Kniha byla zakoupena na serveru alza.cz.

Kupující: Sabina Hohnova

Adresa: Libomysl 52, 26723 Libomysl, cz

ID 6717-23657026700344516593-13589-994

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.

Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Upozornění pro čtenáře:

Toto dílo představuje mé vlastní poznatky a myšlenky. Přestože doufám, že vás inspirují k tomu, abyste ze sebe a ze života vytěžili to nejlepší, mějte na paměti, že nejsem lékař. Z knihy tedy čerpejte, ale s vědomím, že nemá být náhradou za radu lékaře nebo jiného zdravotníka. Já ani nakladatel neneseme odpovědnost za žádnou újmu, která by vznikla přímo či nepřímo vlivem informací obsažených v této knize.

Jinými slovy: Pokud se rozhodnete uběhnout 135 mil v Údolí smrti, bude to vaše vlastní riziko, bez ohledu na to, zda se budete či nebudete řídit mými radami. Ale duchem budu s vámi na každém kroku.

Copyright © 2012 by Scott Jurek

Cover photo © Justin Bastien

Translation © Anna Kudrnová, Jan Pipek, 2013

JEZ A BĚHEJ

Moje nečekaná cesta

k úspěchu na ultramaratonu

Scott Jurek

společně se Stevem Friedmanem

Mladá fronta

Mým rodičům, kteří mě jako první naučili,

jaké to je sáhnout si na dno sil,

a všem těm, kdo mě naučili jít ještě dál.

Za hranicí extrémní únavy a bolesti je možné nalézt obrovské zásoby lehkosti a síly,

o kterých se nám nikdy ani nesnilo, zdroje energie, kterých jsme se dosud

ani nedotkli — protože jsme se nikdy nedostali za onu hranici / mez.

— WILLIAM JONES —

Prolog

Býval jsem ostýchavé dítě s vysokým krevním tlakem. Vyrostl ze mě hubený kluk, ze kterého si vrstevníci rádi utahovali a na nějž volali „chcípáčku“. Ve škole jsem nepatřil k nejrychlejším, k nejsilnějším, a dokonce ani k nejchytřejším. Byl jsem úplně obyčejný a toužil jsem po čemsi, co jsem ani neuměl pojmenovat. Nic mě neodlišovalo od ostatních, byl jsem jako každý jiný. A potom jsem něco našel.

Nebudu se pokoušet o žádná vzletná podobenství o inspiraci a víře. Nebudu vám namlouvat, že si vystačíte s pouhou vírou, když si chcete splnit nějaký sen. Místo toho vám ukážu — a to konkrétně —, jak jsem se od základu proměnil a že vy můžete dosáhnout téhož. Ať už běháte maratony, nebo jen pár kilometrů o víkendu; ať plavete, nebo jezdíte na kole; ať jste mladí nebo staří, vysportovaní anebo s nadváhou, dokážete to. Vím to, protože mně se to podařilo.

Příběh mého života se vám bude zdát velmi povědomý. Ne možná v detailech (pokud jste náhodou také neleželi s obličejem v prachu v Údolí smrti), ale poznáte tu touhu. Je to příběh, který zažil každý, kdo se kdy cítil zaseknutý na místě, každý, kdo někdy snil o tom, že něco dokáže, že se někým stane.

V takové slepé uličce jsem se ocitl před pár lety na jednom z nejnižších a nejteplejších míst celé planety. Tam také začnu své vyprávění. Bude to i váš příběh.

1

Někdo (Ultramaraton Badwater 2005)

Nejlepší cesta ven vede vždy skrz.

— ROBERT FROST —

Mozek jsem měl v jednom ohni. Celé moje tělo hořelo. Údolí smrti mě srazilo k zemi a teď mě opékalo zaživa. Členové mého podpůrného týmu mě povzbuzovali, ať vstanu, ujišťovali mě, že můžu běžet dál, ale sotva jsem je slyšel. Zrovna jsem se totiž soustředil na to, jak zvracím, a pak jsem pozoroval, jak se v kruhovém světle čelovky proud tekutiny vypařuje jen vteřinku poté, co se rozprskl na sálající silnici. Bylo hodinu před půlnocí a vzduch byl rozžhavený na mučivých 40 °C. Tohle měla být moje chvíle. Právě teď začínala fáze závodu, na které jsem postavil svou kariéru, fáze, kdy jsem dokázal najít skryté zásoby čiré vůle, jež ostatním chyběly, a kdy jsem nalezl síly umožňující mi překonat vzdálenost a rychlost, na které jiní nedosáhli. Ale jediné, na co jsem si dnes večer, jak jsem se tak pekl na silnici, byl schopný vzpomenout, byl televizní spot, který jsem viděl jako malý kluk. V něm kdosi drží v ruce vajíčko a nějaký hlas k tomu říká: „Tohle je váš mozek.“ Potom ruka vajíčko rozmáčkne, a když se škvíří a prská na rozpálené pánvi, hlas oznámí: „A tohle je váš mozek na drogách.“ Tenhle výjev jsem viděl na horké noční obloze. Slyšel jsem ten hlas bez těla, ale místo toho jsem si říkal: „Tohle je můj mozek na Badwateru.“

Měl jsem v nohou 70 mil běhu v údolí, kde lidé umírali, i když jenom šli. Zbývalo mi dalších pětašedesát. Připomněl jsem si, že tohle je ten moment, kdy mám rozdrtit každého, kdo by byl tak bláhový, aby se mě držel v první půlce. Dokonce jsem závod rozběhl s úmyslem pokořit traťový rekord. Na to, že bych nevyhrál, jsem ani nepomyslel. A najednou jsem se začal bát, že ani nedokončím.

Existovalo jen jediné východisko — vstát a běžet dál. Ať jsem měl v životě jakýkoliv problém, řešení bylo vždy stejné: nevzdat se a pokračovat. I když se plíce vehementně dožadovaly kyslíku nebo se svaly svíjely v křečích, vždycky jsem věděl, že odpověď je v hlavě. Ale teď to tak nebylo. Kde se stala chyba?

Běháním žiju, běhání miluju. Běh do značné míry určuje, kdo jsem. Ve sportu, který jsem si vybral jako hobby, kariéru, posedlost a dokonalého, byť nelítostného učitele, je běhání způsob, jak odpovídám na všechny výzvy.

Technicky vzato jsem ultramaratonec. To znamená, že běhám závody na vzdálenosti delší, než je klasický maraton, tedy 42,2 kilometru. Přesněji řečeno, postavil jsem svou kariéru na tom, že běhám, a hlavně vyhrávám závody alespoň 50 mil dlouhé, nejčastěji 100 mil a sem tam 135 nebo 150 mil. Na některých jsem si udržel vedení od začátku až do cíle, jindy jsem si pohodlně počkal vzadu až do chvíle, kdy jsem potřeboval zrychlit. Tak proč tu teď ležím na krajnici, zvracím a nemůžu dál?

Bez ohledu na moje úspěchy mě mnozí před tímto závodem — stopětatřicetimílovou poutí Údolím smrti — varovali, že je moc dlouhý. Taky jsem si prý nedopřál dost času na regeneraci po předchozím závodě, což byla náročná a prestižní stomílovka Western States, který jsem vyhrál pouhé dva týdny předtím. Říkalo se, že moje strava (už sedm let jsem jedl pouze potraviny rostlinného původu) mi nikdy nebude stačit. Nikdo však nezmínil to, co bylo podle mě pravým kamenem úrazu, totiž že jsem podcenil závod samotný.

Některé ultrazávody se vinou rovinatými pralesy kolem malebných potůčků a luk s divokými květinami. Některé se konají v chladné podzimní melancholii, jiné v jiskrných mrazících raného jara.

A pak jsou závody jako ten, který mě srazil na kolena. Oficiálně se jmenuje Badwater UltraMarathon. Účastníci mu říkají Badwaterská stopětatřicítka a mnozí jej znají jako „nejnáročnější pěší závod na světě“.

Tyhle řeči jsem ale nebral moc vážně. Měl jsem za to, že už jsem běžel obtížnější trasy. Domníval jsem se, že jsem čelil mnohem rychlejším a tvrdším soupeřům. Už jsem běžel ve sněhu a dešti, vyhrál jsem závody v různých koutech světa. Drápal jsem se sutí, běžel přes vrcholky čtyřtisícových hor. Skákal jsem dolů po balvanech v kamenných mořích, brodil se ledovými potoky. Byl jsem zvyklý na stezky, na kterých i jeleni váhali a klopýtali.

Jistě, Badwater se běžel Údolím smrti v nejteplejší části roku. A ano, podle místní legendy se prý stalo, že když jedna obuvnická firma rozdala závodníkům své výrobky, na rozpálené silnici se tavily podrážky ostošest.

Ale to přece byla jen povídačka, ne? A i když to na tomhle závodě opravdu pražilo a byla to delší vzdálenost, než jaké obvykle běhám, ta brutalita měla jen jeden rozměr. Byl jsem zvyklý na zrádný terén, počasí i konkurenci současně. Jiné ultrazávody vzbuzují nejen úctu, nýbrž přímo strach. Ale Badwater? Ve skutečnosti jej mnozí vynikající a známí ultramaratonci nikdy neběželi. Název Údolí smrti samozřejmě vyvolává zlověstné představy, elitní ultramaratonci si však o nebezpečí a smrti povídají každou chvíli. Mají takové historky rádi, ale neberou si je k srdci. To ostatně ani nemůžou.

Potíž nebyla v tom, že bych se nepřipravil. V mém sportu se nedostatek přípravy rovná masochismu. Zakoupil jsem průmyslový rozstřikovač, aby mě mohli pravidelně kropit vodou. Měl jsem na sobě kalhoty a tričko od Brooks Sports speciálně navržené tak, aby odrážely teplo. Prvních šest hodin závodu jsem do sebe každou hodinu nalil necelé dva litry vody (stejný objem, jako mají tři cyklistické láhve). Tato opatření měla ochránit jen moje tělo. Mysl nemohla ochránit ani sebevětší stříkačka. A pro ultraběžce je stav mysli důležitější než cokoli jiného.

Běhat ultra vyžaduje absolutní sebevědomí vyvážené hlubokou pokorou. Chcete-li vyhrávat, musíte věřit, že dokážete zničit protivníky. Na druhou stranu si musíte uvědomit, že pro vítězství je třeba plné nasazení. Jakmile jen trochu zaváháte, nejdete do toho naplno nebo uděláte jediný chybný krok, může to vést k porážce nebo i něčemu horšímu. Byl jsem příliš sebevědomý, málo pokorný?

Brzy po startu, na 17. míli, mě pozdravil jeden mariňák, který vzdal — už o mně slyšel. Jiný běžec, veterán pouštních závodů, odstoupil asi po dalších 30 mílích, když zjistil, že má moč tmavou jako kávu. I ten znal mou pověst. Ale ta mi teď nepomáhala, stejně jako moje dřívější sebevědomí.

V čele závodu běžel padesátiletý lodivod a skokan do vody Mike Sweeney, který trénoval na skoky z vysoké výšky mimo jiné tak, že se mlátil do hlavy. Za ním následoval osmačtyřicetiletý nakladač zavazadel Ferg Hawke, který rád citoval Friedricha Nietzscheho.

Novináři v běžeckém tisku o mně psali jako o „hvězdě“. Ale byla to pravda, nebo jsem ve skutečnosti za nic nestál?

Všichni někdy zažíváme chvíle pochyb. Patří k lidské povaze se ptát, proč se vystavujeme určitým situacím a proč nám život klade do cesty překážky. Jen ti nejosvícenější a nejpomýlenější z nás vítají všechnu bolest jako výzvu a vnímají všechny ztráty jako drsné požehnání. Vím to. Vím, že jsem si vybral sport bohatý na dlouhé úseky agonie, že patřím do malé, různorodé společnosti mužů a žen, kde postavení odpovídá přesně tomu, jak kdo dokáže využít své vytrvalosti. Halucinace a zvracení jsou pro mě i moje kolegy ultramaratonce asi tak běžná věc jako zablácené trenýrky pro děti hrající fotbal. Odřeniny od oblečení, zčernalé nehty na nohou a dehydratace jsou pro nás, kteří běháme 50, 100 a více mil, jen takovým malým iniciačním rituálem. Maraton je poklidná předehra, kdy se můžete zamyslet a rozvrhnout si taktiku. Ultraběžci mívají běžně takové puchýře, že si musí nechat vytrhat nehty na nohou, aby ulevili tlaku. Jeden běžec si je dokonce nechal před závodem chirurgicky odstranit — preventivně, aby se s nimi nemusel později otravovat. Křeče vůbec nestojí za řeč. Když vám z blesků nevstávají chlupy na rukou a neježí se vám vlasy, vnímáte je jen jako kulisy. Bolesti hlavy z nadmořské výšky jsou stejně běžné jako to, že se zpotíte, a vzbuzují zhruba podobné starosti (fakt, že jeden běžec zemřel v Coloradu při závodě na výduť mozkové tepny, na tom nic nemění). Bolest ultramaratonci ignorují nebo přijmou; někteří ji potlačují ibuprofenem, což však může být riskantní. Moc ibuprofenu v kombinaci s intenzivním pocením může způsobit selhání ledvin, které má obyčejně za následek, že zblednete jako stěna, a když máte štěstí, uděláte si výlet helikoptérou do nejbližší nemocnice. Jak jednou řekl můj kamarád z ultramaratonů a současně lékař: „Ne každá bolest něco znamená.“

Ultraběžci vyrážejí za svítání a pokračují přes západ slunce, východ měsíce a ještě jednou dokola. Někdy klopýtáme vyčerpáním a svíjíme se bolestí, zatímco jindy bez námahy plujeme kamenitými stezkami, chytíme druhý dech a přímo vylétneme do tisícimetrového stoupání. Běháme s natlučenými kostmi a sedřenou kůží. Je to jednoduchý, ale krutý recept: Běž, dokud ti nedojdou síly. Potom pokračuj dál. Najdi novou zásobu energie a vůle. A pak běž ještě rychleji.

V jiných sportech existují různá bezpečnostní opatření, na ultramaratonech jsou samozřejmostí kontroly, jejichž cílem je zabránit úmrtím. Většinu závodů lemuje řada kontrolních stanovišť, kde je každý závodník zapsán a někdy i zvážen. Běžci se tam mohou ve stínu občerstvit a případně využít lékařskou pomoc. Na závodech mívají běžci většinou vodiče, který je doprovází ve druhé polovině trasy (vodič ale může jen radit a pomáhat s orientací, nesmí nést jídlo nebo vodu). Běžcům obvykle smí pomáhat i podpůrný tým — skupinka lidí, kteří jim připravují jídlo, pití, informují závodníka o aktuálním pořadí a připomínají mu, že opravdu může dál, i když si myslí, že musí každou chvíli zkolabovat.

Skoro všechny ultraběhy se běží v kuse. To znamená, že neexistuje žádná pauza, kdy by někdo zastavil stopky a všichni si šli dát velkou porci špaget, načež by si vychutnali zasloužený celonoční spánek, jako se to dělá například na Tour de France. Zvládnout to je jedna z výzev a lákadel, které ultra přináší. Vytrváte i tam, kde by se většina lidí zastavila. Běžíte dál, i když ostatní odpočívají.

Ale to byl další problém — to ostatní měli zastavit a odpočívat, ne já. Teď však došlo i na mě. Prostě jsem nemohl dál.

Můj kamarád a člen týmu Rick mi opakoval, že si je jistý, že to dokážu. Pletl se. Co jsem udělal špatně? Bylo to tréninkem a nedostatečnou regenerací? Všemi těmi závody? Přistupoval jsem nesprávně k mentální přípravě? Mohla za to strava? Moc jsem přemýšlel?

Na ultrabězích máte spoustu času k přemýšlení, tedy když se zrovna nemáte na pozoru před pumami, nevyhýbáte se propastem nebo si nepovídáte se šklebícími se skalami či mumlajícími stromy (které mozek tvrdošíjně odmítá uznat za pouhé přeludy). Zastavit nebo předčasně ukončit znamená získat ještě víc času pro úvahy. Možná jsem ten čas na zastavení chtěl. Možná je dobře, že tady na poušti ležím jak široký tak dlouhý a ptám se sám sebe, proč vůbec běžím touhle rozpálenou pecí. Proč se vystavuju takovému týrání?

Běhat jsem začal z důvodů, kterým jsem teprve teď začínal rozumět. Jako kluk jsem pobíhal po lese a okolo domu pro radost. V dospívání jsem běhal, abych si zlepšil kondici. Později jsem běhal proto, abych našel klid a protože jsem se naučil nevzdávat, co jsem jednou začal. V životě totiž, stejně jako na ultramaratonu musíte pořád směřovat dopředu. Nakonec jsem běhal, protože jsem se stal běžcem a sport mi nejen přinášel fyzické potěšení, ale také mi dodával kuráž k boji s dluhy a nemocemi, pomáhal mi čelit starostem, kterých jsem měl denně plnou hlavu. Běhal jsem, protože jsem začal mít rád jiné běžce. Běhal jsem, protože jsem miloval výzvy a protože neexistuje lepší pocit než doběhnout do cíle nebo zvládnout náročný trénink. A proto, že jsem coby zkušený běžec mohl sdělovat jiným, jak moc mě naplňuje žít zdravě, denně se hýbat, zdolávat překážky, uvědomovat si, co jím. A že nezáleží na tom, kolik vyděláváte nebo kde žijete, ale jak žijete. Těžkosti, kterým jsem čelil na ultramaratonech, mi připomínaly, že v životě mohu zvládnout i jiné problémy; to je nakonec život. I proto jsem běhal.

Můžu pro jednou nedokončit a zároveň nebýt ten, kdo vzdává?

„Už jsi to dokázal dřív,“ řekl Rick, „a dokážeš to znova.“

Ocenil jsem jeho optimismus, stejně jako neskonalou hloupost toho, co právě řekl.

Jindy, za jiné letní noci, v jiném závodě bych možná okouzleně hleděl na třpytivé hvězdy na sametové noční obloze. Možná bych stočil pohled na zasněžené vrcholky pohoří Sierra Nevada, tyčící se na okraji nekonečné pouště jako pochmurní strážci, a viděl nikoli hořkou porážku, nýbrž vznešenost. Blížil bych se k tmavé, nepřívětivé mase hor, dokud by nezměnila svou tvář a neuvítala mě.

„Moje břicho,“ kvílel jsem. „Moje břicho.“ Pár lidí z mého podpůrného týmu navrhovalo, ať si vlezu do velké, rakvi podobné chladicí bedny plné ledu, kterou dovlekli na silnici, a snížil tak tělesnou teplotu. To už jsem ale vyzkoušel. Rick mi doporučil, ať zvednu nohy do vzduchu — to by mi mohlo ulevit. Prý to mám udělat někde stranou silnice, aby mě neviděly týmy ostatních závodníků. Jejich běžce by ta zpráva jen povzbudila. Copak mu nedochází, že ostatní běžci žádné povzbuzování nepotřebují? Jejich obávaný soupeř úplně vytuhl.

Nepohybovat se bylo vlastně příjemné. Ani zdaleka jsem se nestyděl tak, jak jsem si představoval. Mohl jsem díky tomu zpytovat svou pýchu.

Kdyby se ta scéna odehrávala ve filmu, na tomto místě bych zavřel oči a uslyšel slabý, přiškrcený hlas své invalidní matky — říkal by, že mě miluje a že ví, že mohu dokázat, cokoli chci. Já bych zrudl hanbou a pak by na mě promluvil autoritativní hlas otce: „Někdy prostě musíš!“ Zvedl bych se na loktech, zavřel oči a viděl všechny ty spolužáky na druhém stupni, kteří na mě volali chcípáčku. Postupně by se proměnili ve všechny nevěřící Tomáše, kteří o mně na začátku kariéry pochybovali, kteří prohlašovali, že se mě není třeba bát, že jsem jen nějaká nula z nížin. Ve filmu bych se zvedl na kolena a znenadání se upamatoval, kdo vlastně jsem — běžec! Hrdě bych se vztyčil, udělal pár kroků a pak ladně odběhl do tmavé pouštní noci. Pronásledoval bych ty dva ostřílené veterány před sebou jako kočka myši, jejichž dny jsou už nenávratně sečteny.

Zkusil jsem ještě něco vyzvracet, ale žaludek už jsem měl prázdný a každý jeho stah doprovázela mučivá bolest.

Lidé z týmu a přátelé mi říkali, ať zavřu oči a uvolním se. Místo toho jsem civěl na hvězdy. Všechno, i poušť, zmizelo. Ztráta periferního vidění je jedním z příznaků dehydratace a začínající ztráty vědomí. Čekalo mě snad tohle? Bylo to, jako bych se díval tunelem na malý výsek nekonečné, třpytivé oblohy.

Členové týmu mi radili, ať se napiju trochu vody, ale nešlo to. Pomyslel jsem si: „Tak tohle asi nevyjde.“ A pak jsem zaslechl nějaký zvuk — byl to můj vlastní hlas, který říkal, co jsem si jen myslel: „Tak tohle asi nevyjde.“

Hvězdám to bylo jedno. Tohle je další z radostí ultramaratonce — absolutní, utěšující netečnost země a nebe. Tak jsem udělal chybu, no a co? Nebyla to největší katastrofa na světě, souhvězdí na obloze to nezajímalo. Možná mi to dopomůže k pokoře. Možná mi to, že vzdám a budu poražený, zvedne morálku. Možná mi prospěje si jeden závod zkrátit.

Kéž bych tak dokázal přesvědčit sebe sama, že tomu věřím.

Měl jsem poslechnout trenéry a doktory, kteří tvrdili, že sportovci musí konzumovat živočišné bílkoviny? Měl jsem méně trénovat? Myslel jsem, že jsem neporazitelný. Zavřel jsem oči.

Učily mě jeptišky, vychovávala mě matka, která se nechala pokropit zázračnou vodou z Lurd v naději, že vstane z invalidního vozíku. A teď jsem se já sám nemohl postavit na nohy.

Nebyl jsem vždycky nejrychlejší běžec, nicméně jsem se vždycky považoval za jednoho z nejodolnějších. Možná bylo ze všeho nejtěžší přijmout, že i moje možnosti mají své hranice. Možná to nebyla slabost, zůstat tam, kde jsem, ale naopak projev síly. Přijmout své limity by mohlo znamenat, že je načase stát se někým jiným než běžcem. Ale kým? Kdo jsem, když ne běžec?

Znovu jsem se zadíval na hvězdy. K problému se nijak nevyjádřily.

A pak zazněl z pouště hlas, starý a povědomý hlas.

„Když se tady budeš válet na zemi, tak ten podělanej závod nevyhraješ. Dělej, Jurku, vstávej, vole.“

Byl to můj starý kamarád Dusty. Usmál jsem se. Skoro vždycky mi dokázal zvednout náladu, i když přiváděl všechny ostatní do rozpaků.

„Vstávej, kurva!“ zařval Dusty, ale já nemohl. Nechtělo se mi do toho.

„Sweeney už tam tuhne, a ty si ho podáš. Dáme ho, kámo!“

Podíval jsem se na něj. Copak nevidí, že já si nikoho nepodám?

Dřepl si a sklonil se tak, že se mi díval do očí z bezprostřední blízkosti.

„Chceš bejt někdo, Jurku? Chceš bejt někdo?“

RÝŽOVÉ KOULE (ONIGIRI)

Tyhle rýžové kuličky zabalené do mořské řasy mi poprvé ukázal jeden japonský běžec, když jsem se zajímal o to, co má na závod s sebou k jídlu. Jsem za to vděčný, protože bílá rýže dokáže skvěle zchladit, zvláště v horkých oblastech, jako je Údolí smrti. Obsahuje spoustu sacharidů, není příliš sladká a je měkká a snadno stravitelná. Rýžové koule jsem si v Japonsku oblíbil jako výborné jídlo na cesty i kvůli tomu, že mořské řasy jsou skvělým zdrojem iontů a soli. Dnes jsou onigiri v Asii k dostání i v obchodech s potravinami. Pokud chcete variantu bez sóji, můžete miso nahradit naloženým zázvorem nebo pastou ze švestiček umeboši.

NA 8 ONIGIRI:

2 ŠÁLKY RÝŽE NA SUŠI

4 ŠÁLKY VODY

2 LŽIČKY PASTY MISO

3—4 PLÁTKY MOŘSKÉ ŘASY NORI

Rýži uvaříme ve vodě na sporáku nebo v rýžovaru. Necháme vystydnout. Do mističky si nalijeme vodu a průběžně si namáčíme ruce, aby se na ně rýže nelepila. Vezmeme čtvrt šálku rýže a rukama z ní uhněteme trojúhelník. Na jednu stranu rovnoměrně rozetřeme čtvrt lžičky misa. Přikryjeme další čtvrtkou šálku rýže. Opět vytvarujeme trojúhelník tak, aby bylo miso všude pokryté rýží. Přeložíme plátky řasy nori na půl a přetrhneme. Zabalíme rýžový trojúhelníček do půlky plátku tak, aby řasa zakryla všechnu rýži. Opakujeme postup se zbývající rýží, misem a nori.

2

Někdy prostě musíš (Proctor, Minnesota 1980)

Jediná opravdová čára je ta, na které začínáš.

— ISRAEL NEBEKER Z KAPELY BLIND PILOT —

Seděl jsem na stoličce doma v kuchyni. Matka mi strčila do ruky velkou dřevěnou lžíci a řekla, ať míchám, ale těsto bylo příliš husté. Poradila mi, abych to zkusil oběma rukama, pořád jsem však lžící nemohl pohnout. Pak se lžíce najednou začala hýbat a už se nezastavila. Matka vzala moje ruce do svých. Z cukru a másla jsme míchali světle žluté spirály a já předstíral, že to celé dělám sám. To je jedna z mých nejstarších vzpomínek.

Myslel jsem si, že máma je slavná. Pracovala u Litton Microwave, firmy vyrábějící mikrovlnné trouby. Předváděla ženám, jak mohou pomocí tohoto nového vynálezu smažit slaninu nebo upéct čokoládový dort. Pro minnesotskou drůbežářskou radu v rádiu vyprávěla o vejcích, pak následovaly reklamy v televizi a nakonec měla svůj vlastní pořad o vaření na kabelové televizi. Jejím heslem (kterému dosud věřím) bylo: „Nemusíte být šéfkuchař, abyste vařili skvělé jídlo.“

Pro nás připravovala vepřovou pečeni, pečená kuřata, grilované steaky a poctivou bramborovou kaši. V dětství mých vzpomínek se vždycky na parapetu v kuchyni chladí koláč, vůně těsta a ovoce proniká do kuchyně, kde mě a matku obklopuje v těsném objetí.

