebude čekat obrovský trol. Co se stalo pak? Zabila jsi ho holýma rukama?“

„Ne. Na to jsou trolové příliš silní. Vyskočila jsem na zábradlí galerie jednoho ze skřetích šlechticů. Přiběhl ke mně jeho hlavní osobní strážce, takže jsem mu vzala meč, probodla ho a skočila zpátky do arény. V té chvíli už byl trol tak zmatený, že jsem neměla nejmenší problémy a rozsekala jsem ho na maděru. Ale to už se zase skřetí šlechtic vztekl, že jsem mu zabila hlavního osobního strážce, takže zbytek jeho ochránců naskákal do arény - všech osm a všichni v kroužkové zbroji. Chvilku to bylo pěkně natěsno, když mě těch osm zmetků honilo kolem a já se mohla bránit jen jedním mečem. Ale po chvilce jsem jich pár vyřídila, jednomu jsem sebrala meč, a jakmile jsem měla obě ruce plné, docela rychle jsem s nimi zametla. Měl bys vidět obecenstvo. Byli úplně na větvi. Měla jsem nejdelší aplaus ze všech gladiátorů vůbec.“

Po očku se na Makri dívám. Když dorazila zhruba před rokem do Turai, jednou z jejích nejvýraznějších vlastností byla neschopnost lhát. Ale v poslední době se toho hodně naučila, hlavně ode mě.

„Je tohle pravda? Nebo si na mě jen procvičuješ svůj proslov na hodinu rétoriky?“

„Samozřejmě je to pravda. Proč by nebyla? Copak si myslíš, že nedokážu zabít třináct skřetů a trola? Ale když už ses o tom zmínil, myslím, že by to mohl být docela dobrý proslov do hodiny.“

„O čem máte mluvit?“

„Mírumilovný život ve světě plném násilí.“ „Tak to ti přeju hodně štěstí.“

„Budu je potřebovat. Při poslední zkoušce z rétoriky jsem si nevedla nejlépe.“

Bereme si na cestu městem landus. V ulicích je horko jako ve skřetím pekle a postupem dne se to nezlepšuje ani trochu. Vystupujeme u ošuntělého obytného bloku, kde měl Grosex svůj pokoj. Nezdá se, že by toho o něm někdo v budově moc věděl. Sousedé ho sotva vídali a podle nich nemá nikde v okolí žádné příbuzné. Sousedé se také shodují na tom, že by ho měli pověsit. Koneckonců zabil našeho nejslavnějšího umělce.

Bez jakýchkoli výsledků pokoj prohledávám. Není tu nic zajímavého - ať už z hlediska případu, nebo jinak. Je to jen ošumělý, zaprášený pokoj učedníka, který si lepší nemůže dovolit. Prkna podlahy jsou holá. Na stěnách vidím šmouhy po kouři z laciných svíček. O poschodí výš ječí neposlušné děcko a vzteklá matka na ně bezmocně řve. Otřesu se.

„Vypadněme odsud. Jde na mě deprese.“

Chudák Grosex. Žádní přátelé, žádní příbuzní. Žil v tomhle mizerném pokoji dočista sám. Není divu, že si chtěl užít trochu rozptýlení s Drantaaxovou manželkou.

Míříme na sever. Jdeme na návštěvu k Lisutaris Vládkyni Oblohy. Lisutaris je mocná čarodějka, a navíc není spojená s žádnými oficiálními orgány v Turai. Má poměrně velký nezávislý příjem, takže nemusí pracovat u soudního dvora nebo v paláci, ani sestavovat horoskopy a série šťastných čísel soukromým osobám. Což je nejspíš tak jako tak dobře, protože Lisutaris si do vodní dýmky nakládá surovou thazis a většinu dne je sjetá jako prkno.

Před několika měsíci jsem jí pomohl, takže by mi možná mohla pomoci ona, i když s tím moc nepočítám. To Makri si dělá daleko větší naděje. Setkaly se na několika schůzích Asociace žen a čarodějka se k ní na rozdíl od jiných urozených dam, které Makri zná, chovala poměrně přátelsky. Ani Asociace se nedokáže vždycky vyhnout předsudkům k osobám se skřetí krví v žilách. Několik manželek senátorů už odmítlo s Makri pobývat v jedné místnosti.

Náš landus zastavuje v úzké uličce poté, co cestu před námi zahrazuje velký vůz se zeleninou. Náš kočí řve nadávky, ale nezdá se, že by to bylo k něčemu dobré. Kočí z druhého vozu někam zmizel a zelenina nám stojí v cestě dál. Ohlížíme se dozadu, když náš kočí uvažuje o komplikované operaci otočení vozu a spřežení v úzké uličce. Přímo za Tandem stojí pět mnichů v červených rouchách, jejichž jednoduchý manévr nás zahnal do úzkých. Beze slov nám pohled oplácejí. Ten vpředu, malý človíček s chlapeckými rysy ve tváři, nám mává na pozdrav. Vyskakujeme z landu, abychom se jim postavili.

„Co chcete?“ ptám se.

„Sochu svatého Quatinia,“ odpovídá ten malý mnich nevzrušeně. Všímám si, že se v místním vedru na rozdíl od zbytku obyvatel města nepotí.

„A co to má společného se mnou?“ „Víme, že ji máš.“

Začíná mi docházet trpělivost. Kdo si myslí, že je, že si dovolí zastavit landus, ve kterém sedím a jedu za případem? Říkám mu, ať se jde vycpat. Neodchází. Místo toho stojí nevzrušeně přímo v cestě, což mě dráždí ještě víc. Snažím se ho odstrčit stranou, ale nějak se mé ráně vyhýbá. Teď už vzteky nevidím a mířím jednu pořádnou přímo do toho jeho nevzrušeného ksichtu.

Ráně se vyhýbá. A pak udeří on - ale ne mě; vrazí pěst do silného prkna v zadní části fandu. K mému úžasu človíčkova pěst tříští silné dřevo v půli a vzduchem zasviští třísky. „Kde je ta socha?“ opakuje.

Snažím se tasit meč, ale než čepel dokáže zasvištět z pochvy, dává mi ránu a já po zádech narazím do fandu. Do žeber se mi zarývá hrana pérování a já se s lapáním po dechu hroutím k zemi.

Makri usuzuje, že to už je dost velká provokace a tasí meč. Mniši vytahují nějaké podivně zakřivené nože, které jsou opatřeny dlouhými záštitami - ty používají k odrážení Makriiných úderů. A oni její údery opravdu dokáží krýt, což je něco, co se hned tak nevidí. Pohybují se neuvěřitelně rychle, takže je Makri bleskově obklíčena. I přes to, že jednoho z mnichů zasahuje do ramene, je nakonec sražena k zemi kopem zezadu, kterému se z důvodu omezeného prostoru nemohla vyhnout. Okamžitě je znovu na nohou, oplácí kop svým vlastním a couvá k nejbližší zdi, aby měla krytá záda. Dva meče před ní tvoří neproniknutelnou hráz, když čeká, až k ní protivníci přijdou.

Ztěžka vstávám ze země a poodcházím několik kroků stranou, aby mi Makri nestála v cestě. V ruce držím meč a kdybychom měli čas, s radostí bych se znovu zapojil do pranice. Ale zrovna teď čas nemáme a navíc je horko. Takže na mnichy pouštím své uspávací kouzlo. Všech pět se jich hroutí beze slova na zem.

Makri se na mě vztekle ohlíží - vím, že pokládá magii za poměrně nečestný způsob, jak se zbavit protivníka - ale neprotestuje. Není zvyklá potkávat lidi, kteří by ji dokázali uštědřit kopanec, a je trošku zmatená.

Kočí našeho landu je daleko víc, než jen zmatený. Vyděšeně se chvěje na kozlíku.

Ptám se ho, jestli by byl tak laskav a odstranil nám z cesty ten povoz se zeleninou. Pouští se do práce docela zčerstva, vyskakuje na hřbet koně a bere otěže, zatímco já prohledávám mnichy. Nenacházím ale nic. Jejich roucha dokonce nemají ani kapsy a žádný nemá přes rameno přehozený vak. Jen ty své podivné nože. Makri si všech pět bere do sbírky.

Cesta kupředu už je mezitím volná. K úniku nám zbývá jen nějakých pět minut, než se mniši-válečníci proberou ze spánku. Možná méně, pokud jsou silní, což pravděpodobně jsou. Vyrážíme co nejrychleji, abychom odsud zmizeli přeplněnými ulicemi co nejdál.

Makrina tvář je brunátná vztekem. „To tě tak žere, že jsem je uspal?“ Vrtí hlavou.

„Ne. Žere mě, že jsem je tak podcenila. Nedokážu uvěřit, že mě jeden z nich mohl nakopnout zezadu.“

A na celý zbytek cesty se noří do zamračeného mlčení.

„S tím si nedělej hlavu,“ říkám jí. „Nepochybuji o tom, že se s nimi brzy setkáme znovu. Určitě ještě budeš mít spoustu příležitostí jim ten kopanec vrátit.“

KAPITOLA

DEVÁTÁ

Lisutaris Vládkyně Oblohy je asi tak stejně stará jako já, ale daleko lépe udržovaná. Předpokládám, že čarodějky znají všechny možné magické způsoby, jak si uchovat věčnou krásu a bojovat s časem vítěznou bitvu, ale žádná z nich mi ještě nijak neporadila. Lisutaris má dlouhé plavé vlasy zapletené do copů, které má sepnuté v týle, odkud jí spadají na záda. Copy drží pohromadě stříbrná tiára zdobená perlami, což je mezi urozenými ženami poměrně běžný účes.

Turaiské ženy urozeného původu tráví nad svými vlasy spoustu času a věnují jim spoustu práce. Makri se svou hustou nepěstěnou hřívou nad tím občas předstírá posměšky. Člověk ale nemůže popřít, že je Lisutaris docela pěkná ženská, stejně jako je krásný její duhový plášť, který je daleko lepšího střihu a ušitý z mnohem kvalitnější látky, než jakou obyčejně čarodějové používají.

Když jsem tu byl posledně, obléhal dům řvoucí dav šílenců, který se snažil vilu spálit na popel, a všude kolem na podlaze leželi zranění čarodějové. Na podlaze ležela i Lisutaris, ale její omámení bylo způsobeno thazisem a ne zraněním. V její pracovně jsme našli zaříkání pro urychlení růstu rostlin, což podle mě poměrně jasně vysvětluje, proč Lisutaris tráví tolik času ve společnosti své vodní dýmky a nasává dým ze své soukromé sklizně.

Thazis je ještě pořád v Turai ilegální. Ještě před nějakými šesti lety šla Městská stráž po každém narušiteli zákona, i když muži zákona většinou materiál jen zabavovali, aby jej mohli sami vykouřit v pohodlí strážnice. Senátoři pronášeli plamenné proslovy, v nichž odsuzovali užívání thazis a sváděli na ni celkový morální rozvrat mládí našeho národa. Od té doby, co město pohltila vlna dwa, nikomu na thazis moc nesejde. Většina lidí ji kouří, aby se trošku uvolnili - jako protijed v boji proti starostem běžného života, i když jen několik jich je tak oddaných jako Lisutaris. V jistých kruzích je proslulá díky svému vynálezu nového typu vodní dýmky. Mohlo to být horší. Přinejmenším neujíždí na dwa. To se mezi místními mágy stalo poměrně rozšířenou kratochvílí.

Když přicházíme k jejímu domu, jsme přijati poměrně pohostinně. Sluha nás vede dlouhými chodbami do velké vzdušné místnosti se zelenými a zlatými elfskými gobelíny na stěnách, jejíž klenuté průchozí okno s výhledem do rozlehlých zahrad obklopují rostliny všeho druhu. Každý v Thamlinu má rozlehlé zahrady a bandu zahradníků na výplatní listině. Pokud ne, přichází o status. Další sluha nám přináší víno a ohlašuje, že nás Lisutaris přijme za okamžik.

Podle toho, co jsem z vily viděl, se Lisutaris zařídila podle poslední turaiské módy a najala si k jeho rozvržení a zařízení návrháře interiérů, nejspíš z Atticalu. Pamatuji si ještě doby, kdy byly domy čarodějů neustále zaneřáděny různými magickými krámy a seberozsáhlejší armáda služebnictva je nedokázala udržet v pořádku, ale elegantní dámy jako Lisutaris se už s tím nehodlají smířit. Od chvíle, kdy začaly turaiské zlaté doly přinášet výnosy, se všichni v Thamlinu daleko víc zajímají o styl. Senátoři kdysi získávali důkazy o své obratnosti a vhodnosti pro funkci na bitevních polích. Nyní se dostávají do úřadů díky vysedávání v přepychových obývacích pokojích a dokonale udržovaných zahradách. Já s tím nesouhlasím, jsem asi staromódní.

Nevím jistě, jak bych měl nejlépe Lisutaris požádat o pomoc. Čarodějové se většinou o pomoc při lokalizaci lidí nežádají, pokud se k tomu přirozeně rovnou sami nenabídnou, což dělá jen velice málo z nich. Kromě podivných existencí, jako jsem třeba já, který ani nedokončil výcvik, a Astrath Trojměsíc, který je u většiny ostatních čarodějů v nemilosti, se čarodějové v Turai příliš často nepletou do soukromých záležitostí. Buď pracují pro konzula nebo krále, případně se rozhodli následovat příkladu vyšších líných vrstev, které nepracují vůbec. Vyšetřování pokládají za něco, co je pod jejich úroveň a co je nejlepší nechat na Stráži. Nebo na mně. Čarodějové jsou stejně jako zbytek obyvatelstva velice citliví, když přijde na jejich společenské postavení.

Krátké čekání na to, až se objeví Lisutaris, se mění ve dlouhé čekání. Zásoby trpělivosti mi pomalu začínají docházet. Víno je sice skvělé, ale nemám čas na to, abych tu seděl a popíjel. Makri se stále ještě trýzní vzpomínkami na to, jak někoho nechala, aby ji kopl, a sedí v židli vzpřímeně a ztuhle.

„Tak už si to tak neber, Makri - jen to, že jsi tady v okolí jednička, když přijde na boj, neznamená, že jsi neporazitelná. Bylo jich pět a všichni měli důkladný výcvik. Někteří z těchhle mnichů tráví v klášterech celý život a kromě modlení a boje nic nedělají.“

„No, budou mít důvod k modlitbám, až na ně narazím příště,“ říká Makri. Pokračuje mumláním temných hrozeb, co všechno jim udělá.

Konečně přichází Lisutaris s nepřítomným pohledem v očích. Sluha, který ji vede ke křeslu, se ze všech sil snaží skrýt skutečnost, že ji musí podpírat. Vzdychám. Na tom čarodějnictví musí být něco, co nutí lidi, aby se nechali zatáhnout do takových úletů.

„Mohu vám něco přinést?“ ptá se sluha.

Všímám si, že můj pohár je prázdný. „Další láhev vína, když budeš tak laskav.“

Lisutaris konečně zaostřuje na nás. Když vidí Makri, potěšeně se usmívá.

„Nazdar...?“ „Makri.“ „Nazdar, Makri.“

Čarodějka se dívá na mě. Uvědomuji si, že mě nepoznává. Připomínám jí nepokoje.

„Já jsem ten, který ti jednu natáhl.“ No, tohle nejspíš neznělo nejlíp. „Abych tě probral. Abys uhasila požár.“ Netečně na mě zírá.

„A pak jsem odrazil ten dav, který nás chtěl všechny pobít. Nu, byl jsem to já a nájemná vražedkyně Hanama. Prétor Cicerius se o tom později zmiňoval jako o hrdinském úsilí.“

Lisutaris se netváří, jako by se jí mělo nějak zázračně rozbřesknout. „Mé vzpomínky na ten den jsou trošku mlhavé. Tolik se toho stalo, všechen ten oheň a nepokoje, že prostě...“

Její hlas se vytrácí a očima zabloudí k elfským gobelínům. Lisutaris je obtížena bledě stříbrnými klenoty elfských vzorů a nepřítomně si pohrává s jedním z mnoha jemných náramků, které má kolem zápěstí. Mlčky sedíme, zatímco čarodějka odplouvá do nějakého zajímavého snu, který jí thazis promítá na gobelíny. Jako zkušená a uznávaná čarodějka Lisutaris Vládkyně Oblohy samozřejmě strávila nějakou dobu mezi elfy.

Naši čarodějové se vždycky zamlada vydávají na Jižní ostrovy, aby se učili a studovali.

Já sám byl na Jižních ostrovech také, což o sobě může tvrdit jen několik málo dalších turaiských občanů. Jsou nádherné. Skoro žádná zločinnost. Mají skvělé víno, ale na pivo hned tak nenarazíte. Lisutaris pokračuje v zírání na gobelíny a já se začínám cítit trochu trapně a daleko víc podrážděně. Před pár měsíci jsem téhle ženě zachránil život, ale tím se celá moje žádost o laskavost stává ještě obtížnější. Právě se chystám, že to konečně vysypu, když se ozývá Makri.

„Můžeš nám pomoci někoho najít?“ ptá se.

Vládkyně Oblohy odvrací pohled od gobelínů a překvapeně se dívá na Makri. Ta si samozřejmě neuvědomuje, jak její otázka byla ve skutečnosti společensky nevhodná.

„Mám pro vás někoho najít?“

Ve tváři čarodějky se mihne podrážděný výraz. Chvilku si myslím, že s námi hodlá vyrazit dveře. Pak ale krčí rameny a usmívá se.

„Proč ne? Koho hledáte?“

Přenechávám všechno vysvětlování Makri. Je docela zajímavé vědět, že jejich známost z Asociace žen je dostatečným důvodem k porušení společenského tabu. Jednoho dne se Asociace dostane do pořádných potíží s králem a církví.

Lisutaris Vládkyně Oblohy sahá po hedvábné šňůře zvonku a povolává sluhu. Říká mu, aby jí přinesl trochu kuryi. Muž odchází a brzy se vrací se zlatou miskou na stříbrném podnose, vedle níž stojí malá zlatá lahvička. Staví před Lisutaris malý stolek a pokládá podnos tak, aby na něj pohodlně dosáhla.

Lisutaris upíjí trochu vína, než se natáhne a nalije černou kuryiu z lahvičky do misky. Bez jakékoli přípravy mávne nad tekutinou rukou. A během několika vteřin se objevuje obraz.

Závidím jí její moc. Mně trvá nějakou dobu, než se dostanu do požadovaného stavu k tomu, abych vyvolal obraz - a ona to dělá okamžitě, i když je sjetá. Nejspíš jsem měl studovat pilněji.

„Je to ten dům, který myslíš?“

Prohlížím si obraz. Je to ten dům. Lisutaris se na několik okamžiků soustředí.

„Patří muži, který se jmenuje Osicius. Stojí nedaleko kašny, která se nachází u jižní zdi paláce.“

Ze srdce Lisutaris děkuji. Dívá se zpátky do misky. „Vidím, že ten Osicius procházel poslední dobou nějakými potížemi. Aura toho domu je narušena. Také vidím, že ten muž je znám pod jiným jménem.“

Vůbec poprvé se zdá, jako by jí čtení z kuryie působilo nějakou námahu. „Akial?“ říká nakonec. „Nebo možná Exil?“ „Není to Ixial?“ ptám se, dost nahlas. „Ixial Vidoucí?“ „Přesně tak: Ixial Vidoucí. No, mě vidět nemůže.“

A s tím se mocná čarodějka hroutí v navýsost nepatřičném záchvatu hihňání a válí se v hysterickém smíchu v křesle. Obraz v misce mizí. Zatímco dumám nad navýsost nečekaným zjištěním, že je Drantaaxova manželka schovaná v domě Ixiala Vidoucího, Lisutaris se chechtá jako šílená a občas v záchvatu vyráží: „On mě nevidí!“ jako by to byla ta nejlegračnější věc na celém světě.

Znovu tahá za šňůru zvonku a nařizuje sluhovi, aby jí přinesl vodní dýmku. Nabízí nám, abychom si s ní dali trochu thazis. Makri by vodní dýmku ráda vyzkoušela. Šeptám jí, že by vypadala pěkně trapně, kdyby chtěla bojovat s pěti mnichy-válečníky a zároveň se neovladatelně pochechtávala.

Při tomto pomyšlení se Makri v očích objevuje tvrdý výraz a nabídku odmítá. Děkujeme Lisutaris Vládkyni Oblohy a odcházíme. Venku si mávnutím zastavujeme landus a míří me k jižní zdi paláce. Ještě za dveřmi slyšíme, jak se Lisutaris směje na celý dům.

„Na těch vašich slezinách Asociace je taky taková?“ ptám se Makri.

„Nesmím nikomu o našich schůzích říkat,“ odpovídá. „Já vím.“

Jedeme dál.

„Ve skutečnosti je ještě horší,“ říká Makri. „Překvapuje mě, že je ještě tak dobrá čarodějka. To byla přece dobrá magie, kterou předváděla, ne?“

„To rozhodně byla,“ přikyvuji. „Tak jasný a ostrý obraz bych z kuryie nedostal, ani kdybych předtím meditoval celý měsíc. Lisutaris je sice dekadentní jako zbytek našich horních deseti tisíc, ale když přijde na magii, je ostrá jako elfí ucho. A má skvěle vybavený vinný sklep. Až na ni příště narazíš na schůzi, zkus zjistit, jestli by nás nepozvala na večeři. Možná by vytáhla nějaké elfské značky. A kde vlastně ty svoje schůze máte?“

„To nesmím říct.“

„Víš, že arcibiskup Xerius držel minulý týden v senátu proslov, ve kterém pěkně naplno a bez servítků odsoudil Asociaci žen jako zlou a bezbožnou organizaci?“

Makri o arcibiskupovi poznamenává něco velmi neslušného.

Několik důležitých lidí kolem nás projíždí v bohatě zdobených kočárech, ale jinak jsou tu ulice daleko klidnější než kdekoli jinde. Mnohem čistší. Dokonce i stalové vypadají lépe živení. Makri nahlas uvažuje, proč by měl Ixial Vidoucí, opat kláštera v horách, mít vilu v Thamlinu? To je dobrá otázka. A proč sem utekla Calia?

Vila stojí přesně na místě, o kterém mluvila Lisutaris. Projíždíme kolem bez zastavení. Není tu nic k vidění. Nikdo není venku, dokonce ani zahradníci ne. Ani známky po přítomnosti členů cechu ochránců. Je docela běžné, že vily jako je tahle hlídají strážci, najmutí přímo majitelem, ale nezdá se, že by tu někdo takový byl.

Žádám kočího, aby nás vyložil za rohem. Mizíme s Makri od hlavní ulice a vcházíme do parku, který podle mě vede k zadní zdi zahrady. Po chvíli nepříjemného prolézání mezi trnitými křovisky a záhony se ocitáme u osm stop vysoké zdi, jejíž hřeben se ježí ocelovými hroty.

„Tak jsme tady. Dům je na druhé straně té zdi.“ „Co chceš dělat?“

„Půjdeme se tam podívat.“

Horko je úmorné, ale já jsem plný energie. Když jsou věci příliš složité, dohání mě to k zoufalství, ale když přijde na základní vyšetřovatelské praktiky - jako je třeba nahlížení přes zeď - cítím se v sedle.

V parku se procházejí chůvy a učitelé, kteří vzali své žáky na vycházku, a mladí armádní kapitáni s dámami v doprovodu garde, ale my jsme zašli daleko do míst, kde na okrajích rostou stromy, takže nás nikdo nemůže vidět. Makri se nabízí, že mě na zeď vysadí, ale já se rozhoduji, že jí neposkytnu příležitost ke kritice mé váhy a raději strkám příhodně dlouhé poleno k místu, kde se na ně mohu vytáhnout. Tím získávám dostatečnou výšku k tomu, abych viděl na druhou stranu.

„Nikdo na dohled,“ šeptám. „Pojďme.“ Makri se tváří pochybovačně. „Víš to jistě?“ „Samozřejmě. Co je s tebou?“

„Já nevím. Myslím, že prostě nejsem zvyklá lézt přes zdi cizích lidí.“

Zapomínám. Makri bojuje jako démon, ale není zvyklá na takové podrobnosti vyšetřovatelské práce jako je například čmuchání kolem míst, kde nemáte co dělat. Ujišťuji ji, že tohle je přesně práce, kterou dělám celou dobu, přehazuji složený plášť přes ocelové ostny a lezu na druhou stranu. Co nejtišeji seskakuji na zem a schovávám se za kmen stromu, kde se ke mně Makri za okamžik připojuje. Ještě pořád nikoho nevidíme. Světla ubývá, když slunce zapadá za střechami paláce v dálce a jeho paprsky se odrážejí na zlatých věžičkách.

„Ty chceš jít dovnitř do té vily? A co řekneme, jestli nás někdo chytne?“

„Něco už si vymyslíme. Mě vždycky něco napadne. A nech meče v pochvách. Kdybys někoho zabila, jen by to věci zkomplikovalo.“

Držíme se nízko při zemi, proplétáme se mezi stromy a pozorně se rozhlížíme, zatímco postupujeme k vile. „Pořádná zahrada,“ šeptá Makri.

„V Thamlinu jsou všechny velké. Měla bys vidět mou. Nikdy jsem nedošel na druhý konec.“

Noc se snáší rychle. Na obloze je jen jeden z měsíců, nízko nad východním obzorem, a ten vrhá do zahrady jen málo světla. Velká skupina okrasných křovisek poblíž vily skýtá dokonalý úkryt před posledním úsekem cesty a my se krčíme v podrostu. Už je tma, ale uvnitř nesvítí jediné světlo. Velice zvláštní. I kdyby byl majitel na cestách mimo dům, vždycky by tu byli nějací sluhové, kteří by se o majetek starali. Cítím bodnutí nejistoty. Pokud jsou všichni uvnitř mrtví, byl bych opravdu rád, kdybych to nebyl já, kdo je má najít. Takové věci se mi už tak stávají příliš často a Stráž mě kvůli tomu vůbec nemá ráda. Říkají mi ,Mrtvolka Thraxas`.

Zničehonic se zadní dveře domu neslyšně otevírají a ven vycházejí postavy se svícemi v rukou. Kráčejí mlčky. Napínám zrak v temnotě co nejusilovněji, abych viděl, co se děje. Něco nesou. Vypadá to jako tělo. Mrtvolka Thraxas znovu dorazil na scénu. Napjatě sleduji a říkám si, do čeho jsem se to zase namočil. Blíží se k nám v naprostém tichu. Čtyři postavy, které nesou pátou.

„Mniši,“ šeptá Makri.

Má pravdu. Mniši s vyholenými hlavami. Barvu jejich roucha ale nedokážu rozeznat. Blíží se k nám. Postava, nesená čtveřicí náhle začíná projevovat známky života, když ji mniši pokládají na zem, kde klečí jakoby v meditaci. Nakonec kolem ní ostatní pokleknou a zírají na ni v šerém světle svící. Podle uctivého postoje usuzuji, že to musí být Ixial Vidoucí.

Můj zrak se začíná přizpůsobovat tmě. Vedle něho je ještě někdo. Není to ale mnich - na to má příliš mnoho vlasů. Je to mladá žena. Předpokládám, že Calia.

Ixial zvedá ruku a zdá se, že se chystá promluvit. Náhle ale něco zaujme jeho pozornost a on se odmlčí. Otáčí hlavu směrem, kde se skrýváme.

„Kdo je tam?“ ptá se.

Znehybníme. Přísahal bych, že nás v téhle tmě a v našem úkrytu v keřích nemůže vidět.

„Vyjděte ven,“ nařizuje nám. „Před pohledem Ixiala Vidoucího se nemůžete skrýt.“

„Tak dobře,“ říkám a vystupuji z úkrytu křovisek. „Stejně tam bylo dost těsno. Máš ostrý zrak. Ale na druhou stranu předpokládám, že jsme nic jiného čekat nemohli, Ixiale Vidoucí.“

Čtyři mniši, kteří ho sem doprovázeli, rychle vstávají a staví se mezi nás a svého mistra.

„Co chcete?“ ptá se Ixial. „A co má znamenat to, že se bez pozvání vkrádáte do mé zahrady?“

Něco na způsobu, jakým sedí, je zvláštní. Skoro by se zdálo, že ho žena po jeho boku podpírá. Nejdřív mě napadne, že by to mohl být další člověk, který se příliš nadšeně zabral do dwa, ale na to zní jeho hlas příliš jasně a čistě.

„Co chci? Hlavně bych si rád promluvil s tou dámou. O Grosexovi. Bývalém učedníkovi jejího nedávno zesnulého manžela Drantaaxe, který teď sedí ve vězení a čeká na rychlý soud a popravu. A pak bych si rád promluvil s tebou ohledně toho, proč mě tví mniši sledují po celém městě, vloupají se do mého pokoje a útočí na mě v ulicích.“

Z domu se vynořuje několik dalších mnichů a ve tmě přicházejí, aby stáli po Ixialově boku. Zajímalo by mně, kolik jich tam uvnitř ještě může být. Své uspávací kouzlo už jsem použil a nevím jistě, kolik mnichů-válečníků dokážeme s Makri zvládnout najednou.

Ixial se nadechuje, aby mi odpověděl, ale z hrdla se mu vydere jen slabé zasténání. Tvář se mu stahuje do bolestného výrazu. Očividně ho něco trýzní a on se to snaží ovládnout. Jeho následovníci se na něho ustaraně dívají. Řekl bych, že před sebou máme opravdu vážně zraněného opata. Ixial se mírně předkloní a Calia vytahuje z vaku malou lahvičku a tekutinou z ní zvlhčuje jeho rty a potírá čelo. Nezdá se, že by kterýkoli z mnichů měl nejmenší představu, co dělat. Jsou všichni mladí a cítím, že jsou mistrovým trápením vyděšení. Jdu k němu a odstrkuji je stranou.

„Co je mu?“

Calia se na mě dívá se zoufalým výrazem v očích. Nikdo se mi nesnaží zabránit, když si beru svíčku a skláním se, abych mohl shrnout přikrývku z jeho nohou. Ty jsou zkroucené a polámané. Každou drží pohromadě dlahy a obvazy, ale z mezer mezi jednotlivými vrstvami prosakuje krev. A pokožka je v místech, kde je odhalená, zčernalá a napuchlá. Jestli v těch nohou nemá sněť, tak nezbývá moc času do chvíle, kdy se ukáže. Řekl bych, že Ixiala Vidoucího čeká nějaký čtyřiadvacet hodin života. Možná méně.

KAPITOLA

DESÁTÁ

„Čekáme, že každou chvíli dorazí léčitelé,“ říká Calia. V hlase jí zní zoufalství a skoro až beznaděj. Žádný léčitel nedokáže Ixiala zachránit. Má nohy tak zkroucené a polámané, že ho při životě, jak se domnívám, až do tohoto okamžiku dokázala udržet jen obrovská síla vůle a přísný klášterní výcvik. S podobnými zraněními by to většina lidí dávno vzdala a zemřela. „Co se stalo?“

Calia neodpovídá. Dívám se na Ixiala. Ten na okamžik otevírá oči. Krátce bojuje s bolestí, ale pak mu hlava klesá na hruď a opat ztrácí vědomí.

V domě se rozsvěcejí světla, když přicházejí léčitelé. Dvě ženy - každá nese zelený plátěný vak, obyčejně používaný pro přepravu bylin a léků - společně s mužem ve splývavém rouchu k nám kráčejí zahradou. Lékárník, bylinářka a léčitelka. Přeju jim hodně štěstí.

Stahuji se k Makri do její skrýše v křoví. Mniši jsou shromáždění v kruhu kolem svého vůdce a lékaři se pouštějí do vyšetření.

Makri si mnichy obezřetně prohlíží. Jen před několika hodinami nás sledovali městem. Teď se zdá, že si dělají takové starosti se svým mistrem, že si nás ani nevšímají.

„Potřebuji si promluvit s Calií. Ať už opat umírá nebo ne, jsem tady, abych očistil Grosexe.“

Pro léčitele jsou rozsvěceny olejové lampy. Zatímco se dávají do práce, Calia ustupuje stranou do stínu a mniši si jí nevšímají.

„Nepřipadá mi, že by měla náladu na kus řeči,“ poznamenává Makri.

„To mě vůbec nezajímá.“ „Chceš, abych šla s tebou?“

„Ano. Možná se bude cítit líp, když u toho bude jiná žena.“ „I když je to skřetka se špičatýma ušima?“

„Takhle jsem ti nikdy neříkal.“ Obcházíme léčitele a mnichy. „Potřebuji si s tebou promluvit.“ „Teď ne,“ říká Calia.