Nepamatuji si, že by kdo mluvil o původním propojení s jídlem nebo o tom, že když jíme vlastnoručně vypěstovanou zeleninu, poutáme se tak k místu, kde žijeme, a také jeden k druhému. Nevzpomínám si na žádnou zmínku o tom, že společně chytit, očistit, osmažit a sníst candáta je v rodině něco jako svátek. Matka trvala na tom, abychom spolu u večeře seděli celou hodinu. Kdyby ji někdo pochválil, že peče domácí koláčky, místo aby koupila směs v pytlíku, myslela by si, že se pomátl. Tehdy jsem to nevěděl, ale naučil jsem se toho hodně o jídle a o tom, jak souvisí s láskou. Když jsme spolu vařili, máma mi vyprávěla o časech, kdy chodila na vysokou. Byla přesvědčená, že i já půjdu studovat. Když nebyl táta doma, vybídla mě, abych si vzal baseballovou pálku, šli jsme na dvorek vedle zahrady a tam mi spodem nadhazovala. Říkala, že je hrdá na to, jak umím pěkně pracovat, a že si nemám nic dělat z toho, jaký je táta mrzout. Má prý jenom hodně starostí.

Otec ale nebyl jediný v rodině, kdo dbal na poslušnost. Když jsem zlobil, matka mi naplácala tou samou vařečkou, kterou jsme míchali těsto. To ona mi zakázala sledovat televizi déle než pět hodin týdně. Když jsem se chtěl dívat na fotbal, musel jsem si vybrat buď první, nebo druhý poločas. Vždycky jsem si vybral druhý.

Nevzpomínám si, kdy jsem ji poprvé viděl upustit sklenici. Muselo mi být asi devět. Po nějaké době už jsem si sotva pamatoval dobu, kdy jí nic z rukou nepadalo. Nůž se jí nejistě klepal mezi kdysi pevnými prsty. Někdy sebou škubla, i když jen stála u kuchyňského pultu. Když viděla, že se dívám, mrkla na mě a usmála se.

Další vzpomínka: Když mi bylo šest let, jednou jsem venku skládal dřevo a k našemu domu přijelo auto. Věděl jsem, že to není nikdo ze sousedů — bydleli jsme ve slepé ulici na kraji lesa, skoro deset kilometrů od Proctoru v Minnesotě, což je dalších 250 km od Minneapolisu. Znal jsem všechna auta, co jezdila po naší silnici, věděl jsem předem, kdo sedí za volantem a které děti se asi perou na zadním sedadle. Tohle auto patřilo rodičům mého kamaráda z Proctoru. Maminka ho přivezla, abychom si spolu pohráli. Zavýskl jsem a hrnul se k vozu, ale zastavil mě přísný hlas.

„Můžeš si jít hrát, až doskládáš to dříví. Což bude tak za dvě hodiny, jak tak koukám.“

Byl to táta. Znal jsem ho příliš dobře, než abych se hádal. Takže jsem pošeptal kamarádovi, o co jde, a ten to řekl své mámě. Vrhla pohled na mě, pak na tátu, a odjeli. Já jsem se vrátil ke dřevu.

Když jsem měl všechny domácí práce hotové, táta mě občas brával na procházku do lesa. Jednou, to mi bylo sedm a máma si zrovna šla zdřímnout (začínala být hodně unavená), vzal hrst hlíny a nechal ji propadat mezi svými silnými prsty. Vyprávěl mi, jak se jednou dva z nejchytřejších vědců na světě procházeli po lese, možná docela takovém jako tady v Minnesotě, a najednou se objevil Bůh, vynořil se jen tak mezi stromy. A Bůh povídá: „Když jste tak chytří, umíte stvořit hlínu ze vzduchu jako já?“ Pamatuju si, že se táta usmíval, když mi ten příběh vyprávěl, ale byl to smutný úsměv. Mám za to, že se mi snažil sdělit, že ať přemýšlíme nebo pracujeme sebevíc, některé věci v životě jsou nevyzpytatelné a my to musíme přijmout.

Když jsem dosáhl osmého roku, procházek po lese s tátou ubylo. Hodně jsem pomáhal doma. Plel jsem záhony ve velké zahradě vzadu za domem nebo jsem z nich vybíral kamení. Skládal jsem dřevo, pomáhal v kuchyni, chystal své pětileté sestře Angele svačinu a dával pozor na tříletého Grega, aby neprováděl nějaké lumpárny. Když mi bylo deset, uměl jsem sám upéct v troubě dušené hovězí. Kdykoli jsem si stýskal, že se mi nechce vybírat kamení nebo skládat dříví a místo toho bych si radši hrál, táta zavrčel: „Někdy prostě musíš!“ Po chvíli jsem přestal protestovat.

Svou tvrdou výchovu zmírňoval soucitem a smyslem pro humor. Sázel se se mnou, kolik dříví dokážu za deset minut navršit do dřevníku nebo kolik kamenů vyberu za tu dobu ze záhonu. Tehdy jsem si to nejspíš neuvědomoval, ale táta mě tím učil, že i ta nejobyčejnější povinnost může být vzrušující, když se z ní udělá soutěž. Také jsem zjistil, že splním-li úspěšně nějaký úkol, jakkoli obtížný, mám z toho nesmírnou radost.

Když mi bylo deset, táta mi koupil pušku ráže .22 s pažbou z ořechového dřeva a hlavní z leštěné oceli. Poučil mě, že mám zabít každé zvíře, které zraním, že je mám stáhnout a vyvrhnout a vždycky sníst cokoli, co přinesu domů. V té době už jsem uměl chytit, vykuchat a očistit candáta.

Také jsem hodně sbíral borůvky. V naší rodině byl takový iniciační rituál — jakmile některé dítě oslavilo šesté narozeniny, šlo povinně s babičkou z tátovy strany na borůvky a třešně. Starší bratranci a sestřenice mi vyprávěli o tomhle velkém dobrodružství a já se ho nemohl dočkat. Jaksi se ale zapomněli zmínit o mračnech komárů, páchnoucích bažinách a žebříku — ze kterého se mi podařilo spadnout. Brečel jsem, že chci domů, ale babička nic takového nestrpěla. Koneckonců to ona vychovala tátu. Když jste s ní šli na třešně, trhali jste celé hodiny. A když jste se začali nudit s dědou na rybách, tak jste měli smůlu, hezky jste dál seděli a rybařili, ať se vám chtělo, nebo ne. Při těchto nudných povinnostech jsem se učil trpělivosti, ale co bylo ještě důležitější, naučil jsem se najít radost v monotónní a fyzicky náročné práci.

Samozřejmě jsem nebyl pořád spokojený a trpělivý, byl jsem ještě děcko. Ale i tak jsem vytrval. Proč?

Někdy prostě musíš!

Táta měl tehdy dvě zaměstnání — ve dne instaloval potrubí a v noci dělal údržbáře v místní nemocnici. Věděl jsem, že kupony, za které máma nakupuje v potravinách, jsou ve skutečnosti poukázky na jídlo, že dostáváme státem dotovaný sýr a že nás táta sotva uživí. Když se rozbila televize, neměli jsme novou celý rok. Měli jsme dvě auta, ale obvykle bylo jedno rozbité, a někdy i obě. Viděl jsem, že máma je čím dál utahanější a že se zahrádka u domu postupně zmenšuje, zatímco seznam domácích prací (papír s tabulkou obsahující naše jména a povinnosti pro mě a moje sourozence), který nám táta vyvěsil na lednici, se naopak stále prodlužuje. Uvědomoval jsem si, že nikdo z mých kamarádů nemusí plít ani sekat trávu, když je dusno a třicet stupňů ve stínu, nebo dvě hodiny nosit a skládat dříví, než si smí jít hrát. Máma mi přestala na dvorku nadhazovat. Naučil jsem se ji o to nežádat.

Čím bylo matce hůř, tím víc jsem musel pomáhat. Čím víc jsem pomáhal, tím více jsem přemýšlel nad tím, proč je všechno tak, jak to je. Proč je máma nemocná? Kdy se uzdraví? Proč není táta trochu veselejší? Proč zrovna mě při pravidelných prohlídkách, jestli nemáme vši, školní ošetřovatelka vždycky kontrolovala dvakrát? Protože bydlíme na venkově? Nebo protože jsme podle jejího názoru chudí?

Všechno se ještě výrazně zhoršilo o prázdninách po ukončení třetí třídy. Byl teplý, jasný den, jaké už v Minnesotě bývají. Táta přijel z práce a s mámou se jeli podívat na můj baseballový zápas. Byl jsem v levém poli a zrovna jsem chytil míč. Hodil jsem jej do vnitřního pole a v tu chvíli jsem zahlédl, jak přijíždí náš kombík Oldsmobile a z něho vystupuje táta. Pak se otevřely zadní dveře a vystoupila i máma, jenže něco bylo špatně. Dveře se otevíraly hrozně pomalu. Máma zakopla a táta jí běžel pomoci. Musel ji při chůzi podpírat, i když to k tribunám bylo jen pár desítek metrů. Sledoval jsem každý její šouravý krok. Prošvihl jsem dva pálkaře a i po konci směny jsem zůstal stát v levém poli jako zařezaný a díval se na ně.

Na seznam povinností přibyly nové. Věděli jsme, že mámě není dobře; stále častěji si musela jít lehnout. Jednou, to jsem byl v osmé třídě, nám táta řekl, že máma chodí k nějakým odborným lékařům. Možná zmínil i roztroušenou sklerózu, ale tenkrát to byla jen slova. Neměnilo to nic na tom, kdo máma je nebo co se s ní děje. Jestli jsem o tom vůbec přemýšlel, tak asi jen nějak takhle: cože roztroušeného? Čas od času zůstávala v Minneapolisu na léčení. Táta říkal, že naděje umírá poslední.

Jednoho dne přijel k mámě fyzioterapeut. To prakticky znamenalo, že nemoc nezmizí, ani ji nikdo nevyléčí. Potom už máma ke specialistům nechodila.

V té době jsem už běžně připravoval sekanou s brambory a dříví jsem nejen skládal, ale také předtím naštípal. Sourozencům jsem vařil oběd a pomáhal mámě chodit po domě. Někdy jsem jí pomáhal i se cviky, které mi ukázal fyzioterapeut.

Hrozně rád bych řekl něco jiného — jak jsem vděčný za to, že jsem mohl pomoci, že si cením příležitosti pomáhat ženě, která mě milovala, ale abych řekl pravdu, všechny ty domácí práce jsem nenáviděl. Ničilo mě, co se s mámou děje. Nesměli jsme o tom ani ceknout kvůli tátovi, který kdysi sloužil u námořnictva a vyznával vojenskou disciplínu. Dnes vím, že byl tehdy ve strašném stresu. Neptej se proč. Někdy prostě musíš. Takže jsme se, moji sourozenci a hlavně já, pořád báli. Jednou jsem hodinu skládal dříví, načež táta prohlásil, že je to křivě, a celý štos shodil. Musel jsem začít znovu.

Začal jsem trávit čím dál víc času v lesích. Budoval jsem si cestičky a průchody k ukrytým bunkrům ve stromech, které jsem postavil z kusů dřeva, co tátovi zbyly z nějaké práce. Kdykoli jsem měl možnost, vyrazil jsem ven se svojí puškou nebo rybářským prutem. Většinou jsem chodíval sám, s prázdnýma rukama, a toulal se pod zelenými střechami větví tak dlouho, až jsem znal nazpaměť každý metr toho lesa.

V té době to rodiče nejspíš nevěděli (já jsem si to tedy rozhodně neuvědomoval), ale vlastně mě připravovali na vytrvalostní sport. Než jsem vůbec začal běhat, už jsem věděl, co je to utrpení.

ZAČÁTKY

Efektivní běh vyžaduje dobrou techniku, a efektivní běh na sto mil vyžaduje vynikající techniku. Úžasný paradox však je, že k tomu, abyste začali běhat, techniku nepotřebujete. Vůbec žádnou. Abyste se stali běžci, stačí dojít do lesa nebo vyjít na ulici a rozběhnout se. Klidně jen padesát metrů, jestli víc nezvládnete. Zítra doběhnete dál. Pohybová aktivita ve vás sama vyvolá radost a instinktivní potěšení z pohybu. Budete mít pocit, že si hrajete, a tak to má být.

Ze začátku si vůbec nedělejte hlavu s nějakou rychlostí nebo vzdáleností. Naopak, běhejte pomalu, přibližně na 50—70 procent maximálního úsilí. Nejlépe uděláte, když poběžíte s někým známým a budete si u toho povídat. V okamžiku, kdy nemůžete mluvit, už běžíte moc rychle. Jestli potřebujete, kombinujte běh s chůzí. A nebojte se chodit do kopců. Po čase prodlužujte vzdálenost. Dlouhé pomalé běhy vám posílí srdce a plíce, zlepší krevní oběh a zefektivní svalový metabolismus.

BRAMBOROVÁ KAŠE PO MINNESOTSKU

Když jsem byl malý, vypil jsem ke každému jídlu sklenku mléka a na talíř si nandal víc bramborové kaše než kterýkoli jiný člen rodiny. Pořád tohle jídlo zbožňuju, dnes do něj však dávám domácí rýžové mléko, které je zrovna tak krémové a syté jako kravské, a navíc je levnější a při jeho výrobě nevzniká žádný plastový odpad. Je to výborné prosté, ale poctivé jídlo.

NA 4 AŽ 6 PORCÍ:

5—6 STŘEDNĚ VELKÝCH ŽLUTÝCH NEBO ČERVENÝCH BRAMBOR

1 ŠÁLEK RÝŽOVÉHO MLÉKA

2 LŽÍCE OLIVOVÉHO OLEJE

1⁄2 LŽIČKY MOŘSKÉ SOLI

1⁄2 LŽIČKY DRCENÉHO PEPŘE

MLETÁ PAPRIKA (NEMUSÍ BÝT)

Opereme brambory — můžeme je oloupat nebo nechat ve slupce podle chuti. Vložíme je do hrnce a přilijeme tolik vody, aby byly všechny brambory ponořené několik centimetrů pod vodou. Přikryjeme pokličkou a rychle přivedeme k varu, pak snížíme plamen a vaříme 20—25 minut. Poté zkontrolujeme brambory vidličkou. Jakmile do nich jde snadno zapíchnout, jsou hotové.

Sundáme brambory ze sporáku a scedíme je. Rozmačkáme je na kaši šťouchadlem nebo ručním mixérem. Přidáme zbývající přísady a dále šťoucháme, dokud nedosáhneme hladké, nadýchané konzistence. Podle chuti můžeme okořenit ještě špetkou soli, pepře a papriky.

RÝŽOVÉ MLÉKO

NA 2 ŠÁLKY:

1 ŠÁLEK VAŘENÉ HNĚDÉ NEBO BÍLÉ RÝŽE

4 ŠÁLKY VODY

1⁄8 LŽIČKY MOŘSKÉ SOLI

1 LŽÍCE SLUNEČNICOVÉHO OLEJE (NEMUSÍ BÝT)

Rýži, vodu a sůl dáme do mixéru. Pokud chceme mléko krémovější, přidáme i olej. Mixujeme na vysoký výkon 1—2 minuty, dokud není mléko hladké. Nalijeme do vhodné nádoby, přikryjeme a skladujeme v ledničce. Rýžové mléko vydrží 4 až 5 dní.

3

Pro moje vlastní dobro (Přebor u jezera Caribou, 1986)

Nikdy nevíš, jak silný jsi, dokud být silný není jediná možnost, která ti zbývá.

— ANONYM —

Byl jsem teprve ve čtvrté třídě a byl jsem v pasti.

Přede mnou bylo čtrnáct běžců, a to nás závodilo jen dvacet pět. Lapal jsem po dechu, chytaly mě křeče. Po obou stranách mě běžci tloukli lokty a tím mě drželi uprostřed skupinky. Další mi šlapali na paty. Bylo to na podzim, bylo chladno. Břehy jezera Caribou pokrývala vrstva sytě červeného a oranžového listí. Trať na tři čtvrtě míle byla vyznačená žlutými fáborky, běželo se dvakrát okolo baseballového a fotbalového hřiště základní školy Caribou Lake. Bylo vidět, jak v chladném večeru severních lesů ostatním běžcům stoupá od úst pára. Měl jsem na sobě vínově červené tričko St. Rose se zlatým nápisem a dlouhé modré bavlněné kalhoty s lesklými zlatými pruhy po stranách a elastickými obrubami, které mi tam našila matka.

Už jsem nemohl hrát v dětské baseballové lize, jelikož by se mnou někdo musel jezdit do města a táta na to kvůli dlouhé pracovní době neměl čas. Americký fotbal jsem nehrál proto, že jsme si nemohli dovolit potřebné vybavení. Takže jsem běhal. Byl jsem vysoký, štíhlý a neprotestoval jsem, a tak mě ze školy poslali na okresní přebor škol. Já jsem ale nikdy předtím ještě celou míli v kuse neuběhl, a hlavně jsem nebyl rychlý. Proto jsem se v půlce závodu propadl na dvacáté místo z pětadvaceti.

Přesto jsem se nezastavil a běžel dál. Neptal jsem se proč, věděl jsem, že je to zbytečná otázka. Někdy prostě musíš! Několik běžců, kteří okolo mě komíhali lokty, se posunulo dozadu za mě. Utíkal jsem dál a cítil, že se na mě nikdo zezadu nedotahuje. Křeče a lapání po dechu se ještě zhoršily, ale pokračoval jsem, až jsem narazil na klubko dětí před sebou. Několik jich vykřiklo „bacha!“ a pak jsem se skupince utrhl. Přede mnou zbylo jen pět závodníků. Čtvrt míle do konce a přede mnou čtyři běžci, pak jen jeden.

Nevyhrál jsem. Ten kluk v čele byl moc rychlý. Ani jsem si neuměl představit, že bych sám někdy utíkal tak rychle jako on. A ještě dlouho potom jsem vůbec nepomýšlel na to, že bych snad mohl něco vyhrát. Ale tehdy, v tom chladném odpoledni jsem si něco uvědomil — zatímco moji vrstevníci většinou během závodu zpomalili a propadli se v pořadí, já jsem si naopak polepšil. Jako bych získával novou sílu.

Když jsem přešel na druhý stupeň, do šesté třídy, uměl jsem už držet vajíčko mezi ukazováčkem a palcem, takže jsem je mohl rozbít jednou rukou. Uměl jsem roztřídit bílé a barevné prádlo, vyprat, usušit a složit je do úhledných komínků, to všechno za hodinu. Dokázal jsem udělat sto sedů lehů v řadě a proběhnout naši cestu třikrát tam a zpátky bez zastavení (bratr a sestra mi asistovali — drželi mi nohy a počítali úseky). Uměl jsem uvařit špagety, upéct kotlety a zapéct těstoviny s tuňákem. Vyráběl jsem věnce z plavuní — se sourozenci jsme je před svátky prodávali, za jeden jsme dostali pět dolarů. Uměl jsem nechat odříhnout dítě a přebalit je, znal jsem principy obrany koše v basketbalu a techniku nadhozu s horní rotací v baseballu — to první jsem se naučil na sourozencích, to druhé vyčetl z knížek v knihovně. Nemohl jsem moc hrát baseball ani basket, protože mě neměl kdo odvézt, ale pro každý případ jsem chtěl znát aspoň teorii.

Na začátku sedmé třídy jsem toužil být dokonalý. Zčásti to bylo tím, jak máma postupně slábla a zároveň se hrozně snažila — poctivě cvičila, dělala vše pro to, abychom všichni jedli dobré, výživné jídlo, a o svátcích nám chystala různé drobnosti pro radost. Pekli jsme takzvané mexické bábovičky a vyráběli vánoční cukroví: stříkali jsme těsto na plech do různých tvarů, barvili je potravinářským barvivem a pak zdobili cukrářským posypem. Když na mně byla řada s utíráním nádobí, chtěl jsem utírat ze všech nejrychleji. Když jsem obaloval candáta ve strouhance a smažil jej na másle, chtěl jsem, aby to byl nejlepší candát, jakého kdo kdy jedl. Hodně jsem se učil a měl dobré známky, ale to mi nestačilo. Toužil jsem po nejlepších známkách, a ani ty mi nebyly dost dobré. Každý měsíc jsme dělali testy na porozumění textu a já jsem je vždycky chtěl dokončit první. Stejnou ambici měl i můj dobrý kamarád Dan Hamski. Pokaždé mě porazil, což mě dohánělo k šílenství. Po čase jsem přišel na to, jak to dělá. Projel rychle test, a když se dostal k nějaké otázce, na kterou neuměl odpovědět, prostě ji přeskočil a pokračoval dál. Já jsem se ve stejné situaci na obtížnou otázku vrhl a lámal si s ní hlavu tak dlouho, dokud jsem ji nevyřešil, i kdyby mi to mělo trvat do konce limitu. Nikdy jsem neudělal chybu, jenže jsem taky nikdy neporazil Dana. Za každou cenu jsem musel mít všechno správně.

Jedině v lesích jsem se nemusel pořád tak snažit. Tam jsem mohl pobíhat, procházet se a vůbec si dělat, co se mi zachtělo. Stromům bylo jedno, jak pilně pracuju, jestli jsem správně složil dříví nebo jak rychle běhám. Obloha na mě nespoléhala, že se postarám, aby mámě nebylo hůř. Země mě z ničeho nezkoušela. Byl jsem jen já, šeptající vítr a ticho. V lese jsem byl sám se svými věčnými otázkami po příčinách, na něž neexistovaly odpovědi, ale tam mě to tolik neděsilo. Chtěl jsem se stát lesníkem. Po letech mi rodiče ukázali nějakou slohovou práci, kde jsem napsal, že se chci stát lékařem, ale na to si nevzpomínám. Spíš jsem jen chtěl, aby se máma uzdravila.

To jsme ostatně chtěli všichni. Ale co jsme mohli dělat? Bylo by hezké vzít mámu někam na večeři, ale do restaurace jsme chodili, jen když měl někdo narozeniny nebo když táta dostal prémie. Mámě by se býval velmi hodil počítač, táta o něm každý rok mluvil, ale Apple IIe pořídil, až když jsem byl v osmé třídě.

Pokoušel jsem se jim pomoct. Posílal jsem obrázky do soutěží o nejhezčí plakát, kde bylo hlavní cenou padesát litrů zmrzliny Bridgeman’s. Zmrzlinu jsem vyhrál, potom jsem zvítězil i v dalších podobných soutěžích sponzorovaných státními rybářskými a mysliveckými organizacemi. Rodiče to potěšilo. Máma byla sice ráda, ale stejně byla pořád unavená. „Máma má chřipku,“ říkával táta, nebo: „Dneska si opravdu potřebuje odpočinout.“

Ve škole jsme se učili, že když dáte žábu do hrnce s vodou a postupně vodu ohříváte, žába se ani nehne, protože nezaznamená postupné změny teploty, až se nakonec uvaří. Tak to bylo i se mnou. Nebylo to tak, že by mámě bylo skvěle a pak jí najednou zjistili sklerózu a všechno stálo za starou bačkoru. Možná bych se hodně stresoval i se zdravou matkou a vlídnějším otcem, to už se ale nikdy nedozvím.

Na pravidelné dvanáctileté prohlídce se doktor zarazil, když mi měřil tlak. Pak mi jej změřil znovu a zarazil se ještě víc. Poslal mě do čekárny a něco pošeptal tátovi. Ten mě pak vzal k specialistovi, který mi změřil tlak hned několikrát — vsedě, vleže a vestoje. Zeptal se mě, jak spím a jestli je mi někdy mdlo, tak jsem po pravdě odpověděl, že je mi dobře. Když jsme odcházeli, byl jsem ale pořádně vystrašený, hlavně proto, že i táta se tvářil zděšeně.

Po návratu domů mě táta poslal ven, ať si prý jdu hrát, a to mě vyděsilo ze všeho nejvíc, protože nic takového mi ještě nikdy neřekl. On si mezitím šel promluvit s mámou. Pak mě zavolali a oznámili mi, že od teď budu muset každé ráno brát nějaké léky.

„A proč?“ to slovo jsem vyslovil poprvé po letech nahlas.

„Máš vysoký krevní tlak,“ odpověděla máma. „Tohle by ti mohlo pomoct.“

Věděl jsem, co to znamená brát prášky, protože máma je polykala denně. Pravil jsem, že nic brát nebudu a že si tlak snížím sám, něco si o tom přečtu. Máma se tomu jen usmála. Asi nikdy jsem neviděl tátu tak bezmocného.

Nebudou to jen pilulky, řekli mi. Od teď už nesmíš ani sůl. To pro mě bylo stejně zlé jako prášky. Miloval jsem Campbellovu kuřecí polévku s nudlemi, ale tu jsem měl zakázanou. Stejně rád jsem měl bramborovou kaši s hroudou másla, pořádně osolenou. Ta mi také neprošla. Až na několik výjimek — kukuřice z plechovky, syrové mrkve a brambory — jsem nesnášel zeleninu.

Nedal jsem se, trval jsem na tom, že si to prostuduju a s vysokým tlakem zatočím sám. Prosil jsem, aby mi dali šanci. Samozřejmě odmítli.

Nazítří po večeři jsem uviděl velkou bílou tašku z lékárny se svým jménem. Byla položená ve skříňce v koupelně vedle všech máminých léků, a když pro ni táta sáhl a podal ji mámě, rozbrečel jsem se.

„Scottíku,“ řekla máma, „musíš je brát. Je to pro tvoje dobro.“

Někdy prostě musíš! Ale proč? Nepřestával jsem brečet a ještě jsem do toho začal vřískat. Máma vyndala prášky z pytlíku a upřeně se na mě podívala, pak si povzdechla a strčila je zpátky.

„Zkusíme něco vymyslet, Scottíku, ale musíš taky trochu spolupracovat.“

Za týden mě táta vzal k jinému specialistovi. Tenhle lékař zhasl v ordinaci světla a řekl mi, že si mám představit nějaké místo, kde jsem šťastný. Představil jsem si les v létě, zelený, tichý a klidný. Pak jsem měl zavřít oči a v duchu zůstat ve svých představách, v lese. Po chvilce doktor zase rozsvítil a zavolal tátu.

„Váš syn si umí snížit tlak sám,“ oznámil. „Jestli to dokáže i u pediatra, můžeme s těmi léky počkat.“

Večer mi táta řekl, že nemusím být pořád tak „napružený“ a že bych měl být víc v pohodě, nakonec jsem ještě dítě a svět tak jako tak nezachráním. S tátou to bylo trochu složité, nejdřív „Někdy prostě musíš!“, a teď tohle. Také mě ujistil, že mi důvěřuje, že jsem vždycky pilně pracoval a že prý věří, že se mi povede snížit tlak i u pediatra. Já jsem si tím tak jistý nebyl. Slíbil, že mi pak koupí lyže, jen pro mě.