Na vlastní oči vidím, čím si ve Dvanácti Mořích vysloužila pověst místní krásky, ale také pozoruji, že byla poslední dobou pod neuvěřitelným tlakem. Její manžel byl zavražděn teprve před několika dny. Nemám ale pocit, že zrovna tohle by byla ta nejhorší věc, která ji trápí.

„Musí to být teď. Pokud nechceš, aby Grosexe pověsili.“

Ostře se na mě dívá. „Grosexe? Pověsili? Proč?“ „Za vraždu Drantaaxe, přirozeně.“

„To je směšné. Ten by Drantaaxe nikdy nezabil.“

„To není zrovna to, co jsi říkala, když jsi našla Grosexe nad jeho tělem. Slyšel jsem, že jsi ječela, že ho probodl.“ Nad tím Calia mává rukou. „Nepřemýšlela jsem jasně. Kdo

by to také dokázal? Nevím, kdo mého manžela zabil, ale vím jistě, že to nebyl učedník. Na to byl příliš věrný.“

„Byl to jeho nůž.“

„Musel jej použít někdo jiný.“

„Stráž si to nemyslí.“ Ptám se, kdo by nůž podle ní použít mohl a ona odpovídá, že nemá ponětí. Nevěřím jí.

„Řekni mi, jak se to vlastně seběhlo. Co se stalo v dílně? A proč jsi utekla sem? Jak ses seznámila s Ixialem?“ Neodpovídá.

„Budeš se cítit líp, když se mi svěříš,“ dodávám. Často zabere právě tahle věta, ale nezdá se, že by to fungovalo u Calie. Měním taktiku.

„Co se stalo Ixialovi?“

„Zaútočili na něho, zatímco meditoval.“ „Kdo?“

„Tresius. Chrám oblaků. Připlížili se mu za záda, když meditoval, a shodili ho ze zdi.“

„Co se stalo s jeho zrakem, že je neviděl?“

„Ixial je zbožný muž,“ odsekává Calia. „Neobtěžuje se viděním, když se modlí.“

Jasně. Takhle mi to Tresius nevyprávěl. Podle Calie byl Tresius se svými následovníky přistižen při pokusu o krádež klášterní sochy, načež odtáhli s ostudou. Socha se přitom skácela z podstavce a rozbila se. Ale Tresius se později vrátil s úmyslem zabít Ixiala a ukrást mu jeho následovníky. Během ostré výměny názorů byl Chrám oblaků odmítnut a vyhnán, ale Ixial, kterého zastihli nepřipraveného, spadl z klášterní zdi a utrpěl strašlivá poranění.

„Mniši ho přinesli do města, aby pro něho našli lék a zachránili mu život.“

Zoufalství v její tváři vypovídá o tom, že si sama uvědomuje, jak beznadějná snaha to je. Každý normální člověk by už byl mrtvý. Ani všichni ranhojiči, lékaři, lékárníci a bylinářky v Turai dohromady by nedokázali dát Ixialovy zkroucené a polámané nohy dohromady. Stejně tak nedokáží z těla vyhnat sněť, která ho zabije, pokud to neudělá dřív ztráta krve. Proti sněti jsou bezmocní dokonce i čarodějové.

Calia nám vychází vstříc. Vypráví, že se zapletla s Ixialem před nějakými deseti lety, když byl ještě chudým mladým studentem, který žil v podkrovním pokoji ve Dvanácti Mořích a ve světle svíčky si čítal ve svitcích o filozofii. Když odešel do divočiny, aby se dal na mnišský život, zoufala si, že už nikdy v životě nebude šťastná. Nakonec se provdala za Drantaaxe, protože víc štěstí čekat nemohla a rodiče se celí třásli, až se dostanou k majetku proslulého a bohatého sochaře.

Říká mi, že strávila s Drantaaxem deset let a během té doby sice byl její život pohodlný, ale zároveň k ukousání nudný. A takový mohl klidně zůstat, kdyby jednoho dne nedostala zprávu od Ixiala Vidoucího se žádosti, aby ho navštívila v jeho vile v Thamlinu.

Navštívila ho. A i když nic takového neříká, dokážu si domyslet, že s ním začala spát.

Tohle všechno budí různé zajímavé otázky. Kde například vzal opat z horského kláštera peníze na koupi vily v Thamlinu? A k čemu mu vlastně byla? Mniši-válečníci žijí v drsných podmínkách a trýzní své mysli a těla přísnými cvičeními. A myslím, že nedělají výjimky ani v případě opatů. Ti by neměli vystupovat pod falešnými jmény, předstírat, že jsou aristokrati, ani se potloukat ve vilách v bohatých čtvrtích města. Ani si nemyslím, že by měli mít poměry s provdanými ženami, ačkoli různé sekty mají ohledně celibátu a podobných věcí různá nařízení. Ale podobné otázky musím pro tuto chvíli pustit z hlavy a soustředit se na Grosexe. Teď, když se nám Celia trochu rozpovídala, mi říká to, co ví. Shrnuto a podtrženo: když dorazila do dílny, našla Grosexe stát nad Drantaaxovým tělem a socha byla pryč.

Prozatím je to stejná historka, za jakou jde Stráž. „Proč jsi utekla?“

„Zpanikařila jsem. Věděla jsem, že kolují řeči o tom, že mám milence. Lidé si mysleli, že spím s Grosexem, ale já měla ve skutečnosti poměr s Ixialem. Myslela jsem si, že mě Stráž obviní z vraždy manžela, aby mohl Grosex převzít jeho obchody. A tak jsem utekla. Nevěděla jsem, že podezírají Grosexe. Měla jsem ho ráda. Nechtěla jsem mu způsobit žádnou škodu, ale musela jsem pryč.“

„Připadá mi, že se ti to docela hodí do krámu.“ „A i kdyby - co s tím?“

Vkládá do toho odseknutí velký cit. Možná je to opravdu nesnesitelné, když je žena provdaná za zaměstnaného sochaře.

„Nezdá se, že bys kvůli té vraždě samým zármutkem nemohla spát.“

„Jsem smutná. Je tu ale spoustu dalších věcí, kvůli kterým jsem ještě smutnější.“

„Co se stalo se sochou?“

Tvrdí, že neví. Jestli si je vědoma, jak to bylo s měšcem a magickým prostorem, nehodlá o tom mluvit. Podotýkám, že ten, kdo ukradl sochu, byl se vší pravděpodobností také vrah, a Ixialovi a Chrámu hvězd jedna socha zrovna chybí. Což z nich dělá skvělé podezřelé.

Vrtí hlavou. „Ixial by mému manželovi nikdy neublížil. Proč také? A kromě toho - když Drantaaxova socha zmizela, byl už na pokraji smrti. Jeho mnichům trvalo čtyři dny, než ho dopravili z hor do města.“

„Zraněný nezraněný, pořád ještě dokázal vydávat rozkazy, protože jeho mnichové prohledávali město. No, prohledávali přinejmenším moje pokoje.“

„O tom nic nevím.“

Ixial vykřikuje bolestí. Calia se k němu vrhá. Dívám se na mladé mnichy a snažím se odhadnout, jak na ni reagují. Uvědomují si, jaký vztah panuje mezi ní a jejich vůdcem, nebo je Ixial obalamutil nějakou historkou? V jejich tvářích nevidím jedinou stopu nesouhlasu.

Otáčím se k Makri. „Co si o tom myslíš?“

„Jsem z toho úplně zmatená,“ odpovídá. „Kdo potom zabil Drantaaxe? A kdo ukradl sochu a schoval ji do magického měšce?“ Přiznávám, že nemám nejmenší ponětí.

„Ale hlavně nerozumím té ženě,“ pokračuje Makri. „Když se nechtěla provdat za Drantaaxe, proč to udělala? Manžela přece nepotřebuje. Klidně mohla dostat práci v Minarixině pekařství.“

„Nemyslím si, že by Calia byla ten typ, který se spokojí s životem s každodenním zaděláváním těsta.“

Léčení ve světle lamp pokračuje. Ixial střídavě upadá do mdlob a probírá se z nich. Nakonec odplouvá do hlubokého spánku, nebo možná hlubokého kómatu. Léčitelka, lékárník a bylinářka si vyměňují pohled, který není těžké vyjádřit slovy. Ixial už brzy odevzdá svou tógu. Několik mladších mnichů má slzy v očích. Kdybych byl alespoň trochu soucitný, odešel bych a zanechal je jejich zármutku. Ale nejsem. Popadám za rukáv jednoho z mnichů, o kterém si myslím, že jsem už ho viděl ve své pracovně.

„Proč jste si mysleli, že tu sochu mám?“

Vytrhává se mi a spěchá, aby se připojil ke svým souvěrcům. Ptám se dalšího se stejným výsledkem.

„Tady už se dneska nic nedozvíš, Thraxasi,“ říká Makri. „Dělají si příliš velké starosti o svého opata. Mně to taky vadí. Dluží mi boj.“

Jako by to byla narážka, tichá zahrada náhle ožívá. Přes zdi sem skákají žlutě odění mniši a nezdá se, že by si přišli poklábosit o nehmotnosti. S bojovým pokřikem vyrážejí na mnichy Chrámu hvězd a nad hlavami mávají krátkými holemi a zakřivenými noži. Mniši Chrámu hvězd reagují bleskově a vytvářejí kolem Ixiala lidský štít. Povyk slyší další jejich bratři, kteří vyrážejí z domu. Brzy se v zahradě rve nějakých osmdesát mnichů, kteří vyrážejí pěstmi, kopou a poletují vzduchem svým akrobatickým způsobem. Je to docela zajímavý pohled. Stahuji se s Makri zpátky do křoví, abychom to mohli sledovat a jsme tímto vývinem situace poněkud zaskočení. Začínám mít pocit, že možná neexistuje žádný závažný důvod této roztržky mezi dvěma chrámy a jejich vzájemné nenávisti. Možná se celou dobu takhle rvou jen proto, že se jim to líbí a socha je jen drobný zástupný problém.

„Zajímavá náboženská debata,“ mumlám k Makri, když se od stromu nedaleko od nás odráží mnich a padá do keře vedle. „Něco takového by měli zkusit v pravé církvi. Určitě by to trochu oživilo obřady.“

Nejsem si sice v šerém světle jistý, ale myslím, že přímo uprostřed rvačky vidím Ctihodného Tresia. Pokud je to opravdu on, tak se na svoje roky drží daleko líp, než bych dokázal hádat. Přísahám, že v jednom okamžiku skáče osm stop vysoko přes jednoho protivníka, cestou ho nakopává, a přistává za dalším, kterému rychlým pohybem podkopává nohy. Za chvilku je obklopen hloučkem mnichů v červeném, ale poté, co dva z nich posílá prudce pozadu do jezírka, odskakuje do bezpečí.

Ze všech stran se kolem nás rojí mniši a ozývají se výkřiky bolesti a vzteku. I když je vidět několik nožů, většina boje se vede holýma rukama. Zdá se, jako by se všichni najednou rozhodli potvrdit, že mniši-válečníci mají nejlepší pověst v boji muže proti muži. Trhnu sebou, když další drtivý úder posílá jednoho z mladých noviců s lámáním větví keře přímo k našim nohám.

„Měl si dávat lepší pozor,“ mumlá Makri, která si podle mě představení docela užívá.

„Půjdeme na to taky?“ ptá se dychtivě. „Samozřejmě že ne. Proč bychom měli?“

„Nevím. Jen mě napadlo, že bychom možná mohli.“

„To, že se někdo rve, ještě neznamená, že se do toho musíš zaplést, Makri.“

„Nejspíš ne. Ale nepřipadá mi přirozené, že se jen dívám.“ Zdá se, že mniši ve žlutých rouchách Chrámu oblaků získávají převahu, hlavně díky přítomnosti Ctihodného Tresia, který za sebou všechny táhne. Žádný z mladých mnichů v červeném nedokáže čelit jeho děsivé bojové technice. Těla doslova létají vzduchem, když z cesty odhazuje jednoho protivníka za druhým. Probojovává si cestu až na okraj kruhu Ixialovy tělesné stráže a postupuje pořád dál. Jeho následovníci se rozestupují kolem a útočí z dalších směrů.

Lékárník, bylinářka a léčitelka moudře uprchli ze scény, ale myslím, že se Calia ještě pořád drží Ixialovi po boku, odhodlaná bránit svého milence do posledního dechu. Síla lásky, pomyslím si. Musím ji za to obdivovat.

Bratři z Chrámu hvězd se zoufale brání. Jsou sice odvážní a odhodlaní, ale Tresius je pro ně příliš tvrdý oříšek, když se prodírá jejich řadami jako drak zástupem mizerně placených žoldnéřů. Tak mě napadá: chce snad Ixiala zabít? Jako vyšetřovatel jsem složil přísahu, že budu za všech okolností ctít a chránit zákon, takže bych měl teoreticky zasáhnout a zabránit spáchání zločinu přímo před mýma očima, ale ve skutečnosti, když tak nad tím uvažuji, to není moje starost.

Náhle cítím, že je s námi v keřích ještě někdo další. Stejně tak Makri. Obracíme se oba najednou k místu, kudy se pohybuje v naprosté tichostí temná postava. Ta si sice naši pozornost uvědomuje, ale jinak si nás nevšímá. Zvedá něco, co nedokážu rozeznat. Ozve se ostré zadrnčení a tichý bzučivý zvuk a v příštím okamžiku jeden z mnichů ve žlutém zaječí a hroutí se na zem. Ten bzučivý zvuk poznávám. Kuše. Nepotřebuji, aby mě někdo té temné postavě v křoví představil, abych měl poměrně jasno v tom, kdo to je.

„Sarin Nemilosrdná,“ šeptám Makri.

Kuše je sice silná, ale také neobratná zbraň. Je dobrá k obraně městských hradeb nebo k útoku z úkrytu, ale na bojišti se moc nepoužívá, protože dlouho trvá, než se znovu natáhne. Ale Sarin vkládá do drážky další smrtící střelu dřív, než bych se vůbec nadál. Tiskne spoušť a zabíjí dalšího mnicha Chrámu oblaků. Když se k zemi kácí další z jejich spolubojovníků, uvědomují si mniši ve žlutém, že něco není v pořádku a na okamžik se jejich útok zastaví, když se nejistě rozhlížejí. Z kuše vylétá další střela. Další mnich jde k zemi.

„V keřích!“ volá Ctihodný Tresius a ukáže k naší skrýši. Díky tomuto přerušení se mniši Chrámu hvězd přeskupují a znovu vytvářejí kolem Ixiala ochranný kruh. Mniši z Chrámu oblaků se rozbíhají směrem ke křoví. Sleduji, jak Sarin Nemilosrdná chladnokrevně nabíjí kuši znovu. Tentokrát míří daleko pečlivěji. Střílí na Tresia.

Tresius pak dělá něco, co není v lidských silách. Zachytí střelu ve vzduchu dřív, než ho zasáhne. Užasle vydechuji. Střela z kuše má na takovou dálku dostatek energie k tomu, aby prorazila zeď a vylétla na druhé straně. Není možné ji prostě jen tak chytit do ruky ve vzduchu. Ani ji nevidíte, když se na vás řítí. A přitom právě tohle Tresius udělal.

Jeho následovníci už mezitím dorazili ke keřům. Ustupuji o krok dál do stínu. Sarin beze spěchu střílí poslední ránu do nejbližšího z útočníků a pak se na zbytek vrhá holýma rukama; její technika se dá srovnávat s jejich. Nejspíš to její chvástání o tom, že strávila čtyři roky studiem v klášteře, byla pravda. Stojí proti třem protivníkům a vede si dobře - jednoho sráží na zem a otáčí se ke zbývajícím dvěma tak rychle, že nemají nejmenší šanci na ni zaútočit.

V dálce se ozývá hvizd píšťalek. Městská stráž dostala echo. Nemůžete uspořádat takovouhle bitvu v thamlinské zahradě a doufat, že si sousedé nezačnou stěžovat. A když si sousedé v Thamlinu začnou stěžovat, Stráž si toho všímá. Ozývá se volání, hvízdání a rozkazy, když před domem zastavují koňmi tažené vozy. O chvíli později do zahrady vbíhají muži v černých uniformách Stráže.

„Je čas jít.“

Zčerstva mizíme a chvíli běžíme mezi mnichy, kteří se vydávají k zadní zdi zahrady s námi. Krátce si všímám další postavy ve tmě - malé postavy, která na sobě nemá mnišské roucho. Někoho mi připomíná, ale nedochází mi, kdo by to mohl být. Ve chvíli, kdy se přehoupneme přes zeď a skáčeme na trávník v parku, jsme už sami.

„To byla ale noc.“ „Skvělý boj.“

Spěcháme od místa činu. Kdysi jsem tu žil, takže se tu vyznám i v té nejhlubší tmě. Vedu Makri málo používanou uličkou mezi dvěmi vilami a zvuky nám za zády pomalu utichají. Čeká nás dlouhý pochod domů. Cestovat koňmo je v Turai v noci přísně zakázáno. Noc je ale příliš horká k tomu, aby se nám šlo příjemně, a já si náhle uvědomuji, že už jsem nějakou dobu nic nejedl ani nepil.

„Dozvěděl ses dost na to, abys Grosexe očistil?“ ptá se Makri.

„To nevím jistě. Potřebuji chvilku na to, abych si to promyslel. Ale ze všeho nejdřív potřebuji pivo. Proč tu nahoře nepostaví víc hospod? Jdu do první, na kterou narazíme.“

Už je po půlnoci. Protože noční život není v téhle čtvrti zrovna na úrovni, nacházíme otevřený hostinec až na okraji Thamlinu, poblíž Polí Jadeitového chrámu, kde to žije trošku víc. Pole Jadeitového chrámu se docela samozřejmě jmenují podle starého chrámu s jadeitovými sloupy, který nám postavili elfové na znamení díků před nějakými třemi sty lety, když jsme jim pomohli ve válce proti skřetům. Turai poslala s flotilou Ligy městských států největší kontingent lodí a rozdrtili jsme skřeti armádu v proslulé Bitvě u Ostrova Mrtvého draka. Ta na moři na dlouhou dobu skřetí rozpínavost zastavila. I navzdory naší relativně malé rozloze bylo v těch dobách turaiské námořnictvo ohromné. To už je ale dávno. Bývali jsme důležitým členem Ligy městských států. Pořád jím ještě teoreticky jsme, ale všichni víme, že ani armáda, ani námořnictvo už zdaleka nejsou to, co bývaly.

Ostatně ani Liga už není to, co kdysi. Chránila menší městské státy před agresí našich větších sousedů jako například Nioj po dobu čtyř set let, ale poslední dvě desetiletí se pomalu rozpadá. Teď se neustále hádáme o stříbrné doly, které se nacházejí podél hranice s naším spojencem Matteší na jihu. Pokud se kvůli ním rozpoutá válka, Liga se rozpadne a Nioj spořádá k snídani.

Pole Jadeitového chrámu jsou domovem vládních úředníků, nižších občanských poskytovatelů služeb a podobně. Konečně nacházíme hostinec, v němž se pořád ještě svítí. Makri se na něj podezíravě dívá.

„To bude v pohodě,“ ujišťuji ji a jdu ke dveřím.

U dveří se setkáváme s obrovským chlapem navlečeným do zelené košile, což znamená, že je to příslušník cechu ochránců, najatý k vyhánění nevítaných živlů. Ne jako ve Mstivé sekeře. Gurd nalije každému.

Vchod je osvětlen planoucí pochodní. V poblikávajících plamenech vypadá Makriina pokožka ještě červenější než obvykle. Vyhazovač se přede dveřmi tyčí jako hora. Natahuje paži a brání nám ve vstupu.

„Žádné meče,“ bručí a podívá se na Makri. „A žádní skřeti.“

Makri se bez jakékoli přípravy zeširoka rozmachuje a vráží mu pěst do vizáže. Chlap se hroutí na schody.

Zírám na ni. „Copak jste to spolu nemohli nejdřív nějak probrat?“

„Co tu bylo k probírání? Urazil mě.“

To je pravda. Ale já to pivo opravdu potřebuju. „Najdeme si jinou hospodu,“ chlácholí mě Makri. Vyhazovač leží bezvládně u dveří. Jsem v pokušení ho překročit a zaběhnout si dovnitř na jeden korbel na stojáka, ale nakonec si to rozmýšlím. Kdyby se probudil a já ještě nasával u pultu, mohly by z toho být jedině potíže.

Vlečeme se horkou nocí dál.

„Opravdu si myslím, že bys měla víc pracovat na sebekontrole, Makri.“

„Začnu zítra. Ale že to byla dobrá šlupka, co?“

Makri se celá rozveselila a už se netváří ztrápeně jako niojská děvka - poprvé od chvíle, kdy ji nakopl ten mnich. Což byl pravděpodobně důvod, proč tomu vyhazovači jednu utřela. Nejspíš se chtěla trochu procvičit v boji holýma rukama pro případ, že bychom se zase potkali s mnichy.

KAPITOLA

JEDENÁCTÁ

Následujícího dne si trochu přispím a budím se s bolavýma nohama a otřesnou kocovinou. Vylézám ztěžka z postele a mířím přímo ke své malé zásobě listů lesady. Tato rostlina pochází z elfích ostrovů a je velice účinná proti kocovině. Dostal jsem ji od elfa, který si mě najal před několika měsíci. Ukázalo se, že je to pěkně práskaný kriminálník a skončil mrtvý, ale přinejmenším mi po něm zbylo něco užitečného.

Zároveň s jeho společníkem ho zabila nájemná vražedkyně Hanama a ta vzpomínka budí mou paměť. Ta malá postava, kterou jsem včera večer zahlédl v zahradě, mi připomněla Hanamu. To by mi tak ještě scházelo, aby se do tohohle případu začal motat cech nájemných vrahů.

List lesady začíná zabírat velice rychle. Jakmile pomíjí účinky kocoviny, uvědomuji si, že jsem úplně celý ztuhlý. Včera jsme si udělali pěknou procházku, kterou přerušila poměrně dlouhá návštěva jedné hospody v Kušni. Tam Makri se vstupem žádné potíže neměla. Ta hospoda má tak mizernou pověst, že pochybuji, že by odmítli obsloužit samotného krále skřetů, pokud by měl v kapse pár guranů.

Čtvrť Kušni, která se nachází zhruba uprostřed města, je zločinem a dwa prolezlé hnízdo, plné hospod, nevěstinců a heren, které vedou a o které spolu bojují Bratrstvo a Společnost přátel a kde žije nejhorší spodina Turai. Díky své práci se sem dostanu poměrně často. Makri, která nemá takřka vůbec žádný volný čas k tomu, aby vedla společenský život, to tam vůbec neznala. Předpokládám, že ji překvapilo, jak silný alkohol se tam nalévá. Sice tvrdila, že není opilá, ale přísahám, že jí trvalo celých patnáct minut, než vylezla po vnějším schodišti domů a nedokázala by to, kdybych jí nepomohl a posledních pár stupňů ji nevytáhl sám.

Takže jsem poněkud potěšený, když se Makri vplíží kolem oběda do mého pokoje a žebrá o list lesady. Je zabalená ve staré přikrývce a vypadá, jako by právě procházela posledním stadiem cholery. Nevadí mi, když je Makri vůz číslo jedna, pokud jde o boj; klidně může být ostrá jako elfí ucho, když přijde na studia filozofie a rétoriky; ale opravdu by mě urazilo, kdyby jí začalo jít pití lépe než mně.

Ruce se jí třesou, když zvedá pohár vody, aby se napila. „Jsi zelená jako list,“ poznamenávám vesele. „Říkal jsem ti, že horské klee je pro tebe moc silné. Na to, abys strávila něco tak silného, bys potřebovala mít nejmíň stejně kachní žaludek jako mám já.“

„Z čeho to dělají, zatraceně?“ sténá Makri.

„Ale, hrozny, jamy, obilí... kdo ví? Nahoře v horách prostě vypálí kořalku ze všeho, co jim přijde pod ruku a neuteče.“ Otřese se. „Tobě není zle?“

„Samozřejmě ne. Na to, abys mě dostala pod stůl, bys potřebovala daleko víc než pár lahví horského klee. Byl jsem vzhůru pěkně čerstvý a veselý už o ranních modlitbách.“

„Nesmysl,“ říká Makri a trhne sebou při námaze, kterou jí mluvení působí. „Prostě ses dostal k listům lesady jako první.“ Makri s jistými obtížemi zapíjí svůj list vodou a pak si lehá na mou pohovku s rukou položenou přes oči.

„Nemyslím, že bych to dneska zvládla na ranní hodinu teologie.“

Pouštím se do uklízení krámů na stole. Makri si odkrývá oči a podrážděně se na mě dívá.

„Přestaň tady pobíhat. Vím, že se jen snažíš předvádět, jak na tebe pití nepůsobí. Zabiju Pampelišku.“

„Cože?“ „Zabiju ji. Jakmile se budu cítit trochu líp, přerovnám jí vnitřnosti svou skřetí čepelí.“

Pampeliška nejspíš zase začala plácat něco o delfínech. A Makri, která je obyčejně zdvořilost sama, to ve svém oslabeném stavu nesnášela nejlíp.

„I když si myslím, že zrovna teď by se mi ten její uzdravovací kámen hodil. Už nikdy nepůjdu pít do Kušni.“

Upadá do kousavého mlčení a čeká, až list zabere. Navzdory polednímu horku se ztrápeně choulí ve své přikrývce a vypadá pořád docela zeleně. Chudák Makri. Usuzuji, že bude lepší, když se nebudu zmiňovat o tom, že těsně předtím, než nás z té putyky vyhodili, seděla na klíně jednomu mladému překupníkovi dwa a snažila se ho políbit. Tuhle si nechám na dobu, až bude silnější.

Gurd s Tanrose už mezitím dole v nálevně dávno pilně pracují. Pročítám si Tanrosin dnešní jídelní lístek a vybírám si pár věcí k pořádné zdravé snídani. Dávám si rybu. Tanrose umí ryby připravovat skvěle. Všímám si, jak Gurd při mé objednávce mírně tuhne. Při slovu ,ryba` má vždycky mizernou náladu. Obchodník s rybami, který dodává zboží do většiny Dvanácti Moří, na místní poměry docela majetný člověk, už nějakou dobu po Tanrose zálibně pokukuje a když přijde nakoupit zboží, dělá jí vždycky dobrou cenu. Gurd kvůli tomu žárlí. Chudák starý barbar. Strávil většinu života tím, že pochodoval kolem světa a bojoval za toho, kdo mu byl ochoten zaplatit a ještě se nedokázal vypořádat s představou milostného románku. Sám je do Tanrose zamilovaný, což v celé záležitosti nijak nepomáhá. Jí to vůbec nevadí, ale Gurd se nějak pořád nedokáže rozhoupat. Je nejspíš příliš uvyklý staromládeneckému životu. A trpí jako zvíře pokaždé, když si to obchodník s rybami přihasí a začne dávat Tanrose neuvěřitelné slevy.

Dojídám právě poslední zbytky snídaně, když dolů přichází Makri s jasnýma očima a veselá.

„Ty listy lesady,“ prohlašuje, „jsou úplný zázrak. Kolik ti jich ještě zbylo?“

„Moc ne. A tady v Turai se k nim skoro nemáš šanci dostat. Příště, až budu mít za klienta elfa, ho zase požádám o část honoráře ve zboží.“

Makri podotýká, že ve skutečnosti ani posledně nebyly listy lesady dohodnutou částí platby.

„Prostě jsi mu je sebral, když jsme ho našli mrtvého.“ „To vyjde skoro nastejno.“

„Tak nějak pořád nevím, co se včera v noci stalo a co se mi jen zdálo. Opravdu jsme narazili na Sarin, nebo jsem si to jen představovala?“

„Potkali jsme ji. A zabila pár mnichů kuší. Snažil jsem se přemýšlet nad tím, co to všechno vlastně znamená. Očividně stojí na straně Chrámu hvězd. Předpokládám, že kdysi pod Ixialovým vedením cvičila. A tak mě napadá: zabila Drantaaxe? Jistě, těžko by se to dokazovalo, protože ona rozhodně není ten typ, který by nechával kolem ležet hromady stop. Grosex jde dnes k prvnímu stání. Konečně jsem získal povolení k návštěvě, i když nevím, jestli nám to k něčemu bude.“ „Jak to, že ti s ním dovolili mluvit?“

„Prokonzul Cicerius se konečně vrátil zpátky. Ten mi to zařídil“

Před několika měsíci jsem pomohl Ciceriovu synovi z vážných potíží.

„Myslím, že to byl opravdu chytrý tah,“ říká Makri. „Po dlouhé době máš konečně přítele někde nahoře.“

„To je pravda. I když já bych o něm zrovna dvakrát netvrdil, že je to můj přítel. Cicerius je na to, aby měl přátele, moc strohý a odměřený. Kromě toho si určitě ještě pořád pamatuje, jak jsem ho urazil, když jsem byl opilý. Ale přinejmenším se postará o to, aby byla uznána moje práva, když přijde na soudní záležitosti. A Grosex určitě potřebuje trochu pomoci zvenčí. Přiklepli mu veřejného obhájce, takže pokud něco nevykopu já, můžou ho klidně sebrat a pověsit rovnou.“

Makri si dává kousek ryby. Já si objednávám polední pivo a přemýšlím o situaci. Není mi tak docela jasné, jak se to s těmi mnichy vlastně má. Ctihodný Tresius se mnou očividně nejednal na rovinu. Tak za prvé se mi úplně zapomněl zmínit o tom, že jeho přívrženci smrtelně zranili Ixiala Vidoucího. Takže co s tím? Ještě pořád mám měšec se sochou. Tresius si mě najal k tomu, abych ji našel. Možná, že když přijde na mnichy, vůbec nezáleží na tom, co kdo komu kdy udělal. Počítám, že honorář za tuhle práci dostanu tak jako tak.

To, že jsem narazil na Sarin, mě ale znervózňuje. Je to nebezpečná ženská, to bezesporu. Pokud Ixial zemře, předpokládám, že se jeho řád rozpadne a červení mniši se znovu vydají hledat sochu. K tomu všemu se budu muset vypořádat i se Sarin. A pak je tu ještě případ Thalia Zelenookého - kdo zabil jeho? Byl zavražděn střelou z kuše, díky čemuž se stává Sarin podezřelým číslo jedna, ale není vyloučeno, že se za sebou někdo snaží zametat stopy a shodit to na ni.

„No, počítám, že jsem zjistil dost na to, abych mohl zúžit seznam podezřelých ze zabití Drantaaxe na mnichy Chrámu hvězd, mnichy Chrámu oblaků, jeho manželku Calii, Sarin

Nemilosrdnou a jeho služebnictvo. Souhrnem je to možná stovka lidí. Jestli se Grosex dokáže držet stranou šibenice tak rok dva, mohl bych to srazit pod deset.“

Palax s Kaby se brzy ráno vypravili s mandolínou a flétnou hrát do ulic. Vypadají pořád stejně bizarně jako vždycky. Nejenže jsou navlečení do té nejzvláštnější a nejvýstřednější sbírky jasně barevných a otrhaných hadrů, jaké kdy Turai viděla, ale jejich vlasy se skoro nedají popsat. Nechali si je narůst dlouhé a nabarvili si je potravinářskými barvami a bylinkami do odstínů naprosto nevhodných pro hlavu člověka. A aby to bylo ještě horší, dokáží taky pěkně zručně zacházet s nástroji, když dojde na probodávání různých částí těla a zdobení vzniklých otvorů cingrlátky. Většina lidí v Turai si nechává propichovat uši - u některých cechů je to znamení hodnosti - ale mladí Palax a Kaby z nějakých mně neznámých důvodů nosí kroužky v nosech a rtech. Co je největší šok, podobným způsobem mají ozdobená i obočí, a to je věc v lidmi obývaných zemích naprosto neznámá a možná příliš bizarní i ve skřetím bordelu. Předpokládám, že pouliční muzikanti mohou být poněkud výstřední. Makri, která vyrůstala ve skřetích otrockých jámách, se nenechá veřejnými způsoby příliš zatěžovat a před několika měsíci je požádala, aby jí proděravěli nos. Je to něco hrůzného, jak jsem jí okamžitě řekl, a pokud se hodlá dostat na královskou univerzitu, měla by na to zapomenout. Když už existuje tolik důvodů, proč jí univerzita zakazuje přístup ke vzdělání, není přece třeba jim poskytovat ještě další. Ale Makri má kruh ve svém nose ráda a předpokládá, že si na to univerzita bude muset prostě zvyknout.

Mladí muzikanti si unaveně sedají ke stolu. „Venku na ulici je čaroděj,“ poznamenává Kaby. „A co dělá?“

„Tváří se zmateně.“

„Je tam s ním ten nový šéf Bratrstva, Casax.“

Špatné zprávy. Jdu ke dveřím a vyhlížím ven. Věci se mají přesně tak, jak říkala Kaby: venku na ulici stojí čaroděj a tváří se zmateně. Je mladý a i když je to podle duhového pláště plně kvalifikovaný uživatel magie, nepoznávám ho - což pravděpodobně znamená, že diplom nemá dlouho. Vedle něho stojí Casax, Karlox a pár dalších členů Bratrstva. Všichni se na čaroděje s očekáváním dívají.

Casax si mě všímá a přechází zaprášenou ulici ke dveřím, ve kterých stojím.

Já ho zdravím s potěšením. On mě zdraví s ledovým pohledem.

„Hledáme Quen.“ „Koho to?“

„Tu děvku, která zapálila Kančí hlavu.“

„Předpokládám, že práskla do bot a už dávno není ve městě.“ „Ne, podle Oria Krotitele Ohně nic takového neudělala. Tvrdí, že je pořád ještě někde tady.“

Dívám se na mladého čaroděje.

„Orius Krotitel Ohně? Je nový, co? Nejspíš vyšel ze školy nedávno. Víš, Casaxi, tak mladému čaroději bys opravdu neměl věřit. Zahodí učednické hadry a najednou si myslí, že všechno ví, ale na to, jak funguje město jako Turai, si nejdřív musí zvyknout. Jasně, sledoval Queninu auru až sem, ale co to dokazuje? Všichni přece víme, že se v téhle oblasti pohybovala. Když někdo o někom hodně mluví, může také vytvořit falešnou auru. Existuje dost věcí, které dokáží zmást mladíka, který si magií teprve začíná vydělávat. Quen už je dávno v prachu. Jestli ji chceš najít, měl by sis na to najmout trošku zkušenějšího muže. Nebo ženu. Slyšel jsem, že Lisutaris Vládkyně Oblohy je docela schopná.“

Casax mému plácání moc nedá. Dívá se na mě dočista studeně a svěřuje se mi s tím, že Bratrstvo toleruje mou přítomnost ve Dvanácti Mořích jen proto, že jsem se mu zatím nikdy moc nepletl do cesty. Ale pokud zjistí, že mám se schováváním Quen něco společného, půjde po mně jako mizerné kouzlo.

„Raději začni přemýšlet o tom, kam by ses přestěhoval, a nebal svoje krámy moc dlouho.“

„Budu o tom přemýšlet. Možná by mi mohl nějaké místo poradit prokonzul Cicerius.“ Čímž chci říct, že mám v tomhle městě i mocné přátele.

„Možná by ses ho měl zeptat co nejdřív,“ odpovídá Casax, čímž chce říct, že jeho neoblbnu, jeho tedy ne.

Mladý Orius Krotitel Ohně ještě pořád stojí uprostřed ulice a tváří se zmateně. Jeho schopnosti ho přivedly až sem, ale vylepšené kouzlo zmatení starého prohnaného Astratha Trojměsíce mu brání v tom, aby Queninu skrýš přesně určil. Casax se k němu vrací a krátce s ním hovoří. Nato, aby se poflakoval po ulici Zjevení, je příliš zaměstnaný a důležitý muž, takže odchází a nechává své hrdlořezy, aby pokračovali v pátrání. Karlox se na mě šklebí, obrovský, krutý a pitomý jako skřet. Nic by se mu nezamlouvalo víc, než kdyby mu Casax nařídil, aby mě vypráskal z města. Jen ať si to zkusí. Oplácím mu škleb, pak zavírám dveře a jdu za Makri.

„Musíme s tou Quen něco udělat. Bratrstvo už je blízko. Astrath sice jejich čaroděje zmátl, ale pokud si Stráž na tenhle případ vyžádá starého llasia Zářivého, jsme v kýblu.“

„Ještě pořád to tu každou noc sledují?“

Přikyvuji. „Ale možná bychom ji dokázali dostat pryč jiným způsobem. Možná by nám mohl Astrath udělat kouzlo neviditelnosti. To je ale velká prosba. Astrath má určitě svých starostí dost. Nemůžeme předpokládat, že by pohnul nebesy, zemí a třemi měsíci jen proto, aby pomohl nějaké mladé ženské, kterou v životě neviděl - obzvlášť když by si tím mohl pořádně uškodit u Bratrstva.“

„Pokud ji někam přesuneme,“ ptá se Makri, „bude pořád pod ochranou toho kouzla zmatení?“

„Ne.“ „Pak to nemůžeme udělat.“

„Co tím myslíš, že to nemůžeme udělat?“, protestuji a začínám se vztekat. „Nemůže tady přece zůstat navěky.“

„Přece ji nemůžeme předhodit Bratrstvu.“

Počítám, že nemůžeme. Tedy ne že bych si Quen nějak oblíbil, nebo tak něco - pokud můžu soudit, je to pěkně zakyslá ženská - ale bylo by mi proti srsti předhodit někoho nebo něco Casaxovi. Nic víc už k tomu říct nemůžu, takže aspoň Makri trochu péruju za to, že mě dostala do téhle bryndy.

Všímám si, že Palax u vedlejšího stolu usnul nad talířem. Tak, pouliční muzikanti mají dneska těžký život. Ale všímám si také, že Kaby vypadá navztekaněji než trol, kterého bolí zuby, což může venkoncem znamenat jediné. Pokud mi paměť slouží, Palax jí slíbil, že nechá dwa. Ale přestat tuhle věc brát je těžké. Beru si pivo a jdu nahoru, kde si lehám na pohovku a při přemýšlení o mniších a sochách usínám.

Budí mě tiché klepání na dveře. „Kdo je tam?“ volám. „Soolanius,“ zní odpověď.

Už jsem si říkal, kam se nám asi ztratila. Jdu a otevírám dveře.

Stojí za nimi Soolanius. A kromě ní ještě Sarin Nemilosrdná, která jí drží u krku nůž. Strká Thaliovu dceru dovnitř a vchází za ní.

„Klidně jsi mohla zaklepat sama.“

„Nedokázala jsem snést představu, že bys mě třeba nechtěl pustit dovnitř,“ ušklíbá se Sarin, pořád ještě s nožem v ruce.

Sarin Nemilosrdná je vysoká žena s vlasy ostříhanými nezvykle nakrátko, takže navzdory mnoha zlatým a stříbrným kroužkům v uších vypadá poměrně stroze. Má na sobě mužskou košili. Její oči jsou černé stejně jako Makriiny, ale vůbec v nich nedokážu zahlédnout tu přátelskou jiskru. Hledí na mě, jako by si rozmýšlela, jestli mě nemá propíchnout tady a teď. Pro všechny případy držím ruku na jílci meče.

„Hledám sochu,“ říká nakonec.

„To je tu v okolí poslední dobou docela rozšířená kratochvíle.“

„No? Tak kde je?“

„Nemám ponětí. Předpokládám, že mluvíš o soše svatého Quatinia, která zmizela poté, co zavraždili Drantaaxe? Nikdo neví, kde je.“

„Počítám, že ty to víš.“ „Tak to ses přepočítala.“

„Vím, že tě najali k tomu, abys ji našel.“

„Překvapuješ mě, Sarin. Proč si vlastně myslíš, že bych s tebou o něčem takovému vůbec mluvil?“

„Protože tě zabiju, pokud o tom se mnou mluvit nebudeš.“ Sarin si nikdy nelámala hlavu s příliš složitými plány. „Chceš ji pro Chrám hvězd?“

„To je pravda.“

Podotýkám, že to Ixial Vidoucí tak jako tak brzy zabalí. „Myslím, že bude žít. A i kdyby zemřel, pomůžu jeho následovníkům.“

Ptám se jí proč. Potvrzuje mé podezření - pod Ixialovým vedením studovala bojová umění a meditaci, takže mu dluží jistou loajalitu. Osobně ale pochybuji o tom, že Sarin vůbec tuší, co by to slovo mohlo znamenat.

„Zabila jsi Drantaaxe?“

„Nepřišla jsem sem proto, abych odpovídala na tvoje otázky. Přišla jsem pro sochu.“

„Vážila dvě tuny. Jak bych ji mohl mít?“

Hledám v její tváři jedinou stopu povědomí o magickém měšci, ale Sarin je studená jako skřetí srdce a z jejího výrazu nevyčtu ani to, jak se včera vyspala.

„Zabila jsi mého otce?“ vyhrkne Soolanius. „A to měl být kdo?“

„Thalius Zelenooký.“

„Ne. A už mě nikdy nepřerušuj.“

Sarin se znovu otáčí ke mně. „Chci tu sochu, jinak tě zabiju.“

„No, tak díky za varování. Vždycky si dokážu s radostí najít trochu času na laciné hrdlořezy. A ty nic jiného nejsi, když se kradeš kolem nároží s tou svou vypulírovanou kuší. Podal bych si tě hned, kdyby byla na tvou hlavu vypsaná odměna. A teď padej.“

Sarin nedává najevo jedinou známku vzteku nad mými urážkami. Prostě odchází. Otáčím se k Soolanius, která se zdá být celým tím rozhovorem otřesená.

„Tohle docela dobře mohla být žena, která zabila tvého otce. A s tebou by se taky moc dlouho nepárala. Už raději sama do žádných hostinců nechoď,“ varuji ji. „Radši se vrať domů do Thamlinu.“

„Já ale domů jít nechci,“ kňučí. „Tak se jdi zlískat dolů.“

Nepotřebuje žádné další pobízení a vyráží přesně udaným směrem. Vytahuji z kapsy měšec a podezíravě se na něj dívám. Uvnitř měšce je schovaná socha, po které tady v okolí touží neuvěřitelná spousta lidí. Člověk by si skoro myslel, že po ní touží bez nějakého zjevného důvodu. Jak vzácná může taková socha být? Přijde mi docela neuvěřitelné, že by ji kláštery chtěly jen kvůli nějakému uctívání. Přece musí být desítky způsobů, jak se k takové soše dostat, i takhle narychlo. Tak proč se všichni tak třesou, aby se jim dostala do rukou jako prvním? Vždyť je to přece jen kus bronzu. Bronz sice nějakou tu hodnotu má, ale není tak cenný, aby se kvůli němu lidé vraždili. Ve chvíli, kdy by sochu roztavili a pruty zpeněžili, by to sotva stálo za vynaloženou námahu.

Když to tak vezmu ze všech stran, začíná mi celá ta socha připadat podezřelá.

KAPITOLA

DVANÁCTÁ

„Cože chceš udělat?“

„Chci rozbít tu sochu. Přines kladivo.“

Makri se tváři ustaraně. „Vím, že jsi s případem v koncích, ale není přece třeba, aby sis vztek vyléval na té soše. Nebylo by lepší si o tom s někým promluvit?“

„Já si nebudu na soše nic vylévat. Chci zjistit, co je uvnitř.“ „Není snad dutá?“

„Možná. Ale začínám o tom pochybovat. Dobře, je to hezké umělecké dílo. Dobře, klášter plný mnichů-válečníků potřebuje sochu svatého Quatinia, jinak se nebudou moci vytáhnout před mnichy z vedlejšího kláštera. A konjunkce tří měsíců se blíží. Ale proč tahle socha - zrovna tahle socha? Pravá církev přece nevyžaduje, aby někdo její obřady udržoval před nějakou obzvlášť vypracovanou sochou. Právě naopak. Přímo se zmiňuje o tom, že uctívači si vystačí s doslova jakýmkoli starým zobrazením svatého, což je důvod, proč chudí lidé slaví konjunkci tří měsíců před těmi lacinými sádrovými soškami. Můžeš je koupit na každém tržišti. Nepředpokládal bych, že mniši-válečníci, kteří jsou proslulí právě prostotou svých životů, by museli za každou cenu mít nějakou vzácnou sochu, kterou vyrobil nejlepší sochař v celém Turai. To mi nedává smysl. A pokud jde o Sarin Nemilosrdnou, tak ta tvrdí, že ji chce získat pro Chrám hvězd z loajality k Ixialovi. Pokud uvěříš tomuhle, můžeš už klidně věřit čemukoli. Ta ženská má v těle zhruba tolik loajality jako bokana.“

„Jednou jsem s bokanou bojovala holýma rukama v aréně.“

„Makri. Mohla by ses zbavit toho zvyku vzpomínání na arénu pokaždé, když se zmíním o nějakém divokém zvířeti?“ „Promiň.“

Čím víc o ní přemýšlím, tím víc jsem přesvědčený o tom, že to žádná obyčejná socha není. Jsem odhodlaný se na ni podívat pěkně zblízka. A tím znovu poruším zákon, protože je kacířství jakýmkoli způsobem poškozovat sochu svatého Quatinia a pokud se pravá církev dozví, že jsem na ni zaútočil kladivem, postaví mě před zvláštní církevní soud a já budu sedět na vězeňské galéře za daleko kratší chvíli, než jakou potřebuje biskup Gzekius k vypití večerní karafy elfského vína.

„Nesmíme připustit, aby nás někdo viděl, jinak jsme v potížích až po uši. Ty se postarej, aby se tu nepletly Soolanius, Quen a Pampeliška, a já mezitím najdu nějaký vhodný nástroj.“

Soolanius, Quen a Pampeliška. Jen vyslovení těch jmen mi působí stařecký třes. Jak se mohlo stát, že jsem skončil jako hostitel těch tří mladých žen? A opravdu to musí být alkoholička, děvka a hříčka přírody Někdy opravdu nevím, kam se tohle město řítí.

„To za mého mládí by člověka zavřeli do díry za to, že má ve vlasech nastrkané květiny,“ bručím, když jdu na dvůr za hostincem.

V zadní části dvora je stodola, ve které mají Palax a Kaby ustájeného svého koně. Za ní pod stříškou stojí jejich vůz.

Stačí jediný pohled a otřesu se. Normální lidé mají obyčejné nabílené dřevěné vozy, možná pro štěstí vyzdobené obrázkem svatého Quatinia ve žlutém rámečku. Přibližovadlo Palaxe a Kaby je ozdobeno malbami v bůhvíjakých barvách, jasných tak, že vám skoro sežehnou rohovku. Se všemi těmi mladými ženami nahoře a tou dvojicí magorů dole si začínám připadat divně. Tak pro tyhle lidi jsem přecházel pouště a bojoval v bitvách. Skoro byste si mohli myslet, že vám budou prokazovat nějakou úctu. Třeba tím, že se budou oblékat normálně a najdou si práci.

Z Gurdovy sbírky nářadí si beru pořádné kladivo a jdu zpátky nahoru. Teď už mám opravdu náladu na to, abych něco roztřískal. Velká socha svatého Quatinia na koni se mi docela hodí.

Když za sebou zavřu dveře pokoje, opatrně stahuji okraj měšce. Z magického prostoru se vynořuje hlava sochy. Musím být opravdu opatrný - chci odhalit dostatečnou část sochy na to, abych do ní mohl udeřit, ale zároveň to nesmím přehnat a většina jí musí zůstat v magickém prostoru. Kdybych sochu vytáhl v mém pokoji celou, mohla by se při své váze propadnout podlahou a zabít polovinu hostů v nálevně.

Makri se celá tahle záležitost pořád ještě nezamlouvá.

„Je to dobrá socha,“ podotýká. „Neříkal jsi snad, že je to důležité umělecké dílo? Drantaax byl skvělý sochař. Nemyslím, že by bylo správné zničit jedno z jeho děl. Obzvlášť to poslední, které dokončil předtím, než byl zavražděn.“

Mávám nad jejími námitkami rukou. Po pěti měsících studií v cechovní škole si myslí, že z ní udělali znalce umění. „Jdi stranou.“

„Zlomíš si ruku.“

Tohle mě nenapadlo. Ale teď už necouvnu. Napřahuju se na Quatiniovu hlavu a mířím na sotva viditelný bod pod bradou, kde jsou bronzové panely spojeny. Dávám do toho úderu všechno a opírám se do něj celou svou vahou (a že je to nějaká váha).

Ozývá se dunivé zazvonění. Objevuje se malý zub. Další rána. Zub se zvětšuje. Opírám se do rány potřetí a tentokrát celý bronzový panel odpadává a se zvoněním přistává na podlaze. A zpod něj se na nás jako anděl z nebes dívá překrásně odlitá zlatá tvář.

„Zlato!“ vykřiknu vítězně. „Uvnitř je zlato! Tak po tomhle všichni jdou!“

Jsem šťastný jako ožralý žoldnéř, když tohle zjišťuji. „Tohle musí být ta ztracená zásilka zlata, kterou někdo ukradl na cestě z dolů do královské pokladnice. A mě čeká opravdu tučná odměna.“

Dívám se na zlatou hlavu. Pod ní, stále ještě zakryté bronzem, bude zlaté tělo. A zlatý kůň. Na zlatém podstavci. Pochybuji o tom, že se kdy do Dvanácti Moří dostalo tolik zlata. Má takovou hodnotu, že se ani nedokážu dopočítat. A nikdo neví, že je mám.

Společně s Makri si sochu zamyšleně prohlížím. „Nikdy v životě jsem tolik zlata neviděl,“ mumlám. „To tedy ne.“

„Král ho má už takhle v pokladnici strašnou spoustu.“ „A každý den vykopou ze země další a další.“

Vzdychám a začínám kolem sochy znovu stahovat okraj měšce. Je to velké pokušení, opravdu, ale nakonec by na to stejně někdo přišel. Na uprchlíka už jsem příliš starý.

„Počítám, že bych stejně z Turai odjet nechtěla,“ říká Makri. „Tahle díra smrdí, ale je tu nejlepší univerzita na západě.“

Socha už celá zmizela v magickém prostoru. Schovávám měšec zpátky do kapsy.

„Myslíš, že bys dokázal urazit aspoň pár prstů, než ji vrátíš?“ „To tedy rozhodně ne.“

Ve skutečnosti to zase tak špatný nápad není. Uvidím podle toho, v jaké budu finanční situaci. Samozřejmě mě teď čeká velká, velká odměna. Král šílí kvůli ztrátě zlata jako poraněný drak a palác nabídl tisíc guranů jako odměnu za informace, které by mohly vést k odhalení pachatelů a navrácení zlata. Mohl bych s sebou vzít měšec do paláce přímo teď a nechat si celé to bohatství vyplatit, jenže to by mě nedostalo o nic blíž k očištění Grosexe a nalezení skutečného Drantaaxova vraha, což znamená, že sochu ještě pořád potřebuji.

„Myslíš, že Chrám hvězd a Chrám oblaků ví, že uvnitř je zlato?“

„Ano.“ „Kdo je tam dostal?“

„To ještě nevím tak docela jistě. Ať už to byl kdokoli, mniši je moc chtějí. Stejně jako Sarin. Takže teď můžu čekat, že začne peklo.“

To Makri nevadí ani v nejmenším. A momentálně to nevadí ani mně, protože jsem potěšený tím, jak krásně jsem vyřešil část celého toho propletence. Zvedám nůž, vyhazuji ho do vzduchu, chytám za rukojeť a jediným plavným pohybem ho strkám do pochvy na opasku. Pak vytahuji z police grimoár a vpravuji si do paměti uspávací kouzlo.

„Jestli tu sochu chtějí, budou muset přijít sem a dostat ji ode mě. Však já už jim ukážu, kdo je tady závodní vůz s číslem jedna na kapotě.“

Beru si ze stolu láhev klee. Je prázdná. Zdá se, že jsem celou zásobu zlikvidoval pěkně rychle. Vytahuji další z tajné skrýše pod pohovkou a dávám si s Makri pár skleniček. Chvěje se, když jí alkohol klouže hrdlem do žaludku.

„Učíš mě všem možným zlozvykům.“

„O jakých zlozvycích mluvíš? A vůbec, co je tak světoborného na boji s bokanou? Je to přece jen zvíře. A bokan jsem zabil nepočítaně, když jsme procházeli džunglemi. Tak strašlivý had to zase není.“

„Ve skřetích zemích dorůstají do daleko větší délky. A mají prudší jed.“

„Přirozeně.“ Slunce a horko se valí ulicemi jako povodeň a já bych odpoledne nejradši strávil v posteli, jenže mám práci, kterou za mě nikdo neudělá. Když s mečem u pasu vycházím na ulici, vzpomínám si, jak jsem se zapřísáhl, že celé léto na práci ani nesáhnu. No, nevyšlo to. Jestli shrábnu královu odměnu, strávím celý podzim a zimu posedáváním v Gurdově nálevně a budu častovat válečnými historkami každého, kdo vleze dovnitř.

Všímám si dvou mužů Bratrstva, kteří ještě pořád čmuchají kolem a hledají Quen. A kolem Mstivé sekery se potlouká ještě někdo - poznávám v něm jednoho soukromého vyšetřovatele z Thamlinu, kterého si nejspíš najal cech hostinských. Šklebím se. Teď už mi tu chybí jen Sarin, která by vyskočila ze zároží a začala do mě sypat jednu střelu z kuše za druhou.

Hlavní soudní budovy stojí poblíž obchodní oblasti Zlatého půlměsíce. Je to důležitá část města a soudní dvůr samotný je honosná budova s třiceti sloupy v průčelí a portikem ze zářivě bílého mramoru. Stojí u velkého veřejného fóra s kašnami a sochami rozličných svatých a dávno mrtvých králů. Celá ta věc byla postavena k větší slávě města před nějakou stovkou let králem Sariem-Akanem, když porazil po dlouhé bitvě Matteš a dorazil domů se solidní kořistí.

Jako hlavní palácový vyšetřovatel jsem sem chodíval poměrně často. Pokaždé, když jsem vešel dovnitř, mě hlídači zdvořile zdravili a právní zástupci ze soudního dvora se ke mně vrhali, aby zjistili, jak má vyšetřování pokračují a jaké přináším novinky. Ty dny jsou už dávno pryč. Pokud mě tu ještě vůbec někdo poznává, snaží se to nedat najevo. Nemá smysl být zdvořilý k někomu, kdo ztratil veškerou společenskou prestiž a popravdě řečeno nemůžete ztratit víc společenské prestiže než jsem ztratil já poté, co mě z paláce vyrazili pro neslušné chování pod vlivem alkoholu.

Konečně se dostávám ke Grosexovi, kterého drží pod zámkem v podzemní cele. Sedí na úzké dřevěné palandě a vypadá, jako by nějakou dobu nespal, nepil a nejedl.

„Jak probíhal první den soudu?“ „Špatně.“

„Jak si vede tvůj veřejný obhájce?“ „Pořád ještě studuje materiály.“

Grosex je bledý a znatelně hubenější než před týdnem, kdy mi ho zatkli před očima. Vidím docela jasně, že už se vzdal vší naděje. Snažím se ho trochu ukonejšit a vykládám mu, že sleduji spoustu nadějných stop a tak dál.

„Předpokládám, že skutečného vraha budu brzy držet za rukáv.“

„Dost brzy na to, aby mě neoběsili?“ „Samozřejmě.“

To má velice blízko ke lži. Soud nejspíš nebude trvat déle než další dva dny. Pokud ho usvědčí, půjde brzy poté na popravu. Turaiské soudnictví neztrácí zbytečně čas. Jako plnoprávný občan Turai bude mít Grosex v případě rozsudku smrti právo odvolat se ke králi, ale král nerad čeří veřejné mínění tím, že by ukazoval, jak je shovívavý. Dělá si starosti s tím, že by poskytl Populárům senátora Lodia další klacek, kterým by ho mohli bít; zločinnost ve městě je už tak dost vysoká.

Asi hodinu se z Grosexe snažím vypáčit nějaké informace, ale nic se nedozvídám. Z jeho pohledu to byl až do chvíle, kdy našel sochaře na podlaze probodnutého svým nožem, jen další normální pracovní den učedníka.

„Kdy naposled jsi ten nůž použil?“

To si sice nepamatuje přesně, ale pracoval s ním poměrně často, takže je docela jasné, že na něm byla jeho aura. Říkám mu, aby si s tím nedělal starosti.

„Existuje spousta způsobů, jak zfalšovat něčí auru na noži. Já už to nějak vyřídím.“

Nahlas přemýšlím nad tím, jestli svého manžela třeba nemohla zabít Calia, ale to Grosex nepokládá za pravděpodobné. Ví, že ji život se sochařem nudil, ale k nenávisti měla rozhodně daleko. Právě naopak - byla moc ráda, že už nemusí žít ve Dvanácti Mořích.

„Nevíš něco o nějaké ilegální zásilce zlata?“

Prázdně se na mě dívá. Nevykládám mu dopodrobna, jak se věci mají, ale naznačuji, že se Drantaax mohl zaplést do loupeže zlata.

Grosex prudce popírá, že by se sochař mohl nějakým způsobem účastnit na zločinu. Jsem si naprosto jist, že Drantaax nemohl dost dobře naplnit bronzovou sochu zlatem v dílně, aniž by si toho jeho učedník nebyl vědom, takže mu říkám, aby to na mě přestal hrát.

„Drantaax je mrtvý, takže ho nemusíš bránit. A tobě už moc času nezbývá. Pokud bych přišel na to, odkud Drantaax to zlato vzal, mohl bych se k jeho vrahovi propracovat daleko rychleji, takže pokud něco víš, raději to vyklop na rovinu.“

Zdá se, že v tom okamžiku to hubený, bledý a zubožený Grosex vzdává nadobro. Sklouzává na tvrdou dřevěnou židli s hlavou v dlaních a zírá na holou kamennou podlahu.

„Bylo mi jasné, že mu to nikdy neprojde,“ vzdychá. „A teď je mrtvý. Jestli se tohle prolákne, nezbude mu už ani dobrá pověst."

„Jde ti o jeho dobrou pověst víc, než o vlastní život?“ Grosex se nad tím zamýšlí. Nakonec se rozhoduje, že má

raději vlastní život, ale je to jen tak tak. Nemá sílu bojovat dál. Myslím, že už je na pokraji stavu, kdy mu začíná oprátka připadat jako docela vítaný způsob, jak se zbavit všech potíží. Nesnáším, když se mí klienti dostanou do tohohle stavu. „Všechno to začalo tím hraním.“

„Hraním?“ „Drantaax by si vsadil na cokoli. Když začaly závody, byl pořád na Stadiu superbiu. Jindy sázel na závody mimo město. Dostalo se to tak daleko, že měl dluhy všude, kam se podíval a sotva jsme měli na další dodávku mramoru.“

Ten Drantaax se mi začíná zamlouvat. Nezdá se, že by to byl na umělce špatný chlapík.

„Pil?“ „Strašně.“ No vidíte - člověk by si myslel, jací jsou tihle sochaři nudní patroni, a nakonec se ukáže, že jsou docela v pohodě. „Vzal si na dům druhou hypotéku a právě o něj měl přijít. Calia o tom neměla ponětí a on byl úplně zoufalý z toho, že by na to mohla přijít.“ Smutně se zasměje. „Ne že by jí na tom nějak zvlášť záleželo. Chudák Drantaax do ní byl celý blázen, ale jí na něm vůbec nesešlo. Počítám, že měla pletky s někým jiným, ale nevím, kdo by to mohl být. Lidé si mysleli, že má poměr se mnou, ale mýlili se.“

Takže těžce zadlužený Drantaax, který se zmatený pitím zoufale snažil najít nějakou cestu z potíží, byl daleko víc než dychtivý, když se řešení naskytlo ve formě návštěvníka, který se ho zeptal, jestli by on, jako sochař, dokázal skrýt větší množství zlata v soše. Přesněji řečeno v nové soše svatého Quatinia.

„Proč svatý Quatinius?“

„Protože zkoumat sochu svatého je kacířství. I kdyby čarodějové ze soudního dvora pročesávali celé město, aby zlato našli, nikdy by se nedívali do sochy Quatinia. To by bylo rouhání.“

To je pravda. Nikdy předtím mě to nenapadlo. Vztahy mezi čaroděj i a pravou církví jsou - poněkud mírně řečeno - chladné. A žádný čaroděj by rozhodně neriskoval hněv církevních hodnostářů tím, že by strkal nos do jednoho z jejich nejuctívanějších hrdinů.

„Původní plán počítal s tím, že zlato zůstane v soše celou dobu, kdy ji budou během slavností uctívat ve svatyni za městem, a pak - až by horko pominulo - by ji odstranili. Drantaax měl dostat dost peněz na to, aby splatil všechny dluhy a dal svůj život zpátky do pořádku.“

„Kdo za tím stál?“

To Grosex neví. Nikdy osobu, která všechno s jeho mistrem zařizovala, neviděl. Drantaax mu o tom řekl, protože by před ním celou věc stejně skrýt nedokázal, ale Grosex moc podrobností neznal. Nemá ponětí, kdo mohl Drantaaxe zabít. Nezdá se, že by toho vůbec moc věděl o čemkoli a nedokážu z něho vytáhnout jakékoli informace o mniších nebo Sarin.

„Kdo ještě o té krádeži zlata věděl?“

„Nikdo. Drantaax mě přinutil odpřísáhnout, že budu mlčet jako ryba. Nikdy jsem nikomu neřekl jediné slovo.“

„Nebál ses, že vás přitom chytí? I kdyby Drantaaxe nezavraždili, stejně bys nejspíš skončil ve vězení jako komplic při krádeži královského zlata.“

„Co jsem mohl dělat? Měl jsem snad jít a udat Stráži svého zaměstnavatele? Žádný sochař by mě už k sobě nevzal, abych mohl dokončit studia. A stejně bych měl potíže s úřady. Nikdo by nevěřil, že v tom nejsem nějak namočený. Kromě toho byl Drantaax nejlepší umělec ve městě. A jeden z nejlepších vůbec. Nechtěl jsem být zodpovědný za to, že zbytek života stráví na vězeňské galéře.“

Do cely vchází strážník a říká, že můj povolený čas vypršel. Než odcházím, potají strkám Grosexovi pár tyčinek thazis. Ty by mu mohly trochu přidat na náladě. Já se o své klienty starám. Samozřejmě je to proti zákonu, ale co mohou udělat člověku, kterého tak jako tak brzy pověsí?

„Dostanu tě odsud, než se naděješ,“ říkám na rozloučenou, mimo jiné také proto, abych udělal dojem na strážníka. Na chvilku mě drží ve spárech deprese. Od první chvíle, kdy jsem viděl ten jeho nuzný pokoj ve Dvanácti Mořích a dozvěděl se, že nemá přátele ani rodinu, jsem se ho snažil nelitovat. Ale když jsem ho viděl, jak sedí v cele a čeká, až mu přijdou vzít míru na oprátku, nedokázal jsem si pomoci.

„Tváříš se zbědovaně jako niojská děvka,“ ozývá se mi za zády hluboký hlas.

Je to kapitán Rallee. Šklebím se na něho a přestávám se tvářit zbědovaně. Rozhodně nehodlám připustit, aby měl kapitán Rallee ponětí o tom, že je mi líto mých klientů. Říká mi, že jsem přesně ten člověk, kterého hledá.