Další den odpoledne jsem v pediatrově ordinaci zase vkročil do lesa, mezi zelené stromy, na měkkou zem, do ticha. Pak lékař tátovi řekl, že si máme léky nechat, ale že je prozatím nemusím brát. Nezmínil se o stresu, meditaci nebo ovládání těla pomocí mysli, mně to však došlo. Jednou týdně vzali rodiče tlakoměr s nafukovací manžetou, který koupili, omotali mi manžetu okolo paže a já jsem zavřel oči a představoval si stromy a klid. Zjistil jsem, že dovedu vůlí ovládat svůj krevní tlak. Pamatuju si, jak jsem si říkal, že se to jednou může hodit i k něčemu jinému, než abych nemusel brát pilulky a mohl jíst, co mi chutná.

Věděl jsem, že sjezdové lyže mají bohaté děti, ty, které chodily do školy Duluth East, měly rodiče doktory a právníky a na prázdniny létaly lyžovat. U nás ve škole se říkalo lidem z té části města „dortožrouti“. Přesto mi táta lyže opravdu koupil, i když z druhé ruky — modrobílé lyže K2, boty, také použité, a nové hůlky. Už tenkrát jsem si uvědomoval, jaká to byla oběť.

Jednou večer toho léta táta u večeře prohlásil, že příští týden všichni pojedeme na horskou chatu do severní Minnesoty. Horská chata! Stejně tak dobře mohl říct, že pojedeme na večeři do Chicaga na steak. Navíc tam mělo být i jezero a budeme se prý moci koupat v něm nebo v bazénu, rybařit a jezdit na kole. Taky budeme jezdit na loďkách a prý si budeme moci sami půjčit šlapadlo a projet se po jezeře. Angela, Greg a já jsme si připadali, jako bychom vyhráli v loterii.

Táta už ale nedodal, že tam budou i další rodiny s dětmi a odborníci, kteří budou s dětmi hovořit, zatímco dospělí se budou setkávat jinde.

Dospělí nás děti shromáždili a kladli nám spoustu otázek, například: „Jaké máš pocity z toho, že maminka má roztroušenou sklerózu?“ A: „Jak to máte doma? Jak se cítíš, když přijdou spolužáci a kamarádi na návštěvu?“ Nebo: „Připadáš si jiný než ostatní?“ V té době už jsem hodně četl — o krevním tlaku, fotbale, a dokonce i o vaření. O roztroušené skleróze jsem ale nestudoval nic. Věděl jsem všechno, co jsem potřeboval. Angela a Greg sociálnímu pracovníkovi nic neřekli — styděli se a myslím, že se i báli. Ani já jsem se moc nerozpovídal. Nikdo v rodině o takových věcech příliš nemluvil. K čemu by to bylo dobré, čemu by to pomohlo? Tehdy už jsem zjistil, že žádné otázky mámě neuleví. Nerozbrečel jsem se jako některé děti. Sestra jenom zírala na sociálního pracovníka. Malý bráška, ze kterého se klubalo pěkné kvítko, mě pořád tahal za rukáv a ptal se, kdy zase půjdeme na šlapadlo. Už tehdy to byl lump.

Abych řekl pravdu, nevzpomínám si, že bych tenkrát cítil něco zvláštního. Stavěl jsem se k tomu takto: „Máma má roztroušenou sklerózu, je to smůla, ale tak to je. Život jde dál.“

ČOČKOVO-HOUBOVÉ BURGERY

Každému začínajícímu veganovi, který se obává, že šťavnatý hovězí karbanátek nelze ničím nahradit, bych doporučoval ochutnat čočkový burger. Nejpodstatnější není to, že čočka je vynikající zdroj bílkovin. Ani to, že je to jedna z nejrychleji uvařených luštěnin nebo že se konzumuje ve velkém množství po celé Evropě, Asii a Africe (a dokonce i v Idahu!). Burgery vás zaujmou svou chutí — jemnou, šťavnatou a jakoby masitou. V dětství a dospívání jsem hodně griloval na ohni a v burgerech se vyznám. Tyhle jsou jedny z nejlepších. Někdy si jich dokonce pár beru na dlouhé běhy nebo závody.

NA 12 KARBANÁTKŮ O PRŮMĚRU 10 CM:

1 ŠÁLEK SUŠENÉ ZELENÉ ČOČKY (21⁄4 ŠÁLKU VAŘENÉ)

21⁄4 ŠÁLKU VODY

1 LŽIČKA SUŠENÉ PETRŽELOVÉ NATI

1⁄4 LŽIČKY PEPŘE

3 STROUŽKY ČESNEKU, ROZETŘENÉ

11⁄4 ŠÁLKU NAJEMNO NASEKANÉ CIBULE

3⁄4 ŠÁLKU NAJEMNO NASEKANÝCH VLAŠSKÝCH OŘECHŮ

2 ŠÁLKY JEMNÉ STROUHANKY (VIZ POZNÁMKA)

1⁄2 ŠÁLKU MLETÉHO LNĚNÉHO SEMÍNKA

3 ŠÁLKY NAJEMNO NASEKANÝCH ŽAMPIONŮ

11⁄2 ŠÁLKU NAJEMNO NASEKANÉ KAPUSTY, ŠPENÁTU,

NEBO JINÉ ZIMNÍ LISTOVÉ ZELENINY, ZBAVENÉ ŘAPÍKŮ

2 LŽÍCE KOKOSOVÉHO NEBO OLIVOVÉHO OLEJE

3 LŽÍCE BALZAMIKOVÉHO OCTA

2 LŽÍCE DIJONSKÉ HOŘČICE

2 LŽÍCE LAHŮDKOVÉHO DROŽDÍ

1 LŽIČKA MOŘSKÉ SOLI

1⁄2 LŽIČKY PEPŘE

1⁄2 LŽIČKY MLETÉ PAPRIKY

Do menšího hrnce dáme čočku, vodu, petržel, 1 stroužek česneku, ¼ šálku cibule a přivedeme k varu. Snížíme plamen, hrnec zčásti přiklopíme a vaříme 35 až 45 minut, dokud se voda nevyvaří a čočka nezměkne.

Zatímco se čočka vaří, smícháme v míse ořechy, strouhanku a lněné semínko. Přidáme i lahůdkové droždí, sůl, pepř, papriku a dobře promísíme.

Zbylou cibuli, česnek, houby a zeleninu osmahneme na oleji (8 až 10 minut) a poté odstavíme ze sporáku. Do měkké čočky přidáme ocet a hořčici a šťouchadlem na brambory nebo dřevěnou vařečkou ji rozmačkáme na hustou kaši.

Ve velké míse důkladně promícháme čočku, osmahnutou zeleninu a suchou směs se strouhankou. Necháme vychladit v lednici 15 až 30 minut nebo i déle.

Rukama uhněteme karbanátky požadované velikosti a položíme je na voskovaný papír. Zlehka je osmažíme na vymaštěné pánvi, případně opečeme nebo grilujeme, dokud nezezlátnou, asi 3 až 5 minut z každé strany. Zbylé, ještě nesmažené karbanátky se dají zamrazit v igelitovém sáčku na voskovaném papíře nebo jednotlivě zabalené v alobalu. Pak je snadno připravíte jako rychlou večeři nebo zdravý burger na grilování.

POZNÁMKA: Na strouhanku potřebujete asi půlku bochníku den starého chleba (já ji dělám z vícezrnného chleba). Chléb nakrájejte na plátky, pak pokrájejte nebo roztrhejte na kousky a minutu až dvě je mixujte, dokud nevzniknou drobky. Spolu s chlebem můžete takto nasekat i ořechy.

4

Bolest je jen bolest (K Adolphovu obchodu a zpátky, 1990)

I tisíc mil dlouhá cesta začíná prvním krokem.

— LAO-C‘—

Ukázalo se, že na těch lyžích z druhé ruky to dotáhnu daleko.

Sportoval jsem rád, ale na druhém stupni jsem se vyhýbal školním týmům. Na St. Rose nás dokončilo šestý ročník jen dvanáct, a přestože bych byl rád hrál za školu fotbal nebo basketbal, děsil jsem se při pomyšlení na autobus plný starších, zdatných dětí. Styděl jsem se, byl jsem hubený a kluci mi říkali „chcípáček“. Ve školním autobuse do mě strkali a chtěli se prát. Nejspíš to bylo proto, že mě máma nutila nosit do školy košili, a asi se proslýchalo, že mám dobrý prospěch. Na venkovské škole v Minnesotě nebyly dobré známky zrovna v kurzu. Kdyby věděli, že hodně lovím a rybařím, možná by se chovali jinak. Ale oni to nevěděli, takže to bylo tak, jak to bylo.

Jednou mi jeden kluk v autobuse plivl do tváře, já jsem se ale nebránil. Bylo mi jasné, že ať už by to dopadlo jakkoliv — ať bych vyhrál, nebo (a to bylo mnohem pravděpodobnější) dostal nakládačku, táta by mi to doma ještě osladil.

V sedmé a osmé třídě jsem hrál basketbal v naší církevní lize, jelikož nám zaplatili dopravu a dresy (a spoluhráči v církevní lize si navíc obvykle nekradou peníze na oběd). Přestože jsem se vyznal v zónové obraně a dlouhých přihrávkách zezadu, nebyl jsem žádný zázrak. Nejvíc si z těch zápasů pamatuju, jak mámě museli pomáhat, aby vůbec došla na tribunu. Nerad jsem se na to díval. Bude to znít hrozně, ale iritovalo mě, jak pomalu se pohybuje. Měl jsem kvůli tomu pocit, že jsme divná rodina, včetně mě. V kostele jsme všichni seděli vepředu. Táta nás tam vždycky dovedl a přikázal nám: „Děti, zaberte místa a já pomůžu mámě.“ Takže se celý kostel díval na to, jak se naše máma pomalu šourá do přední řady.

Když jsem nastoupil do druhého ročníku, měl jsem ve škole dobré známky, chodil jsem na brigádu do rychlého občerstvení Dry Dock (nejdřív jsem myl nádobí, pak mě povýšili na pomocného kuchaře) a neměl jsem moc přátel. Uměl jsem vařit krevety, pařížský dort, chilli, karbanátky, polévku ze škeblí a bezkonkurenční sendvič s hovězím a sýrem. Cosi ve mně doutnalo, nenazval bych to však ambicí. Bylo to příliš neurčité, beztvaré. Stále jsem chtěl vědět, proč se věci mají tak, jak se mají. Chtěl jsem vědět, co ze mě bude. Soustředěnost mi zatím v životě pomohla při všem, do čeho jsem se pustil, ale nepomohla mi najít odpovědi na tyto otázky. Neměl jsem tušení, co by mi mohlo pomoci.

Nakonec to byly lyže. Když jsem byl v druháku, ve škole založili chlapecký běžkařský oddíl. Rád jsem byl venku, a protože jsem tušil, že v basketbalu ani americkém fotbalu žádnou díru do světa neudělám, přihlásil jsem se. Naším trenérem byl drsný Nor jménem Glen Sorenson. Ten nás naučil základy, poslal nás na pár závodů, kde jsme pravidelně končili na chvostu, a nařídil nám, abychom celé léto před třetím ročníkem trénovali vytrvalost. Říkal, že je mu jedno, jak to uděláme, hlavně když tu vytrvalost pak budeme mít. Neměl jsem kolo ani in-line brusle, a tak jsem chodil běhat.

Když jsem měl v Dry Docku ranní směnu, šel jsem běhat odpoledne. Pokud jsem odpoledne musel pomáhat mámě, běhal jsem večer. Každý den jsem doběhl trochu dál. Jednou jsem dokázal uběhnout šest kilometrů tam a dalších šest zpátky. Táta se podivil: „Ty jsi doběhl až k Adolphovu krámu!“ Oba rodiče to ohromilo.

Neběhal jsem proto, že bych z toho snad měl dobrý pocit. Bolely mě svaly, naskákaly mi puchýře a musel jsem si při běhu odskakovat do keříků — už toho léta jsem zakusil běžecký průjem (projevuje se křečemi, nepříjemnými pocity ve střevech a akutní potřebou vyhledat nejbližší toaletu). Také na mě na silnicích severní Minnesoty troubili řidiči a já musel uskakovat do příkopu. Těšilo mě, že se hýbu a že je vidět pokrok. Také jsem objevil, že se můžu dostat na vzdálenější místa sám a nikdo mě nemusí vozit. Kvůli tomu jsem však neběhal. Běhal jsem proto, že jsem chtěl lyžovat.

Trenér Sorenson nám vyprávěl historky o tom, jak s bratrem jeli až na polární kruh a tam několik týdnů na kanoích rybařili. Údajně také pěšky pronásledovali jeleny, dokud nepadli vyčerpáním (ti jeleni). Trenér byl jeden z mála lidí, co jsem znal, kteří se stejně neúnavně jako já ptali proč. Hned také na otázky odpovídal. Proč se mají střídat sprinty s objemovým tréninkem? Proč pohybovat rukama tak, jak se to dělá, a ne jinak? Proč si počkat vzadu a nevrhnout se hned do vedení? Trenér se nás obvykle takhle ptal a pak sám odpovídal, ale když se někdo z nás zeptal na něco, co nevěděl, potěšilo ho to zjevně ještě víc. Mnohem víc ho bavilo přemýšlet než jen něco vědět. Konečně jsem našel místo, kde jsem se mohl ptát, i člověka, kterého se ptát.

Kdo by nazval naše družstvo rozmanitým, nemístně by nám lichotil. V Duluthu byly tři školní okrsky — na východě města dortožrouti a v centru mastňáci postávající ve městě na rohu, kteří — jak jsme si byli jistí — nosili vystřelovací nože a vykrádali obchody. A pak jsme byli my, nerozmazlované děti z chudých dělnických rodin. Bydleli jsme tak daleko od Duluthu, že jsme ani formálně nepatřili do duluthského školního okrsku.

V týmu byl Jon Obrecht, kterého rodiče přihlásili, protože se domnívali, že sport formuje charakter. Byli tu bratři Szybnští, Mark a Matt — oba měřili přes metr osmdesát a vážili sto kilo, trénovali v legínách a přes ně nosili dlouhé volné kraťasy, takže vypadali jako něco mezi obránci v americkém fotbalu a baletkami. Dále jsem tam byl já, hubeňour. Než si nás vzal do parády trenér Sorenson, ani jeden z nás nestál na běžkách.

Možná jsme neměli tolik zkušeností jako ostatní týmy, a určitě jsme nedisponovali tak dobrým vybavením, zato jsme ale věděli, kam směřujeme. Trenér měl jen tři železné zásady: Buď v kondici, pilně trénuj a dobře se bav. To byl pro nás, bandu chudých kluků z Minnesoty, výborný základ. A jeho heslo znělo: Bolest je jenom bolest.

Ostatní družstva měla víc členů a hezčí dresy; my jsme naproti tomu chodili v džínách a flanelových košilích. V době, kdy jsem nastupoval do třeťáku, jsme jim ale dávali na frak. Tedy alespoň některým z nich. Dortožrouti z východního Duluthu byli na úplně jiné úrovni než všichni ostatní. Nosili červené elastické dresy a každý z nich měl dva nebo tři páry lyží. Pro nás prostě představovali bandu lidí, kteří chodí s nosem nahoru, mají peníze, moc a vůbec všechno, co kdy chtěli, a chtějí toho ještě víc. Na závody si pronajímali soukromé autobusy. Samozřejmě jsme je nenáviděli.

Tehdy jsem byl asi nejlepší lyžař v týmu a z velké míry jsem za to vděčil vytrvalostnímu základu, který jsem si vybudoval běháním. Na lyžích jsme jezdili intervaly do kopce a trenér Sorenson říkal, že to je poprvé, co ho porazil někdo mladší. Zřejmě ho to potěšilo.

A vyhrávalo nejen družstvo. Tu sezonu jsem začal sbírat trofeje v závodech jednotlivců. Rodiče se chodili na závody dívat, a protože se konaly v lese, táta vyrobil saně. Posadil na ně mámu, zabalil ji do spacáku, na ruce jí navlékl teplé palčáky a táhl ji, takže se mohla dívat, jak závodím. To mi dělalo dobře.

V žebříčku jsem se umístil jako patnáctý nejlepší lyžař ve státě. Táta si našel stálou práci na Minnesotské univerzitě v Duluthu — staral se tam o topení. I když máma už potřebovala invalidní vozík a přestože jsem pořád musel skládat dříví, prát, vařit a uklízet, zjistil jsem, že když někdy prostě musíš, tak to občas i přináší výsledky.

Problém ale byl, že to neplatilo vždycky. Jednou v březnu jsem vezl sourozence k prababičce, abychom ji vzali na oběd a na nákupy. Po návratu domů jsme našli mámu ležet na podlaze. Upadla, když se pokoušela zvednout ze záchodu, a zlomila si kyčel. Zavolali jsme tátovi a na pohotovost, aby poslali sanitku. Potom už máma nikdy nechodila. Táta se také změnil. Nejdřív nám — a hlavně mně — pořádně zatopil. Prý spoléhal na to, že se doma o všechno postarám, když je v práci, a že prý jsem ho zklamal. Pokoušel jsem se mu vysvětlit, že máma trvala na tom, ať jedeme k babičce. Říkala, že to zvládne. Ale táta mě vůbec neposlouchal. Zuřil.

Brzy nato přijel mámě pomáhat nový fyzioterapeut, potřebovala teď mnohem intenzivnější péči. Jmenoval se Steve Carlin. Dvakrát do týdne cvičil s mámou složité cviky. Viděl, že to sleduju, a jednou mi řekl: „Ty přece sportuješ, mohl bys nám pomoct, půjde ti to.“ Tehdy jsem poprvé pomyslel na to, že bych se stal fyzioterapeutem, a ne lesníkem. Takže jsem fyzioterapeuta dělal mámě i já. Vždycky jsem k ní měl blízko, už od doby, kdy mi dala držet mísu s těstem, a myslím, že pro ni moje pomoc hodně znamenala. Bratra to doma ubíjelo, a tak pořád lyžoval a vymýšlel s kamarády různé vylomeniny. Tak utíkal od starostí. Sestra byla zticha a táta to vzdal.

Toho léta jsem byl vybrán na lyžařské soustředění týmu Birkie pro nejlepší středoškolské běžce na lyžích ve státě. Konalo se v městě Cable ve Wisconsinu, na chatě Telemark Lodge. Všichni lyžaři bydleli na ubytovně v lese. Byli tam sportovci i trenéři z celého Středozápadu. Hostující trenéry nám dělali trojnásobný olympijský vítěz Nikolaj Anikin a jeho manželka Antonina. Ta neuměla skoro vůbec anglicky, takže s námi komunikovala různými zvuky a křikem. Měla výborný přízvuk, například říkala „chůlky“ místo „hůlky“, jako boxer Drago ze čtvrtého dílu Rockyho. Napodobovali jsme to a já se snažil pochytit každé slovo, které znělo jen trochu rusky.

Dověděl jsem se tam, co to je VO2 max, tedy maximální objem kyslíku, který dokáže tělo využít pro aerobní pohyb. Také jsem se učil, jak se mažou lyže, jak zrychlit do cíle, o plyometrických cvicích a o laktátovém prahu — hranici, po které se ve svalu vytváří větší množství kyseliny mléčné, než je sval schopen odbourat. Naučil jsem se držet tempo a nosit měřič tepové frekvence, která odráží vynakládanou námahu. Dívali jsme se na videa norských, švédských a finských závodníků, nejlepších běžců na lyžích na světě. Byl jsem v sedmém nebi, bylo to, jako bych našel tu nejlepší knihu o běžeckém lyžování.

Ačkoliv jsem pořád dával pozor a poslouchal trenéry, myslím, že ještě víc jsem se naučil u jídla. Na soustředění jsme dostávali zeleninové lasagne, všelijaké saláty a čerstvý celozrnný chléb. V té době se mi zdálo cokoli složitějšího než ledový salát s trochou okurky a smetanovým dresinkem velmi odvážné, ne-li vyloženě sofistikované. A celozrnné pečivo nebo vařený špenát? To pro mě byla úplná exotika.

Neměl jsem na vybranou, a tak jsem to všechno jedl. Ani jsem nemohl uvěřit, jak to bylo chutné. A ještě úžasnější bylo, jak výborně jsem se cítil. Na tom soustředění jsem trénoval víc a častěji než kdy předtím, přitom mi nikdy nebylo líp a necítil jsem víc síly. Tušil jsem, že to má něco společného s jídlem, ale důležitost stravy, a to nejen pro sportovce, jsem docenil až po letech, když jsem se začal zajímat o souvislost mezi stravováním a fyzickou zátěží.

Dozvěděl jsem se, že potraviny rostlinného původu obsahují více vlákniny, která urychluje průchod trávicím traktem, a tím minimalizuje vliv toxinů. Rostlinná strava je také bohatší na vitamíny, minerály a další látky jako lykopen, lutein a beta karoten, které přispívají k ochraně před chronickými nemocemi. Navíc obsahuje méně rafinovaných sacharidů a transnasycených tuků, které přispívají k rozvoji srdečních chorob a jiných zdravotních potíží.

Když jsem se vrátil domů, pořád jsem mluvil jen o soustředění. Táta mi z laminátu, překližky a prken vyrobil slideboard — hladkou plochu, na které jsem ve sklepě hodiny klouzal sem a tam a snažil se napodobit volnou techniku Norů a Finů. Táta mi také postavil kolo — vzal starý dívčí bicykl a nahoru přivařil tyč. Když jsem zrovna necvičil ve sklepě na slideboardu, nejezdil na kole nebo netrénoval vytrvalost při běhu, studoval jsem finská videa a švédské knihy o sportovní fyziologii, které se mi podařilo získat meziknihovní výpůjčkou (ta mě stála hodně vyřizování).

Také jsem se dál vzdělával ve výživě. Ve čtvrtém ročníku jsem v zimě jel s Benem Deneenem, kamarádem z lyžařského družstva, a jeho nevlastním tátou na lyžařský výlet do Minocquy ve Wisconsinu. Měli s sebou chladicí boxy a látkové tašky plné celozrnných těstovin, špenátového salátu a chilli z černých fazolí. Cestou jsme se zastavili u kamaráda ze soustředění Kurta Wulffa. Jeho máma nám dala domácí granolu — zapečené müsli. Řekl jsem si o recept, a jakmile jsem přijel domů, oznámil jsem tátovi, že bych ji chtěl udělat pro všechny, a ukázal jsem mu seznam přísad. Řekl mi, že mám zavolat do krámu se zdravými potravinami, který se nacházel v jednom starém domě, a zeptat se, jestli mají sójovou mouku, pšeničné klíčky a ječné vločky. Jedl jsem granolu a saláty ne proto, že bych snad chtěl zlepšit svět (to přišlo až později) nebo chránit krávy. Jenom jsem si všiml, že čím víc jsem jedl toho, co mi tehdy přišlo jako „jídlo pro hipíky“, tím lépe jsem se cítil a tím lepší jsem měl výsledky v závodech. Před školními závody jsem začal ráno v autobuse snídat velkou misku hnědé rýže, kterou jsem si uvařil předchozí večer. Jedl jsem ji potají, protože mi bylo jasné, jak by si na mně ostatní smlsli, kdyby si jí všimli. Snažil jsem se dělat osvětu i doma, ale jen pozvolna. Tušil jsem, že špenátové lasagne už by byly příliš, takže jsem na delší dobu zůstal jen u müsli a občas si udělal hnědou rýži.

V posledním ročníku na střední škole už jsem byl ve státním žebříčku devátý. V okolí byl jen jeden kluk, který jezdil rychleji. A byl nejlepší nejen na běžkách, ale také nejlépe plaval a jezdil na kole. Už vyhrál okresní přebor v přespolním běhu a ve státním přeboru se umístil mezi prvními. Už to by stačilo, ale navíc se povídalo, že ho několikrát vyloučili ze školy i ze školního družstva, protože se ulíval z tréninku a odmlouval trenérům.

Poprvé jsem ho viděl před dvěma lety, když náš školní autobus projížděl Duluthem. Venku na rohu stál kluk v zářivém růžovo-žlutém lyžařském úboru — to nebyly barvy žádné školy — se žlutým pruhem vzadu. Měl s sebou tři páry lyží a vlasy jako nějaký pankáč: jednu půlku hlavy měl oholenou a vlasy na druhé půlce měl svázané do ohonu. A jako by mu připadalo, že budí ještě málo pozornosti, křičel a mával na nás, abychom mu zastavili. Ukázalo se, že jeho trenér ho tam nechal za trest kvůli jeho věčným rebeliím (odmítal nosit školní dres, ten úbor byl jeho vlastní výtvor). Zavolal tedy do Proctoru, popsal, kde bude, a požádal, abychom ho odvezli. Trenér Sorenson nebyl proti, měl totiž vždycky slabost pro outsidery.

Každý o tom klukovi znal nějakou historku — jak nikdy netrénoval, jak závodil, i když měl kocovinu, všechno možné. Ale jak ten uměl lyžovat! Nikdy jsem neviděl někoho tak talentovaného. Říkalo se, že se nikdy nedostal dál než na okresní soutěž jen proto, že byl takový výlupek a vždycky mu hrozilo vyloučení (vysvědčení se dávalo po okresních soutěžích, ale před státními). Tehdy jsem si pomyslel, že kdybych měl jeho talent, nikdy bych nedopustil, aby mi to kazil prospěch ve škole.

Když nastupoval do našeho otřískaného žlutého autobusu, neznal jménem ani jediného z nás. My jsme ho však znali všichni. Byl to legendární flákač, nejlepší sportovec ve státě, mladistvý výtržník, před jakým rodiče varují svoje děti. Byla to černá ovce dortožroutů.

Jmenoval se Dusty Olson a měl změnit můj život.

PROTAHOVÁNÍ

Existují lidé, kteří se s protahováním nemusí zatěžovat. Máte-li dobrou biomechaniku, nesedíte moc u počítače a vedete takový život, že si můžete kdykoli zdřímnout nebo se smočit v moři, možná k nim patříte. V opačném případě se protahujte.

Zaměřte se na pět hlavních běžeckých svalů: zadní strany stehen (hamstringy), ohybače kyčlí, kvadricepsy, lýtka a iliotibiální pruh — vazivovou tkáň, která vede od kyčle po vnější straně stehna. Tyto svalové skupiny se zkracují i bez běhání, vlivem špatného postoje, sezení, opakovaných činností, zkrátka tím, jak žijeme.