„Ještě pořád se snažíš vysekat Grosexe z nejhoršího? Nezačal jsi s tím trochu pozdě?“

„Už bych tu byl dávno, kdyby se prefekt Tholius nesnažil zařídit věci tak, abych svého klienta ani nezahlédl.“

Kapitán krčí rameny. „Tholius se nikdy neobtěžuje s právnickými drobnostmi. Je to hlupák. Ve skutečnosti je pitomý jako skřet. Ale na tom v tomhle případě nezáleží, protože Grosex je tak jako tak vinen, což musíš vědět sám.“

„Na to nemáte jediný důkaz.“

„Že nemáme? Byl to jeho nůž a na tom noži byla jen a jedině jeho aura.“

„Ale no tak, Rallee. Tohle se přece dá zflikovat tisíci způsoby.“

„Ne. Je jen několik způsobů, jak to zflikovat. A všechny potřebují pořádně velké znalosti o čarodějnictví. Chceš mi namluvit, že se nějaký prvotřídní čaroděj vláčel celou tu cestu do Drantaaxovy dílny, aby ho mohl zapíchnout a vraždu hodit na jeho učedníka? Ani náhodou. A stejně se to takhle stát nemohlo, protože starý Hasius Zářivý tvrdí, že v dílně nebyla žádná magie použita a já budu kdykoli věřit spíš jeho slovu. Stejně jako soud.“

„Jaký motiv by k tomu mohl tak asi mít?“

„Nejspíš Calii. Zabít zaměstnavatele a usadit se s jeho manželkou. Není to sice moc chytré, ale není to ani neobvyklé a stává se to. Pokud mi paměť slouží, měl jsi sám několik takových případů na stole, než tě vyhodili z paláce. Tak už se s tím smiř, Thraxasi - tohle prohraješ. Když už se musíš uchylovat k takovým laciným trikům, jako že se mě snažíš přesvědčit o tom, že dva přiblblí lupiči z ulice zabili Drantaaxe, nejspíš je nejvyšší čas na to, abys odevzdal svou tógu. Ale kvůli tomu jsem s tebou mluvit nechtěl. Co to má znamenat s těmi mnichy, kteří se poslední dobou rojí po městě?“

„Mniši že se rojí po městě? Toho jsem si nevšiml.“ „Jasně že nevšiml, Thraxasi. Tak jak to, že jeden z nich je tvůj klient, co? Ctihodný Tresius. Radši si dávej pozor, abys mu nestál v cestě, protože byl před čtyřiceti lety šampiónem Severní armády v boji muže proti muži. Slyšel jsem, že ho tyhle schopnosti s časem neopustily. K čemu si tě najal?“

„Nenajal si mě. Jen zaskočil, abychom si spolu trochu poklábosili o nehmotnosti.“

„A co to zatraceně je?“

„Složitá náboženská otázka, spojená s přesnou povahou božskosti.“

„Legrační, opravdu legrační, Thraxasi. A o tom jste se bavili i tehdy, když jsi přetahoval ten svůj tlustý zadek přes zeď u vily v Thamlinu včera v noci? Netvař se tak překvapeně. Tebe není zase tak těžké identifikovat. Ani Makri. Strážníci, kteří tě viděli brát roha přes tu zeď, mi říkali, že sebou na tak velkého člověka dokážeš pěkně mrskat. O co v tom boji šlo?“

„Je mi líto, kapitáne. Opravdu nevím, proč se tak rvali. Já s Makri jsme tam byli kvůli soukromým záležitostem a náhodou jsme se k tomu přimotali.“

„Tohle neberu, Thraxasi. Ať už jsou ti mniši zapletení v čemkoli, ty v tom jedeš s nimi. A vůbec, nebereš si toho nějak moc najednou? Ctihodný Tresius, Thaliova dcera... a Quen.“

Málem nadskočím, když to kapitán říká, ale dokážu se ovládnout. Děsí mě, že Rallee o Quen ví. Možná jsem to mohl očekávat - je to dobrý chlap a má kontakty na všech stranách - ale zpráva o tom, že mě spojuje s Quen, přichází úplně nečekaně.

„Jestli ji schováváš, Thraxasi, tak jsi v daleko větším maléru, než jaký jsi kdy viděl. Spálila celou hospodu, zabila hostinského a čeká ji velice rychlá a krátká cesta na šibenici. A možná tam ani nedojde, pokud ji Bratrstvo najde dřív než my. Totéž se týká i tebe. Do čeho ses to zase zapletl?“

Nedokážu vymyslet nic vtipného, co bych mu odsekl, takže radši mlčím.

„Thraxasi, jestli víš, kde ta prostitutka je a zatajuješ to, tak bych ti raději poradil, aby ses nad tím znovu zamyslel. Řekni mi to a já ji odvedu pěkně v tichostí, takže ji s tebou nikdo nebude spojovat.“

V Ralleem nejspíš vřou vzpomínky na to, jak jsme spolu válčili s Niojany a skřety. Snaží se mi prokázat laskavost. Zabránit tomu, abych u Bratrstva upadl v nemilost. Ale i když bych se nejraději Quen zbavil, nehodlám odevzdávat Makriinu přítelkyni úřadům, aby ji pověsili. Mlčím a obracím se k odchodu.

„Myslím, že to není od tebe moudré, Thraxasi. Už tak toho máš na talíři naloženo daleko víc, než bys dokázal spořádat. Ti mniši se navzájem trhají na kusy. A ať už jsi do toho zapletený sebeméně, nejspíš to dopadne tak, že roztrhají i tebe. Obzvlášť teď, když je Ixial znovu na nohou. A to už je nějak nebezpečný chlap, ten Ixial Vidoucí.“

Otáčím se a užasle na něho zírám. „Ixial Vidoucí? Zpátky na nohou? Ještě před několika hodinami byl na nejlepší cestě do hrobu.“

„Možná. Ale teď si to rázuje kolem, jako by se nikdy nic nestalo. Viděl jsem ho na vlastní oči. Nechali jsme si ho předvést a vyslýchali kvůli té rvačce v zahradě. A vím ještě jednu věc, kterou ti klidně řeknu zadarmo. Na jeho hlavu někdo podepsal smlouvu s nájemnými vrahy.“

„Jak to víš?“ „Máme své zdroje.“

„Jestli máš špeha v cechu nájemných vrahů, tak ti tam nejspíš dlouho nevydrží. Opravdu si je někdo najal, aby Ixiala odpravili?“

„Ano. Kdybych byl tebou, tak se od tohohle držím co nejdál, Thraxasi. Pokud dokážeš vypátrat, kdo zavraždil starého Thalia Zelenookého, tak ti přeju hodně štěstí. Dokonce ti přeji hodně štěstí i v tom, abys dokázal vyšťourat něco, čím bys dokázal očistit Grosexe, i když je vinen jako peklo samo. Ale s těmi mnichy by ses neměl zaplétat. A zbav se Quen dřív, než se do toho Bratrstvo pustí naostro nebo než soudní dvůr přidělí tomuhle případu pořádného čaroděje.“

Vycházím ze soudní budovy a mám opravdu o čem přemýšlet. Takže Ixial je naživu. Sice být nemůže, ale je. A teď je na něho ještě ke všemu podepsaná smlouva s nájemnými vrahy. Kdo tu práci ale nájemným vrahům zadal? A proč? Zatracení mniši. Kéž bych je nikdy nepotkal. A zatracená Quen. Když už musela spálit hospodu, nemohla potom prostě sednout na koně a odejet někam jinam? To opravdu musela lézt do Mstivé sekery a ztěžovat mi život?

Chtěl jsem se kapitána zeptat, jestli už Stráž nějak pokročila s případem ztraceného zlata. Zapomněl jsem na to. Je vedro. Nacházím poblíž hospodu a tlačím se mezi písaři, právníky a žadateli o spravedlnost, abych do sebe vpravil jedno pivo k uhašení žízně a druhé k povzbuzení mozkových závitů.

KAPITOLA

TŘINÁCTÁ

Makri si lehá na mou pohovku. Z ramenou jí stékají pramínky potu a mne si pokožku v místech, kde ji v horku dřou kroužkové bikiny.

„Pitomý krám,“ mumlá nenávistně.

To tedy rozhodně je. Žádnou ochranu v boji neskýtá. Makri si s sebou z gladiátorských jam do Turai přinesla skvělou a neuvěřitelně lehoučkou koženou a kroužkovou zbroj, která kryje celé tělo. Skřeti jsou výborní kováři a jejich zbroj se dokáže rovnat té, kterou vyrábíme my a skoro se dá srovnávat s elfskou. Makriino lehké brnění by dokázalo odrazit většinu čepelí, ale dokázalo by odrazit i většinu pohledů, takže by si nepřišla na žádné spropitné; proto nosí do práce kroužkové bikiny. Osobně si myslím, že je to poněkud nedůstojné, ale protože Makri pokládá všechny mužské obyvatele Dvanácti Moří za dvounohý hnus, nijak se tím netrápí. Začíná se ale trápit tím, jak je její pokoj přeplněný.

„Tak vyhoď Pampelišku,“ navrhuji jí s jiskrou v oku. „Ne. Řekla jsem jí, že může zůstat.“

„Copak nemá kam jít?“

„Nezdá se. Poslední dobou přespávala na pláži.“ „No, alespoň byla poblíž těm svým delfínům.“

Makri ale slovo zpátky vzít nehodlá, takže Pampeliška zůstává; na druhou stranu ale připouští, že ji to začíná unavovat. Pampeliška se pořád hrne do toho, aby jí sestavila horoskop a ona na podobné věci prostě nemá čas. Mimoto jí zapálila v pokoj i nějaké vonné svíčky a vosk pokapal Makriinu sekeru. Což je pro ženu, která svou sekeru miluje, tak trochu rána.

„Proč ji tam pořád ještě trpíš?“

„Svým způsobem ji mám ráda. Nikdy v životě jsem nepotkala někoho, kdo by byl přesvědčený o tom, že stromy jsou stejně důležité bytosti jako lidé. Kromě toho tady nemám žádné přátele. Kromě tebe, samozřejmě. A je dobře mít ještě někoho, s kým si může popovídat. Přinejmenším je to příjemnější společnice než Quen - ta nemluví vůbec. Člověk by si myslel, že bude alespoň zdvořilejší, když už jsem jí zachránila život tím, že jsem ji k sobě vzala.“

Poznamenávám, že Quen může být natolik zatrpklá díky zkušenostem, které udělala jako exotická tanečnice, že nikomu moc nevěří. Nebo je možná natolik vyděšená možností, že ji Bratrstvo chytí, že nemá náladu na povídání.

„Možná. Ale ona jen sedí a mlčí. Je to trošku vyčerpávající. A jak to, že mi v pokoji skončila i Soolanius?“

„Myslím, že je natolik rozrušená vraždou otce, že se prostě nedokáže vrátit domů. Počítám, že se sama v té vile cítí osamělá.“

„Nemohla by spát tady?“

„V žádném případě. Potřebuje pohovku pro případ, že bych nedokázal dojít do ložnice. Jsi moc měkká, Makri. Jestli nechceš, aby se ti tam motala, tak ji prostě vyhoď. Nikdo se ji přece nesnaží zabít.“

Makri bručí. „No, tak velké potíže s ní zase nejsou. Jenom se mi tam celý den válí sťatá jako prkno.“

Je to zajímavé, jak si kolem sebe dokázala vybudovat skupinu utrápených mladých žen. Klidně by si tu mohla založit vlastní pobočku Asociace. Pokud by samozřejmě Asociace takové podezřelé typy žen přijímala. Na druhou stranu, když vzali Makri, vezmou asi každého.

Makri se ke mně uchýlila, aby si pročetla poznámky pro svou další hodinu, protože v jejím vlastním pokoji je příliš plno na to, aby se mohla soustředit.

„Co se učíš?“ „Elfštinu.“ „Elfsky přece dávno mluvíš.“

„Jen obyčejným jazykem. Učím se královskou elfštinu.“ Není mi samotnému jasné, jak to, že Makri dokáže mluvit elfsky. Jistě, je ze třetiny elfka, ale předpokládám, že její prarodiče s ní nebyli v jámách pro otroky, aby ji řeč naučili. Nikdy o podrobnostech své výchovy nemluví a já se nikdy neptám.

„Co je tohle?“ ptá se, když si všimne, že mám na stole před sebou položený list papíru.

„Sepisuji si seznam všeho, s čím se musím vypořádat. Dělám to vždycky, když se seběhne příliš věcí najednou na to, abych si je zapamatoval.“

Podávám jí seznam a ona jej čte nahlas.

„Mniši, socha, krádež zlata, Drantaax, Grosex, Thalius, cech nájemných vrahů, Quen, Sarin, Ixial, Tresius. Máš pravdu. Něco takového si nikdy neodkážeš zapamatovat. Je to legrační, protože si vzpomínám, že jsi tvrdil, že tohle léto nehodláš na práci sáhnout.“

„Sám pukám smíchy.“

„Ale Ixiala si z toho seznamu klidně můžeš škrtnout.“ „Ne, nemůžu. Chodí po městě, zdravý jako rybička.“ „Nebuď směšný.“

Ujišťuji ji o tom, že je to pravda. Makri je stejně užaslá jako já. Oba velice dobře víme, že Ixial by měl být v tomto okamžiku na prkně. A i kdyby nějak dokázal proklouznout smrti mezi prsty, vzpamatovával by se celé měsíce. Prostě neexistuje způsob, jak by mohl být živý a zdravý.

„Magie?“ „V životě jsem neslyšel o magii, která by dokázala vyléčit sněť a uzdravit takové rány. Prostě nevím.“

„Co dělá na tom seznamu cech nájemných vrahů?“ „Někdo si je najal, aby odpravili Ixiala. Sice nevím kdo, ale je to spolehlivá informace. Podle toho, co jsem slyšel, ale nebudou mít nijak jednoduchou práci. Jestli tu práci dostane tvoje kamarádka Hanama, měla by si raději dávat pozor.“

Makri při zmínce o Hanamě mírně tuhne a já čekám, jestli se spolu znovu začneme o téhle věci hádat jako vždycky, ale moji poznámku přechází beze slova.

„A dávej pozor, až půjdeš ven. Sarin Nemilosrdná mi vyhrožuje, že jestli jí nedám sochu, tak mě zastřelí jako prašivou hyenu.“

„Budu. Už jsi vyšťoural něco, čím bys očistil Grosexe?“ „Ne tak docela. Opravdu si myslím, že sochaře zabili ti dva chlapi, se kterými jsme se tady bili, ale teď, když je spálili, neexistuje způsob, jak je z toho zločinu usvědčit. A i kdyby tu vraždu provedli oni, tak počítám, že to zorganizoval někdo jiný. Kdybych to uměl nějak dokázat, ještě bych toho učedníka mohl dostat z díry. Všechno se točí kolem té sochy a původně to ukazovalo na Ixiala a Chrám hvězd - ale teď, když jsme zjistili, že je socha plná zlata... kdo ví, jestli v tom nemá prsty někdo jiný? Možná se ten, kdo připravil krádež zlata, nepohodl s Drantaaxem a zabil ho. To, že sem právě v té chvíli přišli hledat sochu mniši z Chrámu hvězd, mohla být jen shoda okolností. Nebo Ixial o zlatě věděl a šel po něm celou dobu.

Prostě nevím. Nemůžu se ale ukázat u soudu s nějakou divokou historkou o mniších a sochách. Kdyby konzul zjistil, že jsem sochu měl, spíš by mě pověsil hned vedle Grosexe a neposlouchal by jediné slovo z toho, co bych mu říkal.“

Dávám si lok piva a zajídám jej zákuskem, který jsem si koupil v Minarixině pekařství. „Potřebuji jen trochu inspirace. Nebo trochu štěstí. Cokoli z té dvojice by se mi šiklo.“

„Jak dlouho ještě bude trvat, než Grosexe pověsí?“ „Dva tři dny.“

„No, tak to aby sis pospíšil, že? Dej si ještě pivo.“ Poznamenávám, že se Makri v používání sarkasmu poměrně zlepšila. Usazuje se se svým elfským rukopisem a já hledím z okna a čekám na inspiraci. Mám příliš mnoho informací. Tolik, že je nedokážu roztřídit. Jsem zmatený. Jdu dolů a dávám si další pivo.

O několik hodin později se ještě pořád dívám prázdným pohledem z okna, i když teď už mám pod nohama hromadu prázdných korbelů. Makri, která si celou dobu četla, konečně vstává a skládá si rukopis pod paži. Dívá se na prázdné korbely.

„Bylo mi potěšením sledovat tě při pilné práci,“ říká s úsměvem. Schází po vnějším schodišti na dvůr, aby se trochu procvičila v šermu, než bude muset jít na hodinu elfštiny.

Vzdychám. Inspirace se nedostavila. A přitom k tomu měla tak krásnou příležitost. Počítám, že bude lepší, když vypadnu ven a zkusím věci trochu popohnat. Půjdu na návštěvu k Ixialovi Vidoucímu. l kdybych se nedozvěděl nic nového ohledně případu, mohl by mě třeba zasvětit do svých uzdravovacích schopností.

U Tanrosina pultu si nakládám pořádný talíř guláše a zeleniny. Zvenčí sem doléhají tiché zvuky, které dělá žena útočící na cvičnou figurínu sekerou a rozličnými meči a noži.

„Makri mi říkala, že jí to v cechovní škole opravdu jde,“ říká Tanrose.

„Ano. Brzy dokáže mluvit s elfskou královskou rodinou jejich vlastním jazykem. Jen by mě zajímalo, co jí asi odpoví?“

Tanrosin guláš mě nedokáže naplnit stejným nadšením a energií jako jindy. Beru si další palačinku navíc na vytření talíře, ale nedávám do toho celého ducha. V mrzuté náladě vycházím do odpoledního vedra, abych se pokusil něco vyšťourat.

„No, stejně je to nejspíš lepší než veslovat na vězeňské galéře,“ mumlám si, když kráčím ulicí Zjevení.

Kolem prvního nároží se potlouká banda kluků z Králů koolu a snaží se tvářit tvrďácky. Zírají na mě, když kolem nich procházím. Já na ně zírám taky. Všichni budou brzy zralí ke vstupu do Bratrstva, připravení pro opravdový svět zločinu; pokud ovšem nevypukne válka a oni nebudou muset vstoupit do armády - v tom případě bude většina z nich mrtvých do měsíce. Nebo pokud město nepohltí vlna nějaké nakažlivé choroby, jako před několika lety - další skvělý způsob, jak vyprázdnit přelidněné chudinské čtvrti.

Rychle si nacházím landus a říkám kočímu, aby mě zavezl k vile v Thamlinu. Samotnému mi není jasné, jestli bych se měl k Ixialovi dostavit předními dveřmi, nebo jestli bych se zase neměl přikrást přes zahradu. Rozhoduji se pro přímý vstup. Plížení už mám plné zuby.

A přímým vstupem dosahuji výsledků. Poté, co si to přirázuji k hlavnímu vchodu a zabuším na dveře tak hlasitě, že bych dokázal vzbudit starého krále Kilbena, mi otevírá samotná Calia. Je to zvláštní, nejspíš tady nemají služebnictvo. Předpokládám, že se o sebe mniši dokážou postarat sami. V každém jiném honosném domě v Thamlinu by paní domu raději zemřela než, aby sama otevírala dveře, ale počítám, že Calii, která vyrůstala ve Dvanácti Mořích, to zase tolik nevadí.

Calia mi říká, že nikdo není doma. Stojí ve dveřích tak, že mi jasně naznačuje, že tu nejsem vítán. Všímám si, že se tváří, jako by se zbavila spousty starostí.

„Slyšel jsem, že se Ixial uzdravil.“ Přikyvuje.

„Jak?“ „Díky své duchovní léčivé moci.“

„Úžasná moc. Skoro bych se taky dal na meditace. Kde je teď? Hledá Tresia?“

Pokud to ví, nic mi nepráskne.

Říkám jí, že bych jí rád položil pár otázek o Drantaaxovi. Nechce se o něm moc vybavovat až do chvíle, kdy podotýkám, že ji ještě pořád hledá Stráž, aby ji vyslechla, a kdybych ji udal, chuť k jídlu by mi to rozhodně nevzalo. Díky tomu se dostávám za dveře, ale o moc dál ne. Calia tvrdí, že neví nic víc než co mi řekla předtím. Neví, kdo zabil jejího manžela a nezdá se, že by věděla cokoli o ukradeném zlatě.

„Víš, že Drantaax byl po uši v dluzích?“

„To tedy nebyl. Byl to ten nejúspěšnější sochař ve městě. Měl objednávky na pár let dopředu a všechny pěkně hodnotné.“

„To možná, ale rád hrál. Podle toho, co jsem slyšel, si vzal na dům druhou hypotéku, aby mohl vyplatit sázkaře a stejně měl o všechno přijít.“

Vůbec poprvé za celou dobu se Calia tváří překvapeně a o vteřinu později vztekle. Tvrdí, že se musím plést. „Drantaax nehrál. Kdyby hrál, možná by s ním nebyla taková nuda. A nepil. Sice nevím, s kým jsi mluvil, ale nic z toho není pravda.“

Takže se Drantaaxovi dařilo skrývat před manželkou dluhy. Šťastlivec.

„Proč by měl ale takové starosti s dokončováním sochy, když nebyl po uši v dluzích?“

„Neměl žádné starosti,“ tvrdí Calia. „Práce šla podle plánu. Těsně předtím, než ho zavraždili, jsme si vyjeli na pár dní mimo město. Takové starosti měl. A teď mě omluv, mám spoustu práce.“

„S čím?“

„Balím. Odcházím s Ixialem.“

„A necháváš tady Grosexe, aby ho oběsili.“

„S tím já nic nenadělám. Nic, co bych mohla strážníkům říct, by jeho jméno neočistilo.“

„Dokázalo by to zatčení Ixiala, obviněného z vraždy.“ Mlčí. Už z ní nic nedokážu dostat. Je docela dobře možné, že mi už tak jako tak nemá co říct. Než odcházím, varuji ji před nájemnými vrahy. Sice mi na Ixialově životě nezáleží ani co by za nehet vešlo, ale nesnáším tu bandu chladnokrevných zabijáků, kteří si říkají cech nájemných vrahů, a nastavil bych jim nohu kdykoli. Kromě toho - pokud Ixiala zabijí, nebudu mít koho přivést k soudu.

„Ixial Vidoucí se o sebe dokáže postarat sám.“

„O tom nepochybuji. Ale stejně mu o tom řekni. Cech nájemných vrahů není žádná parta metařových pomocníků. A pokud dostane jeho případ do ruky Hanama, tak bych si na něho nevsadil. Ta se nebude obtěžovat tím, že by sem napochodovala k poctivému souboji jako Ctihodný Tresius. Střelí mu šíp do zad nebo použije otrávenou šipku, až bude spát.“

Když vycházím z vily, na okamžik mám pocit, že je tu v okolí něco, co sem nepatří. Něco nebo někdo. Nedokážu ale poznat, oč jde. Citlivost na podobné věci, kterou jsem si vypěstoval během své výuky magie, mě sotva kdy zklame. Nepřekvapilo by mě, kdyby se někde v zahradě skrýval nájemný vrah. No, já Ixiala varoval. Pokud mi nebude věnovat pozornost, tak je to jen jeho problém.

Počítám, že bude nejlepší, když si ověřím ty dluhy z hraní. Jdu za sázkařem Staroxem, který vede svou živnost v ilegálním obchodě mezi Pašíší a Dvanácti Moři. Starox spolupracuje s Bratrstvem, ale vycházíme spolu dobře - hlavně proto, že u něho prosázím spoustu peněz. K mému překvapení mi Starox říká, že od Drantaaxe v životě nevzal jedinou sázku.

Nedokážu přijít na to, proč. Pokud by chtěl sochař hrát, pak byl Starox ta nejlepší volba, kde si vsadit. A navíc má Starox za to, že kdyby snad Drantaax prohrával větší sumy peněz - u kohokoli v tomhle městě - určitě by o tom musel vědět.

„Znám každého těžkého hráče v Turai. A neřekl bych, že sochař byl hráč, Thraxasi. Všichni ho tu znali a pokud vím, tak za sázku neutratil jediný guran.“

Děkuji mu. Ještě před odchodem sázím nějaké peníze. V Turai sice není zrovna závodní sezóna - je příliš velké horko na to, aby mohly na Stadiu superbiu jezdit vozy - ale kousek dál podél pobřeží je malý stadion a závodní dráha, kde jim vane od moře příjemný vánek a tento týden mají závod. Původně jsem se tam chtěl vypravit - než jsem skočil po hlavě do téhle záležitosti.

Další zastávku dělám v Úřadu veřejných záznamů, který se nachází nedaleko soudní budovy. Je to další místo, kde mě kdysi vítali s otevřenou náručí, ale kde nyní úředníci předstírají, že mě neznají. Ať si táhnou třeba k čertu. Nacházím mladého úředníka, který nemá co na práci, a procházíme spolu svitky v archivu, dokud nenajdeme dokument, který se vztahuje k Drantaaxově nemovitosti v Pašíši.

„Kdo ji vlastní?“

„Drantaax.“ „Ale kdo vlastní hypotéku?“

„Nikdo. Podle městských záznamů ten dům žádnou hypotékou zatížený není.“

Dívám se sám. Má pravdu. Drantaaxovi ten dům patřil Neexistují žádné záznamy o finančních potížích.

Žádné dluhy a žádné hraní? Proč si tedy Grosex myslel. že má takové problémy? Je to čím dál záhadnější. Jdu domů a na tržišti se zastavuji a kupuji si meloun, kterým se celý ulepím, když ho pojídám přímo na ulici.

Napadá mě, že pokud se Sarin Nemilosrdná rozhodne dostát svému slibu a zastřelí mě kuší, projede mnou střela stejně snadno a rychle jako by prolétla tím melounem. Nemůžu s tím dělat vůbec nic kromě toho, že budu obezřetný a budu se spoléhat na to, že mě mé smysly varují včas. V tomhle horku se tu přece nemůžu plácat s prsním plátem na břiše. Stejně by mi to proti kuši moc nepomohlo. Předpokládám, že bych si mohl do paměti vrýt kouzlo osobní ochrany, ale to je pěkně velké kouzlo a připadá mi, že chodit s ním po městě by mě pěkně unavovalo. Kromě toho mám vždycky, když pracuji na nějakém případě, rád po ruce uspávací kouzlo a obojí bych strávit nedokázal. Nemám na to v hlavě dost živých buněk.

Konečně se mi daří vystopovat jednoho z Drantaaxových sluhů, štolbu. Stráž ho zadržovala jako svědka, ale jeho otec má jistý vliv v cechu krotitelů koní a dokázal ho dostat ven. Neříká mi moc věcí, které bych už dávno sám nevěděl, ale potvrzuje Caliino tvrzení ohledně toho, že Drantaax patrně žádné potíže neměl. Štolba doprovázel sochaře s manželkou při jejich krátkém pobytu ve Feriasu, malém městečku na pobřeží, kde bývá v létě trochu chladněji. Bohatí lidé se tam v této roční době často uchylují. Šťastlivci, myslím si, zatím co mi pod košilí stéká pot v pramíncích a začíná mi připadat, že mé sandály nejsou vyrobeny z kůže, ale z mokré cupaniny.

Napadá mě, jestli měl Drantaax bankovní účet. Většina obyvatelstva nemá v životě tolik peněz, aby si dělala starosti s bankou a drobní obchodníci mívají buď svou pokladnici, nebo si schovávají finance někde ve skrýši v obchodě, ale poměrně bohatí občané jako Drantaax by si mohli vést účet ve Zlatém půlměsíci, kde horních deset tisíc provádí své obchody. Nemám sice v té oblasti moc kontaktů, ale možná bych něco zjistit dokázal. Vyřešilo by to otázku, jestli byl Drantaax zadlužený, nebo nebyl. Přemýšlím nad tím tak hluboce, že si ani nevšímám Makri, dokud do mě nevrazí na rohu ulice Zjevení.

„Hej, dávej pozor, kam šlapeš, Makri. Co je to s tebou, leze na tebe horko, nebo co?“

„Promiň.“ Říká mi, že se právě vrací z hodiny elfštiny, kterou opravdu nemá ráda, protože na ni profesor zírá, jako by ve třídě neměla co dělat.

„Nesnáším ho. Ale poslouchej.“ Říká něco královskou elfštinou. „Co to znamenalo?“

„Vítej na mém stromě.“ „Opravdu dobré, Makri.“

„Udělala jsem na tebe dobrý dojem?“

„Ano. Stejně jako ho uděláš na elfy, až se dostaneš na jih a začneš s nimi mluvit. Královskou elfštinu se dokáže naučit jen málo lidí.“

Moc lidí se nedokáže naučit vůbec žádnou elfštinu, i když elfům samotným nijak nevadí, když se lidé učí. Makriina obecná elfština je už tak dobrá a moje také není špatná. Když se stanete čarodějnickým učedníkem, něco se naučit musíte a já měl navíc šanci k procvičení, když jsem se vypravil k elfům na návštěvu.

Má návštěva Jižních ostrovů je možná jedinou věcí, kterou na mně Makri obdivuje. Moc lidí tam nebylo. Samozřejmě s nimi obchodujeme, ale kromě posádek lodí by se tak daleko odvážil jen málokdo, protože to většině lidí připadá jako příliš nebezpečná výprava. A možná to ani za tu štrapáci nestálo. My tady elfy vždycky rádi vidíme, ale oni na hosty nijak zatížení nejsou.

„Jednoho dne se tam vypravím,“ tvrdí Makri. To mě překvapuje.

„Kdy ses rozmyslela? Pokud si pamatuju, tak poslední elf, kterého jsi potkala, zbledl jako prostěradlo, když v tobě vycítil skřetí krev. A ty jsi přísahala, že už nikdy na žádného nepromluvíš.“

„No, jednoho dne mě uvidí rádi.“

A možná ano. Nato, jaký je společenský vyvrženec, si Makri dokáže překvapivě získávat lidi. A nejen ty. Když jsme před několika měsíci navštívili Vílí háj, mohli se z ní kentauři zjančit. Kentauři mají ovšem samozřejmě zájem o každou ženu bez ohledu na její původ - pokud je tak dobře vyvinutá jako Makri.

„Kaby si nechala propíchnout pupek a nosí v něm kroužek,“ říká Makri. „Mně se to líbí. Myslíš, že bych to měla udělat taky?“

Nad tou náhlou změnou tématu žasnu.

„Říkal jsi mi, že propichování těla je pro elfy tabu,“ vysvětluje Makri. „To sis vymýšlel?“

„Ne, to je pravda.“

„No, předpokládám, že kdyby na to přišlo, vždycky bych si to nechala vytáhnout. Myslíš, že bych si měla nechat propíchnout bradavky?“

„Jen jestli chceš mezi elfy zasít neskutečnou paniku. A k čemu by ti to vůbec bylo, zatraceně? Nemáš přece nikoho, komu bys bradavky ukazovala.“

Makri nikdy neměla milence. Říká, že by možná mohla mít zájem, kdyby ale všichni muži ve Dvanácti Mořích nebyli tak nechutní. Připouštím, že na tom něco bude.

„Kaby si bradavky propíchnout nechala. Ukazovala mi, jak...“

„Mohli bychom změnit téma, prosím? Cechovní škola je v pořádku. Bez intimních tělesných podrobností žít dokážu.“ Makri tvrdí, že ji to mate. „Je tohle další z těch civilizačních věcí?“

Než stačím odpovědět, ozývá se zvonění na sabav, večerní modlitbu.

„Tak vidíš, co děláš, Makri. Kdybys nezačala plácat o propichování a kroužcích, mohli jsme být doma ještě před modlitbami. A já mohl sedět na pohovce s pivem. Teď si tu musíme kleknout a modlit se.“

Nedá se tomu vyhnout. Ať už jste kdekoli, při zvonění na modlitbu se musíte modlit.

Většina lidí, která si to uvědomila dřív než já a Makri, se uchýlila buď domů, nebo do chrámu, aby se tam buď modlili, nebo schovali, dokud nebude po všem, ale na ulici pár lidí je a my si společně s nimi a dalšími, kteří na ulicích žijí a stejně nemají nic lepšího na práci, klekáme do prachu. Leze mi to na nervy, obzvlášť teď, když je Mstivá sekera na dohled, ale nic s tím nenadělám. Makri se k tomuhle zvyku staví obzvlášť nepřátelsky, protože nevěří v pravou církev, ale nejsou povoleny žádné výjimky a nesplnit církevní požadavek znamená zatčení.

Promumlávám se večerní modlitbou. Slunce je stále ještě prudké a země pod koleny tlačí. Utěšuji se myšlenkou na

Gurdovo pivo, ke kterému se dostanu jen za pár minut. Připadá mi, že trvá celou věčnost, než se ozve zvonění, ohlašující konec modlitby. A právě v tom okamžiku mám strašlivý pocit, že něco není v pořádku. Poblíž se nachází velké nebezpečí. Napůl jsem už vstal, ale vrhám se zpět k zemi. Ozývá se bzučivý zvuk střely z kuše a já cítím ostrou bolest v paži, jak mě škrábe. Cestou na zem vrážím do Makri a oba padáme na hromadu. Po paži mi stéká krev, ale jinak jsem v pořádku. „Zatracená Sarin,“ mumlám a tasím meč.

Všímám si, že se Makri nehýbe. Leží tváří v hlíně. Jemně ji převaluji na záda. Z hrudi jí trčí střela z kuše. Sarininy střely jsou devět coulů dlouhé. Tahle vězí asi osm coulů v Makri. Z rány vytéká krev. Pokládám jí ruku na hrdlo. Necítím tep. Držím jí dlaň u rtů. Nedýchá. Střela, která měla zabít mně, si prorazila cestu její hrudní kostí. Makri je mrtvá.

KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ

Vůbec poprvé v životě jsem ztuhlý hrůzou. Nezvedám hlavu, abych se přesvědčil, jestli je Sarin na dohled. Dokonce se ani nesnažím schovat před případnou další střelou. Jen zírám na Makri, která přede mnou leží mrtvá na ulici.

Pár lidí, kteří se modlili vedle nás, přistupuje blíž. Nevšímám si jich, beru Makri do náruče a kráčím bezmocně ke Mstivé sekeře.

„Zavolejte Stráž,“ křičí někdo.

Už je ale příliš pozdě na to, aby tu Stráž mohla pomoci. Nevěřím, že se něco takového mohlo vůbec přihodit. Makriino tělo mi připadá v náručí neuvěřitelně bezvládné a lehké, když dělám posledních pár kroků ke dveřím Sekery. Z její hrudi mi na paže stéká krev. V časném podvečeru je hostinec tichý. Jdu přímo k nálevnímu pultu, kde ke mně vzhlédne Gurd, který tu leští korbely. Bezvládně otevírá ústa. Stojím tam jako přimražený a nevím, co dělat dál. Sotva dokážu promluvit.

Z kuchyně přichází Tanrose. „Makri je mrtvá,“ říkám konečně.

Tanrose mě bere za paži a vede mě místností do zadní části, kde pokládám tělo na stůl.

Gurd je v šoku stejně jako já a také nedokáže promluvit. Tanrose se ptá, co se stalo.

„Zastřelila ji Sarin,“ říkám.

A já teď Sarin zabiju. Ale nedokážu opustit Makriino tělo. Tanrose se nad ní sklání. Oči se jí plní slzami. Když prvotní šok přechází, i já začínám nabírat. Je mi zle. Gurd sténá a zoufale klesá na židli.

Dívám se na tělo.

„Přece nemůže být mrtvá,“ říkám.

Makri náhle zakašle a z úst jí vyrazí pramínek krve. Tiše sténá a pak zase ztrácí vědomí.

„Ještě pořád žije!“ volá Tanrose.

Neztrácím čas řečmi. Sotva se z Makriina hrdla vydere první zakašlání, už jsem u dveří a běžím pro Chiarraxi, místní léčitelku. Chiaraxi nebydlí daleko. Je to zručná žena, která se stará o drobné potíže obyvatel Dvanácti Moří - příliš si tím nevydělá, pokud nedokáže žít jen ze samotného vděku. Běžím, jak jsem neběžel od doby, kdy jsem byl v armádě. U vchodu do Chiaraxina příbytku stojí skupina lidí a čekají, až na ně přijde řada. Probíhám kolem nich dovnitř. V malé čekárně je mladá žena, která domlouvá schůzky s léčitelkou. Zvedne ke mně oči a nadechuje se, ale já už jsem za ní a vrážím do ordinace dřív, než stačí říct jediné slovo.

Chiaraxi se sklání nad pacientem.

„Makri dostala střelu z kuše do hrudi. Každou chvíli může zemřít.“

Napůl očekávám hádku a jsem docela připravený na to, že si Chiaraxi prostě přehodím přes rameno a do Mstivé sekery ji odnesu. Slouží jí ale ke cti, že jen přikyvuje, říká pacientovi něco ve smyslu, ať se nechá přeobjednat na zítra, a cestou ke dveřím bere do ruky brašnu. Běžíme zpátky do Mstivé sekery a já ji táhnu k zadní místnosti.

Na Makri nejsou vidět žádné známky života. Její pokožka má zvláštní nádech.

Když Chiaraxi zahlédne v její hrudi zabodnutou střelu z kuše, tázavě se na mě dívá.

„Ještě pořád žije,“ tvrdím. „Dělej, co umíš. Já běžím pro Astratha Trojměsíce.“

Spěchám na dvůr a sedlám Gurdova starého koně tak bleskově, jak to dokáže jen ostřílený voják se zkušenostmi z několika tažení. Pak vyskakuji na jeho hřbet, strčím nohy do třmenů a divoce vyrážím ulicí Zjevení; nevšímám si chodců, kteří za mnou ječí urážky, když si mezi nimi klestím cestu. V rekordním čase přejíždím z Dvanácti Moří do Pašíše a neztrácím čas s čarodějovým sluhou. Prostě ho u hlavního vchodu odstrčím z cesty a vrážím do Astrathovy pracovny.

Za necelou minutu už oba míříme zpátky do Mstivé sekery. Astrath sice není odborník na léčivou magii jako někteří čarodějové, ale hodně toho zná a má velkou moc. Modlím se, aby nám dokázal pomoci.

Kůň protestuje, když ho nemilosrdně popoháním. Když z něho u hostince s Astrathem seskakujeme, sotva se drží na nohou. Tlačím čaroděje ke stolu, na kterém nehybně leží Makri a nad kterým stojí Chiaraxi. Léčitelka zastavila krvácení. „Žije?“ ptám se.

„Sotva.“ „Neměla by,“ mumlá Astrath, když si prohlíží ránu, a Chiaraxi s ním souhlasí. Astrath vytahuje malý krystal. Je to kámen života a většina čarodějů ho nosí s sebou. Jednou z jeho vlastností je to, že když se přiloží k pokožce osoby, rozzáří se zeleným světlem. Pokud není osoba mrtvá. Pak nezáří vůbec. Astrath kámen pokládá na Makriino čelo. Snažíme se v krystalu zahlédnout nějaké světlo. Nejdřív se nic neděje a pak se bolestně pomalu vynořuje slabá jiskřička.

Astrath se napřimuje a tváří se přitom ustaraně. Nezdá se, že by chtěl něco říct. Pobízím ho, ať to vysype.

„Z tohohle se nedokáže vzpamatovat nikdo,“ říká a sklápí oči ke krystalu, který už se mezitím vrátil do bezbarvého stavu.

Zdá se, že Makri dokáže žít pouze díky neuvěřitelné vnitřní síle, která pramení z jejího smíšeného původu. A i tato síla se vytrácí.

„Vytáhněte tu střelu ven!“ vykřikuje Gurd najednou, když už v sobě nedokáže udržet zoufalství.

Chiaraxi vrtí hlavou. Střela vězí pevně v kosti. Pokud by s ní cokoli udělali, mohla by zabít Makri na místě.

„Dala jsem jí výtažek z amacie,“ říká. „To ji posílí. Nic víc nedokážu.“

Astrath nad Makri vyslovuje zaříkání. Poznávám, že je to kouzlo pro posílení uzdravovacích sil. Velice dobré, pokud jste nakažení cholerou. Ne tak účinné, pokud máte v těle osm coulů střely z kuše. Astrath a Chiaraxi si nedělají nejmenší iluze. Amacia a kouzlo nedokáží nic než odložit nevyhnutelné, a ani to ne nadlouho. Nedokáží ani odhadnout, jak dlouho bude Makri žít, protože už by měla být mrtvá. Takže nedokážu vymyslet nic víc, než že počkám, až zemře a pak půjdu zabít Sarin.

„Co se stalo?“

To je Pampeliška. V hrůze vykřikne, když vidí Makri. Jsem příliš rozrušený na to, aby mi vadila. Na rukávech mám ještě pořád mokrou Makriinu krev.

Pampeliška se ke mně otáčí. „Uzdravovací kámen delfinů!“ Situace je natolik zoufalá, že jsem ochoten sáhnout po jakémkoli stéble. „Uzdravovací kámen? On opravdu existuje?“

„Samozřejmě že existuje. Říkala jsem ti to pořád. Dokáže uzdravit cokoli, ale někdo jej ukradl.“

Před očima mi probleskne inspirace. Ta, na kterou jsem tak dlouho čekal. Ixial Vidoucí. Ten se neměl vzpamatovat ze svých ran, a přece to dokázal.

„Jak ten uzdravovací kámen vypadá?“ ptám se. „Nevím.“

„Jak to myslíš, že nevíš?“ řvu.

Pampeliška se přikrčí, jako bych ji chtěl vzít něčím po hlavě. Což ostatně není tak špatný nápad.

„Nikdy jsem se jich neptala, jak vypadá. Jenom vím, že je to jejich uzdravovací kámen.“

Nejraději bych vyrazil do ulic a našel Ixiala, ale silou vůle se uklidňuji a přemýšlím. Nemá cenu pobíhat naslepo po městě, aniž bych věděl, co vlastně hledám. Mluvící delfíni ale žijí v zálivu. To je zhruba pětadvacetiminutová cesta. Příliš daleko.

„Mohla bych se je snažit přivolat z přístavu,“ navrhuje Pampeliška. „Občas připlouvají na doslech.“

Souhlasím s tím, že by to za pokus mohlo stát. A ptám se Astratha, jestli by mi dokázal lokalizovat Ixiala. „Možná - pokud u sebe máš něco, co mu patřilo. Pokud ne, tak sotva.“

Nemám nic. Nebo nic, čeho by se dotkl. Horečně se něco snažím vymyslet. V soše je zlato. Pokud byl zapletený do té loupeže, mohl se jej dotknout.

Vytahuji magický měšec a stahuji okraj dolů. Ve všeobecné hrůze nad tím, co se stalo, při pohledu na sochu nikdo ani nemrkne.

Astrath Trojměsíc vrtí hlavou. „To nemá cenu, Thraxasi. Byla v magickém prostoru. Jakákoli aura se smazala.“ Vycházím na dvůr a vracím se s kladivem a pak odstraňuji další bronzový plát, takže se objevuje čerstvý kus zlata. „A co tohle? Celou dobu, co byla v magickém prostoru, to bylo zakryté.“

Astrath si hladí krátce zastřižený šedivý vous. „Možná bych z toho mohl něco dostat.“

„Dělej, co umíš - potkáme se na konci třídy Měsíce a hvězd.“

Gurdův starý kůň by už další jízdu se dvěma lidmi na hřbetě nepřežil. Spěchám s Pampeliškou ulicí Zjevení a hledáme landus. V prvním, který kolem nás projíždí, sedí nějaký nižší úředník. Popadám koně za otěže, zastavuji ho a tasím meč. „Potřebuji tenhle landus,“ říkám.

Úředník vyskakuje a vyhrožuje mi. Dávám mu jednu do zubů a on se hroutí k zemi.

„Jedeme do přístavu a pěkně zčerstva,“ říkám kočímu. Ještě pořád držím v ruce meč. Jedeme do přístavu. A pěkně zčerstva.

Pampeliška tvrdí, že kdysi mluvila s delfínem z úplného konce nejdelšího mola. Míříme tam kolem birém a trirém, zakotvených k nakládání a vykládání zboží. Lodě jsou za soumraku tiché a na každé hoří jen dvě lampy - na přídi a na zádi. Paluby v noci střeží několik mužů z cechu ochránců, najatých přístavními úřady, ale my nikoho nepotkáváme, když běžíme po molu, co nám nohy stačí. Poslední dobou jsem toho moc nenaběhal a docela se mi to líbilo. Teď mi srdce buší nezvyklou námahou, ale já si toho ani nevšímám. Pampeliška zakopává a padá. Zvedám ji. Řízla se o ostrý kus kovu do chodidla a teď za sebou nechává krvavé otisky, když běžíme dál. V nejvzdálenější části přístavu stojí vlnolam, který chrání připlouvající lodě před větrem. Zastavujeme se na jeho konci.

„Takže?“ ptám se.

Pampeliška vyhlíží na temné moře. Slunce už zapadlo za obzor a jeho poslední paprsky zbarvují vodu narudlým odstínem. Jako víno, jak kdysi napsal elfský básník. Pampeliška mírně naklání hlavu a vyráží z hrdla podivný zvuk - vysoko posazené kvílení s cvakáním a bubláním. Čekáme. Nic se neděje. Dělá to znovu. Vztekle se na ni dívám. Jestli si takhle představuje vtip, tak jí do toho moře hodím.

„Kde jsou ti delfíni?“ skoro ječím.

Vydává ten zvuk potřetí. Už se chci obrátit a vyrazit hledat Ixiala sám, když najednou volá a ukazuje na hladinu. Přímo pod námi vystrkuje hlavu z vody delfín a s očekáváním se na Pampelišku dívá.

„Co mu mám říct?“

„Řekni mu, že jsem přišel, abych pro ně našel uzdravovací kámen. A řekni mu, že nemám času nazbyt.“

Bublají a hvízdají na sebe skoro celou věčnost, i když předpokládám, že na rozhovor ryby a člověka je to docela rychlovka. Pampeliška se ke mně konečně otáčí a říká, že uzdravovací kámen delfínů má zhruba tvar kříže, je vyrobený z černého kamene a veliký asi jako mužská dlaň. Zdá se, že víc se toho nedozvím.

„Nacházel se na oltáři jejich podmořského chrámu daleko od zálivu a potápěč jim ho ukradl, když si hráli na moři. Ten chrám je...“

„Podrobnosti mi řekneš později,“ bručím. Vybíhám zpátky a nechávám Pampelišku, aby pokračovala v rozhovoru s delfínem.

Takže teď vím, co vlastně hledám. Pokud Astrath odvedl svůj díl práce na zlaté soše, budu vědět i to, kde se po tom poohlédnout. Čaroděj už na mě čeká v landu na rohu ulice Zjevení a třídy Měsíce a hvězd. Uvnitř s ním sedí Gurd. „Zjistil jsi něco?“

„Ano. Aura Ixiala Vidoucího je na celé soše. Prohledal jsem celé město a našel jsem ho ve Dvanácti Mořích.“

„Ve Dvanácti Mořích? Určitě?“

„Ano. Je v úřední rezidenci prefekta Tholia.“

Prefekt Tholius. Tohle je nejspíš další věc, která by dávala smysl, kdybych měl čas na to, abych o ní přemýšlel.

„Co chceš dělat?“ ptá se mě Astrath.

„Najít uzdravovací kámen. Zabít každého, kdo by se mi v tom snažil zabránit.“

„Jedeme,“ dodává Gurd.

U pasu má sekeru. Je dobře mít Gurda po boku. Už je to dávno, co jsme spolu bojovali naposledy. Říkám Astrathovi, že s námi nemusí jezdit. Pokud se zaplete do rvačky s prefektem Tholiem, nikdy ho nevezmou zpět do cechu čarodějů. Ale on chce jet s námi. Není čas na hádky, takže vyrážíme rychle k Tholiově úřední rezidenci na třídě Ticha, která je kromě chrámů a veřejných lázní jedinou slušnou budovou ve Dvanácti Mořích.

Snažím se vymyslet nejlepší způsob, jak tuhle věc vyřešit. Nemám čas na nic složitého. Pokud budu mít štěstí, Ixial mi uzdravovací kámen delfínů vysolí hned, ale to není moc pravděpodobné. Za prvé si bude chtít něco takového nechat jen pro sebe. Za druhé by to znamenalo přiznat před svědky, že kámen delfínům ukradl. A i když to ve skutečnosti není proti žádnému ze zákonů, je to tabu a velice rychle by to ukončilo jeho kariéru představeného kláštera.

Pěním marností, když nám hustý provoz brání v rychlejší jízdě. Cestou nikdo z nás neřekne jediné slovo, ale všichni víme, že nás každá vteřina přibližuje k Makriině smrti.

Když dorážíme na třídu Ticha a zahýbáme do postranní uličky, kde stojí úřední rezidence, štěstěna se na nás usmívá. Po chodníku kráčí samotný prefekt Tholius ve společnosti Ixiala Vidoucího. Jsou sami, bez osobních stráží, a překvapeně se dívají, jak landus se skřípěním brzd zastavuje a z něj vyskakujeme my.

Prefekta překvapuje, když proti němu zničehonic vyráží vyšetřovatel, čaroděj a barbar, všichni očividně šílení vzteky. Ptá se, co to má znamenat a co chceme.

„Uzdravovací kámen. A chci ho teď hned,“ říkám. „O čem to mluvíš?“ zírá na mě Tholius.

Nevšímám si ho a otáčím se k Ixiallovi. „Ten uzdravovací kámen. Vysol ho.“

Gurd proklouzne za něho a zvedá sekeru. Ixial se chystá k boji. Uvědomím si, jakou pověst jeho bojová technika má. Na to nemáme čas.

„Zabij ho kouzlem zástavy srdce,“ říkám Astrathovi Trojměsíci.

Astrath zvedá ruku.

„Dej mu ten kámen!“ ječí prefekt Tholius a nervózně si sahá na hruď.

„Ten žádné kouzlo zástavy srdce nemá,“ říká Ixial klidně a dokazuje tím, že opravdu spoustu věcí vidí. Vykročí k Astrathovi. Když mě míjí, beru ho do týla pěkně tvrdou ranou a on se hroutí v bezvědomí na zem.

„Tohle jsi neviděl, co, zmetku?“ mumlám. Začínám ho prohledávat, zatímco Gurd drží čepel sekery u Tholiova krku. „Víš, že za tohle vás všechny dostanu na vězeňskou galéru?“ chraptí prefekt s bezmocným vztekem.

Nacházím uzdravovací kámen. Malý, černý a zhruba ve tvaru kříže.

„Potkáme se na palubě,“ odpovídám. „Zkus se mi postavit do cesty a já dokážu, že máš prsty v záležitosti s ukradeným královým zlatem.“

Tholius třeští oči a náhle nemá co říct. Předpokládám, že očekávat, že se nějak zapletl s Ixialem, byla sázka na jistotu. Dává to smysl vzhledem k tomu, jak rychle se chtěl zbavit Grosexe aniž by musel odpovídat na příliš mnoho otázek. Dává to smysl vzhledem k dalším věcem, ale o těch budu přemýšlet později.

Naskakujeme zpátky do landu. Gurd se chápe otěží a vyrážíme zpátky. Podávám kámen Astrathovi a ten si jej prohlíží, zatímco se řítíme nejvyšší možnou rychlostí po třídě Ticha. Ze sluncem vyprahlé země se za námi zvedají oblaka prachu a další chodci musejí uskakovat, abychom je nepřejeli.

„Co si o něm myslíš?“ ptám se čaroděje. Už jsme blízko mstivé sekery.

„Nikdy jsem nic takového neviděl. Delfíni tvrdí, že to spadlo z nebe?“ Otáčí jej v rukou a pozorně si jej prohlíží. „Opravdu nevím, co to je. Ale cítím, že je to mocné.“

Už je úplná tma, když zastavujeme před Mstivou sekerou. odhaduji, že jsme byli pryč skoro hodinu. V duchu se modlím, když s ostatními běžím do zadní místnosti, kde Makri leží na stole se strašlivou ranou v hrudi. Uvnitř se mezitím shromáždili Chiaraxi, Tanrose, Pampeliška, Soolanius, Palax s Kaby. Chybí tu jen Quen. Nikdo nemluví.

„Mám kámen!“

Očekávám, že to vykřeše alespoň nějakou jiskřičku naděje. Nezdá se, že by to fungovalo.

„Jdeš příliš pozdě,“ vzdychá Tanrose. „Makri zemřela.“ „Ne, to je nesmysl,“ protestuji. „Jen vypadá mrtvá.“

A opravdu vypadá velice mrtvá.

„Byla přece silná jako pár mezků,“ říkám. „Elfská krev. Skřetí krev. Lidská...“

Chaiaraxi vrtí hlavou.

Astrath Trojměsíc pokládá ruku na Makriino čelo, pak vytahuje kámen života a dotýká se její pokožky. Kámen nezáří, ani nezabliká.

„Zkus delfíní kámen!“ řvu na něho.

Pokládá jí ho nejdřív na čelo a pak na ránu. Pokládá jí ho na místo těsně pod pupkem, kde se nachází centrum energie. Nic se neděje, jen z Kabyina hrdla uniká truchlivé kvílení, když si sedá na podlahu.

Astrath se bezmocně rozhlíží. Beru mu uzdravovací kámen z ruky a zkouším to sám. Nic se neděje ani teď, i když cítím, jak mě kámen hřeje v prstech.

„Nefunguje. Je to kus bezcenného šmejdu.“

Astrath, který je klidnější než já, si bere kámen zpátky. Všiml si, že Pampelišce stále ještě krvácí noha poté, co se do ní řízla v přístavu, sklání se a přikládá kámen k ráně. Přímo před očima se nám uzdravuje. Během vteřiny přestává téct krev a kůže se zaceluje.

Takže kámen opravdu funguje. A Makri je pořád mrtvá. „Opravdu je po všem?“ ptá se Tanrose.

„Obávám se, že ano,“ odpovídá Astrath. Chiaraxi souhlasně přikyvuje.

Beru si znovu uzdravovací kámen a pokládám jej na Makriinu ránu. Nic se neděje. Stojím u ní dlouhou dobu jako přimrazený a čekám, až se probudí. Nebudí se. Nezdá se, že by se tu dalo ještě něco udělat.

Beru si korbel, jdu k pípě, natáčím si jej plný, obracím ho do sebe, natáčím si další a jdu zpátky ke stolu, na kterém leží Makri a posadím se na podlahu. Nikdo nemluví. Jediným zvukem je tu Kabyino vzlykání a několik dalších se k ní v pláči přidává, když si uvědomují nevyhnutelné. Soolanius, která se propila ke střízlivosti, sedí ztuhle na židli s láhví klee v ruce a snaží se opít znovu.

Matně mi probleskuje hlavou, že teď už nejspíš vím všechno o tom, jak se to seběhlo se sochou a Drantaaxem, ale nemám náladu na to, abych si to všechno složil dohromady. Dokážu myslet jen na dvě věci. Zaprvé se opiju. Zadruhé zabiju Sarin Nemilosrdnou.

Ve vedlejší místnosti zní kroky těžkých bot. Dovnitř vchází kapitán Rallee. Jestli mě jde kvůli něčemu buzerovat, tak si vybral nejhorší možnou chvíli. Vstávám, abych si na něm vylil alespoň část svého vzteku.

Nepřišel mě buzerovat. Doslechl se, co se stalo Makri. Někdo ohlásil stráži, že v ulici Zjevení byla zastřelená nějaká divná žena a on zbytek uhodl. Přišel se s ní rozloučit.

„Je mi to opravdu líto,“ říká kapitán a smutně se dívá na Makriino tělo. Kaby se už nedá zastavit a řve jako děcko. Aniž bych si to uvědomil, všímám si, že se hlava jejího přítele Palaxe bezvládně houpá na ramenou a do očí se mu vkradl prázdný pohled jako po silné dávce dwa.

„Kdo to udělal?“ „Sarin Nemilosrdná.“ „Co za tím je?“

„Královo zlato,“ mumlám; nevidím důvod proč to před kapitánem dál tajit.

Odvádím Ralleeho do přední nálevny, která je prázdná. Tam vytahuji měšec z kapsy a stahuji okraje, abych odhalil sochu, která je uvnitř. Zlato se rozzáří místností, když se od hlavy svatého Quatinia odrazí světlo pochodní.

„Tohle je královo zlato?“ ptá se Rallee. „Ano,“ přikyvuji.

Přední dveře se otevírají. „Oprava: moje zlato.“

To je Ixial Vidoucí. Vchází dovnitř. Za ním se hrnou do hostince sevřené řady mnichů Chrámu hvězd.

S bouchnutím se otevírají horní dveře.

„Ta socha patří mně,“ tvrdí Ctihodný Tresius z vrcholku schodiště. Proklouzl dovnitř po vnějším schodišti a mými pokoji. Za ním stojí sevřené řady mnichů Chrámu oblaků.

Žlutí mniši scházejí po schodišti bez jediného slova. Červení mniši se rozestupují, aby jim mohli čelit. Gurd, který zaslechl, že někdo vchází, se objevuje ve dveřích, aby zjistil, co se děje. Kapitán Rallee se na mě tázavě dívá.

Někdo kopancem otevírá přední dveře. Ve veřejích stojí zavalitá postava Tholia, prefekta Dvanácti Moří. Vchází dovnitř a za ním velká skupina ozbrojených mužů. V některých poznávám strážníky, i když žádný není v uniformě. Tholius není oblečený ve žlutě lemované tóze prefekta. Počítám, že tohle není úřední návštěva. Přišel si pro zlato a hodlá zabít všechny svědky.

Tholius se krátce rozhlíží po místnosti. „Všichni ven,“ přikazuje.

Nikdo se ani nepohne. Jeho muži tasí zbraně. Ixial Vidoucí se na prefekta dívá, jako by se snažil odhadnout, jestli jsou ještě pořád spojenci. Mohl bych mu odpovědět sám. Člověk, který neváhá okrást chudinu Dvanácti Moří, se nebude o sochu ze zlata dělit s mnichem.

Zadní dveře ze dvora se otevírají a dovnitř se tlačí další skupina lidí. Tahle vypadá opravdu nebezpečně a v jejím čele stojí Casax. Přivedl si ty nejtvrdší rváče z Dvanácti Moří a podle toho, jak vypadá zbytek, bych řekl, že si na pomoc povolal vůdce gangů okolních čtvrtí. Jsem zmatený. Pokud konečně dokázal vystopovat Quen ve Mstivé sekeře, nepotřebuje armádu k tomu, aby ji osvobodil.

Casax je na vteřinu překvapený pohledem na Chrám hvězd, Chrám oblaků, prefekta Tholia a kapitána Ralleeho, ale přizpůsobuje se poměrně rychle. Ve skutečnosti se uchechtne.

„Přišel jsem si sem pro trochu ukradeného zlata,“ prohlašuje ke shromážděnému davu. „Vidím, že nejsem první, koho to napadlo. No, radil bych vám, abyste odsud vymázli, než někdo přijde k úrazu.“ Vyzývavě se dívá na prefekta Tholia. Jako vládní úředník by tu měl být u slova právě on, ale v praxi má daleko větší slovo právě vůdce místní pobočky Bratrstva. Tholius se ale klidně opírá o nálevní pult a nezdá se, že by se chystal k odchodu. Ani mniši.

Casax se otáčí ke mně a usmívá se. „Hledali jsme to zlato od chvíle, kdy jsme se doslechli, že je někdo ukradl. Věděli jsme, že má něco společného s mnichy. A věděli jsme, že se kolem tebe poslední dobou nějací mniši motají, Thraxasi.“

Ostře se na mě dívá. „Měl bys vědět, že přede mnou ve Dvanácti Mořích nic neskryješ. Počítám, že bychom se sem dostali daleko rychleji, kdybys Quen neschoval za tím kouzlem zmatení.“

„Už jste ji chytili?“ ptám se.

„Chytili? K čemu? Quen pro mě pracuje, tlusťochu. A je to pěkně pálená holka. Vymysleli jsme to tak, že nás ke zlatu přivedla. Jakmile viděla, že ho tady vytahuješ, vytratila se a ohlásila mi to.“

S tím se Casax nemusí vytahovat, ale rád lidem říká, jak je přelstil. To už je prostě jedna z jeho povahových vad. „Slyšel jsem, že je ta skřetí holkapo smrti,“ dodává Casax.

„Je mi to líto. Neměl jsem s tím nic společného. Takže teď, kdybyste byli tak laskaví a uhnuli z cesty, by si mí chlapi tu sochu vzali.“

Kapitán Rallee se staví před šéfa Bratrstva. „Proč si myslíš, že si tu sochu odneseš, Casaxi? Já tady zastupuji zákon a zatknu každého, kdo by se ji snažil ukrást.“

Casax se třese smíchy při pomyšlení na to, že by se kapitán Městské stráže snažil stavět do cesty vůdci Bratrstva - obzvlášť vůdci Bratrstva, který sem přišel s kohortou rváčů. Všichni se smějí. Ten smích mi brnká na nervy. Makri leží mrtvá ve vedlejší místnosti a to poslední, oč v téhle chvíli stojím, je smích. Chtěl jsem zabít Sarin, ale krvavý boj s touhle chátrou nezní jako špatná alternativa. Chci někoho zabít a nejsem zrovna vybíravý.

„Tak pojď a vezmi si tu sochu,“ říkám a kývám bradou k místu, kde leží na zemi, půlkou v měšci a půlkou venku. Všichni v místnosti čekají, kdo se pohne první. V tom okamžiku se do nálevny ze zadní místnosti vpotácí Soolanius. Nevšímá si ničeho a nikoho - prochází za nálevní pult, bere si z police láhev klee a potácí se znovu pryč. Člověk musí to její odhodlání obdivovat.

Kapitán Rallee znovu všem přikazuje, aby odešli a nechali zákon, aby se o celou situaci postaral. Nato k němu přistupuje prefekt Tholius a vztekle ho žádá, aby se přestal plést do něčeho, co není jeho věc. „Dvanáct Moří spadá do mé jurisdikce.“

„To ano. Ale já pracuji pro soudní dvůr a kapitán Stráže zodpovídá za udržování pořádku v každé městské čtvrti. Jsi tu v úřední věci? A pokud ano, jak je možné, že tví muži nejsou v uniformě?“

Rallee se obrací k Tresiovi, který mlčky celou scénu sleduje od paty schodiště. „A co chceš ty?“

Ctihodný Tresius mlčí.

„Všichni tu jsou kvůli soše, kapitáne,“ vysvětluji. „I Tholius?“

„Ten v první řadě. Poskytl Ixialovi Vidoucímu informace o převozu zlata. A poskytl Ixialovi hezký dům v Thamlinu, kde se mohl setkat s Drantaaxovou manželkou a dozvědět se od ní všechno, co potřeboval.“

„Zabijte je," přikazuje svým mužům Tholius. A na ta slova propuká peklo.

KAPITOLA

PATNÁCTÁ

Když mi bylo devatenáct, vyrazili mě ze školy pro mladé čaroděje. Protože jsem neměl peníze ani rodinu a ani nic lepšího na práci, přidal jsem se ke skupině žoldnéřů, která mířila do války mezi městskými státy Juval, Abelasi a Pargada na dálném jihovýchodě světadílu. Tak jsem se seznámil s Gurdem, pětadvacetiletým barbarem, který se vypravil ze zmrzlého severu poznat život v civilizovaných krajích. To alespoň tvrdil tenkrát - o pár let později se mi přiznal, že ho ve skutečnosti na cesty vyhnal vzteklý klan jedné dívky, se kterou se zapletl víc, než by bylo zdrávo.

Události na jihu, kde se rvalo jedno město s druhým, byly zmatené. Aby to bylo ještě horší, mělo každé z měst přinejmenším dva uchazeče o trůn. Při jedné příležitosti naše jednotka - která byla v žoldu juvalského prince - zaskočila v hustém lese jinou jednotku, kterou vyplácel jiný juvalský princ. A právě v tom okamžiku nám do zad vpadla Armáda lidové demokracie Abelasi. Zatímco jsme se s Gurdem rozhodovali, kterým směrem máme vlastně obrátit svá kopí, dorazily na bojiště spojené síly nedávno korunovaného krále Abelasi společně se spojeneckou pargadanskou armádou. Nikdo nevěděl, co se tu ksakru děje. V temném a hustém lese se brzy rozpadly spořádané šiky kopiníků a na jejich místě se objevily vzdouvající se masy mužů, kteří bojovali a rvali se o holé životy s protivníky, jež dokázali sotva rozeznat. Na scéně vznikla panika a vojáci bojovali s nepřáteli a spojenci bez rozdílu. Pro mě a Gurda tu nebylo co na práci - kromě toho, že jsme se prosekávali každým, kdo se nám postavil do cesty, a doufali jsme, že se dřív nebo později dostaneme do nějakého prázdného prostoru, kde bychom se mohli nadechnout, vzít rozum do hrsti, ukrást pár koní a zatraceně rychle zmizet. Což se nám nakonec podařilo.

Tento den si připomínám o čtyřiadvacet let později, když vypuká bitva ve Mstivé sekeře. Všichni chtějí sochu, ale odnese si ji jen ten, kdo přežije až do konce. Mniši z Chrámu oblaků a mniši z Chrámu hvězd se na sebe zuřivě vrhají a jejich touhu po zlatě ještě více posiluje vzájemná rivalita. Bratrstvo, rozvzteklené tím, že se někdo opovažuje podniknout něco protizákonného v jejich části města, se vrhá do boje. Členové gangů sice nejsou cvičení válečníci jako mniši, ale spousta jich sloužila v armádě a všichni mají velké zkušenosti v pouličních bojích.

Prefekt Tholius mezitím popohání své muže. Má možná nejvíc co ztratit, protože se jeho postavení ve městě velice rychle hroutí. Jakmile se prolákne, že měl prsty v krádeži zlata, zbaví ho úřadu a vypraví se na vězeňskou loď dřív, než stačí mrknout. Prefektům může v Turai projít spousta věcí, ale rozhodně mezi ně nepatří krádež královského zlata. Obklopen osobní jednotkou svých podřízených strážníků mimo službu, podniká drtivý útok a je odhodlán vyhladit do posledního všechny svědky svého zločinu, případně s kořistí uprchnout do nějakého jiného státu, kde by mohl žít v bohatství mimo dosah turaiského práva.