Existuje mnoho cviků, z nichž si pro každou oblast můžete vybrat (doporučil bych Wharton's Stretch Book kvůli srozumitelným popisům a obrázkům), nejdůležitější je však provádět cvičení správně a pravidelně.

Například na protažení zadní strany stehen si můžete lehnout na záda, vzít opasek nebo kus provazu, zachytnout jej za chodidlo, přičemž každý konec provazu budete držet v jedné ruce. Nohy nechte natažené a tu s provazem zvedněte co nejvýš (zatím netahejte za provaz). Pokračujte, dokud neucítíte lehký tah vzadu ve stehně, a pak pomocí provazu přitáhněte nohu ještě víc, dokud není tah trochu intenzivnější (nepřehánějte to). Toto protažení by nemělo být těžké ani bolestivé. Vydržte dvě vteřiny. Potom nohu uvolněte a položte na zem. Opakujte pětkrát až desetkrát.

Toto cvičení využívá techniku tzv. aktivního izolovaného strečinku (AIS), kterou jsem si oblíbil. Je rychlá (sestava vám denně zabere 5—10 minut), jednoduchá a účinná. Ať už provádíte strečink před během, nebo po něm (jako já), není nač se vymlouvat.

GRANOLA S JABLKY A SKOŘICÍ

Tajnou přísadou tohoto receptu jsou namočené ovesné kroupy (celozrnný oves) a konopné mléko. Namáčením kroupy uvolní enzymy, které zlepší stravitelnost. Konopná semínka obsahují velké množství omega-3 mastných kyselin a krémové, jemné konopné mléko se ke křupavému müsli dobře hodí. Je to výborné jídlo před ranním během nebo závodem, ale i po něm.

NA 8 AŽ 10 PORCÍ:

1—2 LŽIČKY KOKOSOVÉHO OLEJE

4 ŠÁLKY OVESNÝCH KRUP, NAMOČENÝCH 6—8 HODIN

NEBO PŘES NOC, SCEZENÝCH

1 JABLKO, ODJÁDŘENÉ A NAKRÁJENÉ NA PLÁTKY

1⁄2 ŠÁLKU SUŠENÝCH KOKOSOVÝCH VLOČEK

2 LŽIČKY MLETÉ SKOŘICE

2 LŽÍCE JAVOROVÉHO SIRUPU NEBO 1 LŽÍCE NEKTARU Z AGÁVE

1 LŽIČKA VANILKOVÉHO EXTRAKTU

1⁄2 LŽIČKY MOŘSKÉ SOLI

1⁄2 ŠÁLKU MANDLÍ, NASEKANÝCH

1⁄2 ŠÁLKU DÝŇOVÝCH SEMEN, NASEKANÝCH

2⁄3 ŠÁLKU ROZINEK

Předehřejeme troubu na 120 °C. Dva plechy vymastíme olejem. V mixéru půl minuty mixujeme kroupy, jablko, kokos, skořici, sladidlo, vanilku a sůl. Seškrábeme směs ze stěn mixéru, mixujeme dalších 30 sekund a ještě jednou postup zopakujeme. Směs přendáme do mísy a přidáme mandle a dýňová semínka. Důkladně promícháme.

Směs v tenké vrstvě rozprostřeme na připravené plechy. Pečeme dvě až čtyři hodiny, dokud není müsli suché a křupavé. Během pečení směs několikrát obrátíme. Můžeme péci i kratší dobu na vyšší teplotu, ale v tom případě směs často kontrolujeme, aby se nepřipálila.

Necháme vystydnout a přimícháme rozinky. Podáváme s rostlinným mlékem a nakrájeným banánem nebo čerstvými lesními plody. Müsli vydrží ve vzduchotěsné nádobě tři až čtyři týdny.

KONOPNÉ MLÉKO

NA 5 ŠÁLKŮ:

1⁄4 ŠÁLKU LOUPANÝCH, TEPELNĚ NEUPRAVENÝCH KONOPNÝCH SEMÍNEK

4 ŠÁLKY VODY

1⁄4 LŽIČKY MOŘSKÉ SOLI

1 AŽ 2 LŽIČKY AGÁVOVÉHO NEKTARU NEBO

JAVOROVÉHO SIRUPU (NEMUSÍ BÝT)

Nasypeme semínka, vodu a sůl do mixéru a mixujeme na vysoký výkon minutu až dvě, dokud není směs hladká a nepodobá se mléku. Pokud chceme mléko sladší, přidáme podle chuti agávový nektar nebo javorový sirup. Konopné mléko vydrží v ledničce čtyři až pět dní.

5

Pýcha dortožroutů (Běhání s Dustym, 1992—1993)

Chtít být někým jiným znamená mrhat tím, kým jste.

— KURT COBAIN —

Dustyho táta trávil celé dny po hospodách a jeho máma, která pracovala v luteránském kostele, Dustymu vždycky dala čtvrťák, ať si jde hrát. To mu bylo pět let. Jezdíval na svém BMX do YMCA a tam celý den plaval, pobíhal a dělal různé vylomeniny. Když mu bylo dvanáct, jeho táta se sebral, rodinným autem odjel do baru a už se nevrátil. Brzy poté se s Dustyho mámou rozvedl a Dusty ho pak celá léta neviděl. Jeho máma začala žít s chlápkem, který Dustyho nesnášel a zacházel s ním jako s onucí. Dusty se doma moc často nevyskytoval.

Já jsem se naproti tomu buď učil, pomáhal doma mámě, lyžoval, posiloval s činkami (to jsem se naučil na soustředění) nebo jsem trávil čas s přítelkyní (děvčatům se zjevně líbili sportovci).

Dusty pil a my to všichni věděli, stejně jako jsme věděli (nebo jsme si aspoň mysleli, že víme), že se hádá s policajty a balí nejen holky ze střední, ale i barmanky a studentky na vysoké. Nejenže ostatní porážel na závodech, navíc je přitom tituloval různými nelichotivými jmény, vysmíval se jim a urážel jejich rodinu. Neměl žádnou disciplínu a zbůhdarma mrhal svým fenomenálním talentem. O tom jsme věděli všichni — dortožrouti, mastňáci i vidláci.

Na jaře roku 1992 — to jsme já i Dusty byli v posledním ročníku na střední — jsem zjistil, že toho o něm spoustu nevím. Já s Dustym jsme se zúčastnili celostátního juniorského mistrovství v Rumfordu v Maine. Byli tam běžci na lyžích ze všech států, kde se tento sport provozuje. Lyžovalo se v příšerných podmínkách — bylo přes deset stupňů nad nulou a sníh se podobal krupicové kaši. Další den napršelo několik centimetrů vody, v noci se pak prudce ochladilo a z tratí se rázem stalo kluziště. Přesto nás trenéři denně hnali na trénink a Dusty k tomu měl pokaždé nějaké připomínky. Chtěl vědět, proč máme dělat ten či onen cvik, proč nejezdíme větší objemy. Všem nám sdělil, že trenéři jsou prostě k smíchu. Řekl to i jim, do očí. Divil jsem se, že ho hned první den nevyrazili. Já jsem se s dospělými nikdy nehádal, nikdy jsem nepochyboval o ničem, co řekl trenér. Dusty to na mně poznal a poradil mi, ať se uklidním, že je to přece jenom banda moulů. Oslovoval mě „Jurku“ a mluvil o mně jako o „blbým Polákovi“, ale nějak mě to od něho neuráželo.

Hned první den závodů Dusty na desetikilometrové trati ošklivě upadl na zledovatělé serpentině pouhé dva kilometry před cílem. Dal si načas, když se zvedal — viděl jsem, že je něco špatně, vždyť byl na třetí pozici a doháněl druhého závodníka. Klidně oznámil, že má zlomený kotník. Trenéři opáčili, že nic zlomeného nemá a ať se kouká sebrat. O Dustym už věděli své, chtěl na sebe prostě upoutat pozornost. Řekli mu, ať se pořádně vyspí a druhý den hezky přijde na závod.

Když si večer na pokoji sundal botu, měl chodidlo temně fialové, skoro černé. Bylo tak nateklé, že vypadalo jako tmavý balon, ale Dusty nic neříkal. Neměl k tomu žádné hlášky — vlastně mě to skoro zklamalo. Možná ten kluk není až takový frajer. Když přišel nazítří na závod, měl kotník tak napuchlý, že mu ani nešla nazout bota. Ale zkusil to, neřekl ani slovo a pokoušel se nacpat nohu do boty, aby mohl závodit. Nakonec si toho všiml jeden z trenérů jiného týmu, náhodou to byl lékař. Zakřičel na Dustyho, ať toho nechá, že pojedou do nemocnice. Dustymu udělali rentgen — kotník měl samozřejmě zlomený.

Tehdy jsem si uvědomil, že jsem Dustymu křivdil. Byl to pěkný drsňák.

Zbytek týdne se nesl v duchu klasických Dustyho kousků. Nejdřív se vplížil do pokoje aljašského týmu a ukradl jim hru Nintendo. Když na to přišli, sdělil jim, že jsou mamlasové, a zahájil s nimi vodní válku, která trvala až do konce týdne. Každý večer seděl v hotelovém baru u kokakoly a zázvorového piva a řečnil. Vyprávěl historky o tom, jak ho po lesích honili policisté se psy. Povídal o všech ženách, se kterými spal. Vyprávěl nám, jak se skamarádil s klukem, který věděl, kteří správci mají na Minnesotské univerzitě v Duluthu otevřené skříňky, a jak jim ukradl devadesát rolí toaletního papíru. Touto kořistí pak ozdobil domy lidí, kterým chtěl zvednout mandle. Prý nikdy neměl potíž najít dost takových objektů. Jednou také údajně běžel 30 kilometrů na start Babiččina maratonu (Grandma’s Marathon) v Duluthu, uběhl závod a pak běžel dalších několik kilometrů domů.

Já jsem dospělým odpovídal „Ano, pane“. Dusty se ptal trenérů: „A proč máme sakra dělat tohle?“ Já jsem nosil košile, Dusty si holil půl lebky. Rozdíl mezi námi viděl každý, kdo nebyl slepý. Existovalo však něco, co tak zjevné nebylo — hlad, který jsme oba pociťovali, to, jak jsme definovali sebe samé skrze výkon. Když Dusty bavil lidi podivnými historkami o nadlidských výkonech, všichni se smáli a nesouhlasně bučeli. Všichni kromě mě. S Dustym byla zábava, ale všichni si mysleli, že má moc bujnou fantazii. Já jsem si tím nebyl jistý. Měl v sobě něco, co mu umožňovalo pokračovat, když se všichni ostatní zastavili. Nevěděl jsem, co to je, ale chtěl jsem to umět taky.

Když se mi blížila maturita, koupil jsem si za peníze ušetřené z brigády ve fastfoodu Toyotu Corollu od svého dědy Eda, abych mohl těch pár kilometrů do práce jezdit autem a nemusel tam běhat nebo jezdit na lyžích. Byl jsem předsedou National Honor Society (Národní společnosti pro akademické úspěchy), přečetl jsem Solženicyna a Thoreaua. Přemýšlel jsem o svém životě po Proctoru, Duluthu a Minnesotě, o životě za hranicemi našeho domu na konci slepé ulice, ale neměl jsem jasno v tom, jak by měl vypadat. Rozhodně jsem nevěděl, jak se do takového světa dostanu. Chtěl jsem lyžovat za univerzitu a studovat fyzioterapii. Uměl jsem už dost dobře cvičit s mámou a spřátelil jsem se s jejím fyzioterapeutem. Steve Carlin byl prakticky uvažující chlap, ne jako ten doktor, který mi chtěl předepsat prášky na snížení krevního tlaku. Pomáhal mámě vstát, a když se jí nechtělo, tak mi pomáhal ji motivovat. Po pádu měla na boku velkou ránu po operaci, ale ta mě neděsila. Steve říkal, že to je další důvod, proč se hodím na fyzioterapeuta — nejsem příliš útlocitný.

Při čestném projevu po maturitě jsem říkal: „Rád bych vám předal čtyři poselství, která vám i ostatním budou v životě ku prospěchu.“ (Tu řeč mám ještě schovanou.)

„Zaprvé vás žádám, abyste byli jiní.

Zadruhé, najděte si nějaký způsob, jak pomoci ostatním a nemyslet pouze na sebe.

Zatřetí, každý může něčeho dosáhnout. Nenechte se od nikoho odradit, když se snažíte dosáhnout nějakého cíle nebo si splnit sen.

A nakonec, snažte se, dokud jste mladí. Jděte si za svými sny a cíli, i když se zdají nemožné.“

Znělo to všechno hezky, ale mám-li říct pravdu, sám jsem si nebyl jistý, o čem vlastně sním a co jsou mé cíle, tedy kromě lyžování a práce fyzioterapeuta. Věděl jsem, že chci na vysokou, nicméně táta mi jasně řekl, že si studium budu muset platit sám. Snil jsem o tom, že půjdu na Dartmouth College, ale ta patřila mezi tzv. břečťanovou ligu — skupinu osmi nejprestižnějších soukromých univerzit — byla tedy kvůli financím vyloučená. Nakonec jsem si vybral vysokou školu St. Scholastica, kde kdysi studovala máma. Byla to malá soukromá humanitní škola a tamní studijní program fyzioterapie byl považován za vynikající. Nejlepší (a nejhorší) bylo, že jsem mohl zůstat doma a dál pomáhat s domácností. Mámě se ještě víc zkracovaly svaly a Steve už za ní nechodil tak často — prostě už pro ni nemohl nic moc udělat. Když jsem začal chodit na přednášky, byla pro mě úleva dostat se z domu. (Možná to zní hrozně, ale je to tak.)

Z Proctoru šel na vysokou jen každý pátý maturant, takže moji přátelé většinou zůstali doma a našli si zaměstnání. I já jsem si našel práci — v obchodě NordicTrac v obchodním domě Miller Hill v Duluthu. Měl jsem na sobě triko s límečkem a předváděl jsem a prodával jejich stroje. Byl jsem zdvořilý a věděl jsem, jak lyžařské trenažéry fungují. Řek Nick, který občas dělal večerní směnu, mi chtěl dohodit svou dceru. Chodil jsem na přednášky ze středověkých dějin a chemie a na slohová cvičení pro studenty prvního ročníku. Alespoň čtyřikrát týdně jsem jedl u McDonald’s v obchodním centru. Dával jsem si dva sendviče McChicken, extra porci hranolků a kokakolu. Jako malý jsem jedl ve fastfoodech jen velmi zřídka. Vzhledem k tomu, jak máma ráda vařila a táta šetřil, to byl luxus, který jsme si nemohli dovolit. Takže jsem se cítil svobodný, když jsem teď měl možnost koupit si burger nebo kuřecí sendvič, kdykoli se mi zachtělo. A navíc to bylo dobré. Saláty a zelenina na pánvi možná někomu mohou stačit, ale já jsem byl sportovec a každý tvrdil, že sportovci potřebují hromadu bílkovin. To znamená — masa.

V zimním semestru jsem běhal přespolní běhy, ale vydržel jsem to asi půl sezony, na závody jsem jel jen třikrát. Bylo to zoufalé — tým trénoval trenér baseballu a nosili jsme dresy, které před deseti nebo dvaceti lety vyhodil dívčí tým. Abych si udržel kondici na nadcházející lyžařskou sezonu, běhal jsem sám, ale stále častěji i s Dustym.

Jezdili jsme na závody mým autem, a zatímco já jsem tankoval benzin, on z obchodu na benzince v kalhotách pašoval salám nebo brambůrky. Divím se, že nás nikdy nezatkli. Když jsem řídil svoje staré auto, Dusty se na sedadle spolujezdce vyklonil z okénka a plácal si s ostatními lyžaři, kteří mířili na závody. Miloval bufety, kde jste si mohli nabrat tolik jídla, kolik jste chtěli. Naučil mě, jak si v pizzerii Godfather’s nacpat bundu dílky pizzy, když už se do nás nic nevešlo.

Když Dusty zrovna nekradl, nedělal problémy nebo neběhal, pracoval v obchodě Ski Hut, kde se prodávaly potřeby pro běžecké lyžování. Do práce jezdil na kole (lyže měl uvázané na něm) i v minus pětadvaceti stupních. Jeho jen tak něco nezastavilo.

Dusty mě samozřejmě porážel, když jsme běhali spolu. Byl rychlejší a silnější a já, když jsem si vzpomněl na ten zlomený kotník, měl jsem pocit, že nikdy tolik nevydržím. Věděli jsme to oba. Ale oba jsme také věděli, že se měním. Každý rok o zimních prázdninách, týden po Vánocích, jezdíval Dusty devadesátikilometrový trénink na lyžích. Říkalo se tomu „Den devadesátikilák“. Organizoval to Rick Calais, trenér na St. Paul Central High School, kterého všichni znali jako Rickera. Tenhle trénink absolvovali jen ti nejzavilejší ze zavilých lyžařů. Když jsme byli v posledním ročníku na střední, Dusty se zeptal, jestli nechci jet s ním. Samozřejmě mě porazil, ale potom mi prozradil, že se s Rickerem posledních patnáct kilometrů každou chvíli ohlíželi a překvapovalo je, jak blízko za nimi se držím. Věděl, že jsem nikdy neměl pořádnou rychlost, a nemohl uvěřit, že jsem je uvisel. Do dnešního dne Ricker opakuje: „Jurka udělal devadesátikilák!“

Dusty do mě pořád ryl — že chodím na vysokou, že v tričku s límečkem v NordicTracku vypadám jako moula a jaký jsem slušňák. Záviděl jsem mu. Uvažoval jsem, jaké by to asi bylo, nemít žádnou zodpovědnost, žádné starosti. Přemýšlel jsem, jaké by to bylo, žít jeho život.

Jednoho březnového večera v prvním ročníku na vysoké jsem přišel domů o trochu později, než jsem řekl. Táta mě upozornil, že když řeknu, že přijdu domů tehdy a tehdy, tak bych to měl dodržet. Odpověděl jsem, že si musí uvědomit, že mám i nějaký život mimo domov. Vždyť pracuju na plný úvazek a chodím do školy, a vůbec toho mám hodně. On ale nic takového nechtěl slyšet. Řekl mi: „Jestli se ti tu nelíbí, tak můžeš jít bydlet někam jinam. Tady to děláme takhle.“

Byl jsem přesvědčený, že to s tím odstěhováním nemyslí vážně. Ale on to tak opravdu myslel. Řekl mi: „Už tě tu nechci.“ Křičeli jsme na sebe a máma plakala. Nevím, jestli by do hádky mohla zasáhnout, ani kdyby byla zdravá. Nazítří jsem měl písemku z chemie, a tak jsem narychlo sbalil knihy — nevzal jsem si ani žádné oblečení — hodil jsem je do tašky a odkráčel jsem. Vyjel jsem na kopec zvaný Thomas Hill, zastavil se na parkovišti s výhledem na Duluth a jen tam tak seděl. Byla pořádná zima. Nemyslel jsem na to, kde budu bydlet ani jak se můj život mění. Věděl jsem, co musím udělat. Zaparkoval jsem auto pod jednou z lamp na parkovišti, vytáhl jsem učebnici chemie a otevřel ji. Začal jsem se učit.

CHLEBOVÁ PIZZA PRO DLOUHÝ BĚH

Jako obyčejnému klukovi ze severní Minnesoty by mi představa pizzy bez sýra připadala asi jako zima bez sněhu: zajímavá, ale nemožná. Teď jsem dospělý vegan a narazit na dobrou pizzu bez živočišných výrobků je asi tak lehké, jako vstát z gauče a bez tréninku zaběhnout maraton za tři hodiny — stává se to velmi zřídka. Proto si pizzu peču sám. Tahle je nejen chutná a vydatná, ale také její příprava je snadná, a navíc je hned upečená. Tajnou přísadou je lahůdkové droždí (také zvané hipíkův prášek) — žlutavé vločky, které propůjčí máslovou, sýrovou chuť všemu, do čeho je nasypete. Jako bonus obsahují spoustu vitaminů skupiny B, včetně důležitého B_12.

NA 4 AŽ 6 PORCÍ:

„FETA“ Z TOFU

250 G PEVNÉHO TOFU

2 LŽÍCE SVĚTLÉHO MISA (ŽLUTÉHO NEBO BÍLÉHO)

3 LŽÍCE LAHŮDKOVÉHO DROŽDÍ

1 LŽIČKA CITRONOVÉ ŠŤÁVY NEBO JABLEČNÉHO OCTA

Slijeme tofu a jemně z něj vymačkáme přebytečnou vodu. Smícháme všechny přísady v menší misce a rozmačkáme šťouchadlem na brambory nebo dřevěnou lžící, až se suroviny spojí a konzistencí se podobají sýru feta. Odložíme a pustíme se do omáčky.

OMÁČKA

175 G RAJČATOVÉHO PROTLAKU

1 LŽIČKA CIBULOVÉHO PRÁŠKU

1⁄2 LŽIČKY ČESNEKOVÉHO PRÁŠKU

1 LŽIČKA ITALSKÉHO KOŘENÍ

1 LŽIČKA MOŘSKÉ SOLI

1⁄4 ŠÁLKU VODY

1⁄2 LŽIČKY DRCENÉHO ČERVENÉHO PEPŘE (NEMUSÍ BÝT)

Do menší misky dáme rajčatový protlak, cibulový prášek, česnekový prášek, italské koření, sůl a vodu a důkladně promícháme. Pokud chceme omáčku pikantnější, přidáme drcený červený pepř. Odložíme.

KORPUS

Můžete použít jakýkoliv čerstvý nebo den starý chléb (mně nejvíc chutná olivový).

1 ŠIŠKA CHLEBA

Nakrájíme chléb na 1—2,5 cm tlusté plátky.

OBLOHA

Špenát, sušená rajčata a olivy jsou díky svým živým barvám a výrazné chuti oblíbenou kombinací. Můžete je ale nahradit jakýmikoli třemi až pěti dalšími vegetariánskými surovinami.

11⁄2 ŠÁLKU NASEKANÉHO ČERSTVÉHO ŠPENÁTU

3⁄4 ŠÁLKU NASEKANÝCH SUŠENÝCH RAJČAT

3⁄4 ŠÁLKU NASEKANÝCH OLIV TYPU KALAMATA

Předehřejeme troubu na 220 °C. Pizzu sestavíme tak, že na každý plátek chleba rozprostřeme v tenké vrstvě trochu omáčky, pak poklademe trochou špenátu, rajčat a oliv. Nakonec nadrobíme nahoru „fetu“ z tofu. Pečeme 10—12 minut, dokud spodní strana chleba a obloha lehce nezazlátnou. Zbytky můžeme nechat vychladnout, vložit do igelitových sáčků, dát přes noc do ledničky a další den si je vzít na dlouhý běh nebo k obědu.

6

Moudrost hipíka Dana (Minnesotský Voyageur 1994, 50 mil)

Čím víc toho víte, tím méně potřebujete.

— YVON CHOUINARD —

Lidé se mě vždycky ptají na totéž: Proč trénuju pět hodin v kuse, když bych se mohl udržet v kondici půlhodinovým poklusem? Proč běhám čtyři maratony v řadě, když bych si mohl pohodlně zaběhnout jeden jediný? Proč, když můžu elegantně plout po stinných cestičkách, se peru s Údolím smrti uprostřed léta? Jsem snad masochista? Jsem závislý na endorfinech? Existuje hluboko ve mně cosi, od čeho utíkám? Nebo snad hledám něco, co jsem nikdy neměl?

Na začátku studií jsem běhal kvůli Dustymu. Byly prázdniny a já měl po prvním ročníku. Dusty bydlel s kamarády na místě, kterému přezdívali Dům přitažlivosti. Jeden jeho spolubydlící vynikal ve sjezdovém lyžování, další zvládal na světové úrovni jízdu na horském kole. Dusty se usídlil na půdě, kde občas přituhlo až na -30 °C, a spal v péřovém zimním spacáku z vojenského výprodeje. Dům přitažlivosti to tam nazývali proto, že hulili z obrovského bongu tak často, až se leckdy ani nemohli postavit na nohy. Usoudili tedy, že gravitační pole je v tom domě silnější než kdekoliv jinde. Dokonce si bong přivázali na provaz, takže si jej mohli mezi sebou posílat.

Já jsem v té době bydlel u Obrechtových, rodiny, která znovu zformovala chlapecký tým běžců na lyžích na Proctorské střední. Abych se viděl s mámou a mladšími sourozenci, musel jsem se domů plížit v době, kdy byl táta v práci. Dusty a jeho spolubydlící žili ze dne na den. Já jsem nemohl přestat přemýšlet o budoucnosti. Bylo mi jasné, že moje kariéra lyžaře se blíží ke konci — neměl jsem Dustyho talent, a přestože bych mohl vybrousit svou techniku do té míry, že by si mě náhodný pozorovatel možná spletl s rodilým Norem, pochopil jsem jedno — kluci jako Dusty, a takových bylo na vyšší úrovni v běhu na lyžích hodně, mě skoro vždycky přesprintují. Nehledě na to, jak tvrdě jsem trénoval, nikdy jsem neměl naději dosáhnout takové rychlosti, jakou měli jiní. Obávám se, že ať už to byl kdokoli (nebo cokoli), kdo mě obdařil odhodláním a dobrou pracovní morálkou, jaksi zapomněl přihodit rychlá svalová vlákna. Pak mi jednou Dusty zavolal a pochlubil se, že vyhrál závod na padesát mil zvaný Minnesotský Voyageur. Říkal, že chce běžet příští rok zase, a zeptal se, jestli s ním nechci trénovat. Samozřejmě jsem souhlasil. (Dustymu jsem vždycky na všechno kývl.) Namlouval jsem si, že to dělám proto, abych si vylepšil kondici na příští lyžařskou sezonu. Ve skutečnosti jsem ale Dustymu záviděl život, který vedl: volný, zábavný a rychlý. Žil si sám pro sebe, a já jsem chtěl být jako on.