Já sám jsem tak trochu mimo. Nechci sochu. Původně jsem chtěl objasnit vraždu, ale tenhle bod ve chvíli, kdy zabili Makri, poněkud klesl na mém seznamu priorit. Při myšlence na její studené tělo, které leží ve vedlejší místnosti, se ve mně zvedá vlna krvavého vzteku vysoká tak, jako už dlouho ne. Svým způsobem jsem rád, že si svůj vztek mohu vybít na komkoli, kdo se mi dostane na dosah meče.

Kapitán Rallee, který tu je jako jediný zástupce oficiálního práva, nejspíš sám neví, jak se tohle všechno seběhlo. Bojuje bok po boku s Gurdem a se mnou. S řevem se před ním objevuje mnich z Chrámu hvězd. Neřve dlouho. Všímám si, že kapitán neztratil nic ze svých starých bojových schopností.

Skrumáží se proderou čtyři rváči Bratrstva a vrhají se na nás. Odrážím výpad, probodávám svému nepříteli stehno a když se zapotácí, rozetnu mu břicho. Gurd skoro roztíná svého protivníka napůl a Rallee bleskově odráží ránu, načež posunuje svou čepel po protivníkově a probodává mu hruď. Čtvrtý člen Bratrstva couvá a my máme uprostřed vřavy trochu klidu.

„To jsi s sebou nemohl přivést jednotku Stráže, když už jsi sem lezl?“ houknu na Ralleeho.

„Přišel jsem se jen rozloučit s Makri,“ odpovídá. „A my dva si spolu pěkně od srdce popovídáme, až bude po všem. Jak si to vlastně představuješ, že zadržuješ důkazy? Tu sochu jsi měl pěkně rychle odevzdat Stráži.“

„Právě jsem se k tomu chystal,“ bručím a pak už přestávka končí. Gurdův nábytek mizí kus po kuse, když lidé berou do ruky všechno, co by se dalo použít jako zbraň. Vzduchem poletují pochodně, korbely, nohy židlí a celé lavice. Tholius samotný zvedá těžký stůl a vrhá jej na nás, načež pohání své muže k soše. Kapitán Rallee se pod nárazem hroutí na zem. Gurd ho zvedá, zatímco já jim udržuji od těla dva protivníky mečem a nožem. Všechno je zmatené. Ztrácím oba své protivníky z očí, když se mezi námi prořítí skupina mnichů, kteří řvou, klejí a kopají se navzájem do bezvědomí. Všímám si mladého mnicha, který odráží výpad meče holýma rukama a uštědřuje svému protivníkovi z Bratrstva ránu, kterou mu láme vaz, načež se sám hroutí k zemi, když ho někdo bodá do zad. Jeho společník vztekle zaječí a vyskakuje nad čepel; ze vzduchu ve výskoku kope útočníka do tváře tak prudce, že mu láme páteř jako suchou větev.

Ixial Vidoucí a Ctihodný Tresius se k sobě snaží probojovat davem, ale v mase pohybujících se těl jim to chvíli trvá. Nakonec Tresius, jemuž musí být něco kolem sedmdesáti, vyskakuje ze stoje do výšky, kterou by mu záviděl kterýkoli atlet. Tím skokem překonává skoro polovinu nálevny, otáčí se ve vzduchu, cestou dolů si odstraňuje z cesty pár protivníků a konečně stojí přímo proti Ixialovi, který mu vráží pěst do tváře - lépe řečeno se o to snaží, protože Tresius uhýbá stranou. Pak se pouštějí do boje, který je pastvou pro oči, protože každý z nich je mistrem svého oboru bojových umění a jejich přirozené schopnosti se ještě zlepšily celoživotním studiem. Z toho důvodu nedokáže žádný z nich dosáhnout rychlého vítězství.

Přistává na nás další stůl a tentokrát je s pádem na zem řada na mně. Gurd hbitě odráží výpad kopí, které by mě v příští vteřině proklálo. Vyskakuji a bráním se sám, ale situace se postupně zhoršuje a stává se neudržitelnou. Jsme tu jen tři a přitom na nás z jedné strany dotírají Tholiovi muži, z druhé strany útočí hrdlořezové Bratrstva a kdekoli se vyskytne volný prostor, bleskově jej zaplňují s velkým jekotem mniši. Všichni už jsme zranění a podlaha pod našima nohama je kluzká krví. Všude se válí bezvládná těla a my o ně zakopáváme, když nás zatlačují k soše.

Uvědomuji si, že se ještě pořád někde v pozadí musí pohybovat Astrath Trojměsíc a napadá mě, jestli si třeba nepřipravuje nějaké velké kouzlo, kterým by nás z téhle bryndy dostal. Nejspíš ne. Vytáhl jsem ho z domu tak rychle, že neměl čas na to, aby si vpravoval do paměti nějaká kouzla. A k tomu, aby se nějaké naučil, by potřeboval grimoár. Pokud mu to myslí, už dávno se vytratil zadními dveřmi a odvedl s sebou Soolanius a Pampelišku. Takže musíme spoléhat jen na sílu paží a ta začíná pomalu polevovat. Mečem odrážím výpad protivníka po pravé ruce, zatímco zoufale odrážím útok po levici nožem. Zabíjím dalšího z Tholiových chlapů, ale okamžitě se na mě vrhá další. Už to moc dlouho nevydržím.

„Přiznej si to, Thraxasi - při boji oběma rukama se ti daří zhruba stejně jako eunuchovi v bordelu,“ ozývá se mi za zády hlas.

Užasle se otáčím. Je to Makri s mečem v jedné a sekerou ve druhé ruce, a vypadá zatraceně zdravě.

„Co se stalo?“ „Už je mi líp.“

„Ale že sis dala na čas. Čekala jsi, že se budu rvát se všemi v Turai sám?“

Makri se široce usmívá a začíná se ohánět sekerou a mečem. Díky svým gladiátorským zkušenostem kolem nás rychle čistí volný prostor, což je obrovská pomoc. Když ji zahlédne Gurd, je tak překvapený, že vrazí hlavou do pozvednutého předního kopyta koně svatého Quatinia a několik vteřin mu trvá, než se vzpamatuje.

„Makri!“ volá, zatímco se drží za hlavu. „Ty žiješ!“

„To se ví!“ řve na něho zpátky a zabodne meč přímo do hrudi červeně oděného mnicha, který se rozdivočil tolik, že se po ní ohnal holí. Makriin návrat vlévá nové síly do žil mně, Gurdovi i kapitánu Ralleemu. Zastavujeme hordu, která na nás útočí a začínáme nepřátele zatlačovat zpátky. Mniši, členové gangů a strážníci padají k zemi pod čepelí sekery, kterou se Makri ohání jako démon, vypuštěný na svět z pekla s cílem povraždit všechno v dohledu.

Mám pocit, že v ní dotek smrti nijak neuhasil vztek, který má na mnichy ode dne, kdy ji jeden z nich nakopl zezadu. Bojuje s vražedným zápalem, který zatím ještě v Turai nikdo nikdy neviděl. Není divu, že za ní do arény svého času házeli všemožné draky, tygry a celé jednotky skřetů.

Boj v celé místnosti neutuchá, protože se mniši rvou navzájem. Ctihodný Tresius a Ixial Vidoucí, kteří bojují snad poprvé v životě se sebou rovným, se přestali častovat vražednými údery a teď kolem sebe krouží a hledají protivníkovu slabinu. V tom okamžiku se mezi ně staví Tholius, zvedá ruce a řve z plna hrdla. Prefekt, který se na žebříčku lidských bytostí pohybuje někde kolem příčle demagoga a má spoustu zkušeností z hulákání na vzbouřené obyvatelstvo, si dokáže získat pozornost všech okolo.

„Přestaňte s tím zbytečným bojem!“ ječí. „Jenom jim to zjednodušujeme.“ Ukazuje na nás. „Zbavme se jich a pak spolu můžeme probrat rozdělení zlata jako civilizovaní lidé.“

Zbývající mniši od sebe odstupují a dívají se na nás, jak stojíme před sochou. Muži Bratrstva se dívají na Casaxe. Přikyvuje, jako by s Tholiem souhlasil. Zdá se, že si všichni myslí, že to byl ze strany prefekta dobrý nápad. Takže teď místo toho, abychom bojovali v jedné z několika bitev v hostinci, můžeme čekat soustředěný útok všech nepřátel najednou.

Celá horda se rozestupuje, aby nás obklíčila a začíná postupovat. Nemáme nejmenší šanci. V tak omezeném prostoru, v němž na nás budou ze všech stran útočit nepřátelé, nedokáží vydržet dlouho ani Makriiny válečnické schopnosti. Někteří rychlejší mniši už vylézají na sochu, aby na nás mohli zaútočit zezadu. Další se chápají příležitosti a metají po nás malé vrhací hvězdice, načež tasí meče. Nikdo z nás nemá zbroj a jak já, tak Makri se brzy bolestně šklebíme, když si vytahujeme hvězdice z paží a nohou.

Nejvyšší čas na bleskové myšlení. To je můj obor. „Magický prostor!“ volám. „Všichni dovnitř!“

Vyskakuji na podstavec sochy a srážím mnicha, který ke mně slézá shora. Gurd s Ralleem se sice tváří pochybovačně, ale když nás začíná zalévat obrovská lidská vlna, vyskakují ke mně. Beru okraj měšce do ruky, přetahuji ho přes hlavu sochy a slézáme do purpurové temnoty.

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ bručí Gurd, když nám denní světlo nad hlavami pohasíná.

„Stejně jsem se chtěla podívat, jak to tu vypadá,“ říká Makri. A pak už nás magický prostor obklopuje ze všech stran, dimenze naprosto odlišná od té naší, kde se dějí zvláštní věci, žijí nezvyklá stvoření a kterou by lidé opravdu neměli navštěvovat.

Snášíme se dolů hustým purpurovým vzduchem. Jemné mraky se na nás smějí, když kolem nich prolétáme. Měkce přistáváme na zelené travnaté planině. Vysoko nad hlavami nám září obrovské modré slunce. Vedle nás stojí socha ve vší své kráse, nepoškozená ranami kladivem, které jsem jí uštědřil. Na bronzovém koni za svatým Quatiniem sedí nájemná vražedkyně Hanama.

„Vítejte v magickém prostoru,“ říká.

„Zdravíčko, Hanamo,“ odpovídá Makri. „Co tu děláš?“ „Slyšela jsem, že jsi po smrti,“ krčí rameny Hanama. „Přišla jsem se s tebou rozloučit, ale ukázalo se, že jsi naživu. To je dobře. A protože se věci v hostinci daly do pohybu trochu nejistým směrem, vklouzla jsem sem, abych přečkala nejhorší. Nečekala jsem, že se ke mně připojíte.“

Podezíravě se na ni mračím. To, že se sem Hanama dostala před námi, se mi vůbec nelíbí. S takovouhle mohla sedět v magickém prostoru celé dny. A já ji klidně mohl po městě nosit v kapse.

„Tak ty ses přišla rozloučit s Makri, co? Daleko spíš uvěřím tomu, žes přišla za Ixialem Vidoucím. Vím, že na něho máte smlouvu.“

„Cech nájemných vrahů neprobírá své záležitosti s těmi, kdo k němu nepatří,“ odpovídá Hanama chladně.

Je to pěkně studená ženská, tahle Hanama. Těžko se dráždí. Je malá a velice bledá. To nájemní vrazi většinou jsou. Jsou to ve skutečnosti jediní bledí lidé v Turai - pokud nebudeme počítat naše urozené dámy, které se zdržují mimo sluneční paprsky z důvodu nejnovější módy. Jak sedí na koni, zahalená v černém plášti, vypadá jako dítě, které si sem přišlo hrát. Rozhodně nevypadá nebezpečně, i když je to číslo tři v cechu nájemných vrahů. Tohle je žena, o které se tvrdí, že zabila senátora, čaroděje a skřetího lorda, a to všechno v jednom dni.

Nemám vůbec žádnou radost z toho, že se s ní znovu potkávám. Nesnáším nájemné vrahy pro to, že to jsou chladnokrevní zabijáci. A skutečnost, že se jim daří unikat důsledkům za vražedné útoky díky turaiským politikům, to nijak nevylepšuje.

Bylo od ní ale poněkud zbrklé jít do magického prostoru jen tak. Uvažuji, jestli vůbec ví, jak se odsud dostat.

„Jak to, že jsi naživu, Makri?“ ptá se Gurd - na stejnou věc jsem se jí chtěl zeptat i já, než jsem zjistil, že máme společnost. Krčí rameny. Prostě se probudila s kamenem na hrudi a vedle ní ležela střela z kuše. Na těle nemá ani škrábanec. Pamatuji, že jsem nechal kámen ležet na jejích prsou, což byl nejspíš ten nejlepší nápad. Muselo mu trvat daleko déle než na ní zapracoval, déle než na Ixialovi, což nejspíš není žádné překvapení - byla tak daleko, že v ní žádný život neodhalil ani Astrathův kámen života. Je to dobrá věc, tahle smíšená krev, napadá mě. Nikdy znovu neuvěřím tomu, že je Makri mrtvá, dokud ji nespustí do hrobu; možná ani potom.

„Je to úžasná věc, ten uzdravovací kámen delfínů. Tak mě napadá, jestli jim ho budu muset vrátit?“ říkám. „Samozřejmě jim ho budeme muset vrátit. Delfíni tě najali k tomu, abys jej pro ně získal.“

„Nedohodli jsme se na žádném honoráři. Jestli mi nabídnou rybu, tak odmítnu.“

Kapitán Rallee poznamenává, že by mohli mít nějaký poklad z potopené lodi, kterým by mi mohli zaplatit, ale všeobecně se má za to, že delfíni přinášejí Turai štěstí, takže bych ve skutečnosti neměl ani pomyslet na to, že bych z nich vyrazil nějaké peníze.

„A uzdravili mě,“ podotýká Makri. „Cítím se skvěle.“ „Tak jako tak by ses z toho nejspíš vykřesala, kdyby ses pořádně vyspala.“

Makri zvedá hlavu k nebi. „Mají tu pěkné modré slunce. Hele, zrovna zezelenalo. Tak co se ještě v magickém prostoru děje tak zvláštního?“

Bronzová socha svatého Quatinia se v sedle náhle otáčí k Hanamě.

„Slez z mého koně,“ říká.

„Dějí se tu všechny různé věci,“ vzdychám. „Opravdu to není místo, kde bychom měli co pohledávat.“

Ani Hanama, která za sebou má přísný výcvik ve skrývání všech pocitů a stavů - jak tělesných, tak myšlenkových - nedokáže skrýt překvapení nad tím, že ji buzeruje socha. Hbitě seskakuje z bronzového koně a podezíravě se dívá na svatého. Ten zmlkl.

„Opravdu promluvil, nebo se mi to zdálo?“ ptá se Gurd a nervózně si pohazuje v rukou sekerou. Jako barbar si nikdy nepřivykl na žádnou magii a tohle mu připadá všechno neuvěřitelné.

„Ano. Tady mluví skoro všechno.“

Rozhlížíme se po barevné krajině, jejíž odstíny se mění každou vteřinou.

„Tohle vidíš, když sníš ty houby, které Palax sbírá v lese?“ ptá se Makri.“

Vůbec netuším, o čem mluví. Upřímně řečeno pochybuji, že by Palax dokázal poznat les.

„Nu, takže když jsme se dostali sem, co podnikneme dál?“ ptá se kapitán Rallee, praktický muž a jediný z nás, který neobdivuje výhled.

„Jen tak pro zajímavost - je ten měšec stále ještě viditelný zvenčí?“

„Ano.“ „A my jsme v něm?“ „Ano.“

„A co když jej někdo sebere a hodí do ohně?“ „Kdo by to dělal? Je v něm přece zlatá socha.“

„Nu, třeba takový prefekt Tholius by se mohl rozhodnout, že raději nechá plavat zlato, jen aby se zbavil svědků svých zločinů.“

Přiznávám, že je to poněkud znepokojující myšlenka. „Dokážeš nás odsud dostat, pokud možno co nejrychleji?“

Než mohu odpovědět, prochází kolem nás po zadních nohou velký vepř. Zdvořile nás zdraví. Gurd v ruce svírá násadu sekery a vepř si jej znechuceně měří.

„Aha! Chceš mě naporcovat, že? To jste celí vy lidé - klidně rozsekáte vepře na kusy, aniž byste o tom přemýšleli. Jak byste se asi cítili vy, kdybyste si prostě jen všímali svého a najednou někdo přišel, rozsekal vás a snědl, co?“

„Lidem byla svěřena vláda nad všemi nižšími tvory,“ říká svatý Quatinius ze sedla.

„No, já jim ji nesvěřil,“ odsekává vepř a začínají se hádat. Ještě pořád jsem rozjařený tím, že Makri žije, ale když si uvědomuji, že jsem chtěl strávit léto ve stínu a popíjet pivo a místo toho stojím v magickém prostoru a poslouchám teologickou debatu, kterou vede svatý s vepřem, zatímco venku na mne čeká polovina turaiského podsvětí s meči v ruce, cítím se trošku deprimovaný.

Vepř náhle beze stopy mizí, když se z nebe začínají snášet těla. Nejdřív si myslím, že jsou to další magičtí tvorové. Když ale skupina těl dopadá na trávu - která teď má jasně oranžový odstín - uvědomuji si, že nás Tholius, Casax a mniši následovali do měšce. Touha po zlatě nezná hranic. Unaveně zvedáme zbraně a připravujeme se k dalšímu boji.

KAPITOLA

ŠESTNÁCTÁ

Naši nepřátelé se ze země sbírají zmatení a rozechvělí, ale to netrvá dlouho, protože je Tresius, Ixial, Casax a Tholius hrubě řadí do útvaru.

„Zabijte je!“ řve Tholius znovu.

V tom okamžiku země u našich nohou praská a vynořuje se prudká řeka, který nás odděluje od pronásledovatelů. Ve chvíli, kdy se vzpamatovávají, je od nás dělí dobrých padesát stop rychle proudící vody. Směji se. Velice uspokojivý zvrat v ději. Scházím k okraji břehu.

„Jak se vede, Tholie?“ volám. „Zaplaveš si?“

Prefekta to nepřivádí do rozpaků. Ani Ixial Vidoucí se netváří nijak ztrápeně.

„Ta řeka tu nezůstane navěky.“

„Být tebou, moc bych tu s tvým dalekozrakem nepočítal, Ixiale. Magický prostor je opravdu zmatený i pro člověka, jako jsi ty. Blahopřeji k uzdravení, mimochodem. Teď, když už nejsi chabrus na nohy, se ti aspoň bude líp šlapat na šibenici. A jen pro vaši informaci - nebylo zrovna nejchytřejší, že jste sem za námi lezli. Jen to ukazuje, že jste zatížení na zlato víc, než by vám bylo zdrávo. Má někdo z vás představu, jak se z magického prostoru dostat?“

Podle nejistých výrazů, které se na krátko objevují v různých tvářích na druhé straně řeky, je mi jasné, že o něčem takovém ještě nepřemýšleli. Náš rozhovor přerušuje krátký, ale prudký déšť žab.

„Takže, Tholie,“ volám, když poslední z nich odhopká vesele do řeky, „jaký máš plán?“

„Zabít vás,“ řve zpátky.

„To možná není tak špatný plán. Záleží na úhlu pohledu, přirozeně. Další možnost by byla vydat se do rukou tady kapitána Ralleeho a postavit se tváří v tvář důsledkům svého nezákonného jednání.“

Do toho se Tholiovi moc nechce. Jeho vlastní plán se mu zamlouvá víc. Navzdory ztrátám, které utrpěli v nálevně, mají Tholius a Casax k ruce pořád ještě víc než dost mužů. Stejně tak Ixial Vidoucí a Ctihodný Tresius, takže se nejspíš pustí do naplnění prefektova plánu, jakmile řeka zmizí. Udržuji si spokojený výraz a častuji Tholia kousavými nadávkami z bezpečí našeho momentálního postavení.

Kapitán Rallee se škrábe na hlavě. Leze mi na nervy, že nemá na hlavě jedinou šedinu. Já mám vlasy skoro stejně dlouhé, ale už notně prokvetlé. Na druhou stranu mě ale může uspokojit, že můj knír vypadá daleko lépe než jeho - jako ostatně vždycky.

„Thraxasi. Jen pro případ, že se odsud kdy dostaneme živí. A jen pro případ, že tě nenechám rovnou hodit do té nejčernější díry, kterou ve vězení máme, za to, že jsi zadržoval královo zlato - co kdybys mi vysypal, jak to vlastně všechno bylo? Já přišel jen vzdát poslední úctu tvé přítelkyni, která zemřela. Rozhodně jsem nečekal, že se ve Mstivé sekeře potkám s horší polovinou městského podsvětí a bandou šílených mnichů, kteří se budou rvát jako koně o ukradený poklad, jinak bych si s sebou vzal pár chlapů. Předpokládám, že je to všechno nějak spojené s Drantaaxovou vraždou?“

„To tedy je. A je to pěkně spletitá událost. Zestručním ti ji, jak to jen půjde. Tyhle dvě skupiny mnichů jsou rivalové. Ixial Vidoucí je vůdce Chrámu hvězd a Tresius má pod palcem Chrám oblaků. Bojují spolu - zčásti kvůli náboženství, ale hlavně kvůli tomu, aby se zjistilo, kdo je tady závodní vůz číslo jedna. Počítám, že jim z toho života na zdravém horském vzduchu přeskočilo. Pamatuješ si, jak horko bylo tenkrát, když jsme zastavili v průsmyku ty Niojany?“

„Nech Niojany v průsmyku být. Jako to bylo s těmi mnichy?“

„No, většinou bojovali. A pak se rozdělili na dvě skupiny. Oba chrámy najednou zjistily, že nemají sochu. Což vnuklo Ixialovi Vidoucímu skvělý nápad. Ukradne novou sochu, kterou vyráběl Drantaax pro Turai, čímž vytře Tresiovi zrak a mniši Chrámu oblaků se nejspíš vrátí zpátky do Chrámu hvězd. A pak Sarin Nemilosrdná, která pod Ixialovým vedením kdysi studovala bojová umění, přišla za svým učitelem s ještě lepším nápadem. Z dob, kdy pašovala do města dwa, se znala s prefektem Tholiem. Bral peníze za to, že se zrovna díval jinam, což je takový zvyk městských úředníků - ty jsi přirozeně výjimka. Nevím, jestli byl ten nápad Tholiův nebo Sarinin, ale v jistém okamžiku někdo z nich zjistil, že přepravní stezka královského zlata probíhá nedaleko Ixialova kláštera.

Ty dodávky jsou velice dobře utajovány. Cesta a čas se domlouvá v magicky odstíněných místnostech vyložených rudým elfským suknem, ale prefekt Tholius měl očividně v paláci spojky a zjistil, kdy se chystá další. Předal podrobnosti Sarin a ta je zase donesla Ixialovi. Takže Chrám hvězd okradl konvoj a zabil všechny strážné.

A pak je napadlo něco opravdu chytrého. Místo toho, aby zmizeli se zlatem v kopcích, kde by je velice rychle vystopovali palácoví čarodějové, dopravili zlato přímo do Turai a skryli je v nové soše. Uvědomuješ si, jak bezpečné to bylo?“

„Ano,“ přikyvuje kapitán, kterému to pálí. „Žádný čaroděj by se neodvážil kontrolovat sochu svatého Quatinia. Bylo by to rouhání.“

„Přesně tak. Podle plánu chtěli zlato nechat v soše, dokud by nebyla dopravena do chrámu. Až by horko pominulo, Ixial by ji z chrámu ukradl, otevřel ji a inkasoval kořist. Jakmile by ji zase složil zpátky, měl by krásnou hromadu zlata a novou sochu. Předpokládám, že s rouháním si těžkou hlavu nedělal.

A v tom okamžiku se to pokazilo. Ctihodný Tresius měl v Chrámu hvězd špeha a ten zjistil, co se děje a od té doby šel po zlatu a po soše i Tresius. Chrám oblaků podnikl na Chrám hvězd drtivý útok, během něhož Ixial málem přišel o život. Museli ho dopravit do města, aby ho zachránili. V té době už Tresius věděl, že zlato je v Turai a nejspíš i to, že je schované v Drantaaxově soše. Dorazil příliš pozdě na to, aby zjistil, kde je a tak si najal mě. Neuvědomoval jsem si, že svatý Quatinius je plný zlata, i když mi na celé věci něco smrdělo.“

Dívám se přes řeku. Mniši mi pohled oplácejí. Opravdu si myslí, že tímhle přístupem nějak pomáhají náboženství? Nejspíš ano, pokud jim to řekli Ixial s Tresiem. Nad hladinou prolétá hejno stříbrných ptáků, kteří se mění ve zlaté a pak v bílé přímo před našima očima. Z oblohy se snáší tóny nebeské hudby. Kolem našich nohou poskakují bělostní chundelatí králíčci. V magickém prostoru probíhá hodina kýče.

„To nejhorší, co mohl Ixial Vidoucí udělat, bylo to, že se zapletl se Sarin Nemilosrdnou. Jakmile bylo zlato v soše a Ixial ležel zmrzačený v horách, usoudila, že bude daleko lepší, když se o kořist nebude s nikým dělit.

Je to chytrá ženská, tahle Sarin Nemilosrdná. Sice nemá srdce, ale jinak je ostrá jako elfské ucho. Věděla, že čarodějové z paláce a soudního dvora hledají zlato. V Drantaaxově domě byl samotný Hasius Zářivý. Nemohla naložit sochu na povoz a vyjet s ním z města. Odhalili by ji dřív, než by se stačila představit. Takže hledala nějaký bezpečný způsob, jak by dokázala dostat zlato nepozorovaně a bezpečně do závětří. A napadl ji magický měšec. To jsou sice vzácné předměty, ale ona díky dobám, kdy jela v obchodu s dwa, věděla, kde jeden najde. Pamatovala si starého Thalia Zelenookého, který nebyl moc dobrý čaroděj, ale místo toho nosil dwa do paláce právě v magickém měšci. A tak šla, zabila ho a měšec si vzala. A pak - alespoň myslím - ukradla sochu a nechala v Drantaaxově zahradě pár žlutých okvětních lístků, aby svedla vyšetřovatele ze stopy. Chrám oblaků nosí při obřadních příležitostech věnce ze žlutých květů. Počítám, že to byla její představa vtipu.

A pak se stalo něco neuvěřitelného. Sarin musí mít v těle alespoň zrnko lidskosti, protože jakmile se doslechla, že sem dopravují Ixiala z hor, aby zemřel ve městě, vrátila se, aby ho navštívila. To, že pod jeho vedením studovala čtyři roky, v ní přece jen něco zanechalo. Viděl jsem, jak se snažila zabít Tresia, takže ji k Ixialovi něco vázat muselo. Ona není ten typ, který by pro někoho zabíjel jen tak. Takže počítám, že ke svému starému učiteli něco cítila. Nebylo toho ale tolik, aby ho neokradla.“

„Myslím, že pokud měl zemřít, tak ho vlastně neokrádala,“ poznamenává Makri. „Jen chci být spravedlivá.“

Mračím se na ni.

„Všechny tyhle hodiny logiky a rétoriky ti jen škodí, Makri. Měla bys radši zůstat divoška. Před několika hodinami tě Sarin skoro zabila. V každém případě ale byla Sarin příliš pálená na to, aby si s sebou měšec se sochou vzala, když šla na návštěvu k Ixialovi. Neříká se mu Vidoucí jen tak pro nic za nic a mohl by zjistit, že zlato má ona. Takže si schovala měšec u dvou chlapů, které si najala jako pomocníky k tomu, aby jí pomohli schovat sochu v magickém prostoru, což byla práce, kterou nejspíš sama nezvládla. Sice přes sochu můžete měšec přetáhnout, ale stejně potřebujete pomoci naklonit podstavec, abyste mohli uzavřít okraje. Nejspíš řekla svým dvěma komplicům, aby se na pár dní uklidili a pak ji vyhledali.

Naneštěstí zapadli do Mstivé sekery, což by sice bylo dobré místo k úkrytu, kdyby jeden z nich nebyl čirou náhodou člověk, kterého jsem před pár lety poslal do basy a on se mi chtěl pomstít. V boji jsme je zabili, což jejich smrt jen o pár dní uspíšilo, protože by se jich Sarin tak jako tak zbavila ve chvíli, kdy by je nepotřebovala.

A tím se dostávám na scénu já. Jakmile se Sarin dozvěděla, kde že ti její hrdlořezové umřeli, věděla, že jsem se do toho zamíchal a došlo jí, že měšec mám nejspíš já. A od té chvíle po mně šla. Stejně tak i Chrám hvězd. Nevím, jestli Sarin nakukala Ixialovi nějakou báchorku o tom, že mám zlato, nebo jestli ho k tomu dovedly jeho smysly. A díky pozornosti červených mnichů se na mě pověsili i mniši žlutí, protože jim jejich špicl řekl, jak se věci mají.“

Sklápím oči ke králíčkovi, jenž se mi schoulil u nohou a pak zvednu zrak k obrovské kometě, která osvětluje celou oblohu.

„Ano, kapitáne, zatímco se celá Městská stráž poflakovala bezmocně kolem, netušila, kde by zlato mohlo být a tihle lidi mě kvůli němu honili jako šílení, já je pro krále zachránil. Takže si odpusť ty řeči ohledně zadržování důkazů. Já vyřešil případ, kvůli kterému by z tebe nejspíš udělali strážníka, protože bys tohle klubko nikdy nedokázal rozmotat.“

Dívám se po očku na Tholia. Zdá se, že je teď blíž. Daleko blíž.

„Zatraceně. Proč mi nikdo neřekl, že ta řeka vysychá?“ „Všichni jsme okouzleně poslouchali tvé vysvětlení,“ říká Makri.

„Tohle není nejlepší chvíle pro sarkasmus.“

„Ne, já to myslím vážně. Strašně ráda poslouchám, když případ takhle uzavíráš.“

Řeka se nyní zúžila na šířku deseti stopa mniši se k nám začínají brodit.

„Utíkáme,“ říká kapitán.

Utíkáme. Slunce sice je zelené, ale to nic nemění na skutečnosti, že je tu horko jako ve skřetím pekle. Brzy se neuvěřitelně potím a lapám po dechu. Pokud se dokážeme skrýt v tom lese žlutých stromů, budeme mít alespoň nějakou skrýš. Snažím se, abych udržel krok s ostatními. Náhle les mizí. Prostě se vypařuje. Zatracený magický prostor. Zastavuji se u sochy svatého Quatinia.

„Zaútoč na kacíře!“ přikazuji mu a ukazuji na hordu, která je nám v patách. Socha se ani nepohne. No, takže tenhle nápad taky nevyjde, pomyslím si a běžím za ostatními.

V dálce se objevuje obrovský hrad. „Do hradu!“ volá kapitán Rallee.

Míříme k hradu. Když se k němu konečně přibližujeme, mizí.

„K čertu s tím,“ říká Makri, vytrhne meč z pochvy a obrací se k protivníkům tváří. „Já už nikam neutíkám.“

„Prosím tě, Makri, teď ne.“

Makri se pevně rozkročí, nadhodí si meč a sekeru v rukou a čeká, až nás nepřátelé dohoní.

„Proč prostě nemůžeš utíkat jako všichni normální lidi?“ ptám se jí.

„Je to nepoctivé.“

„No, a kolik cti jsi asi měla ve skřetích otrockých jamách, pro Boha?“

„Moc ne. Ale já už nikam neutíkám. To je všechno.“ Vzdychám a tasím meč. „No, já už tak jako tak stejně moc neuběhnu. Nikdy mě ale nenapadlo, že poslední boj svedu pod zeleným sluncem.“

„Teď je fialové.“ „Ani pod fialovým.“

Kapitán Rallee a Gurd, kteří nedokáží přenést přes srdce, že bychom tu zůstali a nechali se rozsekat na kousky sami, se zastavují, vracejí se k nám a stavějí se vedle nás.

„Na nějaké utíkání už jsem moc starý,“ říká Gurd s úsměvem, který mi připomíná dobrého, veselého společníka z dob, kdy jsme si spolu vydělávali na chleba jako žoldnéři.

„Já taky,“ říkám mu. „A moc tlustý. No, už jsme se dostali z horších rvaček, než je tahle.“

„Jasně že dostali. Pamatuješ si na posádku toho niojského říčního člunu, která si myslela, že jsme krokodýli?“

Při té vzpomínce řveme smíchy. Pochybuji ale, že někoho dokážeme ošálit. Tholius se svou bandou už je blízko. Se spojenými silami, které na nás budou útočit ze všech stran najednou pochybuji, že jim bude trvat příliš dlouho, než se nás zbaví. Nemáme se vůbec kde schovat a ani Makriiny pozoruhodné schopnosti v boji nezabrání mnichům v tom, aby nás obklíčili a prošpikovali vrhacími hvězdicemi. Makri na sobě má jen své kroužkové bikiny. Nikdo z nás není oblečený ve zbroji. Možná jich s sebou hodně vezmeme, ale nakonec zvítězí oni.

Mluvící vepř se nám znovu objevuje po boku. „Zaútoč na kacíře!“ přikazuji mu, ale nedělám si moc velké naděje.

„Je mi líto, já jsem tu na prázdninách,“ odpovídá vepř a mizí.

„Tenhle magický prostor je vyložená ztráta času,“ říkám vztekle. „Člověk by si myslel, že se z nebe snese nějaký drak, aby nám pomohl, ale to ani náhodou. Všechno, co tady dostaneme, je vepř, který mluví o teologii a pak má najednou prázdniny.“

Přestávám na okamžik plácat. Něco mi právě došlo. „Makri, právě jsem si uvědomil, kdo zabil Drantaaxe.“

V tom okamžiku přímo přede mně doskakuje Ctihodný Tresius, nějak se mu malíkovou hranou ruky daří odrazit můj výpad a vykopává mě několik stop vysoko do vzduchu. Bolí to. Právě se připravuji na další bolest, až dopadnu na zem, když mě náhle bere do náruče silný poryv větru a udeří mnou o strom, který se mi zničehonic vynořil v cestě. Všude kolem se vynořují stromy a náhle v boji všem brání magická bouře. Chvíli nás trýzní divoký hmyz všech podivných barev, zatímco nám vítr snáší prudkou spršku fialových krup. Všímám si, že na jednom ze stromů sedí klidně Hanama a čeká na svou příležitost. Napadá mě, jestli Ixial ví, že je na jeho hlavu sepsaná smlouva.

Prudkost boje díky magické bouři polevuje. Stromy mizí, ale než dokáže někdo znovu myslet na boj, vyráží ze země sopka.

Dav zahaluje nervozita, když všichni přemýšlíme, jestli sopka dokáže zmizet dřív, než vybuchne. Z jejího vrcholku se zvedá sloup dýmu a po úbočích se začínají valit prameny lávy. Země se začíná chvět.

Kapitán Rallee odvrací pohled od sopky, která se ještě pořád zvětšuje, a podívá se na mě.

„Jak se odsud dostaneme?" ptá se a tuto otázku opakuje i prefekt Tholius, zatímco se země třese a sténá a láva se na nás začíná valit v proudech. Casax se hned tak něčeho nelekne a stojí pevně rozkročený, ale jeho přisluhovači z Bratrstva se nervózně rozhlížejí.

„Dobrá otázka. Přesně ta, na kterou měl prefekt Tholius myslet dřív, než se sem za námi vypravil. Únik z magického prostoru není žádná legrace. Co si o tom myslíte?“ Dívám se na Ixiala Vidoucího. „Vidíš nějakou možnost?“

Vulkán začíná vybuchovat. „Dostaň nás odsud!“ řve Tholius.

„Proč bych měl? Sotva bychom se dostali zpátky do hostince, stejně byste nás zabili.“

Obracím se ke Casaxovi.

„Nemělo by moc smyslu vzít nás všechny zpátky do Dvanácti Moří, kde by po mně šlo celé Bratrstvo a dělalo mi potíže, co?“

Casax, na kterém není vidět ani stopa strachu, nad tím vteřinu přemýšlí a pak krčí rameny.

„Nejspíš ne, vyšetřovateli. Ale já na tebe kvůli tomu vztek nemám. Chceme zlato a já se jej nevzdám, ale pokud nás odsud dostaneš, zapomenu na to, že jsi je před námi skrýval.“

Roztavená láva se začíná z vulkánu valit v ještě větších proudech a nad hlavami nám sviští kameny. Každou chvíli může přijít obrovský výbuch a soukromý vyšetřovatel Thraxas už si nikdy nedá pivo.

Volám na Tholia.

„Jak je to s tebou prefekte? Odejdeš si po svých ze Mstivé sekery, pokud nás tam dostanu?“

Tholius nemá ani na rozdíl od Casaxe ani unci páteře. „Ano,“ ječí. „Jen nás odsud dostaň!“

„A pokud jde o vás dva, Ixiale a Tresie. Odpřísáhněte mi na jméno svatého Quatinia, že nám neublížíte, až se vrátíme.“ Oba opati přikyvují. Zachytím pohled Ralleeho očí, který jasně říká, že by všem těm přísahám moc nevěřil. Já jim sice nevěřím, ale musím doufat v nejlepší. Nezdá se, že by se sopce chtělo jen tak zmizet a tady můžete zemřít stejně jako kdekoli jinde. Pokud nás chci dostat z magického prostoru, musím je všechny vzít s sebou, i když bych je tu nejraději nechal. Ale nemohu.

Otáčím se k Makri. „Kde je Hanama?“

Neví. Nájemná vražedkyně někam vyklouzla. Ozývá se ohlušující výbuch, který odtrhává celý vrcholek sopky od zbytku a kolem nás začínají dopadat balvany velikostí domů. Z nebe se snáší déšť popela. Skoro se tu nedá dýchat.

„Dostaň nás odsud!“ řvou hlasy kolem mě.

„Dobře. Jen musím nejdřív najít ten obložený chléb.“ Prohrabávám se vakem a vytahuji jeden z obložených chlebů, které mi Tanrose připravila pro dnešní den plný vyšetřovatelské práce. Po všem tom běhání kolem a bojování sice nevypadá nejlíp, ale kdybych měl hlad, jako lehká přesnídávka by stačil.

Všichni na mě nevěřícně zírají.

„Thraxasi, tohle není nejlepší chvíle pro to, abys myslel na svůj bachor!“ řve vztekle kapitán Rallee, zatímco nám žhnoucí láva uzavírá cestu pryč.

„Dělá si z nás šašky!“ houkne Tholius. „Zabiju ho dřív, než mě dostane láva!“

Nevzrušeně zvedám vrchní krajíc a odhaluji plátky Tanrosina domácího uzeného. Seškrabávám z nich několik zrnek soli. Sopka vybuchuje ještě zuřivěji než dřív. Přes okraj vulkánu se převaluje vlna lávy, vysoká šest stop a valí se přímo na nás. Mladí mniši křičí a padají v modlitbě na kolena.

Hážu zrnka soli na zem. Ozývá se ještě hlasitější výbuch a celý svět se zachvěje v neuvěřitelném zemětřesení. Náhle zemětřesení ustává, vzduch se zavlní a magický prostor se rozpouští. Ohlušeni, ale jinak zdrávi jsme najednou zpátky ve Mstivé sekeře. Sopka je pryč. Žádný vepř nás nepoučuje. Gurd se na mě užasle dívá.

„Jak...?“ „Sůl. Pro magický prostor naprostá pohroma. Ničí jej. Tenhle malý trik jsem se naučil na cestách po světě. Magický měšec neexistuje. Sůl v něm přežijí jen cizí věci - jako například my nebo socha. Všichni v pořádku?“

Mniši se začínají sbírat ze země, omráčení tím, čím prošli, ale viditelně se jim ulevilo, že ještě pořád žijí. Nikdo se netváří příliš klidně. Když vás v jedné chvíli čeká strašlivá smrt pod vrstvou žhnoucí lávy a pak se najednou ocitnete v hostinci ve Dvanácti Mořích, na vyrovnanosti vám to zrovna nepřidá. Chvíli trvá, než si znovu přivyknete.

Prefekt Tholius je jedním z prvních, kteří se vzpamatovávají. Dívá se, jestli je jeho spojenec Casax stále ještě naživu. Pak, když se přesvědčí, že má ještě pořád spoustu bojeschopných mužů, se obrací a ukazuje na mě.

„Zabijte toho chlapa,“ přikazuje jim. Už mě ten jeho refrén začíná nudit.

Mniši se drží stranou a nevědí, jestli se pustit do dalšího boje, nebo ne. V tom okamžiku, zatímco já, Makri, Gurd a kapitán Rallee znovu unaveně zvedáme zbraně a přemýšlíme o tom, že určitě existuje nějaký klidnější způsob života, se skoro všichni v hostinci hroutí na podlahu a zůstávají ležet v bezvědomí.

Já a Makri přihlouple hledíme na promíchanou skupinu mnichů a lupičů, kteří si zničehonic hodili odpoledních dvacet. Jediný další člověk, který zůstal stát, je Casax.

„Co se stalo?“

„Jsme ještě pořád v magickém prostoru?“ ptá se Makri. „Jste zpátky ve Mstivé sekeře,“ říká Astrath Trojměsíc z vrcholku schodiště. Všímám si, že si mezitím, co jsme byli pryč, natočil korbel piva.

„Dobrá práce, Thraxasi. Dělal jsem si trošku starosti, když jste všichni zmizeli v magickém prostoru. To opravdu není to nejlepší místo k procházce. Ale myslel jsem si, že se z toho nějak dostanete. Sůl?“

Přikyvuji. „Pročetl jsem si tvůj grimoár,“ pokračuje Astrath. „Je sice úžasně zastaralý, ale jinak použitelný. Napadlo mě, že by se vám mohla hodit pomoc, až se zase vrátíte, takže jsem si připravil uspávací kouzlo.“

Dívá se na Makri. „Vidím, že vaše ochranné amulety fungují.“

Jak já, tak Makri nosíme kolem krku ochranné amulety. Jsou vyrobeny z elfského rudého sukna, které je neuvěřitelně mocné, zpevněné měděnými drátky a korálky a ošetřené Astrathem. S trochou štěstí jsme je získali před několika měsíci a já jsem jen rád, protože to je při mé práci nenahraditelná věc. Když jsem svůj poslední střelil do zastavárny, byl jsem ideálním cílem pro každého nepřátelského čaroděje, který by se mi mohl připlést do cesty. Ochranné amulety jsou poměrně vzácné a navíc otřesně drahé a kvůli tomu jsou vydávány pouze nejdůležitějším městským úředníkům - jako například konzulovi - což je důvod, proč kapitán Rallee spí na podlaze vedle Gurda a ostatních, zasažených Astrathovým kouzlem.

„Chudák Ralleee. Měli by mu platit víc. Dobrá práce, Astrathe.“

Casax, který patří k nejdůležitějším lidem v místním podsvětí, má také ochranný amulet, takže neusnul jako ostatní, ale podle výrazu v jeho tváři je jasné, že netuší, co by teď měl podniknout. Navrhuji, že by se měl ztratit dřív, než zavolám Stráž a ta sebere každého, kdo je podezřelý z krádeže králova zlata. Protentokrát musí přiznat porážku. V přítomnosti mně, Makri a Astratha Trojměsíce se nemůže k soše dostat, a i když má ve městě velký vliv, nechtěl by být spojovaný s krádeží zlata. To by s sebou přineslo tolik otázek, že by jim sotva uniklo i Bratrstvo.

Otáčí se a bez jediného slova odchází. Teď už jen musíme rozhodnout, co uděláme s ostatními dřív, než se začnou probouzet. Makri navrhuje, že bychom měli zabít jejich vůdce, dokud jsou bezbranní. Připouštím, že je to jedna z možností, ale napadá mě, jestli neexistuje nějaký méně drastický způsob.

Za zády se nám ozývá tichý zvuk a zpoza sochy vystupuje Hanama. Na krku jí visí prostý černý náhrdelník, standardní ochranný amulet důležitého nájemného vraha. Tahle ženská dokáže mizet a znovu se objevovat ve chvílích, kdy to člověk čeká nejmíň.

„Jsem ráda, že ještě pořád žiješ,“ prohodí k Makri klidně a vydává se ke dveřím.

„Neobtěžuj se s tím, že bys mi děkovala,“ volám za ní. „Proč bych měla? Věděla jsem, jak se dostat z magického prostoru. Sůl jsem u sebe měla celou dobu.“

Zdá se, že Hanamu celý ten zážitek nijak nevzrušil. Dokáže si v krizi zachovat chladnou hlavu, to se jí zase musí nechat.

„Opravdu je to královo zlato?“ ptá se a ukazuje na sochu. Dívám se na svatého Quatinia a přikyvuji.

„Je.“ „Dobrá práce,“ říká Hanama. „Díky svým schopnostem jsi vyřešil další velký zločin.“

Mizí předními dveřmi. Podezíravě se za ní dívám. „To bylo zvláštní.“

„Složila ti poklonu,“ říká Makri.

„To je právě to zvláštní. Proč? Cech nájemných vrahů neztrácí čas poklonami. No, to už je jedno. Co uděláme teď?

Máme zhruba deset minut, než se všichni probudí. A já nesnesu pomyšlení, že bych před nimi všemi zase musel utíkat. Už je mi z toho nanic.“

Je mi nanic z celé té zatrolené záležitosti. Začalo to tím, že jsem jen chtěl očistit toho chudáka Grosexe. A podívejte, kam mně to dostalo. Příště, až mě urazí prefekt, si raději dvakrát rozmyslím, než mě to vyvede z míry. Ale to nejspíš stejně nedokážu.

Musím rychle něco udělat. Tholius se na mě vrhne jako mizerné kouzlo, sotva otevře oči. Můžeme se tak velice rychle dostat tam, kde jsme začali a teď, když jsem zničil magický prostor, se už nemáme kam schovat.

„Mohli byste z hostince odejít dřív, než se probudí,“ navrhuje Astrath Trojměsíc. „Já bych vás kryl.“

Tenhle nápad se mi moc nezamlouvá. Schovávat se mi nechce.

„Mohl bych se znovu naučit uspávací kouzlo a znovu je uspat, až se probudí.“

„Pravda. Ale to bychom tu byli celý den. Stráž si s některými z těchhle lidí bude chtít pěkně od srdce promluvit. Nemělo by ale cenu chodit na strážnici v přístavu. Tam to měl pod palcem Tholius a hodili by nás do basy dřív, než bys řekl švec - a kdo ví, jestli bychom se kdy dostali ven. Ale můžeme zkusit strážnici kapitána Ralleeho. Jakmile se jeho muži doslechnou, že je v nebezpečí, přijdou.“

„A co socha?“

„Bez magického měšce s ní stejně nikdo hned tak nehne.“

Znamená to sice, že tu musíme nechat spícího Gurda, ale ten bude v bezpečí, když situaci hlídá Astrath. A po Gurdovi stejně nikdo nejde. Já s Makri se otáčíme k odchodu. Mám zvláštní pocit, když procházím kolem nehybné postavy Ixiala

Vidoucího. Velice zvláštní pocit. Skláním se, abych se na něho podíval.

„Je mrtvý.“ „Mrtvý?“ V hrudi má zabodnutou štíhlou šipku, dostatečně hluboko na to, aby zasáhla jeho srdce. Zbraň nájemného vraha. Vrtím hlavou.

„Tak proto Hanama chtěla, abychom se dívali na sochu.“ Člověk musí obdivovat, jak je ta ženská schopná. Během několika vteřin, kdy jsme věnovali pozornost něčemu jinému, dokázala vrhnout na Ixiala šipku a zatímco kolem něho procházela, zabila ho. A nikdo nemůže tvrdit, že viděl, jak to udělala.

„Cechu nájemných vrahů neunikne nikdo,“ vzdychám. „Pojďme, seženeme Stráž.“

Většinu strážníků na stanici kapitána Ralleeho znám, což ovšem neznamená, že bych tam byl příliš častým nebo vítaným hostem. Kapitán jim přísně zakázal, aby mi kdokoli poskytoval sebemenší informace. Ale když vcházím dovnitř a říkám jim, že jejich kapitán v tomto okamžiku leží v bezvědomí ve Mstivé sekeře a během několika minut na něho může zaútočit Bratrstvo, Tholius a dvě skupiny mnichů-válečníků, a že se navíc poblíž nachází královo ukradené zlato, strážnice se poměrně rychle vyprazdňuje. Cestou zpátky se zastavuji a posílám zprávu prétorovi Ciceriovi. Jestli se bude za nalezení zlata vyplácet nějaká odměna, nerad bych, aby ji místo mně shrábl nějaký břichatý strážník.

Celá ta cesta nám trvá nějakých dvacet minut. Když se vracíme zpátky do hostince, není uvnitř jediný nepřítel.

Astrath se tváří rozpačitě. „Je mi to líto,“ říká. „Neměl jsem další kouzlo, kterým bych jim zabránil v útěku.“

Kapitán Rallee ještě pořád zívá. Vztekle se mračí na Astratha Trojměsíce za to, že ho uspal, ačkoli připouští, že za daných okolností nic jiného dělat nemohl.

„Měl by sis pořídit ochranný amulet, kapitáne.“ „Z mého platu?“

Začíná vydávat rozkazy, posílat své muže do soudního dvora a do paláce s hlášeními o nejnovějším vývoji situace. „Myslíš, že tu prefekt Tholius zůstane a bude se z toho snažit vyvléct známostmi?“

„O tom pochybuji. Tentokrát to přehnal. Ani jeho známosti by nedokázaly zahladit krádež královského zlata. Počítám, že už má zabaleno a právě teď už odjíždí z města. Totéž se týká mnichů. Mělo v krádeži prsty i Bratrstvo?“

Vrtím hlavou. Ti se jen snažili získat, co se dalo. Nejspíš by se mi nepodařilo nic najít ani na Casaxe - přinejmenším ne při těch úplatcích, které by Bratrstvo nastrkalo porotě, kdyby došlo k soudu. Mimoto se mi nezdá, že by ho vůbec nějaká porota usvědčila z toho, že s vražedným úmyslem pronásledoval magickým prostorem soukromého vyšetřovatele a kapitána Městské stráže. Už dávno se turaiské právnické spolky shody na tom, že se městské právo na události v magickém prostoru nevztahuje.

Několik strážníků balí Ixialovo tělo do plachty, aby je mohli dopravit do márnice. Když kapitán Rallee vidí šipku v mnichově srdci, nepotřebuje nápovědu.

„Hanama? Viděli jste ji, jak to udělala?“ Vrtím hlavou. „Nato je moc pálená.“

„Já tyhle vrahouny nesnáším,“ mumlá kapitán. „Ze všeho nejradši bych je viděl, jak se houpají na šibenici.“

Ví, že mu moc velká šance nekyne. Na cech nájemných vrahů hned tak někdo nedosáhne díky ochraně senátu, kterému se jeho služby občas hodí. A říká se, že si je tu a tam najímá i král. Kromě toho, oni za sebou zřídkakdy nechávají stopy. Pokud by Stráž požádala čaroděje, aby prozkoumal šipku, ukázalo by se, že byla ošetřena útržky rudého elfského sukna nebo jiným materiálem, případně jinak chráněna proti odhalení spojitosti s nájemnými vrahy. Snažit se usvědčit Hanamu z Ixialovy vraždy by pak bylo stejně jednoduché jako se snažit chytit vítr.

Rallee si od Gurda bere pivo. Je proti předpisům Stráže pít ve službě, ale strážníci si z tohohle příkazu moc nedělají. Kapitána může těšit, že se jim podařilo zachránit královo zlato, ale na první pohled je mi jasné, že do stropu radostí neskáče.

„Počítám, že nebudeš ztrácet čas a vyrazíš k soudnímu dvoru, abys jim předložil důkazy, díky kterým dostaneš Grosexe z vězení, co?“

Kapitán nesnáší, když dokážu vyřešit případ za jeho muže. Dopíjím pivo. „Jdu tam zrovna teď.“

Do nálevny vchází Soolanius a Pampeliška, následovány Palaxem a Kaby. Schovávali se všichni ve voze na dvoře. Kapitán Rallee jim věnuje pronikavý pohled.

„Když budete brát dwa, tak vás to zabije,“ bručí. „Nebo to udělám já,“ dodávám.

Soolanius už měla dost namydlené schody jako alkoholička. Jestli se teď dá na dwa, může stejně dobře prodat otcův dům a přestěhovat se na ulici rovnou. Ušetří tím spoustu času. Palaxovi a Kaby trvá dost dlouho, než si na ulici vydělají nějaké peníze hraním, takže nechápu, proč je Palax tak rychle vyhazuje za pitomou drogu. Zato na Pampelišce by mě nepřekvapilo vůbec nic. Vytahuji uzdravovací kámen z kapsy a podávám jí ho, ale ani poté se to v jejích očích neobjevuje žádná velká radost.

„Až se zase vzpamatuješ, tak to odnes delfínům.“

Ptám se Makri, jestli by se mnou nechtěla zaskočit k soudnímu dvoru.

„Myslíš, že by se tu ještě pořád mohla někde potloukat Sarin?“

Vrtím hlavou. Sarin už si dávno musela uvědomit, že se ke zlaté soše nedostane. Ta už nás otravovat nebude.

„Mohla by se teď, když Ixiala zabili, chtít pomstít.“

„O tom pochybuji. Nemyslím si, že by její loajalita k bývalému učiteli šla tak daleko. Sarin myslí jen na to, co se hodí do krámu jí. Tak jako tak to nebyla naše vina, že to Ixial zabalil. To Tresius najal cech nájemných vrahů. Víš, upřímně řečeno si nemyslím, že by Sarin bavilo něco kromě zabíjení samotného. Tak mě napadá, k čemu vlastně to zlato mohla chtít? Nejspíš by stejně nevěděla, co s ním. A stejně ji zabiju, až se příště potkáme.“

Makri se mi svěřuje, že až se příště se Sarin potkám, nebudu ji muset zabíjet vůbec - pokud se s ní ona setká jako první. Odchází nahoru, aby se pořádně oblékla, než vyrazíme do ulic.

„Pěkná holka,“ poznamenává kapitán Rallee, když Makri mizí po schodech nahoře.

„Nejspíš.“ „Nejspíš? Před dvaceti lety bys vyl na měsíc, kdyby kolem tebe v těch bikinách prošla. A ta skřetí krev by ti nevadila ani v nejmenším.“

„Před dvaceti lety jsem nebyl starý, s nadváhou a plný piva.“ Jsem se silami úplně na dně. Kapitán Rallee nás odváží k soudnímu dvoru v landu Stráže. V měkkém jitřním světle je to tichá jízda. Předpokládám, že bych měl být šťastný jako ožralý žoldnéř, když jsem dokázal přežít takové potíže, ale chce se mi jen spát.

KAPITOLA

SEDMNÁCTÁ

K soudnímu dvoru dorážíme nějakou hodinu před zahájením posledního dne přelíčení Grosexova případu. Slunce pálí jako ďas. Už celé týdny městem neproletěl jediný závan větru. Stalové nehybně posedávají na ramenou soch na fóru. Po žebrech mi pod košilí stékají pramínky potu. Vedro mě zabíjí. Rallee ve své černé uniformě trpí skoro stejně jako já. Všímám si, že se k němu soudní úředníci a strážní ještě pořád chovají s úctou. Možná ho z paláce vyštípal Rittius, ale všichni ví, že kapitán má hodnotu desíti takových Rittiů.

Na fóru před soudní budovou se před zahájením dnešních jednání shromažďují lidé; všichni, počínaje drobnými zlodějíčky, které čeká nějaký ten rok za vesly vězeňských galér, a konče bohatými obchodníky ze Ctihodné obchodní komory, kteří mají rozjednané složité dovozní případy. Je tu dokonce několik zlatovlasých elfů oblečených v jasné zeleni, kteří posedávají kolem fontány s advokátem a jeho pomocníky a probírají se nějakými starými svitky.

„Oškubali je při obchodu s nákladem stříbra,“ říká nám kapitán. „Stejně nechápu, proč tihle elfové předpokládají, že jsou turaiští obchodníci čestní.“

Makri je zdraví královskou řečí, když kolem nich procházíme. Elfové poplašeně vyskakují z laviček a rozhlíží se, přesvědčení o tom, že do města neočekávaně dorazil nějaký jejich pohlavár. Když si uvědomují, kdo je to vlastně zdravil, málem se samotným úžasem přerazí. Makri se zubí a jdeme dál.

„Opravdu si myslím, že Drantaaxe zabil Grosex,“ říká kapitán Rallee, když před námi kráčí po schodišti k celám pod soudním dvorem. „Je to takový chudáček, že mi ho prostě musí být líto - i když mi ho není ani náhodou líto natolik, abych ho neposlal na šibenici. Nechám to na tobě, Thraxasi.“

Chudáček je docela přiléhavé označení sochařského učedníka Grosexe, ke kterému právě přicházíme. Čeká ho poslední den soudního přelíčení a on ví, že ho uznají vinným a bez otálení pověsí. Když vcházíme do jeho cely, leží na kavalci jako bez duše. Jakmile mě zahlédne, rozzáří se mu tvář nadějí.

„Thraxasi! Já věděl, že mě v tom nenecháš.“

„Já nikdy klienta nenechávám v bryndě,“ říkám mu. „A skoro nikdy klienta neztrácím.“

Odmlčím se a rozhlédnu se po cele. Je úplně holá. Není tu nic, na čem bych mohl okem spočinout, jedině Grosex.

„I když technicky řečeno ty můj klient nejsi. Prefekt Tholius tě odtáhl z mého pokoje dřív, než jsi mi mohl zaplatit zálohu a nikdy jsme se nedostali k tomu, abychom to takhle daleko dotáhli. Což je tvoje smůla.“

„Co tím chceš říct?"

„Kdybys byl můj klient, možná bych už něco dokázal vymyslet. Protože já vždycky dělám všechno pro to, abych nemusel vlastního klienta odevzdávat do rukou spravedlnosti. Je mi to vyloženě proti srsti. I kdyby se ukázalo, že je můj klient vinen, raději ho pošlu z města na rychlém koni pryč, než abych ho práskl. Ale protože ty vlastně nejsi můj klient a protože jsi ve skutečnosti Drantaaxe zabil...“

Zvedám ruce dlaněmi nahoru.

Na Grosexově tváři se objeví zděšený výraz. „Nezabil jsem ho!“

Už mě to unavuje. Je mi zle z toho, že to musím dělat. Chci to vyřídit co nejrychleji.

„Je mi líto, Grosexi. Tohle už tu bylo. Zapletl jsem se kvůli tomu s nájemnými vrahy, zabijáky, mnichy, Bratrstvem a bůhsámví s kým ještě. Makri málem přišla o život a spousta lidí nezůstala ani u toho ,málem`. Když si začneš hrát s takovou spoustou nezákonně získaného zlata, dokáže se to velice rychle vymknout z ruky. Měl ses držet pěkně stranou. Nemohlo to dopadnout jinak, než takhle.“

„Chceš říct, že je Grosex vinen?“ ptá se užasle kapitán Rallee.

„Naneštěstí ano. Drantaax neměl s krádeží zlata nic společného. Nebyl důvod, aby si s tím špinil ruce. Jeho obchodu se dařilo. Neměl žádné dluhy z hraní, ani problémy s pitím. To byla jen taková historka, kterou si Grosex vymyslel, aby dal svému mistrovi záminku ke zločinu. Ale nebyl to Drantaax, koho Ixial oslovil s nabídkou uschování zlata v soše. Byl to Grosex.“

Dívám se na učedníka. Ten mi pohled oplácí bezmocně jako králík.

„Proč jsi to udělal?“

Nezdá se, že by chudák Grosex vůbec dokázal promluvit. Makri a kapitán Rallee se zájmem přihlíží.

„Ve skutečnosti mi ale vůbec nesejde na tom, proč jsi to udělal. Možná jsi jen chtěl peníze. Drantaax ti moc neplatil. Viděl jsem tu díru ve Dvanácti Mořích, kde jsi bydlel. Možná tě k tomu ponoukala Calia. Nebyl bys první učedník, svedený paní domu, která se chtěla zbavit manžela. Ale i pokud v tom byla zapletená, sotva chtěla, abys Drantaaxe zabil.“

Otáčím se ke kapitánovi. „Byla s Drantaaxem na dovolené.“

„Cože?“ „Na dovolené. Když došlo ke krádeži zlata. Utekli před horkem do díry, která se jmenuje Ferias. Ale když Grosex dorazil do mé pracovny, tvrdil mi, že na té soše pracovali čtyřiadvacet hodin denně bez přestání. Zatímco byl Drantaax pryč, provedl Grosex trik se zlatem. Nedal jsem si to pořádně dohromady, dokud jsme se nedostali do magického prostoru a něco mi to nepřipomnělo.“

Nezmiňuji se o tom, že mi to připomněl mluvící vepř. „Jak říkám - Drantaax o tom zlatě neměl ani ponětí. Do té sochy je nacpal Grosex, když si Drantaax dával oraz. A s Grosexem to domluvil Ixial. A Drantaax se o tom dozvěděl až tehdy, když si pro sochu přišli do dílny Sarinini hrdlořezové. Vrátil se tenkrát o něco dřív ze schůzky a nachytal je, jak se snaží sochu schovat do měšce. A tak ho Grosex zabil. Propíchl ho nožem. Takhle jednoduché to bylo. Naneštěstí pro Grosexe se zrovna vrátila také Calia a začala volat Stráž dřív, než stačil vytáhnout z mrtvoly nůž. Teprve pak mu došlo, že nechávat v těle trčet vlastní nůž, na kterém je všude jeho aura, není ta nejlepší věc, která ho mohla napadnout, a tak práskl do bot. Neměl ani dost kuráže na to, aby se zkusil dostat z města, a tak skončil v mé kanceláři.

Což byla prakticky jediná chytrá věc, kterou v tomhle případě udělal,“ dodávám zamračeně. „Mám pověst člověka, který už dokázal pár klientů vysekat z potíží za dost pochybných okolností.“

A tohle je zhruba všechno vysvětlování, na které mám chuť. Otáčím se ke dveřím, ale kapitán Rallee mě chytá za rukáv.

„Takže mi chceš říct, že jsi tohle všechno začal jen tak pro nic za nic, Thraxasi? Grosex zapíchl Drantaaxovi nůž do zad? To je ale přesně verze, které se Stráž držela celou dobu.“

„No, tu a tam přece pravdu mít musíš.“

„Takže díky za to, jak jsi nás všechny krásně provedl magickým prostorem a málem jsi nás nechal přijít o život.“ „Přece jsem zachránil královské zlato, ne?“

To ovšem kapitána Ralleeho nedokáže ukonejšit. „Budu si pamatovat to, co jsi řekl o posílání klientů z města na rychlém koni,“ skřípal jedovatě zuby. „Jen to zkus udělat ještě jednou a já po tobě půjdu jako mizerné kouzlo.“

Rychle odcházím, abych se nemusel dívat Grosexovi do očí. Mám tak naspěch, abych už konečně vypadl od soudního dvora, že než se dostávám k východu, málem běžím. Ve chvíli, kdy mě konečně dohání Makri, už jsem skoro v nejbližší hospodě.

„Tak si to tak neber,“ říká a dává si pivo, aby se mnou poseděla. „Není přece tvoje chyba, že tvůj klient byl vinen.“ „Stejně si to beru.“

„Kdyby ti zaplatil zálohu, opravdu bys ho dostal z města?“ „Možná. Nikdy jsem ještě klienta nepráskl. Dělá to špatný dojem na zákazníky. Ale Grosex, ten by si to zasloužil. Bylo od něho pěkně chladnokrevné Drantaaxe jen tak zabít. Sochař mu možná neplatil moc, ale neudělal nic, čím by si vraždu vykoledoval.“

Dopíjím pivo a dávám si další. Při všem tom horku a vyčerpání a tomhle neuspokojivém rozuzlení nemám zrovna nejlepší náladu. Grosex mě naštval a já zuřím sám na sebe kvůli tomu, že jsem se nechal nachytat na ten jeho smutný a zkroušený výraz. Ponižuje mě představa toho, jak kapitán Rallee vykládá všem těm svým požíračům koblih ve stráži, že měli celou dobu pravdu a starému Thraxasovi už nejspíš straší ve věži.