Takže jsme spolu trénovali, dva volnomyšlenkáři. Chodili jsme běhat na dvě, dvě a půl hodiny a celou dobu mě Dusty krmil těmi svými moudry a rýpal do mě: Jurku tohle a Jurku tamhleto, hustil do mě, že se moc učím, že moc přemýšlím, potřebuju se trochu nadechnout a vůbec, koho do prčic zajímá, že jsem byl nejlepší student a měl u maturity proslov. Cestou jsme sbírali bláto, házeli je po sobě a ke každé hroudě jsme přihodili ještě nějakou peprnou nadávku. Jednoho dne, zrovna když už jsem si začínal zvykat na dlouhé běhy, Dusty prohlásil, že bychom si měli trénink zpestřit, a přidal nám do plánu jízdu na kole. Moje zkušenost s cyklistikou sahala jen k onomu kolu ze starého železa, které mi vyrobil táta. Dusty mi sliboval, že to bude legrace. Přemluvil jednoho kamaráda, aby mi prodal svoje staré kolo — azurové ocelové Bianchi. Bylo na mě moc malé, takže jsem si na ně s pomocí Dustyho přidělal sedlovku z velkého horského kola. Jezdili jsme tak sto, sto padesát kilometrů. Dusty jezdit na kole uměl, vyznal se i v mechanice. Pár let předtím závodil s Georgem Hincapiem, který pak nakonec jel Tour de France. A tak jsem jel — příliš dlouhá sedlovka mi bolestivě vrážela sedlo do rozkroku, pokaždé když jsem najel na kámen, a co pět minut jsem se na to chtěl vykašlat. Ale neudělal jsem to. Snad proto, že to byla velká úleva, dostat se na chvíli od učení a skleslosti, která visela nad naší rodinou, od pohledu na to, jak se mámin stav stále zhoršuje a táta je čím dál smutnější a vzteklejší. Neměl jsem vhodné kolo a ani jsem na něm neuměl jezdit, přesto jsem na těch výletech s Dustym objevil něco důležitého. Zjistil jsem, že i když jako cyklista za nic nestojím a o cyklistice nic nevím — nepřečetl jsem o ní ani jednu knížku, neprostudoval si jediné pojednání o šlapání nebo o převodech, ty dlouhé jízdy jsem přežil. Přemýšlel jsem, co dalšího bych ještě mohl takto přežít.

Ve druhém ročníku jsem se přestěhoval na kolej. Zapsal jsem se do kurzu vedeného sestrou Mary Richard Boo, která nikdy nikomu nic neodpustila, a vynikala tím dokonce i mezi ostatními přísnými sestrami ze St. Scholastiky. Hned první den nám nařídila, abychom si sehnali Zločin a trest. Měli jsme pět dní na to, abychom jej přečetli. Bylo to jako řešit složitou skládanku, musel jsem vměstnat čtení mezi další kurzy, práci v NordicTracku, která zabrala týdně 30 hodin, ukradené chvíle, které jsem trávil doma, abych pomáhal mámě, a trénink na další lyžařskou sezonu (byl jsem si jistý, že bude moje poslední).

Díval jsem se na spolužačky (studentstvo tvořily ze 70 procent dívky), jak se smějí, když jdou na hodinu. Pomyslel jsem si, že asi málokterá z nich je na stipendiu. Vypadaly, jako by měly pořád spoustu času. Zdálo se mi, že jejich život sestává ze školy, univerzitních sportů a večírků. Cítil jsem se, jako bych žil v jiném vesmíru, a nebylo to poprvé.

Moc mi nepomohlo, když se z Domu přitažlivosti přišoural Dusty, z kterého táhla marihuana a vlasy mu sahaly až po ramena, a dělal oči na moje spolužačky. Řekl: „Čau, kááááámo,“ a ony se začaly červenat. Všechny se mě ptaly: „Co je zač, ten tvůj kamarád hulič?“ Dusty to s děvčaty vždycky uměl. Jednou mi na dveře přilepil nálepku, na které stálo: děkujeme, že kouříte trávu. Nechal jsem ji tam a studenti, kteří procházeli okolo, se smáli, i když jejich rodičům to, řekl bych, moc k smíchu nebylo.

Kdyby se mě tehdy někdo zeptal, co se mi na Dustym líbí, nejspíš bych jen pokrčil rameny. Byl to kamarád, a to mi stačilo. Dnes ale tuším, že to bylo tím, že ztělesňoval ideje, které mě přitahovaly. Na střední jsem se vrhl na existencialistickou literaturu a pokračoval jsem v tom i na vysoké. Spisovatelé jako Sartre a Camus psali o těžkém údělu člověka, který nezapadal a připadal si jako cizinec v nepochopitelném světě. Hermann Hesse popisoval hledání posvátna vprostřed chaosu a utrpení. Existencialisté věřili, že život se nemá žít racionálně. Podněcovali mě, abych odmítl přetvářku a očekávání jiných lidí, abych vedl smysluplný život.

Přestože jsem v té době nijak nevybočoval z obvyklých kolejí společensky přijatelného chování, lidé, se kterými jsem se rád stýkal, si vytvářeli vlastní konvence — jako můj strýc, mámin mladší bratr, kterému se říkalo komunista a který nosil čapku s Malcolmem X, demonstroval za práva bezdomovců, spal na plážích na Havaji, pracoval na aljašském potrubí a nosíval v kapse Maovu Rudou knížku. A samozřejmě Dusty, který teď vlastnil jedovatě zelenou dodávku Chevrolet, na jejímž nárazníku se skvěla nálepka s nápisem: hej, pane, nesmějte se, mohla by tu být vaše dcera.

Ale nejvýstřednější ze všech byl nejspíš jeden Minnesoťan známý jako hipík Dan, který byl něco jako Henry David Thoreau v moderním vydání.

Danu Proctorovi bylo pětačtyřicet, když jsem ho v roce 1992 poznal. Pracoval v obchodě s potravinami Positively Third Street Bakery, který částečně i vlastnil. Měřil skoro metr osmdesát a byl samá noha, samá ruka. Měl na sobě tričko s nápisem kola místo bomb, ten byl ale částečně zakrytý vousem, za jaký by se nemusel stydět leckterý ortodoxní žid. Pohyboval se, jako by tančil na koncertě Grateful Dead. Vlasy měl zapletené do dvou copů, které mu visely k ramenům. Mluvil rychle — o životním prostředí, o šťávě z mladé pšenice a celozrnných obilninách, o ohleduplném životě. Měl skandinávský přízvuk, a když se smál, znělo to, jako když se směje šílenec za soumraku.

Hipík Dan pekl „hromové koláčky“, což byly pořádně nadupané čokoládové sušenky. Obsahovaly ovesné vločky, celozrnnou pšeničnou mouku, burákové máslo a tuny másla. Byly to nejlepší koláčky, jaké jsem kdy ochutnal. (Povídá se, že Dan měl kdysi vzadu v obchodě tajnou pekárnu, teď už dávno zavřenou, a že Dusty a jeho kamarádi huliči moc rádi chodili ochutnávat.)

Mimoto byl hipík Dan místní běžeckou legendou. Říkalo se, že když byl mladší, jezdíval na okolní závody na kole, a pak, oblečený v džínách, vypálil a ukázal záda všem závodníkům v trenýrkách, kteří sotva popadali dech. Hipík Dan zřejmě udivoval dokonce i Dustyho. Dan už běhal dvacet let. Neměl auto ani telefon a nakonec vyhodil i ledničku. Mluvil o solární energii, o energetické soběstačnosti a minimalizaci vlastní ekologické stopy — za celý rok vyprodukoval jen jednu malou popelnici odpadu. Také se často rozpovídal o fosilních palivech a lidském bláznovství. V zásadě se snažil snížit dopad své existence na planetu dlouho před tím, než se z toho stal trend. Někteří lidé mu říkali „pekař partyzán“.

Jednou mě hipík Dan pozval, abych si s ním šel zaběhat. Následovali jsme jeho dva žluté labradory Zoota a Otise a Dan mě upozornil na lehkost, s jakou běží. Vyzval mě, ať se dívám, jak se pohybují v souladu s okolím. Prostota, povídal, prostota a spojení se zemí nám přinášejí štěstí a zaručují nám volnost. A navíc z nás dělají lepší běžce. Tehdy jsem to nevěděl, ale totéž jsem se po letech měl naučit v zapadlém kaňonu v Mexiku.

Po štěstí a volnosti jsem toužil stejně jako kdokoli jiný. Nejspíš ještě víc, vzhledem k věčnému učení, práci a neveselé situaci doma. Chápal jsem moudrost tvrzení, že jednodušší rovná se lepší. Jenže jednoduché věci pro mě nikdy tak úplně jednoduché nebyly. Problémy jsem vždycky řešil studiem a soustředěním. Když jsem tedy začal společně s Dustym trénovat na příští Voyageur, navrhl jsem, že bychom si mohli přečíst něco o závodní taktice a technikách tréninku. Možná, uvažoval jsem, bychom měli běhat intervaly nebo střídat sprinty s výklusem. Také bychom si možná měli počítat frekvenci kroků. Myslím, že jsem zmínil i měřiče tepové frekvence a laktátový práh. Dusty mi odvětil, že jsou to jenom žvásty a že nad tím moc přemýšlím. Naber pořádný objemy, říkal, trénuj, dokud nepadneš, a to tě podrží. Napodobil Rickerův hlas a zazubil se: „Jestli chceš vyhrát, vypadni ven a trénuj, a pak zase trénuj!“

Toho jara jsme tedy polykali kilometry na výbězích dlouhých dvě, tři i čtyři hodiny, proběhali jsme celý Duluth a okolí. Dusty se pro mě vždycky stavil na koleji, zaklepal na dveře, já si dal pauzu od Bratrů Karamazových, Vojny a míru anebo od pokročilé fyziky, anatomie a fyziologie, a vyrazili jsme. Běhali jsme po cestách, které se zužovaly v nezřetelné pěšinky a pak skoro zmizely. Běhali jsme v místech, kde skákali jeleni a potulovali se kojoti. Bořili jsme se po lýtka do sněhu a brodili se potoky rozvodněnými jarním táním, které byly tak studené, že jsem po chvíli necítil nohy. Někdy mezi mými prvními namáhavými, udýchanými výběhy k Adolphovu obchodu a nynějškem se pro mě běhání přetransformovalo do něčeho jiného, než je pouhý trénink. Stalo se něčím jako meditace, místem, kde jsem mohl nechat svou mysl — obvykle zaneprázdněnou školou, myšlenkami na budoucnost nebo starostmi o mámu — volně plout. Moje tělo samo od sebe vykonávalo pohyb, který mě dříve stál mnoho sil. Už jsem netrčel ve slepé uličce. Nikdo mi už neplival do tváře. Připadal jsem si, jako by mi narostla křídla. Dusty znal všechny zvířecí stezky v okolí, a když se jaro blížilo ke konci, znal jsem je i já. Celé jaro jsme tak svobodně pobíhali, někdy jsme si povídali a jindy mlčeli. Běhali jsme jako vždycky, Dusty vepředu a já za ním. Věděl jsem, kam patřím, a vyhovovalo mi to. Všechno bylo v pořádku.

Znám jednoho spisovatele, který prohlašuje, že nebyl nikdy tak šťastný, jako když pracoval na své první knize — ta byla nakonec tak mizerná, že nikomu ani neukázal rukopis. Říkal, že ta radost pramenila z toho, jak se mu během práce zastavil čas a on toho zjistil spoustu o sobě a o svém řemesle. Když jsem to jaro běhal s Dustym — nezávodil, pouze běhal — pochopil jsem, co tím ten spisovatel myslel.

Také jsem se domníval, že bych mohl docela dobře zaběhnout nějaký závod. Přihlásil jsem se na červnový Babiččin maraton v Duluthu, a všechen ten trénink s Dustym přinesl své ovoce. Dokončil jsem v čase 2:54. To nebylo vůbec špatné. Pomyslel jsem si, že když se na běh zaměřím a ještě víc natrénuju, můžu být i rychlejší.

Místo toho jsem se ale na Dustyho doporučení rozhodl běžet delší trasu a přihlásil jsem se na svůj první ultramaraton.

V den, kdy se v roce 1994 konal Voyageur, jsme byli oba připraveni. Když to Dusty, úřadující vítěz, hned od startu napálil, napálil jsem to taky. Tentokrát mi neříkal Jurku a nenavážel se do mě, že moc studuju. Běželi jsme, ale ne jen volně — běželi jsme ze všech sil. V Minnesotě může být na konci června přes třicet stupňů, vlhko a plno bahna — přesně tak bylo v den závodu, my jsme se však hnali dál. Pak asi na pětadvacáté míli v jedné obzvlášť mazlavé blátivé louži Dusty ztratil levou botu. Zastavil se, aby ji zvedl, a já jsem na vteřinku zaváhal. Jak mám běžet bez Dustyho před sebou? On byl legenda a já ten druhý. On byl pan běžec a já jen tvrdohlavý Polák. Nemohl jsem se rozhodnout, co dělat, a tak jsem dělal to, co dosud. Běžel jsem dál, několik sekund, několik minut; pak jsem se ohlédl přes rameno. Dustyho jsem nezahlédl. Běžel jsem dál.

Možná že byla moje lyžařská kariéra u konce. Může se stát, že táta už nikdy nebude šťastný. Možná, že se mámě neuleví, a třeba vždycky povedu rozpolcený život rozdělený mezi svědomitost a nespoutanost, kterou ztělesňoval Dusty. Ve chvíli, kdy jsem probíhal cílovou čárou, na tom ale nezáleželo. Dokončil jsem jednu z nejtěžších věcí, o které jsem se kdy pokusil, a říkal jsem si: nikdy více. Ležel jsem obličejem v trávě, lapal po dechu, byl jsem spokojený, ale bylo mi zle, byl jsem totálně vyčerpaný. Dal jsem tomu všechno. Tak tohle že znamená být běžcem? Dát všechny síly do jediného závodu, až už vám nezbude ani ždibec energie? Už před delší dobou jsem si všiml, že mám talent zrychlovat, když ostatní vzdávali, a přemýšlel jsem, jak by mi toto nadání mohlo posloužit. Když jsem v kamenitých kopcích okolo Duluthu poskakoval na svém příšerném kole Bianchi, které mi v jednom kuse naráželo do rozkroku, uvědomil jsem si, že ať už něco bolí sebevíc, můžu to překonat. Přemýšlel jsem, k čemu mi to jednou bude dobré. Na svém prvním Voyageuru jsem skončil druhý a poprvé jsem porazil Dustyho (ten doběhl na třetím místě).

Hipík Dan mi jednou řekl, že máme každý svou vlastní cestu, háček je v tom, že ji musíme najít.

Myslím, že jsem tu svou našel.

LEHCE, NE NAMÁHAVĚ

Vzhledem k tomu, že pocházím z rovinatých krajů, musel jsem se učit běhat do kopce. Vybroušením této dovednosti jsem si zlepšil běžeckou techniku obecně. Totéž můžete udělat i vy, ať už s kopci, anebo bez nich. Až půjdete příště běhat, spočtěte si, kolikrát během 20 vteřin dopadne vaše pravá noha na zem. Vynásobte hodnotu šesti a vyjde vám kroková frekvence (tedy počet jednotlivých došlapů) za minutu.

A teď přijde to zajímavé: zrychlete, až dosáhnete 170 až 180 kroků za minutu. Běžci nejčastěji chybují v tom, že dělají moc dlouhé, pomalé kroky, přičemž natahují nohu příliš dopředu a pak dopadají na patu. V důsledku toho je chodidlo delší dobu v kontaktu s podložkou a pata, která k tomu není uzpůsobená, dopadá na zem s větším nárazem, což více zatěžuje klouby. Nejrychlejším způsobem, jak tento problém odstranit, je právě běhat s frekvencí 170 až 180 kroků za minutu. Krátké, lehké, rychlé kroky redukují nárazy při dopadu a umožní vám běžet dál a bezpečněji. Zefektivní se tím i váš běžecký styl. Studie ukázaly, že téměř všichni elitní běžci na tratích od 3000 m až po maraton udržují frekvenci 170 až 180 kroků za minutu.

Dříve jsem to běžce učil s pomocí metronomu, dnes už existuje spousta webových stránek, kde jsou skladby seřazené podle BPM (údery za minutu) — například http://cycle.jog.fm/. Hledejte písně s BPM 90 nebo 180.

ZELENÁ SÍLA — POSILUJÍCÍ PŘEDTRÉNINKOVÝ NÁPOJ

Hipík Dan byl první, kdo mě naučil, jak důležité jsou zelené potraviny jako spirulina a mladá pšenice. Spirulina je zelená řasa, kterou si údajně nosili s sebou do boje aztéčtí válečníci. Po staletí se používala jako pomůcka ke snížení hmotnosti a zvýšení imunity a v poslední době se ze studií zjistilo, že vykazuje slibné výsledky při zlepšování výkonů u vytrvalostních běžců. Ve Spojených státech je spirulina evidovaná jako doplněk stravy, její produkce není kontrolovaná, a tudíž je radno ji kupovat jen v prověřených obchodech a od výrobců, kterým věříte.

Tento koktejl má vynikající výživovou hodnotu — je plný bílkovin (spirulina obsahuje kompletní proteiny) a bohatý na vitaminy a minerály. Chcete-li zvýšit obsah sacharidů, nahraďte 1 šálek vody šálkem jablečné nebo hroznové šťávy.

NA DVĚ PORCE À 600ML:

2 BANÁNY

1 ŠÁLEK MRAŽENÉHO NEBO ČERSTVÉHO MANGA

NEBO KOUSKŮ ANANASU

4 ŠÁLKY VODY

2 LŽIČKY PRÁŠKU ZE SPIRULINY

1 LŽIČKA MISA

Všechny přísady dáme do mixéru a mixujeme jednu až dvě minuty, dokud směs není úplně hladká. Vypijte 600—900 ml (2½ až 3¾ šálku) 15 až 45 minut před během.

7

Pusť bolest ven ušima (Minnesotský Voyageur 1995 a 1996, 50 mil)

Vždy dělej to, co se dělat bojíš.

— GEORGE BERNARD SHAW —

Ženu, která mi pomohla stát se veganem, jsem potkal ve frontě u McDonald’s. Čekala, až jí natočí další dietní kokakolu, zatímco já si zrovna bral oběd. Leah byla blondýnka a skoro pořád se usmívala. Protože měla snad milion pantoflí a sandálů od Birkenstocka, někteří kluci z obchodního centra jí říkali „dívka s Birkenstocky“. Prodávala v obchodě s oblečením, studovala na Minnesotské univerzitě v Duluthu a všude se dopravovala na kole. A kromě toho byla v podstatě vegetariánka (což, uznávám, právě nesedí k obědům v McDonald’s). Oblíbili jsme si jeden druhého a já se vedle ní a hipíka Dana s knihami, jež mi půjčoval (například The Unsettling of America od Wendella Berryho, kde se píše o tom, jak odklon od zemědělství přináší kulturní úpadek či jak jsme od dřívější kompletní znalosti původu jídla postupně dospěli do situace, že už ani nepřemýšlíme o tom, že se kuřata, která kupujeme v obchodě, vůbec odněkud berou), začínal měnit.

Místo salámu jsem si na sendviče vrstvil sýr nebo špenát. Snížil jsem i spotřebu oblíbených housek s klobásou a vejci, i když ne zásadně. Občas jsem si udělal granolu. V mikrovlnné troubě Litton po babičce (věnovala mi ji máma, když jsem se stěhoval do vlastního) jsem si vařil hnědou rýži s brokolicí. Postupoval jsem při tom přesně tak, jak mě to naučila.

Ovšem zároveň jsem byl sportovec a ve svých očích neporazitelný mladý muž. Takže zatímco jsem ve třeťáku na vysoké vstřebával ohleduplnost k přírodě od lidí, jako byl hipík Dan, spořádal jsem na posezení dva sendviče McChicken s velkou porcí hranolků (příležitostně i Big Mac), a to přinejmenším čtyřikrát týdně. Cítil jsem potřebu doplňovat bílkoviny a myslel si, že ta troška nezdravého jídla mi nemůže ublížit. Zbláznil jsem se do grilování a dělal si klobásy, steaky, buřty, kotlety, zkrátka jaký kus masa mi zrovna přišel pod ruku. To všechno na obrovském grilu, který jsem si pořídil, když někdo rozprodával krámy z garáže, a odtáhl jej do bytu, kde jsem bydlel s kamarádem Damonem Holmesem. Byl jsem „pán grilu“. Také jsem se obával, že s rostlinnou stravou bych byl odsouzen jíst neustále samá neslaná nemastná jídla.

Ne snad, že bych byl úplný ignorant. Hnědá rýže mi dodávala energii před závody, poznal jsem zázračnou chuť granoly. Saláty a jiná zelenina v lyžařském táboře týmu Birkie zlepšily mou vytrvalost. Aby toho nebylo málo, hipík Dan se mě snažil přesvědčit o nutričních i ekologických výhodách šťávy z mladé pšenice či pojídání většího množství ovoce a zeleniny. Jako pečlivý (a spořivý) student jsem dokonce pár stébel pšenice zasadil.

Slíbil jsem si, že si celou tu věc kolem čistě rostlinné stravy nastuduju, ale prozatím jsem trávil večery s Damonem na verandě s nohama opřenýma o zábradlí. Jindy jsme s palčáky na rukou grilovali maso i uzeniny, polykali po plechovkách sýrové křupky Planters a čokoládové kuličky.

Občas jsem se vydal na lov nebo na ryby. Pořád jsem se spoléhal na bílkoviny a na (jak jsem se tehdy domníval) zaručený způsob, jak se k nim nejsnáze dostat — skrze konzumaci mrtvých zvířat. Nechtěl jsem riskovat start na svém druhém Voyageuru bez nich.

Přitom jsem vlastně neměl důvod se obávat nedostatku bílkovin. Průměrný Američan mezi 19 a 30 lety zkonzumuje denně 91 gramů bílkovin, což je skoro dvojnásobek doporučeného množství (56 gramů pro dospělého muže, 46 pro dospělou ženu). Netušil jsem, že nadbytek bílkovin zatěžuje ledviny (orgán, na který si dálkoví běžci jinak dávají pozor, protože si musejí hlídat příjem tekutin, jejich udržení a vyloučení z těla) a může odplavovat vápník z kostí. Tak docela jsem nevěřil, že bych zvládl vytěžit dostatek bílkovin — i jako ultramaratonec — jen z rostlin. Přinejmenším jsem si nemyslel, že by to mohlo být snadné.

Tak jsem si tu a tam dal housku s klobásou, občas hamburger. Ať se vám to líbí, nebo ne, byl jsem pořád ještě venkovan z Minnesoty, rybář a lovec. A také syn svého otce. Když Leah přinesla bio jablka nebo mléko a já zahlédl cenovku, šílel jsem. Řval jsem: „To jsi za to dala tolik? Jsou snad ze zlata?“

Toho roku jsme se s Leah vídali docela často. Přibral jsem si další práci v běžeckém obchodě Austin Jarrow (podle Jarrowa, který se oficiálně zbavil svého druhého jména podobně jako Madonna, a Billa Austina, dvou skvělých místních běžců). Se dvěma zaměstnáními, Leah, studiem a minimálně dvěma hodinami běhu denně mi nezbývalo mnoho času na něco dalšího.

Také mámu a bratra se sestrou jsem už nenavštěvoval tak často. I kdybych si to přál, nechtěl jsem doma zastihnout tátu. Často jsem s mámou mluvil po telefonu. Prozradila mi, že i Dusty jí někdy volal a že si s ním ráda povídala. Prý jí ale špatně rozuměl, neboť její hlasivky v důsledku roztroušené sklerózy slábly.

Na jaře 1995 mi máma oznámila, že se stěhuje do sanatoria. Rozhodla se, že to tak pro ni bude lepší.

Jakkoliv jsem býval na otce naštvaný, nebylo to nic ve srovnání s tím, co jsem cítil po vyslechnutí této noviny. Jak mohl něco takového připustit? Sanatorium! Bylo jí sotva čtyřiačtyřicet. Jak by to vypadalo, kdybych neodešel z domova? Dokázal bych tomu zabránit? Opět jsem si kladl otázky, na které jsem neznal odpovědi.

Utěšovala mě, že je to nejlepší řešení, že se tím nemám zatěžovat a že mám pilně studovat. Všechno bude v pořádku.

A tak jsem usilovně studoval a ještě usilovněji trénoval. Dusty si toho všiml. Řítil jsem se po cestách. Dobýval jsem kopce, útočil jsem na pěšiny divoké zvěře, čím zarostlejší byly, tím lépe.

Běhal jsem po zvířecích stezkách, které mi Dusty ukázal, a přes řeky. Trénoval jsem v dešti, za sněžení i v úmorném vedru. Nyní jsem to byl já, kdo vedl, a Dusty vlál za mnou. Pořád dokola opakoval: „Nech tu bolest utéct ušima, Jurku, pusť ji ven ušima.“

Nepustil jsem ji. K bolesti jsem přilnul. Na svém druhém Voyageuru jsem si ji přisvojil, využil jsem jí. Celých 50 mil závodu jsem jí naslouchal. Mohl jsi toho udělat víc. Můžeš toho udělat víc. Někdy prostě musíš! Utíkal jsem od bolesti, ale vypadalo to, jako bych se k ní naopak přibližoval. Myslel jsem na mámu, postiženou. Myslel jsem na svůj život, na svoje hloupé, malicherné starosti. Přemýšlel jsem o vzdálenostech, jež jsem překonal, o práci, kterou jsem vykonal. Nemusel jsem se ani ptát, ta otázka se stala součástí mého já: Proč?

Vystřelil jsem od startovní čáry — tentokrát sám, bez Dustyho. Tu trať jsem doslova zhltnul. Snad nikdy jsem neběžel usilovněji. A opět jsem skončil na druhém místě.

Očividně bylo třeba běžet ještě rychleji. Ale já už do toho více sil dát nemohl. Tak v čem spočíval ten trik?

Část tajemství mi prozradil jeden starý nemocný muž. Právě se došoural z pravidelného fyzioterapeutického sezení a pomalu se chystal do nemocniční postele. Na každém jeho kroku byla vidět frustrace, cítit zlost. Byl jsem v posledním ročníku na St. Scholastica, který se zároveň počítal jako první rok na škole fyzioterapie. Součástí studia byla i praxe v nemocnici v Ashlandu ve Wisconsinu. Mou povinností bylo starému pánovi pomáhat, ale já i on jsme věděli, že se mi to nedaří.

Vyšplhal se na postel a pohlédl na tác s přichystaným obědem: „steak“ z mletého masa utopený v jakési hnědé lepivé břečce, podávaný s bramborovou kaší a jedovatě zeleným konzervovaným hráškem. Z jeho výrazu bylo znát, že zrovna tak mu mohli naservírovat kamení. Nahlas nic neřekl, ale přesto to zapůsobilo, jako kdyby řval. Tehdy jsem se dozvěděl kus onoho tajemství.

Co jíme, představuje otázku života a smrti. Jídlo nás dělá tím, kým jsme.

Naslouchal jsem hipíku Danovi. Vzpomínal jsem na to, jak mi babička ukázala jedinečnou chuť čerstvé mrkve z vlastní zahrádky. Věděl jsem, že bych měl ve svém jídelníčku omezit maso a cukry. Ale ten pohled starého nemocného muže, napůl znechucený a napůl odevzdaný, na jeho oběd, ten mě přiměl se na věc podívat ještě z jiné stránky.

V sanatoriu, kde byla moje matka upoutaná na lůžko, servírovali jen samé průmyslově zpracované potraviny, plné škrobů a cukrů. Pokrmy z nemocnice obsahovaly spoustu masa, zato minimum zeleniny. Coby sportovec jsem byl až posedlý zdravím. Jako fyzioterapeut jsem měl lidem pomáhat s jejich tělesnou schránkou, přitom jsem se ale ani na vteřinu nezamyslel nad jejich dietou. Čím zdravěji jsem jedl, tím silnější a rychlejší jsem byl. Opravdu to byla náhoda, že nemocné lidi krmili něčím, co jste jen stěží mohli nazvat jídlem? Jestli vyvážená strava mohla někoho učinit rychlejším, mohla ho naopak špatná strava připravit o zdraví?

Jak jsem zjistil, je to skutečně tak. Dověděl jsem se, že cukrovkou dnes trpí skoro 10 procent Američanů a cukrovka druhého typu, u dětí dříve téměř neslýchaná věc, je na vzestupu — přináší s sebou mnohé komplikace včetně selhání ledvin, slepoty i amputací, nehledě na zvýšené riziko srdečních onemocnění a mrtvice u dospělých. U tří nejčastějších příčin smrti ve Spojených státech — kardiovaskulárních onemocnění, mrtvice i rakoviny — byla prokázána souvislost s obvyklou západní stravou, která obsahuje spoustu živočišných produktů, rafinovaných cukrů a průmyslově zpracovaných potravin.

Další dílek do skládanky mi přibyl dalšího jara během mé druhé stáže v Albuquerque v Novém Mexiku. Byl jsem nakoupit potraviny (možná dokonce steaky, kdo ví) a při čekání u pokladny jsem si vzal jeden z časopisů, abych si ukrátil čas. Našel jsem v něm článek o doktorovi jménem Andrew Weil a jeho knize Spontánní vyléčení. V ní se píše o jedinečné schopnosti lidského těla postarat se samo o sebe — za předpokladu, že je dobře živíme a necpeme do něj toxiny. Zanedlouho jsem si tu knihu sehnal a přečetl ji jedním dechem.

Ani četba, ani oběd starého muže pro mě neznamenaly okamžik prozření. Nicméně před mýma očima odhalily výhody (a důležitost) rostlinné stravy. Tehdy jsem si to neuvědomoval, ale to jaro se zrodil můj celoživotní zájem o jídlo, lepší stravování a vůbec uvědomělejší způsob života.

Zbavit se zpracovaného jídla a rafinovaných cukrů nebylo tak těžké. Vyrůstal jsem na domácím chlebu od babičky a rybách, jež ulovil táta. S masem a mléčnými produkty to už bylo horší. Obojímu jsem se chtěl vyhnout — kvůli zátěži pro ledviny, možnému nedostatku vápníku, zvýšenému riziku rakoviny prostaty, mrtvice nebo srdečních chorob, a to ani nemluvím o chemikáliích a hormonech, kterými se v potravinářství rozhodně nešetří, ani o ekologických důsledcích chovu dobytka — ale potřeboval jsem závodit, ne si jen tak pro zábavu poklusávat s Dustym, takže jsem si ještě jasněji uvědomoval, že pořád musím svému tělu nějak dodávat palivo.

Věděl jsem, že musím najít způsob, jak získat dostatečné množství proteinů, abych mohl skloubit zdravé stravování s dálkovým během.

Každé jídlo skládat z rostlinných zdrojů bílkovin, jako jsou luštěniny a obiloviny — na to donedávna přísahala většina vegetariánů —, mi připadalo příliš pracné. A snad by to i pracné bylo. Dověděl jsem se však, že si naše tělo průběžně vytváří zásobu aminokyselin ze všeho, co během dne sníme. Není tedy nutné propočítávat každé jídlo. Dokud budu jíst vyváženou stravu s adekvátní kalorickou hodnotou, nedostatek bílkovin nehrozí. Dokonce i konzervativní Americká dietetická asociace, největší organizace výživových specialistů na světě, zaujala celkem jednoznačné stanovisko: „Správně rozvržená vegetariánská strava (včetně veganské) je zdravá, nutričně vyvážená a zdravotně přínosná při prevenci i léčbě různých onemocnění. Je vhodná pro všechna životní období včetně těhotenství, kojení, dětství i dospívání. A také pro sportovce.“

Poslední věta zněla pro uši ultramaratonce a „skorovegetariána“ jako rajská hudba.

Další léto se mi na třetí pokus podařilo vyhrát Voyageur, přitom jsem jedl méně masa a více rostlinné stravy. Neběžel jsem s větším úsilím. Musel jsem si dát za pravdu: Usilovněji se už běžet nedalo. Dověděl jsem se však něco podstatného. Mohl jsem běhat chytřeji. Mohl jsem jíst chytřeji, žít chytřeji. Věděl jsem, že můžu pokračovat, i když se všichni ostatní dávno zastaví. Věděl jsem, že mám dobré nohy i plíce. Už jsem nebyl jen běžec, byl jsem závodník. Uvědomělý závodník. Kolik závodů by se s mým nově objeveným tajemstvím dalo vyhrát? Předsevzal jsem si, že to zjistím.

MÍSTO DOPADU

V ideálním světě by všichni běžci při běhu došlapovali na špičky nebo doprostřed chodidla. Jenže v ideálním světě by také všichni byli štíhlí, zdraví a většinu života by běhali tempem tři minuty na kilometr.

Není pochyb o tom, že dopad na špičku je efektivnější než dopad na patu. Využívá totiž pružnosti Achillovy šlachy a klenby chodidla při přenášení síly dopadu na pohyb vpřed. Méně energie se vytratí do země. Také platí, že při došlapu na špičku (jako při běhu naboso) se vyhnete nárazům do pat, které umožňují odtlumené boty a které mohou vést k rozličným zraněním kloubů a šlach.

Bohužel nežijeme v ideálním světě. Běhají i začátečníci. Běhají i lidé bez patřičné kondice. Pro ně může naopak došlap na špičku zvýšit riziko zánětu šlach nebo jiných poranění měkkých tkání. A platí to zejména pro ty, co neběhali celé dětství bosí na keňském venkově.

Většina odborníků by řekla, že nejefektivnější a z hlediska tlumení nárazů nejlepší je došlapovat doprostřed chodidla. Nicméně existují lidé z obou konců spektra — dopadají na patu či na bříška chodidel — kterým jejich způsob došlapu vyhovuje. Není totiž ani tak důležité, na jakou část chodidla dopadáte, ale kde dopadáte. Vaše noha by se měla dotknout země kousek před těžištěm těla nebo přímo pod ním. Máte-li vysokou frekvenci kroků a došlapujete-li přímo pod sebe, nárazy nebudou příliš silné, ani kdybyste přistávali přímo na patu.

„MÁSLOVÝ“ OMEGA POPCORN

Kdo říká, že si vegani nemohou užít legrace nebo že si ultramaratonci rádi neposedí s přáteli? Já tedy rozhodně ne. Na studiích jsem jedl spoustu nezdravého jídla. Večer s miskou tohoto popcornu mě vždycky zavede zpátky do oněch časů — bez důsledků pro zdraví nebo pocitů viny. Popcorn je vždycky snadné, skvělé jídlo. Tento ale navíc obsahuje i esenciální mastné kyseliny a vitaminy skupiny B.

NA 4 PORCE:

1⁄2 ŠÁLKU KUKUŘICE NA POPCORN

2—3 LŽÍCE ROSTLINNÉHO OLEJE S OBSAHEM

OMEGA-3,6, A 9 MASTNÝCH KYSELIN

1 LŽIČKA MOŘSKÉ SOLI

3—4 LŽÍCE LAHŮDKOVÉHO DROŽDÍ

V přístroji na popcorn připravíme kukuřici a nasypeme ji do velké mísy. Popcorn pokropíme olejem, posypeme podle chuti solí a lahůdkovým droždím a pořádně promícháme.

8

Útok Kačera Donalda (100 mil v Angeles Crest 1998)

Síla se nerodí z fyzických schopností, nýbrž z nezdolné vůle.

— MAHÁTMA GÁNDHÍ —

Dusty na mě hulákal španělsky. Bylo mi, jako bych se ocitl v povědomém zlém snu. Byl jsem vyčerpaný, všechno mě bolelo a snažil jsem se silou vůle běžet vzhůru po horské pěšině ve dvou tisících metrech. Dusty už byl nahoře a zasypával mě urážkami, stejně jako to léta dělával v Minnesotě. Tohle ale nebyla noční můra. A proč vlastně křičí španělsky?

Zase jsem začal mluvit s tátou. Nedošlo na objímání ani na řeči jako „Je mi to tak líto, teď teprv vidím, co je důležité...“ Ani jeden z nás na tohle není. S Leah jsme se 17. srpna 1996 vzali u jejích rodičů doma, jen kousek západně od Duluthu. Táta přivezl mámu ze sanatoria. Dusty také přijel, měl na sobě černý oblek a kravatu s motivem stropu v Sixtinské kapli. Dustyho i tátu naštvalo, že se žením a na svatbě není k mání žádný alkohol, a tak spolu jeli k tátovi domů a pili tam pivo Milwaukee's Best.

Brzo poté se rodiče rozvedli (později jsem se dověděl, že s rozvodem i s tím, že se přestěhuje do sanatoria, přišla máma — nechtěla být na obtíž). Já jsem začínal druhý a poslední ročník studia fyzioterapie a pořád jsem běhal na lyžích, i když už jen pro zábavu a abych si udržel kondici pro běhání. Pořád jsem čtyřikrát nebo pětkrát do týdne jedl maso — vařil jsem si polévku ze škeblí a griloval kuřata nebo vepřové kotlety. Sice jsem občas vyzkoušel nějaký recept z vegetariánské kuchařky Moosewoodské restaurace, ale stále jsem byl sportovec spoléhající především na živočišné bílkoviny.

Pak mě potkalo další zjevení. Tentokrát se dostavilo v podobě obrovské misky s chilli. Stalo se to jednou ve středu za chladného prosincového večera, když jsme spolu s dalšími patnácti lyžaři přijeli z patnáctikilometrového tréninku. Bylo to pravidelné setkání místních běžců na lyžích, po kterém jsme chodívali do některé z blízkých hospod na hamburger a pivo. Ten den jsme šli do malého pivovaru, kde vařil kuchař, o kterém se říkalo, že rád experimentuje. To v Duluthu víceméně znamenalo, že třeba nedává hamburger do housky bílé, nýbrž tmavé. Jeden z kluků mi ale poradil, ať si dám vegetariánské chilli, a já ho poslechl, i když jsem běžné chilli s masem nikdy rád neměl.

Nemohl jsem uvěřit té chuti. Chilli papričky, rajčata a fazole se smísily a vznikla z nich pálivá zimní ambrózie. Snad jsem byl tak unavený nebo měl tak dobrou náladu z dlouhého tréninku, že by mi chutnalo cokoliv, ale v tu chvíli bylo tohle vegetariánské chilli to nejlepší, co jsem kdy jedl. A díky bulguru mělo i podobnou konzistenci jako hovězí chilli.

Mezitím jsem běhal dál a rychleji. Doba, kdy jsem cítil namožené svaly a vyčerpání, se pořád zkracovala a únava byla mírnější. Byl jsem přesvědčený, že je to díky rostlinným jídlům, která jím místo masa. To chilli mi ukázalo, že můžu regenerovat rychleji, aniž bych přitom týral své chuťové buňky. Na jaře roku 1997 jsem odjel na svou poslední fyzioterapeutickou stáž do Seattlu. Leah zůstala v Minnesotě a já, abych ušetřil, jsem bydlel v ubytovně na ostrově Vashon. Každý den jsem vstal v šest ráno, dojel autem k trajektu, a když jsme za dvacet minut přepluli Pugetův záliv, sedl jsem na kolo a jel na 13 kilometrů vzdálenou kliniku. Právě v Seattlu se ze mě stal skoro úplný vegetarián. Zčásti to bylo díky městu samotnému — zdálo se mi, že ve všech obchodech s potravinami, kam jsem zašel, měli spoustu letáků o místních plodinách a upoutávek na vegetariánské restaurace. V krámech se prodávaly obilniny a druhy koření, o jakých jsem v životě neslyšel. V Duluthu jste si pod spojením „etnická kuchyně“ představili čínskou nebo mexickou restauraci, typicky provozovanou Američany. Zato v Seattlu byly japonské, etiopské, indické a všelijaké další podniky. Doma v Minnesotě jsem před závody schovával hnědou rýži, aby se mi ostatní neposmívali, tady na Severozápadě naopak nebylo v kurzu jíst maso.

V Seattlu jsem přijal tamní kulturu — ideu nezanechávat velkou ekologickou stopu, žít na zemi skromně. Vlastně tak žili už moji prarodiče. Měli svoje zahrádky, sami zabili valnou většinu zvířat, která snědli. Chtěl jsem žít také tak.

Na ubytovně jsem se kamarádil s Jihoafričany a Novozélanďany a ti mě seznámili s kuskusovým kari a burákovou omáčkou. Na trajektu jsem potkal člověka, který byl na stáži jako ošetřovatel — ten mi ukázal polentu. Přečetl jsem si další knihy od dr. Weila. Na trajektu jsem si do sluchátek pouštěl audioknihy o souvislosti mezi srdečními chorobami a stravou obsahující mnoho živočišného tuku a nedostatek vitaminů a minerálů.

Když jsem se na podzim vracel do Duluthu, stravoval jsem se už téměř výhradně vegetariánsky. Ale ještě ne úplně. Třikrát jsem se stavil u McDonald’s na kuřecí sendvič a klobásu se sýrem v housce. Co na to mám říct? Měl jsem prostě hlad.

V Duluthu jsem se zastavil jen na chvíli, abych si sbalil věci a napsal diplomku, a pak jsme se s Leah v dubnu 1998 přestěhovali do Deadwoodu v Jižní Dakotě, kde jsem začal poprvé pracovat na plný úvazek jako fyzioterapeut. Ukázalo se, že moje masožravé dny budou sečteny právě tam.

Není až tak zvláštní, že jsem se mohl v Deadwoodu nějak změnit. Ovšem tomu, že jsem tam přešel od masa k rostlinné stravě, má hodně lidí problém uvěřit. Dojet jen pro obyčejnou sýrovou pizzu trvá v Deadwoodu dvacet minut. Najít v obchodě něco v biokvalitě nebo něco celozrnného, třeba ječmen? Na to můžete v Deadwoodu rovnou zapomenout. Takže jsem nakupoval na týden dopředu v Rapid City a založil si zahrádku. Můj soused, bývalý příslušník námořních jednotek SEAL, mi tvrdil, že v těch kamenitých kopcích nevypěstuju ani plevel, ale dokázal jsem mu opak. Měli jsme dýně, fazole, rajčata a papriky.

Chodil jsem běhat skoro denně — tu patnáct, tu šedesát kilometrů borovými lesy a travnatými planinami v Black Hills. Jednou jsem uviděl, že všude kolem mě roste divoká třapatka (neboli echinacea), a pár rostlin jsem nasbíral. Večer jsme si z ní udělali čaj. Touha po mase už mě přešla, ale ne tak obavy o omezeních bezmasé stravy. Z mého těla se stala laboratoř. Zkoušel jsem kombinovat zeleninu a obiloviny, ovoce a ořechy. V rámci jednoho ze svých méně šťastných experimentů jsem si na téměř šedesátikilometrový běh vzal lahvičku s olivovým olejem — tělo přece potřebuje energii a olej a tuk jsou nejkoncentrovanější zdroje kalorií. Dal jsem si sotva pár hltů a pak mě záchvaty průjmu, značná plynatost a nadýmání i celková nevolnost přinutily vrátit se zase na začátek.

Kdykoli jsem měl možnost, vybíhal jsem do okolních kopců nebo jel do pohoří Bighorn, kde jsem hodiny běhal po divokých wyomingských horách. Ty výběhy jsem miloval, ale života jsem si neužíval. Mnozí z těch, kterým jsem se snažil pomoct, kouřili dvě krabičky denně, ignorovali předepsané cvičení a jedli ve fastfoodech. Frustrovalo mě to, ale těžko jsem je mohl vinit — nic lepšího neznali. Deadwood byl pro novomanžele osamělé místo, zvlášť když si jeden z nich v práci připadal jako Sisyfos. Starosti jsem si nosil i domů. Nevěděl jsem, co s nimi, a nevěděla to ani Leah. Začal jsem čím dál tím víc času trávit běháním po kopcích se svým tréninkovým partnerem Tontem, aljašským huskym, který volně pobíhal stejně rád jako já. Cítil jsem z těch hor volání, prapůvodní touhu běžet, bylo to něco, co mě stále lákalo.

Četl jsem si víc o buddhismu a seberealizaci. Chtěl jsem najít mír, o kterém ti mystikové mluvili. Toužil jsem po klidu, který jsem nacházel v pohybu, po pokoji, který se ve mně šířil tím víc, čím déle jsem běžel a čím více jsem se unavil. Uchvátilo mě vyhrávat, ale ještě víc mě lákalo zapomenout na starosti, ponořit se do sebe.

Každý den jsem běhal 15 až 25 kilometrů, o víkendech 30 až 50. Po dlouhém rozhovoru s Leah jsem začal létat na závody do Virginie a Oregonu — musel jsem jít na kreditní kartě hluboko do minusu, abych zaplatil náklady na cestu. Chtěl jsem posunout svoje hranice, prozkoumat své možnosti. Byl jsem zapálený, ale přistupoval jsem k tomu i prakticky. Pro kluka, co jako malý jedl vládou dotovaný sýr, to bylo děsivé. Ale vyhrál jsem padesátikilometrový závod McKenzie River a 50 mil Zanea Greye. Pak jsem zaběhl nový rekord na padesátimílovém Minnesotském Voyageuru. Bylo v tom nutkání, nebo jen umíněnost minnesotského vidláka? Nebo snad, jak Dusty popsal můj původ, „kus norské tvrdohlavosti, francouzské arogance a polské tuposti“? Nebo to bylo díky něčemu ryzímu ve mně, něčemu dobrému? Tím jsem si nebyl jistý. Abych na to přišel, potřeboval jsem zkoušku. Potřeboval jsem závod na sto mil. Rozhodl jsem se pro stovku v Angeles Crest, která se konala jednu sobotu ke konci září. Je to jeden z nejtěžších stomílových závodů ve Státech, na trati je stoupání skoro sedm tisíc metrů a klesání přes osm tisíc metrů. Běhal jsem větší objemy a ještě zdokonalil stravu. A zavolal jsem chlápkovi, kterého jsem chtěl jako vodiče.

Teď na mě čekal na padesáté míli na tábořišti Chilao a znovu na mě hulákal. Tentokrát to nebylo: „Seš slečinka, Jurku!“ nebo „Dělej, Poláku blbá!“ ani jiné z Dustyho četných okouzlujících uvítání.

Bylo to španělsky.

Ohlédl jsem se přes rameno a konečně jsem uviděl, na koho to křičí. Za mnou byl skupinka šlachovitých, snědých běžců s havraními vlasy, oblečených ve volných košilích, něčem dlouhém, co vypadalo jako sukně, a sandálech zvaných huarache vyrobených ze starých pneumatik. Vypadali na něco přes čtyřicet. Poprvé jsem o nich slyšel od kamaráda Josého Camacha z New Yorku, s nímž jsem pracoval ve vojenské nemocnici v Albuquerque na jedné ze svých fyzioterapeutických stáží. José měl na skříňce nalepený citát: Když běžíš na zemi a se zemí, můžeš běžet navěky. Slyšel o nich pravděpodobně každý, kdo se zúčastnil alespoň jednoho ultrazávodu ve Státech. Byli to indiáni z kmene Tarahumara z Měděných kaňonů v Mexiku, příslušníci dávného národa, kteří údajně dokázali běhat stovky kilometrů a ani se u toho nezapotili. Také se říkalo (a bestseller Zrozeni k běhu to později doložil), že moc nemluví, živí se převážně rostlinnou stravou a v dětství běhají stejně samozřejmě, jako americké děti sledují televizi a hrají videohry. Dusty a já jsme je zahlédli na startu, jak kouří cigarety (nebo jointy, nebyli jsme si jistí). Stáli stranou všech ostatních, neusmívali se ani nemračili. Zatímco se ostatní běžci protahovali a rozcvičovali, oni tam jen tak postávali. Některé sukně si zjevně ušili teprve nedávno. Jeden si ji spíchl z látky s kačerem Donaldem.

K Dustymu a mně se přitočil jeden závodník. Byl to Ben Hian, který za poslední čtyři roky závod třikrát vyhrál a byl jedním z nejlepších běžců na sto mil v zemi. Ben byl bývalý narkoman a miloval tetování — postavy vylézající z rakví, lebky a podobně. Nosil číro, zbožňoval Ozzyho Osbourna a řídil jeden podnik; nosil tarantule, hady a ještěry do knihoven a dívčích skautských oddílů, mimo jiné. A taky učil ve školce.

„Tihle hošani se na sto mílích ani nezahřejou a na vrcholku každýho hřebene se zastavěj a všichni něco kouřej. Peyotl, marihuanu — nejsem si jistej,“ zakřenil se Ben. Nebo se nám posmíval? Trochu se protáhl, napnul tetování.

Střílí si z nás, nebo to myslí vážně? To jsem nevěděl.

„No jasně,“ odpověděl Dusty. „Totální kravina.“ Pak ještě Benovi řekl, že mu dám na frak. Starý dobrý Dusty.

Teď na ně ale pořvával něco španělsky (později jsem se dověděl, že to bylo něco jako „Běžte do hajzlu, vy pomalí kreténi s Donaldem“). Znova jsem se ohlédl a zarazil se. Opravdu to vypadalo, že se do kopce vznášejí bez námahy. Vážně něco kouřili? Jestli to tak bylo, taky bych si trochu dal.

Před závodem jsem se Dustymu svěřil s obavou, jestli to vůbec dokážu, uběhnout sto mil. Řekl, ať nejsem slečinka a že „je to jenom závod na padesát mil a hned potom další padesátka. A ty seš silnější, čím dýl běžíš.“

Jak už jsem předem tušil, mým největším rivalem byl Ben Hian. Druhý soupeř, kterého jsem musel porazit, abych vyhrál, byl Tommy Nielson, přezdívaný Tvrďák Tommy. Tommy byl proslulý svým odhodláním a jedním zvláštním trikem. Když někoho pronásledoval v noci, vypnul si čelovku, dokud soupeře nedoběhl, a pak ji rozsvítil a nasadil k trháku. Pochopitelně to demoralizovalo běžce, kteří si mysleli, že vedou, a Tommy je předběhl dřív, než si vůbec stačili uvědomit, že se na ně někdo dotahuje.

Pronásledoval jsem Bena Hiana prvních padesát mil závodu a Tarahumarové zase honili nás. Při každém prudkém výběhu jsem stahoval Benův náskok, ale Tarahumarové přímo polykali metry, které nás od sebe dělily. Jak to dělají s tím vznášením do kopce? V každém seběhu jsme se Ben a já řítili přes balvany a keře, zato Tarahumarové si opatrně vybírali, kam šlapou. Tušil jsem, že to bude těmi jejich sandály. Ale věděl jsem také, že kdyby přišli na to, jak v závodě rychleji sbíhat dolů, byli by neporazitelní.

Jak ubíhaly další míle — Dusty se ke mně připojil na padesáté a zbytek trasy mi dělal vodiče —, pořád jsem čekal, kdy mě chytnou křeče, povolí kolena nebo uvidím, že mám oteklé ruce. Nikdy předtím jsem tak daleko neběžel a nebyl jsem si jistý, že takovou vzdálenost zvládnu.

Tarahumarové mě pronásledovali až do sedmdesáté míle, do kopce se vznášeli a z kopce cupitali. Potom zpomalili.

Na devadesáté míli, uprostřed noci, jsme s Dustym uviděli před sebou i za námi světýlka. V tu chvíli jsme se rozhodli nasadit trik Tvrďáka Tommyho a zhasli jsme si čelovky. Tommy však očividně taky nasadil Tommyho, protože najednou světla vzadu za námi zmizela. A Ben pochopitelně nasadil Tommyho taky. Tak jsme běželi až do konce, pronásledovali neviditelného Bena a utíkali před neviditelným Tommym. Byl to úžasný pocit a nějak se stalo, že jsem ani nevnímal unavené nohy a bolavá chodidla. Běžel jsem, jako bych měl za sebou jen deset mil, a ne devadesát. Doběhli jsme s desetiminutovými rozestupy.

Na cílovou čáru jsem doběhl jako druhý. Porazil jsem příslušníky legendárního kmene a skoro dohnal Tetovaného. Chybělo málo a vyhrál bych svůj první stomílový závod.

Teď už jsem věděl, že tu vzdálenost dokážu uběhnout. Věděl jsem dokonce, že dokážu vyhrát. To ovšem věděl málokdo další. Bylo to moje malé tajemství.

DOSTATEČNÝ PŘÍJEM BÍLKOVIN

Jedna z nejdůležitějších otázek, kterou jsem si jako ultraběžec uvažující o veganské stravě klada, byla, jak přijímat dostatek bílkovin. Zde je několik mých tipů: do koktejlu ke snídani si dávám trochu ořechů a dávku rostlinného proteinového prášku (z hnědé rýže, konopí, hrachu nebo fermentované sójové bílkoviny). K snídani si také dělám něco z obilovin, například toust z naklíčeného celozrnného obilí s ořechovým máslem, naklíčené cereálie nebo kaši. K obědu mám vždycky velký salát ze syrové zeleniny — mám rád například toskánskou kapustu. Obsah bílkovin zvyšuji nějakým sójovým výrobkem — tempehem, tofu nebo edamame, velkou porcí hummusu nebo případně nějakou zbylou vařenou obilninou nebo quinoou. K večeři mívám třeba fazole s celozrnnými obilninami nebo celozrnné těstoviny. Pokud jsem neměl sóju k obědu, dávám si ji někdy k večeři. Když připočtu pár tyčinek Clif, směs sušeného ovoce a ořechů ke svačině přes den a nějaký ten veganský dezert na bázi ořechů nebo sóji, mám víc než dost bílkovin, abych si udržel svalový tonus a umožnil tělu dobře regenerovat.