Ještě ke všemu na mě má kapitán Rallee dopal a navíc má páky k tomu, aby mi pěkně osladil život. Ani Bratrstvo ze mě radostí nijak nešílí. S tou Quen mě tedy dostali, to je bez diskuse. Od Casaxe byl geniální tah, že na mě nasadil špeha. Počítám, že ta hospoda prostě náhodou vyhořela a Casax si okamžitě uvědomil, že takhle může někoho dostat do Mstivé sekery. Pěkně mu to zapaluje. Mohl bych pokládat za kompliment to, že v okamžiku, kdy se doslechl o zlatu a mniších, napadlo ho, že právě já bych mohl být ten člověk, který je najde. Ale ze všeho nejvíc se cítím jako naprostý osel, protože jsem neměl nejmenší podezření. Celou tu dobu, co se kolem potloukalo Bratrstvo se svým ochočeným čarodějem a předstírali, že hledají Quen, ve skutečnosti pátrali po zlatě. Předpokládám, že mi je od těla udrželo jen to, že Astrath na celou hospodu uvrhl kouzlo zmatení - a i to jen do té chvíle, než mě napadlo přímo Quen pod nosem odhalit zlato. Takže se vztekám na Makri. To ona nabídla Quen útočiště, když ta holka předstírala, že je na útěku. Právě si na ní chci trošku zchladit žáhu, když mě napadá, že mám radost z toho, že není mrtvá. Nejspíš bych se o tom měl zmínit.

„Mám radost, že nejsi mrtvá,“ říkám. „Díky. Neříkáš to ale moc potěšeně.“

„Těší mě to. Ale byla pěkná pitomost, že jsi domů přitáhla špeha Bratrstva.“

„Nevěděla jsem, že Quen je špeh.“

Krátce Makri vysvětluji, že pokud hodlá přivinout na prsa každého sirotka, který hledá ochranu, nejspíš nás pěkně zčerstva dostane do strašných potíží.

„Nebyly by to ani zdaleka takové potíže, jaké si dokážeš nasekat ty, když přijímáš klienty, kteří jsou vinni,“ odsekává Makri vztekle. „Vůbec ses do toho nemusel pouštět. Jen tě to podráždilo, protože se Tholius dotkl té tvé vzácné důstojnosti.“

„Mé vzácné důstojnosti? To tvoje přiblblé zaujetí důstojností už mi leze krkem. Klidně jsi nás mohla zabít v tom magickém prostoru, když jsi odmítla utíkat před přesilou. Dobři válečníci vědí, kdy ustoupit.“

„O dobrých válečnících mi zrovna ty nemusíš nic vykládat,“ říká Makri. „Kdybych polovinu života nestrávila tím, že jsem ti zachraňovala kůži, už bys byl dávno po smrti a pohřbený.“

„Takže tak je to?“ houknu a praštím pěstí do nálevního pultu. „Takže ty si myslíš, že když jsi to natřela několika ožralým skřetům, okamžitě jsi tady jednička, co? Já se rval na ulicích ještě dřív, než ses ty narodila.“

Makri pění. Horko jí leze na mozek stejně jako mně. Zákazníci od nás couvají a čekají, kdy dojde na meče.

„Tak to bys možná ve svém věku měl uvažovat o tom, že bys šel na odpočinek,“ říká Makri. „Můžeš strávit zbytek života tím, že se budeš soustředit jen na ten svůj chlast.“

„Tak to se mi teda líbí. Až na tebe příště zase někdo bude střílet z kuše, tak nepočítej s tím, že ti budu zachraňovat život.“ „Kdybys do mě předtím nevrazil, tak bych se té střele vyhnula a nemusel by sis s nějakým zachraňováním života dělat hlavu.“

Teď už proti sobě s Makri stojíme a mračíme se na sebe. „Jo?“ řvu. „To, že jsem do tebe vrazil, nemělo s tím zásahem nic společného. Tvoje reakce zpomalilo to, že jsi byla až po uši plná dwa!“

„Já dwa neberu!“ ječí Makri.

„Že ne? Když jsem zahnul do ulice, tak jsi do mě vrazila sama. Kolik času jsi vlastně trávila v Kabyině voze s Pampeliškou a Soolanius?“

Makri je vzteky bez sebe. Pijáci už kolem nás mezitím udělali uctivý kruh.

„Ty tlustý ožralo!“ prská.

„Nenavážej se do toho, že jsem tlustý, ty závisláku na dwa se špičatýma ušima!“ ječím na ni já.

„Jak se mi opovažuješ říct něco takového?“

„Co je, zranil jsem tvé city? No, vždycky si můžeš zaskočit postěžovat k Hanamě. Ta by se mohla po informacích utlouct.“ Na vteřinu se zdá, že Makri přece jen tasí. Nakonec ale

praští korbelem o nálevní pult tak prudce, až se ucho utrhne, a vyrazí z hostince.

Řvu za ní ještě pár šťavnatých urážek.

„Další pivo,“ říkám hostinskému. Na okamžik se zdá, že mě požádá, abych z hospody vypadl, ale pak si všímá výrazu na mé tváři, rozmýšlí si to a nese mi další korbel.

Jsem vzteklý jako poraněný drak. Nedokážu se vyrovnat s tím, že Grosex je vinen, když už jsem se jednou rozhodl, že to tak není. Teď, když jsem se trochu vyřval, je mi o něco líp. Dopíjím pivo a dávám si další. Pak další. Nakonec mě zdejší společnost nudí, takže dělám pár ostrých poznámek o právnících a jdu na východ do Kušni, kde se ožírám se třemi žoldnéři z Misanu a profesionálním hráčem v kostky z dálného západu tak velkolepě, že se mi daří zapomenout na to, proč se vlastně tak vztekám.

KAPITOLA

OSMNÁCTÁ

Budím se pod keřem. Někdy během včerejší noci jsem se doplazil do malého parčíku a usnul. Přinejmenším jsem měl tolik rozumu a nezůstal jsem ležet ve strouze kanálu.

Smrdím pivem, potem a různými bezejmennými věcmi, které se na mě nalepily na ulicích. Během všeho toho běhání po městě za mnichy jsem neměl čas na to, abych se umyl. Jestli si nezajdu co nejdřív do veřejných lázní ve Dvanácti Mořích, prohlásí mě za ohrožení veřejného zdraví a dotáhnou mě tam násilím. Zatímco se zvedám na nohy, věnuje mi několik žebráků prázdný pohled. Rychle sjíždím rukou k pasu, kde nosím měšec. Ještě pořád tam je. Radostně jim přeji dobré jitro a vyrážím zpátky k Dvanácti Mořím.

Když se to tak všechno vezme, cítím se docela dobře. Žádná kocovina. Už dřív jsem si všiml, že když si dám list lesady, pár dní poté se mi kocovina vyhýbá. Měl bych vyplout dolů na jih a vrátit se zpátky s naloženou lodí. V tomhle městě bych si prodejem lesady nadělal majetek. Život začíná mít trochu jasnější barvy. Takže Grosexe pověsí. No, sotva je to moje vina. A jestli se mi teď na paty nalepí Bratrstvo a Stráže, budiž. Dokázal jsem s několika málo spojenci přežít v Turai dodnes. Počítám, že to dokážu i dál.

Takže když mířím zpátky do Mstivé sekery, dívám se na budoucnost vcelku optimisticky. Člověku nedokáže nic pročistit hlavu líp než noc, během níž se opije jako zvíře s několika žoldnéři. Jejich vůdce byl sice velký jako vůl a pitomý jako skřet, ale s penězi si hlavu nedělal a moc rád koupil pivo chlapovi, když se ukázalo, že je to stará vojna se spoustou zkušeností z války. Vzpomínám si na vtip, který jeden ze žoldnéřů vykládal o niojské děvce a elfím lordovi a nahlas se směju.

Uvědomuji si, že procházím Pašíší. Když odbočuji do Andělské cesty - úzké uličky s vysokými obytnými domy po stranách - dochází mi, že mi Tresius řekl, že když bude v Turai, bude se zdržovat na téhle adrese. Není to tu žádná sláva, ale předpokládám, že pro mnicha je to přiměřené. Nahoře v horách jsou zvyklí na horší podmínky.

Uvažuji, jestli je Tresius pořád ještě ve městě a jestli bych za ním neměl zaskočit. Když se nad tím zamyslím, dluží mi nějaké peníze. Našel jsem sochu. Sice to nevyšlo tak, jak měl v plánu, ale za to já přece nemůžu. Dochází mi, že se od něho nejspíš tak jako tak žádných peněz nedočkám, ale přinejmenším mám možnost mu přímo do očí říct, co si myslím o lidech, kteří si jen tak přijdou do mé kanceláře a věší mi na nos bulíky. A pak si zaplatí nájemné vrahy, aby po nich uklidili ten binec, který stačili nadělat.

Činžák sice není zdaleka tak mizerný jako jiné domy v Turai, ale se vším tím drolivým šedivým kamenem a prohnutými trámy vybělenými sluncem to není zrovna místo, kde bych chtěl bydlet. Mládež do zdí už dávno vyryla svá jména a vstupní dveře se bezvládně pohupují na volných závěsech. Jsou stejně jako všechny přední dveře ve městě natřené nabílo, ale podle toho, jak tenhle dům vypadá, pochybuji o tom, že by to obyvatelům přineslo příliš mnoho štěstí. Otevírám dveře nohou. Pochodně uvnitř nesvítí a na schodišti je tma jako v pytli. Jdu nahoru. Tresius mi řekl, že bydlí v nejvyšším poschodí. Když se dostávám na odpočívadlo nahoře, je tam taková tma, že si nevidím na špičku nosu. Právě kolem sebe hmatám po dveřích, když do jedněch vrazím. Když se rozrážejí dovnitř, někdo drsně zakleje a vzápětí se ozve tlumené bouchnutí, jak se někdo uvnitř ztěžka posadil. V následujícím okamžiku už jsem uvnitř s taseným mečem v ruce. Tu kletbu poznávám.

Těsně za dveřmi se snaží vyškrábat na nohy Sarin Nemilosrdná. Přikládám jí hrot meče ke krku, čímž ji hodlám přimět k úvaze, že tam, kde právě je, to pro ni bude nejbezpečnější. Do chodby padá světlo ze dveří, které vedou do jednoho pokoje, a já se na Sarin mračím. Nasupený pohled mi oplácí. Koutkem oka vidím něco žlutého. Risknu krátký pohled. Vypadá to jako balík žlutého plátna, jednou půlkou v pokoji, druhou na chodbě.

„Počítám, že je to Ctihodný Tresius?“

Sarin neodpovídá. Upozorňuji ji, aby se ani nepohnula.

„I když by se mi líbilo, kdybys mi dala důvod k tomu, abych tě zabil.“

„Tak proč to neuděláš?“

To opravdu nevím. Znovu se dívám na žlutě oděné tělo. „Zlato už je dávno v prachu. Proč jsi ho zabíjela?“ „Zaplatil nájemným vrahům za zavraždění Ixiala.“

„No a? Tobě na tom sejde?“

Sarin neodpovídá. Kdyby to byl někdo jiný, tak bych to docela dobře dokázal pochopit. Člověk nemůže dovolit, aby jeho učitel zemřel a on sám v té věci nepodnikl ani to nejmenší; ne poté, co strávil v horách roky cvičením pod jeho vedením. Jen mě nikdy nenapadlo, že by Sarin mohla mít nějaké pocity. Na druhou stranu za ním zaskočila na návštěvu, když umíral.

„Takže jsi pomstila Ixiala. A přitom jsi byla docela připravená na to, že ho vyšoupneš z té záležitosti se zlatem. Sama jsi s ním měla namířeno z města.“

„Samozřejmě.“ „Ty jsi opravdu studená jako skřetí srdce, Sarin.“ Přemýšlím, co bych měl udělat. Štěstěna zařídila věci tak, že je mi tahle ženská, které jsem přísahal, že ji jednoho dne zabiju, vydaná na milost. Stačilo vpadnout dovnitř a srazit ji dveřmi na podlahu. A přitom právě očividně zavraždila Tresia, mého klienta. No, on to zase nic moc klient nebyl, to se musí nechat. Že bych musel pomstít zrovna Tresia, do toho se mi moc nechce. Ale pak je tu ještě ta věc se Soolanius. Řekl jsem, že vystopuji vraha jejího otce.

„A tím by to mohlo hasnout. Sice bych možná nedokázal Stráži dokázat, že jsi měla prsty ve Thaliově vraždě, ale jeho dcera by nejspíš byla spokojená, kdybych jí řekl, že jeho vrah - v tomhle případě vražedkyně - je mrtvý.“

Přitisknu hrot meče pevněji k jejímu hrdlu. Sarin se na mě dívá s odporem. Zdá se, že není schopná na sobě nechat znát strach. Možná ho není schopná cítit. Skoro už to tak vypadá, protože i když leží bezmocně na zemi, nedělá si vrásky s tím, že by mě přestala urážet.

„Thraxasi, co ty jsi vlastně za neschopného pitomce? Vůbec nedokážu pochopit, jak si tě někdo může najmout k tomu, abys cokoli vypátral. Thalia jsem nezabila. Ne že bych to neudělala, kdyby to bylo nutné. Kromě té jeho kořalou prosáklé dcerušky by nechyběl vůbec nikomu. Ale nebylo třeba, abych ho zabíjela. Jen jsem mu ukradla magický měšec, když se sjel dwa do bezvědomí. Věděla jsem, kde jej má schovaný a bylo to docela jednoduché. Ale od chvíle, kdy se mniši z Chrámu oblaků dozvěděli o tom, co mají v plánu mniši z Chrámu hvězd, byli mi pořád v patách. Dokážu si představit, že Ctihodný Tresius nechal zavraždit Thalia Zelenookého ještě téže noci.“

„A čekáš, že ti to sežeru?“

„Nesejde mi, jestli mi to sežereš, nebo ne. Ale kdyby ses podíval na to jeho roucho, nejspíš bys něco zajímavého našel.“ Pořád ještě Sarin držím u hrdla meč. A znovu mě napadá, proč tahle vražedkyně nosí ke své mužské košili a krátce zastřiženým vlasům tolik náušnic. Nějak mi to připadá nevhodné. Špičkou boty odhrnuji roucho z Tresiovy hrudi. Na podlahu vypadne plochý, ale dlouhý vak, zakřivený podle tvaru mnichovy hrudi. Opatrně se skláním a prozkoumávám jej. Je plný bílého prášku.

„Dwa?“ „Přesně tak. Copak sis nevšiml, že je tvůj klient závislý na dwa až po uši?“

„No, při tom, jak skákal a bojoval se vším v dohledu, popravdě řečeno ani ne.“

„Byl to narkoman. Právě proto nastoupil Ixial do čela kláštera a s Tresiem vyrazil dveře. A právě proto nedokázal Tresius odolat nutkání ukrást starému Thaliovi jeho zásobu, když mě sledoval a jeho přitom zabil.“

Hledím na Sarin. Je to natolik nemilosrdná vražedkyně s naprostým nedostatkem lítosti, až mi připadá nepravděpodobné, že by lhala. Ale vůbec se mi nelíbí důsledky, které z toho plynou. Ještě včera jsem měl tři klienty. Dneska jednoho z nich pověsí a ukazuje se, že další je vrah otce toho třetího. Thraxasova kletba. Jestli se tohle prolákne, utrpí moje živnost zatraceně pořádný propad. Přinejmenším by to ale vysvětlovalo některé ze Sarininých činů.

„Věděla jsi, že Tresius má balík dwa. To se dá lehce prodat. Vynahradila by sis, že jsi nedostala to zlato. A to byl nejspíš důvod, proč jsi ho zabila - ne pomsta za Ixiala.“

„Ty dvě věci byly prostě šťastná souhra okolností.“ Zatracená práce. Dwa, zlato, mniši-válečníci a Sarin Nemilosrdná. Tohle nejspíš nikdy nerozmotám úplně. Sarin čeká na jedinou příležitost k tomu, aby se dostala z dosahu mého meče, ale já jí žádnou nehodlám poskytnout.

„Málem jsi zabila Makri.“

„Ta střela byla pro tebe. A zabila by tě, kdyby ji neodrazil tvůj osobní ochranný amulet.“

Nesvěřuji se jí s tím, že žádný amulet nenosím od té doby, co jsem ho střelil do zastavárny a že mě netrefila jen díky mému neuvěřitelnému štěstí. Sarin se na mě z podlahy vzdorně mračí. Myslím, že v jejích očích vidím trochu posměchu. Ví, že ji jen tak chladnokrevně nezabiju. Nedokážu to. Dělá se mi z toho nanic. Nakonec vrážím meč zpátky do pochvy. Sarin hbitě vyskakuje.

„Jsi blbec,“ prohlašuje.

„To už mi řeklo hodně lidí.“

„Jestli se mi znovu připleteš do cesty, tak tě zabiju.“ „To už mi řeklo ještě víc lidí.“

„Je Makri mrtvá?“ ptá se Sarin. „Není.“

Možná jí zvedlo náladu, když se to dozvěděla. Nedokážu to odhadnout. Bere si svou kuši. Pak zvedá balík dwa. „Díky tobě, vyšetřovateli, nezbohatnu na králově zlatě.

Tohle mi bude muset prozatím stačit.“

Nesnažím se jí v tom zabránit. Proklouzne dveřmi a mizí.

Sklápím oči k Tresiově tělu. „Opravdu jsi zabil Thalia?“ ptám se ho, ale přirozeně mi neodpovídá. „Byla to pěkná hloupost, platit nájemným vrahům za zavraždění Ixiala,“ pokračuji v hovoru k mrtvole. „Nájemní vrahové jsou vždycky tak trošku ošemetná záležitost. Sice tvého nepřítele zabijí, ale tím to nikdy neskončí. Vždycky se totiž najde někdo, kdo se chce pomstít.“

Hluboko v prsou má vraženou střelu z kuše. Navzdory vrásčité tváři mi připadá, že po smrti našel klid. Napadá mě, jestli bych to tu neměl trochu prohledat. Pak se rozhoduji, že ne. Ať si to přebere někdo jiný.

Můj optimismus je pryč. Mrtvolka Thraxas se znovu objevuje na scéně. Tak už mi připadá, že ať se v tomhle městě vrtnu kam chci, všude zakopávám o mrtvoly. Nebylo by to ani tak špatné, kdyby to nebyli všechno lidi, se kterými jsem měl co do činění. Grosexe brzy pověsí. Ixial a Tresius jsou mrtví. A Tresius pravděpodobně zabil otce Soolanius. Vzdychám a jdu domů. Venku je horko jako ve skřetím pekle. Proč tu vůbec někdo kdysi stavěl město? Na ulici ke mně žebrák natahuje vyhublou ruku. Strkám mu do dlaně drobnou minci. Pak posílám na strážnici anonymně zprávu, aby kapitánu Ralleemu dali vědět o Tresiově těle.

Nejspíš jsem měl zabít Sarin, když už jsem k tomu měl příležitost. Teď na ni určitě zase brzy narazím a ona mi vpálí střelu z kuše do břicha. Křivě se usmívám. Přinejmenším si myslí, že s sebou ještě pořád vláčím osobní ochranný amulet. Myslí si to všichni. Koneckonců jsem přece jen čarodějný vyšetřovatel, nebo bych alespoň měl být. Na něco takového už ale nemám dost energie.

Ale stejně jsem ji nemohl jen tak zabít. Nedokážu někomu chladnokrevně vrazit meč do hrdla. Na to jsem během posledních několika dní viděl příliš mnoho mrtvých.

Stavuji se v lázni a pořádně se drhnu, načež se vydávám kolem rozestavěných domů ulicí Zjevení. Kameníci proklínají své učedníky, kteří vytahují na lešení těžké bloky a předáci vztekle řvou na tesaře a zedníky, kteří se dřou v horku do úmoru. Když se dostávám domů, je to úleva.

Makri poklízí v nálevně.

„Hele, Makri, už jsi slyšela tu o té niojské děvce a elfím lordovi?“

Makri se na mě nenávistně mračí a vztekle odchází. Zatraceně. Na tu hádku jsem úplně zapomněl. V náhlé vlně se mi to všechno vrací. Opravdu jsem o ní řekl, že je závislák na dwa se špičatýma ušima? Vzdychám. Teď už si nebudu moct dát v klidu ani pivo, abych se dostal přes své potíže.

Objevuje se Pampeliška. Zrovna jediný člověk, o kterého nestojím.

Velice mile se na mě usmívá a podává mi malý váček, ušitý z laciného plátna. Vyšila na něj mé jméno.

„To je od delfínů,“ vysvětluje. „Tedy, ten měšec jsem udělala já, ale to, co je uvnitř, ti posílají delfíni. Chtějí ti tak poděkovat za to, že jsi našel jejich uzdravovací kámen.“

Otevírám váček. Uvnitř je pět starých zlatých mincí, zašlých po dlouhé době, kdy ležely na mořském dně, a malý zelený drahokam. Jednu z mincí zvedám. Je na ní král Ferzius. Člověk už na moc těchhle mincí nenarazí, obzvlášť ve Dvanácti Mořích. Jedna každá má cenu zhruba padesáti guranů. A já jich mám pět. Dvě stě padesát guranů. To se v mé živnosti pokládá za docela dobrý výdělek. Moje standardní záloha dělá jen třicet. A ještě k tomu ten kámen. Nechám si ho ocenit v zastavárně u Prisa.

„Poděkuj za mě delfínům,“ říkám Pampelišce. „Řekni jim, že je to velkorysá odměna.“

„Věděla jsem, že ty jsi ten pravý člověk, který jim může pomoci,“ říká Pampeliška. Švitoří o tom, jak se moje hvězdné linie nějak příznivě protínají s delfíním vědomím, nebo něco v tom smyslu. Jsem příliš utahaný na to, abych ji urážel, takže se jen zdvořile omlouvám a vycházím nahoru do svého pokoje, kde pak sedím u stolu a hledím do zdi. Uvědomuji si, že mám hlad. Potřebuji trochu Tanrosina guláše. Na druhou stranu - jestli sejdu dolů, tak mě Makri nejspíš probodne smetákem. Myslím ale, že je nejvyšší čas pro její hodinu rétoriky. Risknu to.

Tanrose mi nakládá sběračkou poctivou porci guláše a celý talíř lívanců na vytření, ale zatímco si vybírám tři čtyři kousky zákusků na doražení, věnuje mi pobavený pohled.

„Makri je rozčílená.“ „Všiml jsem si.“

„Proč jsi ji obviňoval z toho, že je závislá na dwa?“ „Měl jsem špatnou náladu.“

To mi připadá jako vysvětlení, které docela dobře shrnuje podstatu věci, ale Tanrose si to očividně nemyslí.

„Není divu, že je uražená. A pokud jde o to, že jsi ji obvinil z toho, že předává informace cechu nájemných vrahů... měl bys přece sám vědět, jak loajální Makri je!“

Bezmocně zvedám ruce. „Neobviňoval jsem ji z toho, že by práskala informace. Jen jsem to naznačil. Bylo to v zápalu hádky. Právě chvíli předtím jsem poslal svého klienta na šibenici. Co jsem podle tebe měl tak asi dělat - poskakovat a jásat? A ona mi to mimoto pěkně oplácela.“

„Ale ty jsi přece dospělý chlap, Thraxasi,“ říká Tanrose. „A znáš polovinu lidí v Turai. A také spoustu míst, kam můžeš jít, abys na své potíže zapomněl. Myslím, že pár urážek dokážeš přežít. Makri je ale mladá a kromě toho, že tu ještě nestrávila příliš dlouhou dobu, příliš často musí slýchat pohrdavé poznámky o svém skřetím původu. Nejspíš na tebe spoléhá, že jí budeš oporou.“

„Já že mám být nějaká opora? A co všechny ty urozené dámy v Asociaci žen, co?“

„Pochybuji, že by o nich mohla prohlásit, že jsou to její přátelé.“

„Skvělé. Takže teď se ještě k tomu všemu mám cítit provinile. Co mám podle tebe dělat?“

„Dej jí nějaké květiny,“ navrhuje Tanrose okamžitě.

Nad tím se ošklíbám. „Tanrose, ty prostě vkládáš příliš velkou víru v uzdravovací sílu hromady květin. Připouštím, že to fungovalo posledně, když byla Makri podrážděná, ale podle mě to byla čistě jednorázová záležitost.“

Čirou náhodou jsem ji tenkrát uspal přímo před protivníkem a žena tak dychtivá boje jako Makri něco podobného snáší jen velmi těžce. A tak jsem si nechal poradit od Tanrose a k mému úžasu mě Makri, obdarovaná nepříliš velkou kyticí, objala, rozplakala se a vyběhla z místnosti - Tanrose mi potom řekla, že si tyto věci mohu vykládat jako potvrzení toho, že je všechno v pořádku. Ale to bylo jen díky tomu, že ještě nikdy předtím od nikoho květiny nedostala. Není tak hloupá, aby na stejný trik skočila dvakrát.

„Jen to zkus,“ říká Tanrose.

Vzdychám. Jestli ani Tanrose nedokáže přijít s něčím chytřejším, než je tohle, tak je nejspíš situace pěkně beznadějná. Hlavním vchodem vráží dovnitř Makri.

„To byla skvělá hodina rétoriky,“ volá na kuchařku a pak si všimne, že u pultu stojím i já. Prochází kolem a mumlá si něco o tom, že by bylo třeba tohle místo vyvětrat, aby odsud zmizel ten smrad.

„K čertu s tím,“ určím a vyrážím hlavními dveřmi ani trochu nadšený tím, co mě čeká. Květinář Baxos rozkládal svůj krám na nároží ulice Ztělesnění celých třicet let bez toho, že bych mu dal vydělat jediný guran. Když jsem sem dorazil před několika měsíci pro květiny pro Makri, málem to vyvolalo vlnu nepokojů. Tentokrát je to stejně špatné.

„Hej, Roxi,“ volá na prodavače ryb přes ulici, „Thraxas už u mě zase kupuje kytky.“

„Takže máš pořád ještě tu svou ženskou, co? “ huláká Rox dostatečně hlasitě, aby to slyšela celá ulice.

„Takhle se to dělá, Thraxasi!“ volá Birix, jedna z nejzaměstnanějších prostitutek ve Dvanácti Mořích.

„Je to opravdovej cukrouš!“ ječí její společnice k pobavení dělníků, pracujících na fasádě vedlejší budovy, kteří přidávají několik šťavnatých poznámek vlastní provenience.

Spěchám domů. Je mi jasné, že tohle podruhé fungovat nebude. Až se mi Makri pokusí nacpat kytici do chřtánu, pěkně z očí do očí si s Tanrose promluvím. Vrážím do Mstivé sekery, kde právě Makri Tanrose vypráví o tom, co se dělo v hodině rétoriky. Vrážím jí kytici do ruky bez jediného slova a jdu na druhý konec nálevny, kde bouchnu pěstí do pultu a poroučím si pivo a velkou sklenku klee. Připouštím, že jako omluva to postrádá jistý půvab.

Skoro okamžitě cítím, jak mi někdo poklepává na rameno. Je to Makri. Objímá mě, rozpláče se a vybíhá z místnosti. Sice jsem docela přesvědčený o tom, že je to dobré znamení, ale i tak si to raději ověřuji u Tanrose.

„Znamená to, že je zase všechno v pořádku?“ „Samozřejmě.“

Připadá mi to všechno navýsost zvláštní.

„Víš, Tanrose, nějak to nedokážu pochopit. Co je tak výjimečného na obyčejné kytici, zatraceně?“

„Spousta věcí, pokud strávíš větší část života ve skřetím zajetí jako gladiátor v jámách pro otroky. Dokážu si představit, že tam příliš mnoho květin nemají. Makri nejspíš nikdy dřív v životě nedostala dárek.“

Počítám, že ne.

„A myslíš, že to stejně dobře mohlo fungovat i s mou ženou?“

„Rozhodně by to neuškodilo. Copak jsi jí nikdy nedal květiny?“

„Samozřejmě ne. Netušil jsem, že bych měl. Kdybych tě jen tak znal, když jsem byl mladší, Tanrose. Spousta věcí mohla být daleko jednodušší.“

Odnáším si pivo a čerstvou porci ke svému oblíbenému stolu a přemýšlím o tom, jak záhadné ženy dokáží být. Předpokládám, že není tak docela moje chyba, že to s nimi zase tak dobře neumím. O těchhle věcech nás v čarodějnické škole nenaučili vůbec nic.

KAPITOLA

DEVATENÁCTÁ

Věci se vracejí k normálu, což v podstatě znamená, že je pořád stejně děsné horko. Okolní ulice jsou plné dělníků a já se přinejmenším pro celý zbytek tohoto léta vzdávám jakýchkoli myšlenek, co se práce týče. Přeslavná a pravdivá kronika všech událostí světa tiskne o soše naplněné zlatem jeden článek za druhým a poměrně často se o mně zmiňuje, což je pro obchod vždycky dobré.

Daří se mi získat díl odměny za nalezení králova zlata, i když to zdaleka není díl spravedlivý. V okamžiku, kdy si ke své části pomohou strážníci, právníci, prétorovi úředníci a všechna ta administrativní sebranka, nezbývá pro člověka, který zlato ve skutečnosti objevil, příliš mnoho. A to jsem se musel pěkně hlasitě dožadovat u prokonzula Ciceria, abych dostal alespoň to.

Sedíme na zadním dvoře, kde Palax s Kaby hrají na flétnu a mandolínu. Z hostince už se odstěhovali všichni návštěvníci. Pampeliška se vrátila zpátky na pláž a Soolanius odjela do Thamlinu, aby - přinejmenším podle Makri - přestala aspoň trochu pít a začala šířit myšlenky Asociace žen mezi příslušnicemi bohatších vrstev.

„Kdo vlastně celou tuhle věc začal? Byl to Ixial, nebo Tresius?“

„Tak to opravdu nevím. A jakmile to začalo nabírat obrátky, už se v tom sotva kdo mohl vyznat. V době, kdy jsem si otevřel vyšetřovatelskou živnost, jsem si myslel, že každý případ začne zločinem a skončí jasným řešením, ale často to takhle vůbec nechodí. Většinou se to všechno točí kolem bandy lidí, kteří pobíhají kolem, jeden se chová hůř než druhý a ani oni nakonec nevědí, kdo co udělal. Na druhou stranu bych řekl, že každý dostal to, co si zasloužil - obzvlášť Grosex.“

Pověsili ho minulý týden. Ani jsem se neobtěžoval na popravu jít podívat. Calia se vrátila zpátky do Pašíše a předpokládám, že jí daleko víc chybí Ixial než Drantaax. Alespoň má Drantaaxovy sochy, díky kterým nepůjde na stará kolena o žebrácké holi.

„A víš, že mi ani jeden z těch lidí nezaplatil? Kromě delfínů, přirozeně. Všechno to běhání po magickém prostoru a riskování smrti z rukou Sarin Nemilosrdné jen tak, bez odměny. Nejspíš už blouzním. Takhle se ze Dvanácti Moří v životě nedokážu dostat.“

„Tohle pomůže,“ říká Makri a vytahuje něco z měšce, který má pověšený na krku. Je to zlatý prst. „Ulomila jsem ho soše, když jsme se vrátili zpátky z magického prostoru,“ vysvětluje. „Napadlo mě, že bychom si nějakou tu odměnu zasloužili. Půjdu s tebou napůl.“

„Chytrá holka.“

Dívám se na zlatý prst. I půlka z něj mi hodí pěkný balík guranů. Ve skutečnosti se mi zas tak špatně nevede. Pár pěkných případů přes zimu, možná nějaká ta výnosná prácička pro cech přepravců nebo dokonce pro Ctihodné společenství obchodníků, a možná se ze Dvanácti Moří přece jen vyhrabu.

Jestli je tu ale léto vyložené peklo, zima není o moc lepší. A během období horka a dešťů, které začne zhruba za měsíc, se ulice mění v řeky a žebráci se vám topí přímo před očima. Sotva na něco takového snesu pomyšlení.

Ale teď na to myslet nemusím. Zvedám obrovský korbel ,Šťastného cechmistra` a jdu si lehnout do stínu. Chvilku poslouchám, jak Palax s Kaby hrají a pak pouštím z hlavy všechny mnichy, vrahy a gangstery a usínám.

Table of Contents

KAPITOLA

PRVNÍ

KAPITOLA

DRUHÁ

KAPITOLA

TŘETÍ

KAPITOLA

ČTVRTÁ

KAPITOLA

PÁTÁ

KAPITOLA

ŠESTÁ

KAPITOLA

SEDMÁ

KAPITOLA

OSMÁ

KAPITOLA

DEVÁTÁ

KAPITOLA

DESÁTÁ

KAPITOLA

JEDENÁCTÁ

KAPITOLA

DVANÁCTÁ

KAPITOLA

TŘINÁCTÁ

KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA

PATNÁCTÁ

KAPITOLA

ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA

SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA

OSMNÁCTÁ

KAPITOLA

DEVATENÁCTÁ