Vybírám si raději tradiční, základní potraviny než složitě zpracované náhražky masa. Vyhledávám výrobky, které byly naklíčené, namočené ve vodě nebo fermentované, čímž se v buněčných stěnách rozkládá nestravitelná celulóza. Ze sójových výrobků mám nejraději tempeh, miso a tofu z naklíčené sóji, které jsou lépe stravitelné než izolované sójové bílkoviny a obsahují méně fytoestrogenu (přirozeně se vyskytující látky, kterou někteří lidé podezírají — přestože je medicínsky dokázaný opak —, že může u lidí napodobovat účinky estrogenu). Jím chléb a tortilly z naklíčeného obilí a doma často před vařením namáčím celozrnné obilniny a fazole.

MINNESOTSKÉ ZIMNÍ CHILLI

Právě toho večera, kdy jsem ochutnal tohle chilli, jsem se rozhodl, že se ze mě může stát spokojený sportovec vegetarián. Jediné sousto mě přesvědčilo, že vegetariánská jídla mohou chutnat stejně dobře a být stejně sytá jako ta s masem. Bulgur je zdrojem komplexních sacharidů, a když se zkombinuje s ostatními ingrediencemi, vzniknou i kompletní bílkoviny. Po tréninku se tomuto jídlu nic nevyrovná, obzvlášť za chladných zimních večerů.

NA 8 AŽ 10 PORCÍ:

2 LŽÍCE KOKOSOVÉHO NEBO OLIVOVÉHO OLEJE

2 STROUŽKY ČESNEKU, PROLISOVANÉ

1 ŠÁLEK NASEKANÉ CIBULE

8—10 STŘEDNÍCH ŽAMPIONŮ, NAKRÁJENÝCH NADROBNO

1⁄2 ŠÁLKU NADROBNO NAKRÁJENÉ ZELENÉ PAPRIKY

1⁄2 ŠÁLKU NADROBNO NAKRÁJENÉ ČERVENÉ PAPRIKY

1⁄2 ŠÁLKU NADROBNO NAKRÁJENÉ MRKVE

1 PAPRIČKA JALAPEÑO NEBO JINÁ PÁLIVÁ PAPRIČKA,

ZBAVENÁ SEMEN A NASEKANÁ (NEMUSÍ BÝT)

1 ŠÁLEK MRAŽENÉ KUKUŘICE

1 LŽIČKA MLETÉHO ŘÍMSKÉHO KMÍNU

1⁄2 LŽIČKY MLETÉHO KORIANDRU

2 LŽÍCE MLETÉHO CHILLI

2 LŽIČKY MOŘSKÉ SOLI, PŘÍPADNĚ VÍC DLE CHUTI

1⁄2 LŽIČKY PEPŘE

800 G KRÁJENÝCH RAJČAT Z PLECHOVKY

425 G RAJČATOVÉHO PROTLAKU Z PLECHOVKY

425 G LEDVINOVÝCH FAZOLÍ Z PLECHOVKY, ZCEZENÝCH

425 G ČERNÝCH FAZOLÍ Z PLECHOVKY, ZCEZENÝCH

425 G ČERVENÝCH FAZOLÍ Z PLECHOVKY, ZCEZENÝCH

21⁄2 ŠÁLKU VODY

1⁄2 ŠÁLKU SUCHÉHO BULGURU

PÁLIVÁ OMÁČKA NEBO KAJENSKÝ PEPŘ (NEMUSÍ BÝT)

1⁄4 ŠÁLKU NASEKANÉHO ČERSTVÉHO KORIANDRU NA OZDOBENÍ

Rozpálíme olej ve velkém hrnci a opékáme zeleninu a koření na nižším až středním plameni 10 minut, popř. dokud nezměkne. Pokud se zelenina začne připékat, přilijeme trochu vody. Pak přidáme zbývající přísady kromě čerstvého koriandru, přikryjeme pokličkou a vaříme na nízkém plameni asi 30 minut. Směs zamícháme a vaříme dalších 20—30 minut, dokud není zelenina uvařená doměkka. Osolíme, a pokud chceme jídlo pálivější, přidáme omáčku nebo kajenský pepř. Podáváme posypané koriandrem. Zbylé chilli se dá dobře zmrazit.

9

Tichý sníh, tajný sníh (Trénink na 100 mil Western States 1999)

Hory volají a já musím jít.

— JOHN MUIR —

Po špičkách jsem vyšel po schodech ze sklepa; dával jsem pozor, abych nevzbudil členy rodiny, kteří ještě spali. Odhrnul jsem záclonu a díval se, jak se v bledém světle srpku měsíce třpytí vločky prašanu. Bylo pět hodin ráno v polovině prosince roku 1998, a venku nejméně dvacet pod nulou. Natáhl jsem si dlouhé spodní prádlo z polypropylenu, větrovku, fleecovou bundu, pak šusťáky a tlusté vlněné ponožky. Cesta, kterou jsem si zvolil a která, jak jsem doufal, se měla stát mým posláním, mě nakonec zavedla do kaňonů rozpálených na 40 stupňů a do pouští tak horkých, že se i škorpioni snaží schovat do stínu. Ale začínala tady a teď.

Natáhl jsem další nezbytné kusy oblečení: lyžařského kulicha a finské běžkařské rukavice. Byla to cesta, kterou mnoho lidí nemohlo pochopit. Na střední škole jsem byl nejlepší student, vystudoval jsem vysokou školu, byl jsem certifikovaný fyzioterapeut a už i manžel — a teď jsem zase trčel v Duluthu, moje dluhy dosáhly 20 tisíc dolarů, krčil jsem se u rodičů manželky ve sklepě a pět dní v týdnu jsem jezdil na kole do práce — do prodejny Ski Hut. Vydělával jsem tam pět dolarů za hodinu. Moje postel byla ještě teplá. Venku se rozprostírala černá noc a pod ní bílá zem. Alespoň jsem si myslel, že tohle je moje cesta. Zavázal jsem si tkaničky na běžeckých botách. Krátce poté, co jsem se vrátil do Minnesoty, jsem si kvůli lepší trakci zarazil do podrážek kovové šrouby.

Do Minnesoty jsme se vrátili na začátku měsíce. Znova jsem se sešel s Dustym a hipíkem Danem a společně jsme vyráželi běhat a občas i na lyže. Často se k nám připojily Jess a Katie Koskiovy, dvě zdejší sportovkyně a obě veganky, což bylo neméně důležité pro mou budoucnost. Doneslo se jim, jak jsem vyhrál na Voyageuru, a hipík Dan jim pověděl, že hodně čtu a zajímá mě výživa a zdraví. Věnovaly mi knížku Mad Cowboy od Howarda Lymana, ve které autor tvrdí, že maso, ryby a mléčné výrobky pocházející z velkochovů znečišťují planetu, otravují tělo a devastují duši. Pomyslel jsem si, že jestli tenhle konzervativní montanský dobytkář z třetí generace považuje rostlinnou stravu za nejlepší způsob, jak jíst kvalitně, tak bych snad své veganství mohl posunout zase o kus dál. Přestal jsem vyčítat Leah, že kupuje biopotraviny. Začal jsem o zdravém stravování uvažovat jako o dobré a zároveň levné formě zdravotního pojištění.

Pořád jsem se strachoval, jestli přijímám dostatek bílkovin, nicméně všechny argumenty proti masu se mi zdály natolik závažné, že jsem se rozhodl to risknout. Jedinou překážkou, která mě dělila od důsledného veganství, byla chuť. Nedokázal jsem si představit, že bych se delší dobu obešel bez sýra, másla a vajec. Na to jsem byl příliš mlsný a miloval jsem sýrovou pizzu.

Koketoval jsem se sójovým a rýžovým mlékem a hloubal nad filozofickými i nutričními důvody, proč přestat jíst potraviny živočišného původu. Jednou v neděli ráno jsem po třicetikilometrovém tréninkovém výběhu s Dustym a sestrami Koskiovými všem nabídl své první jahodové veganské lívance (recept najdete na straně 88). Byly zlatavě hnědé, sladké, hutné a syté. Chuťové tóny ovoce se na jazyku setkaly a promísily jako ještě nikdy předtím. V té chvíli jsem se rozhodl, že mohu žít i bez másla a vajec.

S mlékem to bylo trochu svízelnější — jako malý jsem je pil téměř ke každému jídlu. Babička z tátovy strany chodívala s prázdnými láhvemi na blízkou farmu a nechávala je plnit čerstvým plnotučným mlékem. Mléko, které jsem pil jako dospělý, ovšem z žádné takové farmy nepocházelo. Spíš bylo z nějakého obrovského chovu, kde krávy běžně dostávaly injekce růstového hormonu (rBGH), byly ustájené na malém prostoru v neutěšených podmínkách a navíc do nich pravidelně ládovali antibiotika. Ne, děkuju. (Také jsem vypustil z jídelníčku ryby — uvědomil jsem si, že pokud je sám nechytím ve vodě, o jejíž čistotě se můžu přesvědčit, pravděpodobně spolu s lososem nebo treskou sním také porci hormonů a jiných chemikálií.)

K mému potěšení (a překvapení, uznávám) mi to, že jsem některé věci přestal jíst, ve skutečnosti umožnilo rozšířit okruh konzumovaných potravin a odhalilo dosud neznámá jídla překvapivé chuti. Do svého nového jídelníčku jsem zařadil čerstvé ovoce a zeleninu, fazole, ořechy, semínka, celozrnné obilniny a sójové výrobky jako miso, tofu a tempeh. Abych si rozšířil repertoár, vyhledával jsem vegetariánské kuchařky a etnické supermarkety. V dětství jsem na etnicky homogenním Středozápadě nesnášel zeleninu, přesto mě ohromila hojnost mořské zeleniny, kterou jsem objevil, když jsem později závodil v Japonsku. Stejně tak mě uchvátila prostota čerstvé domácí tortilly a plná, vyvážená chuť thajského červeného kari.

Veganství beru vážně. (Obvykle se slovu vegan vyhýbám, někteří lidé z něj totiž cítí jakousi nepřátelskou, povýšenou fanatičnost.) Vážně beru i sport. Nejsem ale ochotný jen z principu umřít hlady. Přestože s sebou vždycky vozím proteinový prášek, párkrát jsem v Evropě z čirého zoufalství snědl sýr a při několika příležitostech jsem v odlehlých mexických vesnicích jedl fazole, o nichž jsem věděl, že se připravovaly na sádle. Jednou jsem jel šnorchlovat do Kostariky, kde mě ujistili, že se bude podávat i vegetariánské jídlo. Ukázalo se, že tím mínili zeleninu ugrilovanou v útrobách veliké ryby. Měl jsem hlad a před sebou závod, takže jsem ji snědl. V těch velmi vzácných případech, kdy jsem se odchýlil od rostlinné stravy, šlo o nouzové řešení, nikdy to nebylo proto, že bych po živočišných produktech nějak bažil nebo se bez nich necítil ve své kůži.

Tyhle kompromisy přišly až později. Než jsem začal čelit obtížným volbám uznávaného ultramaratonského šampiona, musel jsem se tím šampionem teprve stát. Proto jsem si zavazoval tkaničky na běžeckých botách s kovovými šrouby v podrážce.

Vyklouzl jsem ze dveří do nastávajícího mrazivého svítání. Mířil jsem do hor, ale teď mi musela stačit tahle mírně zvlněná cesta uježděná sněžnými skútry. Bylo dost pozdě, takže se tam neproháněli rozjaření účastníci večírků, a přitom dost brzy, aby tam řádili rekreační jezdci — ti ještě vyspávali kocovinu. Uběhl jsem prvních pár kroků po cestě a zabořil jsem se po kotníky. To bylo dobré. Těžší podmínky mi jen prospějí. Vždycky to tak bylo, teď mi to konečně začalo docházet. Všechny ty otázky proč mi nezaručily pokoj ani neposkytly odpovědi. Nicméně samotné pochybování, stejně jako činnost, to ve mně něco zanechalo, cosi silného. Vykročil jsem ze sněhu a běžel dál, nasával poslední zbytky noční oblohy a na cestě k srpku měsíce uvelebenému nízko na obzoru mě provázely ubíhající břízy.

Po Angeles Crest jsem věděl, že jsem prošel jednou zkouškou. A bylo mi jasné, jaká bude ta příští.

Dověděl jsem se o ní podobně, jako malí fotbalisté slýchají o Maradonovi a jak se mladí lezci dovídají o Mount Everestu; nevzpomínám si tedy, kdy přede mnou poprvé někdo zmínil 100 mil Western States.

Tradovalo se, jak je ten závod těžký a jak dokáže zlomit ducha, stejně jako tělo. Chtěl jsem trénovat na nejnáročnějším místě, které jsem znal. Proto mi nevadilo se na zimu vrátit do Minnesoty. Proto jsem byl venku ve sněhu a přemýšlel o severní Kalifornii.

V době, kdy jsem se rozhodl pokořit Western States, už to byl pravděpodobně jeden z nejznámějších ultrazávodů na světě. V osmdesátých letech byl závod dvakrát představen v televizním pořadu Wide World of Sports (Pestrý svět sportu). Na trati bylo jedenadvacet občerstvovacích stanic a šest stanic s lékařskou kontrolou (obojí je nadprůměrný počet, což jen dokazuje náročnost závodu). Běžci, kteří trať zvládnou do 24 hodin, dostávají přezku z ryzího stříbra, na které stojí: 100 mil, jeden den. Ti, kteří dokončí v limitu 30 hodin, obdrží přezku z bronzu. Vítěz a vítězka si odvážejí bronzovou sošku pumy. Každý rok závod přiláká 1500 dobrovolníků a 369 vytrvalců, kteří doběhli v uplynulém roce alespoň jeden padesátimílový závod a kteří prošli loterijním systémem Western States.

Už od počátku je závod pro místní zdrojem pýchy. V kategorii mužů dosud vyhrál jen jeden běžec, který nepocházel z Kalifornie — to byl můj tajný hrdina. V posledním desetiletí, spolu s tím, jak se severní Kalifornie proslavila coby centrum dálkových běhů, závod zjevně vzbuzoval nutkání chránit si teritorium. Legendární místní běžec (proslavený i v komunitě ultraběžců) jménem Tim Twietmeyer vyhrál závod už pětkrát. Povídalo se, že mu je jedno, jaký náskok na něj kdo má — znal trasu a ta patřila jemu. V roce 1997 mu ji však někdo vyfoukl. Nějaký potápěč z námořnictva jménem Mike Morton v roce 1996 závod vzdal a tím potvrdil široce rozšířený názor, že kdo netrénuje na trati Western States (v ideálním případě by měl poblíž i žít), ten nemá šanci. Když se postavil na start i v roce 1997, lidé obdivovali jeho kuráž, ale mnozí ho pro jeho tvrdohlavost nepochybně litovali. Porazil Twietmeyera o hodinu a 33 minut, přičemž vytvořil nový traťový rekord 15 hodin a 40 minut.

Toužil jsem toho potápěče napodobit. Chtěl jsem na Western States dokázat lidem ze severní Kalifornie a dalším ultramaratonským kapacitám, že jsem hoden vstoupit do jejich bratrstva. Chtěl jsem to dokázat i sám sobě. Věděl jsem, že to bude těžké. Twietmeyer se v roce 1998 vrátil a získal zpět svou korunu. Ale když jsem teď viděl, jaké ovoce může bolest přinést, chtěl jsem ještě víc bolesti. Chtěl jsem ji použít jako prostředek, abych objevil, co ve mně je. Změřit síly se sto mílemi terénu a nejlepšími trailovými vytrvalci na světě mi potřebnou bolest mělo zajistit.

Historie závodu se začala psát roku 1955, když místní podnikatel Wendell T. Robie ujel na koni 100 mil za jediný den. Později prohlásil, že to udělal, „protože se mu prostě chtělo“. Od té doby se každý rok jezdci a jezdkyně z širého okolí scházeli na Tevis Cupu, pojmenovaném po jiném tamějším úspěšném podnikateli Lloydu Tevisovi. Každý, kdo náročnou trasu projel za méně než 24 hodin na koni „schopném pokračovat“, dostal stříbrnou přezku.

Jeden pozoruhodný člověk, Gordy Ainsleigh, a jeho nepříliš pozoruhodný kůň se bezděčně zasloužili o to, že se jezdecký závod proměnil v běžecký. Ainsleigh — chiropraktik, zálesák, dřevorubec, jezdec na koni, zápasník a vědec — byl navíc ještě výborný běžec. Měl dlouhé vlasy, rozcuchaný vous a rozložitou, svalnatou postavu, jaká by dělala čest i leckterému hráči ragby. Jednou překonal maratonský rekord mezi běžci těžšími než 90 kg, a to časem 2:52.

Ainsleigh však nejraději závodil na Tevis Cupu. V letech 1971 a 1972 si vyjel přezku, jenže pak daroval věrného oře své vyvolené. Ta ho záhy opustila i s koněm. Ainsleigh se v roce 1973 znovu zúčastnil, jeho nový kůň však zhruba po třiceti mílích zchroml, stalo se to na lesní pasece zvané Robinson Flat. Protože už nechtěl zranit dalšího koně, následujícího roku se horal rozhodl absolvovat závod po svých.

Byl mimořádně horký den. Jeden kůň zemřel. Ainsleigh doběhl za 23 hodin a 42 minut. Dostal přezku a jeho zdravotní stav zkontroloval veterinář.

Další běžec se pokusil překonat trať v roce 1975, ale po necelých 97 mílích odstoupil. O rok později se na trasu vydal pěšky další vlasatec, Ken Shirk zvaný Kovboj, a dokončil v čase 24 hodin a 29 minut. Poté, v roce 1977, se zrodil Western States Endurance Run (častěji známý jako Western States 100). Vedle svých souputníků v sedle běželo čtrnáct mužů (tři z nich závod dokončili). V následujícím ročníku se organizátoři rozhodli oddělit lidi od koní a přesunout Western States na dřívější datum, kdy bývá chladněji. Od té doby se běhá poslední víkend v červnu.

Startuje se v údolí Squaw Valley a každý běžec musí hned na úvod vystoupat do sedla Emigrant Pass ve výšce 2650 metrů, což představuje převýšení 780 metrů na úseku dlouhém něco málo přes sedm kilometrů. Ve zbytku trasy závodník stoupá dalších 4740 metrů a seběhne 7000 metrů. Závodí se na stezkách, po kterých kdysi chodili indiáni kmene Washoe, Pajutové a Šošoni, když si v tomto drsném kraji obstarávali živobytí sběrem oříšků a ovoce a lovem hmyzu a ještěrek. Ze země vykopávali hlízy, do pastí chytali malá zvířata, králíky a veverky a čas od času zabili i vidloroha, americkou antilopu. Indiáni nakonec zmizeli, když padli za oběť neštovicím, kulkám a dalším vedlejším produktům šíření tehdy mladého státu, který věřil, že je jeho posvátnou povinností vládnout celé Americe. Po nich přišli osadníci a zlatokopové. Nedaleko trasy závodu se nachází sedlo Donner Pass, pojmenované po skupině ubohých osadníků, kterým se nepodařilo dojet až do cíle svého západního snu a v zimě 1846—1947 je čekal osud daleko krutější a památnější než jen to, že nedostali přezku.

Měsíc zašel. Bledé, mdlé nebe slibovalo bledý, mdlý zimní den. S křupáním jsem probíhal okolo dalších březových hájků a pustých polí. Nohy se mi bořily do sněhu. Vykročil jsem z něj. Komíhal jsem rukama, znova jsem zapadal a zase zvedal nohy. Kolem vládlo věčné ticho, rušilo je jen vrzání mých kroků a těžký, rytmický dech jediného pohybujícího se tvora v celém lese — mě. Toho rána jsem měl běžet hodinu a čtvrt, tedy 16 kilometrů tempem 4:40 min/km. Stejnou vzdálenost poběžím zítra ráno i pozítří. O víkendu jsem měl v plánu běhat 40 km.

Někteří lidé mě měli za blázna, když viděli, jak trénuju a co jím. Táta — v té době byl vykrmený na 130 kilo — prohlašoval, že pokud chci běhat na dlouhé vzdálenosti, neobejdu se bez pořádného kusu masa. Odvětil jsem, že by jemu možná bylo lépe, kdyby jedl víc zeleniny. Oponoval mi radou, ať si počkám, až mi bude čtyřicet. Potom uvidím, jak mi bude a jak budu vypadat. Děda Ed — mámin táta — mi říkal, že nikdo nevydrží jen na „ovoci a oříškách“ a že budu ve čtyřiceti určitě potřebovat nová kolena.

Já jsem se ovšem cítil lépe než kdykoli předtím. Nikdy mi nedělala problém vytrvalost, ale teď jsem po dlouhých bězích vůbec nemíval bolavé svaly jako dřív. Doba regenerace, kterou jsem potřeboval mezi těžkými tréninky, se zkrátila na minimum. Cítil jsem se lehčí, silnější i rychlejší. A mladší než kdy předtím.

Když jsem se vrátil ke vchodu do domu, světle šedou oblohu projasnilo svítání, slunce se mi ale zdálo jen jako nějaká nejasná vzpomínka, ani ne slib. Auta lidí, kteří jeli na ranní směnu, dýchavičně vykašlávala navlhlé obláčky výfukových plynů. Vešel jsem, protáhl si svaly, osprchoval se a převlékl. Pak začal můj běžný den.

STŘED TĚLA

Pohánějí vás sice nohy, ale za podstatnou část výkonu vděčíte svalům zad a břicha. Na posílení zad je dobré v posilovně trénovat přítahy horní kladky a veslování, lopatky při tom tlačte k sobě. Cvičíte-li jógu, zaměřte se na pozice v záklonu, například polohu kobylky, most nebo loďku.

Na posílení břišního svalstva zařaďte do svého repertoáru cviky, při kterých pánev zůstává na místě a nohy se pohybují. Vzpory na rukou a předloktí patří mezi nejjednodušší a nejúčinnější cvičení tohoto druhu. Chcete-li provést vzpor na loktech, položte se na podložku na břicho, zvedněte boky a pánev, předloktí a špičky nohou zůstávají na podložce, tělo je od hlavy až k patě rovné. Vzpor na boku se provádí podobně, ale s tím rozdílem, že podložky se dotýká např. levé předloktí a hrana levého chodidla. Tyto základní cviky se dají ztížit tím, že pohybujete končetinami nebo cvičíte na balančním míči či podložce. Běžcům úžasně prospěje jakákoli jógová pozice, pokud se ovšem soustředí na to, aby zpevnili svalstvo středu těla. Stejně tak vám i jakákoli sestava cvičení pilates, které přirozeně zapojuje svaly trupu, posílí svalstvo a pomůže zlepšit efektivitu běhu.

OSMIZRNNÉ JAHODOVÉ LÍVANCE

Poprvé jsem tyto lívance uvařil po třicetikilometrovém běhu zimní Minnesotou. Při té příležitosti jsem se naučil dvě věci: zaprvé, že sladké krémové konzistence se dá dosáhnout i bez použití vajec nebo mléka a zadruhé že na světě existuje spousta obilovin, o nichž jsem v životě neslyšel. Celozrnné mouky jsou k sehnání v obchodech se zdravou výživou, případně se dají umlít doma, jako to dělám i já. Potřebujete k tomu jen výkonný mixér. Můžete zkombinovat jakékoli celozrnné obilniny a umlít z nich celkem dva šálky mouky.

Mletá semínka chia nebo lněná semínka nahrazují vejce tím, že plní funkci pojiva. Lívance jsou nejen velmi chutné, ale také obsahují spoustu sacharidů a bílkovin. Je to perfektní jídlo na dlouhý ranní trénink — lívance jsou výborné před během i při něm. Často si beru zbytky s sebou na trať.

NA 10 AŽ 12 VELKÝCH LÍVANCŮ:

1⁄4 ŠÁLKU ŠPALDOVÉ MOUKY

1⁄4 ŠÁLKU POHANKOVÉ MOUKY

1⁄4 ŠÁLKU CELOZRNNÉ PŠENIČNÉ MOUKY

1⁄4 ŠÁLKU OVESNÉ MOUKY

1⁄4 ŠÁLKU JÁHELNÉ MOUKY

1⁄4 ŠÁLKU ŽITNÉ MOUKY

1⁄4 ŠÁLKU JEČNÉ MOUKY

1⁄4 ŠÁLKU KUKUŘIČNÉ MOUKY

1⁄4 ŠÁLKU MLETÉHO LNĚNÉHO SEMÍNKA NEBO SEMÍNKA CHIA

2 LŽIČKY PRÁŠKU DO PEČIVA

1⁄2 LŽIČKY MOŘSKÉ SOLI

2 ŠÁLKY ROSTLINNÉHO MLÉKA

(VIZ RECEPT NA RÝŽOVÉ MLÉKO NA STRANĚ 30)

3 LŽÍCE OLIVOVÉHO OLEJE

2 LŽÍCE AGÁVOVÉHO NEKTARU NEBO JAVOROVÉHO SIRUPU

1 LŽIČKA VANILKOVÉHO EXTRAKTU

11⁄2 ŠÁLKU ZMRAZENÝCH NEBO ČERSTVÝCH JAHOD,

NASEKANÝCH NA KOUSKY

1 LŽIČKA KOKOSOVÉHO OLEJE

JAVOROVÝ SIRUP NEBO OVOCNÁ OMÁČKA K PODÁVÁNÍ

V míse smícháme všechny druhy mouky, mletá semínka, kypřicí prášek a sůl. Přilijeme mléko, olivový olej, sladidlo, vanilku a důkladně promícháme. Opatrně přimícháme jahody. Vymastíme pánev kokosovým olejem a rozehříváme na středním až nízkém plameni 3—5 minut, nebo zkusíme kápnout na pánev trošku vody — zasyčí-li, je pánev připravená. Na každý lívanec nalijeme na pánev ½ až ¾ šálku těsta. Opékáme, dokud spodní strana lívanců nezezlátne a na horní se neobjeví bubliny. Pak lívanec obrátíme a opečeme po druhé straně. Zopakujeme postup se zbývajícím těstem. Podáváme polité javorovým sirupem nebo ovocnou omáčkou podle chuti.

10

Nebezpečná melodie (Další fáze tréninku na 100 mil Western States 1999)

Sníh. Slunce. Pískovec. Obloha. To, co dělal, měl rád a vyznal se v tom.

Bylo jen teď. A ten okamžik na něj netlačil, jen otevíral možnosti.

— JAMES GALVIN —

Na to, jak se stát přeborníkem v běhu na 100 mil, neexistovaly žádné návody. Vím to, hledal jsem je. A internet byl teprve v plenkách. Sestavil jsem si tedy vlastní plán. Především jsme se s Leah na konci dubna přestěhovali do Seattlu. Od Scotta McCoubreyho (též vytrvalostního běžce, kterého jsem poznal v roce 1997 na závodě 50 km Cle Elum Ridge, když jsem byl na praxi v Seattlu) jsem dostal nabídku pracovat v jeho firmě FootZone. Co mě zasněžené cesty a chladné noci mohly naučit, to už mě naučily. K přípravě na Western States jsem při tréninku potřeboval hory.

Mimoto jsem se pro inspiraci obrátil na trenéry z časů dávno minulých.

Když si Arthur F. H. Newton v roce 1922 umínil, že se přihlásí na Comrades Marathon (ve skutečnosti dlouhý skoro devadesát kilometrů), bylo mu třicet osm let, nebyl v příliš dobré kondici a moc dobře si uvědomoval, že bude soupeřit s mladšími a rychlejšími závodníky. Není jasné, jestli ho vedla moudrost nebo zoufalství, každopádně začal běhat tehdy neslýchané a extrémní vzdálenosti, 15 a víc kilometrů denně. Nejenže vyhrál Comrades Marathon, a to celkem šestkrát, ale také vytvořil světové rekordy na 30, 35, 40, 45, 50 a 100 mil. Pokud se dá někdo označit za otce systému LSD (long slow distance, tedy dlouhý pomalý běh), je to právě Newton. Byl inovátorem i v oblasti výživy; přísahal na lektvar, kterému se říkalo Newtonův„tajný elixír“. (Byla to citronáda se solí.)

Citronáda a dlouhé běhy mi ale nestačily. Proto jsem se začal blíže seznamovat s názory Australana Percyho Ceruttyho, bývalého vedoucího provozu v obchodě s dámským oblečením, obhájce základních a kvalitních potravin a jedné z nejzvláštnějších postav často už tak podivného panteonu ultramaratonců.

V roce 1939, to mu bylo třiačtyřicet, se Cerutty nervově zhroutil. Poté, co mu lékaři sdělili, že mu zbývají maximálně dva roky života, zcela změnil svůj životní styl — nasadil dietu, začal cvičit a vyznávat životní filozofii, kterou nazýval „stotánská“, což prý byla kombinace stoicismu a spartánství. Napsal, že sportovec potřebuje „tvrdost, nepoddajnost a neochvějnou oddanost ideálu“, k tomu si však ještě musí osvojit „správnou stravu, filozofii, pěstování intelektu a otevřenost k tvůrčí činnosti“.

Cerutty zastává názor, že „jako lidská bytost se posouváte jedině tehdy, vymaníte-li se ze zóny osobního pohodlí“.

Cerutty se uzdravil a nakonec se dožil osmdesáti let. Kromě jiných inovací v tréninku prosazoval také intuitivní přístup, který se obešel bez stopek a místo toho spoléhal na přirozenou inteligenci sportovcova těla. Nechal své běžce sprintovat po písečných dunách, zvedat těžké činky, praktikovat jógu a dodržovat přísnou dietu bohatou na syrové potraviny a celozrnné obiloviny. Zkoumal, jak běhají zvířata, aby viděl, co by se od nich lidé mohli naučit. Varoval před pitím (jakékoli tekutiny) při jídle a před společenským životem po půlnoci. Jeho nejslavnější svěřenec Herb Elliot, přední běžec na střední vzdálenosti druhé poloviny padesátých let, popisoval stotánské lekce takto: „Krásné a bolestivé… byla za nimi rozumná filozofie, založená na tom, že se snažíme posunout se jako lidské bytosti, mít víc soucitu, stát se lepšími, silnějšími, milejšími lidmi.“

Oba jmenovaní trenéři pracovali mimo rámec konvenční atletiky, Newton svým důrazem na dlouhé běhy, Cerutty vedle tréninkové zátěže i kontrolou skoro všech dalších aspektů běžcova života. Přestože mé dětství mohlo připadat většině lidí neobvyklé, choval jsem se vysloveně konvenčně. Celý život jsem naplňoval roli hodného syna. Nejenže jsem nikdy nepřekročil hranice stanovené rodiči a učiteli, ale ani jsem se k nim nepřiblížil.

Proto mě přitahovali zastánci netradičních přístupů jako Newton a Cerutty, lidé, kteří se dostali daleko za hranice vytyčené jinými.

Inspirovali mě běžci jako Dusty. Učili mě lidé z jiné doby, kteří pronikli za meze, jež byly považované za nepřekonatelné. Ale nejvíc ze všech posunul moje vnímání Chuck Jones. Stal se mým idolem Western States.

Jones začal běhat padesátimílové závody v roce 1985 a v roce 1986 překvapil tehdy ještě velmi malou komunitu ultramaratonců tím, že vyhrál Western States, čímž také popudil dosavadního šampiona, pěstitele pistácií a kazatele Církve Boží Jima Kinga. Jones na závod trénoval týdenními objemy přesahujícími tři sta kilometrů. (V té době bylo standardem 190—230 km). Když se k Jonesovi na jednom obzvlášť ukrutném stoupání na konci Western States přitočil reportér televize ABC a poznamenal: „Usmíváte se od chvíle, co jsme vás začali točit,“ Jones, aniž vypadl z tempa, odpověděl: „Víte, já běhám rád.“

Byl třinácté dítě ze čtrnácti. Vyhýbal se týmovým sportům, protože jeho matka neměla peníze na dres a na dopravu. (Jeho otec spáchal sebevraždu, když bylo Chuckovi čtyři a půl roku.) Od šestnácti let se věnoval bubnování a transcendentální meditaci a po dvacítce začal se závodní chůzí. Aby zkrátil čas potřebný na regeneraci, Jones vynechal kofein, tabák a maso, to všechno najednou. Zabralo to.

Těžké dětství. Nekonvenční a náročný tréninkový režim. Promyšlený a zároveň intuitivní přístup k běhání, který přináší dětskou radost. To znělo povědomě.

Stejný pocit jsem měl z Dustyho, který od doby, kdy jsem se odstěhoval z Minnesoty, obeplul na kajaku celé Hořejší jezero, pekl pizzu, vyhrával závody, stavěl domy, sváděl ženy, mazal lyže, bydlel v pěti státech a vůbec žil tak, jak to uměl jen on. Pár let před tím, večer před Babiččiným maratonem, Dusty popíjel v baru Kotva nedaleko prostoru cíle. Jelikož se obával, že by mohl zaspat a nemusel by stihnout ranní autobus na místo startu, a byl už poněkud rozjařený, udělal, co se mu v dané situaci jevilo jako nejrozumnější postup. Doběhl k nedalekému cíli a odtud běžel celou trasu nazpátek až ke startu. Pak si zdříml na trávníku jednoho Minnesoťana, který z toho nebyl moc moudrý, a když zazněl výstřel startovní pistole, běžel závod tentokrát ve správném směru a dokončil ho v čase těsně nad 3 hodiny. Zatímco já jsem se vždycky ptal proč a zvažoval všechny možnosti, Dusty si vzal, co chtěl a kdy chtěl. Dusty, Jones, Newton a Cerutty, ti všichni naráželi na hranice svého těla a mysli, a pak je posouvali. Běh pro ně nepředstavoval jen sport nebo zálibu, ani nutně soutěž. V zásadě to byli existencialisté v trenýrkách. A já jsem se mezi ně chtěl zařadit také.

V Seattlu jsem běhal do práce, deset kilometrů tam a deset zpátky. Když jsem dorazil domů, šel jsem běhat do ulic města, nechal jsem se chladit vlhkým vzduchem, cítil jsem, jak se mi uvolňují svaly, a poznával jsem svůj nový domov.

Důležité tréninky jsem si ale odbýval o víkendech.

Právě tehdy jsem hledal své limity. Našel jsem je na pacifickém severozápadě, na místě zvaném Mount Si.

Seriózní lezci, kteří plánují pokořit Mount Rainier nebo Mount McKinley, chodí s batohem na Mount Si, aby si trochu ozkoušeli, co je čeká. Některé rodiny udržují tradici: každý rok na tuto horu vylézt. Někteří velmi zapálení běžci do vrchu ze Seattlu nahoru na Mount Si běhají. Někteří velmi, velmi zapálení ultraběžci tu trasu běhají dvakrát — nahoru a dolů a ještě jednou nahoru a dolů.

Určil jsem si svou cestu. Začínala na rovinách, ale teď měla vést přes hory. Hory jsem potřeboval. První sobotu v Seattlu jsem dojel k začátku stezky. Chystal jsem se běžet třikrát tam a zpátky.

Při běhu na horu Mount Si se překonává výškový rozdíl něco přes tisíc metrů, což nezní nijak hrozně, ovšem jen dokud si neuvědomíte, že je to na vzdálenosti šest a půl kilometru. To dělá přes sto padesát výškových metrů na kilometr. Můj nejprudší výběh do kopce v Minnesotě vedl od Hořejšího jezera na nejvyšší hřeben. Bylo to necelých 200 výškových metrů, jenže byly rozložené na tříkilometrové hladké, dlážděné cestě.

Cestu lemovaly balvany velké jako náklaďáky. Od vysokých tsug a borovic douglasek se plazily staré, zkroucené kořeny a roztahovaly se po cestě. Při běhu se o mě otíraly metr dlouhé a půl metru široké listy rostliny zvané ďáblova hůl. Míjel jsem turisty, kteří supěli nahoru, i ty, co scházeli dolů. Byl jsem tam jediný běžec. Od úpatí hory to vypadalo, že cesta povede přímo vzhůru, ale věděl jsem, že to není možné — musel tam být alespoň kousek roviny. A byl, přesně jeden v půli stoupání. Byl sto metrů dlouhý a já jsem mu v duchu říkal „placka na Si“. Každé půl míle, to abych si připomněl, že to ještě bude bolet, stál ukazatel porostlý mechem. Tehdy, prvního dne, jsem první míli zdolal za 14 minut.

Hora mi připomněla, že závody se neběží v jednom kuse, že jediný způsob, jak přežít ultramaraton, je kousek po kousku. A tak jsem zdolával Mount Si kousek po kousku. Minnesotské cesty uježděné sněhovými skútry a pokryté sněhem, do kterého mi zapadaly nohy, mě naučily, jak může bolet jediný krok. Mount Si mě naučila stoupat co nejrychleji, když jsem neviděl cíl, a pak rychle seběhnout — ne klidně sejít — tou samou cestou zpátky. Do kopce jsem neklusal a dolů neběžel opatrně. Tenkrát jsem běžel třikrát nahoru a třikrát dolů, co nejrychleji. Pak jsem jel domů a v práci si odbyl celou směnu.

Následujícího rána se mi ale nechtělo vstát z postele. Připadalo mi, že slyším hudbu: zpěv sirén o teplé posteli, pohodlném gauči, pár hodinách čtení, poslouchání hudby nebo jen prosté nerušené existence. Nikdo mě nenutil běhat. Nikdo mi neříkal, že musím. Nikoho by nezabilo, kdybych si jen trochu odpočinul. Takovými slovy mě ten zpěv vábil. Byla to tatáž chytlavá, hrozná melodie, která mnohé běžce svedla k tomu, že vzdali závod. Nemohl jsem si dovolit ji poslechnout. Ta hudba na mě volala: Odpočiň si. Vždyť jsi zrovna vyběhl na jednu horu, nemusíš hned na další.

Tak takhle vypadá moje slavné zkrácení času na regeneraci, mé nové superodolné já získané díky stravě? Přehnal jsem to s tréninkem? Většina trenérů doporučuje dosáhnout na vrcholu tréninku 80 procent vzdálenosti, na níž pak budete závodit. Většina trenérů však zřejmě neběhá ultramaratony. Nikdo nemůže pravidelně běhat v tréninku 130 kilometrů. A tak jsem si umínil, že udělám druhou nejlepší věc. Napodobím zátěž — tělesnou, emocionální, mentální, která mě na ultrazávodu bude čekat.

Den po Mount Si, kdy jsem toužil jen po tom, abych mohl zůstat ležet, jsem si tu zrádnou melodii zakázal poslouchat. Pustil jsem se na další trasu, stejně těžkou, podle někoho dokonce ještě těžší.

Pětapadesát kilometrů dlouhá trasa zvaná Dvanáct vršků nebyla zakreslená na žádné mapě. Vytyčil ji asi padesátiletý běžec ze Seattlu, o kterém všichni mluvili jako o „legendárním Ronu Nicollovi“. Také byl známý jako „trailový masochista ze Seattlu“. Zatímco mnoho ultraběžců (včetně mě) se snaží zlepšit ekonomii kroku a uběhnout danou vzdálenost s co nejmenším úsilím, Ron byl proslulý tím, že opakoval těžké činnosti, dokud mu nepřipadaly snadné, a pak se snažil si je zase ztížit.

Kopce na Dvanácti vršcích nebyly tak dlouhé jako na Mount Si, ale trať se mohla chlubit jinými atrakcemi. Měřila 55 kilometrů, zatímco třikrát vyběhnout na Mount Si znamenalo urazit 38 kilometrů. Převýšení činilo přes 3200 metrů a tolik jste museli také seběhnout dolů. Cesta se klikatila, stoupala a zase strmě padala přes slizké, mechem porostlé balvany, bahnem a džunglí s bujícími ostružinami, kterou ti, co ji přežili, přezdívali „Vietnam“. Z neuvěřitelně zeleného podrostu rašilo neprostupné divoké kapradí a zlověstný bolehlav. Nad hlavou se tyčily douglasky; byly mi katedrálou ze dřeva a jehličí a poledne proměnily ve věčnou noc. Běhal jsem tam v plískanici, sněhu i v třicetistupňovém vedru, při němž bylo v lese dusno jako v papiňáku.

Ten mech a bláto mi dopřály bolest, kterou jsem hledal, ale já chtěl ještě víc.

Můj hrdina Chuck Jones v rozhovorech s novináři, kteří z něj byli celí zmatení, mluvil o vibracích, vlnových délkách a znameních z ukrytého světa. Přestože jsem věděl, co tím myslí — pocit hlubokého odevzdání, vstup do světa, který je na jednu stranu propojený se zemí a na druhou stranu oddělený od světských záležitostí —, nebyl jsem si jistý, jak toho pravidelně a předvídatelně dosahovat.

V lyžování jsem se zlepšil prostřednictvím čtení, a tak jsem četl. A objevil jsem bušidó, kulturu starých japonských samurajů, kteří vyznávali odvahu, prostotu, čest a sebeobětování.

Podle bušidó je na bitevním poli — nebo v závodě — nejlepší mít mysl ve stavu prázdnoty neboli vyprázdněnou mysl. To neznamená ospalost nebo nepozornost, koncept prázdnoty v bušidó připomíná spíš příval překvapení a širé nicoty, jakou pocítíte v ledovém vodopádu. Prázdná mysl je dominantní mysl. Dokáže pojmout do svého rytmu jiné mysli, jako vysavač nasává špínu nebo jako na houpačce ovládá ten, kdo je dole, osobu sedící nahoře. Když nějaký běžec říká, že „běží svůj vlastní závod“, slyším v tom bušidó.

Bušidó znamená oprostit se od minulosti a budoucnosti a zaměřit se na přítomný okamžik. Jak napsal Thoreau, americký vyznavač bušidó — ačkoliv o tom patrně neměl tušení — a vynikající chodec na dlouhé vzdálenosti: „Náš život je drcen na kousky maličkostmi. Poctivý člověk sotva potřebuje počítat víc než svých deset prstů… prostota, prostota, prostota.“ Vytvořil jsem si vlastní cvičení bušidó. Stál jsem v ledových říčkách, abych posílil kontrolu mysli nad svým tělem. Seděl jsem v tureckém sedu a meditoval, vizualizoval jsem svůj dech, soustředil se.

Další částí bušidó je zvládnutí bojových umění, intenzivní, soustředěné studium vlastního řemesla. Mým řemeslem byl běh, a když jsem stoupal do severozápadních hor, snažil jsem se to dělat s maximálním uvědoměním. Při běhu na dlouhou vzdálenost je snadné vypnout mozek a někdy je to i nutné, ale já jsem zůstával ve střehu. Zaměřoval jsem se na to, že poběžím některý úsek s větším úsilím nebo že zrychlím z kopce, kdy si mohou odpočinout srdce a plíce.

Za dva měsíce tréninku v Seattlu se moje vytrvalost sama od sebe zlepšila. Dusty a všichni ostatní drsní hoši měli pravdu. Stačí prostě běhat velké objemy a to vás (obvykle) zachrání. Ale i moje klouby a svaly se učily novým pohybům. Bylo stále snazší vyprázdnit vlastní mysl a naplnit ji odhodláním. Někdy jsem se dokonce cítil, jako bych se po mechových cestičkách jen tak vznášel.

Při svém posledním trojnásobném výběhu na Mount Si před odjezdem na Western States jsem doběhl k prvnímu milníku za 12 minut. Dolů jsem seběhl za 30 minut. Naučil jsem se zrychlit ještě víc než obvykle. První výběh hory jsem ten poslední víkend zdolal za 49 minut, třetí za 48 minut. Poprvé, když jsem se prodíral „Vietnamem“, jsem zvládl trasu Dvanácti vršků za 6 hodin a 40 minut. Naposledy jsem ji běžel za 6:15.

A to nejlepší se změnilo v mé mysli. Ve tmě před rozedněním, před poslední cestou skrz bažiny a vrcholky Issaquahských Alp jsem něco uslyšel. Den předtím jsem třikrát vyběhl na Mount Si. Byl to povědomý zvuk, ale trvalo mi několik vteřin, než jsem jej poznal. Skoro jsem se musel smát. Bylo to totéž vábení sirén, které mě před dvěma měsíci tak naléhavě lákalo. Odpočiň si, běž zpátky do postele. Toho rána to však zpíval jen slaboučký hlásek. Byl to jen zvuk v pozadí. Western States budou snadné.

POKROK

Pravidelné běhání je samo o sobě uspokojující. Jste-li soutěživý typ, ještě větší potěšení budete mít z toho, když se vám podaří běhat čím dál rychleji a na delší vzdálenosti, z dalších výzev. Pokrok dokáže být velkým motivačním prvkem a skvělým podnětem k dalšímu tréninku.

Chcete-li se stát lepším běžcem, můžete, ba dokonce byste měli provádět doplňkový trénink, to znamená posilování, protahování a nácvik techniky. Tou nejpřímější cestou ke zlepšení ovšem zůstává běhat rychleji. A toho dosáhnete tak, že se naučíte běhat s větším úsilím, tak jak jsem to dělal na svých dlouhých výbězích na Mount Si.

Jak na to: Poté, co jste šest až osm týdnů běhali alespoň třikrát týdně 30—45 minut, jste připraveni začít občas běhat na 85 až 90 procent vašeho maximálního úsilí neboli v zóně, kdy se vám ve svalech vytváří laktát, ale tělo je stále schopné jej odbourat a zpracovat. Propracujte se na úroveň, kdy dokážete toto úsilí na úrovni laktátového prahu udržet pět minut. Potom minutu lehce klusejte, aby mělo tělo čas si odpočinout, a toto opakujte. S dalším pokrokem zvyšujte počet intervalů a jejich délku, přičemž zachovávejte poměr mezi námahou a odpočinkem 5:1. Můžete tedy střídat desetiminutové intervaly usilovného běhu s dvouminutovými přestávkami nebo patnáct minut rychlého běhu a tříminutový odpočinek atd.

Po čtyřech až šesti týdnech budete schopni toto úsilí udržet 45 až 50 minut. A budete rychlejší.

ČOKOLÁDOVÉ ADZUKI TYČINKY

Pokud si při běhu chcete dopřát vláčný, hutný dezert, tohle je ten pravý. Tyčinky jsou vyrobené z nejstravitelnějšího druhu fazolí, banánu, rýžové mouky a vanilky, mají nevtíravě sladkou chuť a jsou ještě delikátnější, než by se zdálo ze seznamu přísad. A aby toho nebylo málo, jsou vynikajícím zdrojem sacharidů a bílkovin.

NA 16 TŘÍCENTIMETROVÝCH ČTVERCOVÝCH ŘEZŮ:

1⁄2 LŽIČKY KOKOSOVÉHO OLEJE

1 PLECHOVKA FAZOLÍ ADZUKI (450G), SCEZENÝCH

1 STŘEDNÍ PŘEZRÁLÝ BANÁN

1⁄2 ŠÁLKU MANDLOVÉHO NEBO RÝŽOVÉHO MLÉKA

1⁄2 ŠÁLKU KOKOSOVÉHO MLÉKA

1⁄2 ŠÁLKU JEČNÉ MOUKY

1⁄4 ŠÁLKU RÝŽOVÉ MOUKY

6 LŽIC KAKAOVÉHO PRÁŠKU

3 LŽÍCE JAVOROVÉHO SIRUPU

1 LŽIČKA VANILKOVÉHO EXTRAKTU

1 LŽIČKA MISA NEBO 1⁄2 LŽIČKY MOŘSKÉ SOLI

1⁄3 ŠÁLKU SUŠENÝCH PLODŮ GOJI NEBO ROZINEK (NEMUSÍ BÝT)

1⁄2 ŠÁLKU VEGANSKÝCH ČOKOLÁDOVÝCH ČOČEK

NEBO KOUSKŮ ČOKOLÁDY

Předehřejeme troubu na 200 °C. Čtvercovou formu o straně 20 cm vymažeme kokosovým olejem. V mixéru umixujeme fazole a banán s mandlovým a kokosovým mlékem, dokud nevznikne hladká a krémová směs. Přidáme oba druhy mouky, kakao, javorový sirup, vanilku a miso a dále mixujeme, dokud se vše důkladně nepromíchá. Přimícháme sušené ovoce. Směs nalijeme na plech a vršek posypeme kousky čokolády. Pečeme 35 až 45 minut, dokud směs neztuhne.

Když tyčinky zchladnou, můžeme je nakrájet na řezy, dát je do igelitových pytlíků a přes noc uchovat v ledničce na další dlouhý den strávený na trase.

11

Čuráš? (100 mil Western States 1999)

Nejsi-li na hraně, zabíráš moc místa.

— RANDY „MACHO MAN“ SAVAGE —

Týden před Western States v roce 1999 jsem měl hlavu plnou starostí. Obával jsem se, že mě veganská strava zradí, že nebudu mít dostatek energie. Strachoval jsem se, že mě udolá vedro.

Pravda, svaly mě už nebolely tolik jako v době, než jsem přešel na rostlinnou stravu, a čas potřebný na regeneraci se rekordně zkrátil. Nemíval jsem zácpu, a kdykoli se Seattlem prohnala vlna chřipky nebo virózy, která donutila mnohé běžce k ulehnutí do postele, já jsem zůstal fit. A samozřejmě, vyzval jsem na souboj Mount Si a vyhrál, jestli tedy člověk vůbec může vyhrát. Také jsem týden před závodem odjel do Kalifornie a tam každý den trénoval v kaňonech vyhřátých na čtyřicet stupňů.

Pokud si ale dovedete představit, že uběhnete sto mil, dokážete si představit téměř cokoliv. Snažil jsem se tedy ty nejčernější scénáře vytěsnit z mysli. Připomněl jsem si, jak tvrdě jsem trénoval, jak to bolelo a jak jsem dřel. Přesvědčoval jsem sám sebe, že ta námaha mě v nejtěžších chvílích ochrání. Ani jsem si nemusel připomínat, jak moc toužím zvítězit. Touha po úspěchu mě přímo spalovala. Cítili ji tak palčivě i moji soupeři? Neměl jsem důvod si myslet opak a pochyboval jsem, že jejich zápal mohu jakkoli ovlivnit, alespoň ne přímo. Šel jsem na to tedy jinak. Pokusil jsem se v nich vzbudit pochyby. Ráno v den závodu jsem si oholil hlavu a rozhlásil jsem, že se nehodlám ostříhat, dokud závod neprohraju, což — jak jsem si řekl — bude trvat pěkných pár let. Svému vodiči Ianu Torrencovi (Dusty byl zrovna někde na svatbě) jsem nahlas, aby to slyšeli i ostatní, říkal: „Až půjdu do čela, až poběžím vepředu do Dusty Corners na dvaačtyřicáté míli...,“ aby jim bylo jasné, že mám v úmyslu vyhrát.

Když uvidí další běžci tak sebevědomého soupeře, třeba je trochu přejde kuráž. Takový byl můj plán. Tak úplně to nevyšlo.

Když jsme s Ianem dorazili na předzávodní setkání, mluvilo se jen o Twietmeyerově šestém vítězství, které téměř všichni považovali za jisté. Ian se zeptal jednoho z organizátorů, jestli by mu neposkytl mezičasy na traťový rekord (ten vytvořil Mike Morton v roce 1997). Všichni se poťouchle šklebili a Twietmeyer udiveně zvedl obočí.

Jako by mi tím gestem říkal: Co si to o sobě Ian myslí? A ten vysoký plešoun? Je z Minnesoty! Tohle je závod pro horaly, co tady vůbec dělá?

Ian přesto mezičasy získal. Napsal si na pravé předloktí (je levák) časy, kdy Morton doběhl na každou z patnácti občerstvovacích stanic. Táž čísla jsem si načmáral na levé předloktí i já. Budu je potřebovat, abych zaběhl na Western States traťový rekord.

Když jsem dorazil na start ve Squaw Valley, slyšel jsem, jak si o mně lidé povídají. „Je z rovin,“ brblali si pod vousy, „skončil druhý na Angeles Crest a myslí si, že patří sem?“ Dokonce mám pocit, že jsem zaslechl, jak se někdo ušklíbl: „Cože, v Minnesotě se něco běhá?“

Propadl jsem se v čase o patnáct let. Najednou ze mě byl zase kluk.

„Hej, chcípáčku!“

„Někdy prostě musíš!“

„Už tě tady nechci.“

Jakmile zazněl startovní výstřel, vydal jsem ze sebe hrdelní, skoro až barbarsky rebelský řev. Jako by mi vycházel až z nejhlubšího nitra. Většina lidí si myslela, že křičím, protože tak rád běhám, i to je koneckonců pravda. Tím výkřikem jsem však vyjadřoval radost z toho, že konečně startuju v nejslavnějším závodě proti nejlepším ultraběžcům ve Spojených státech. Trénoval jsem podle svého nejlepšího svědomí. Teď se dovím, jestli to stačilo. Vyrovnám se těm nejlepším ultramaratoncům, nebo mě ti horalové pošlou zpátky do rovin jako spráskaného psa? Na první míli jsem byl na vedoucí pozici a stejně tak i na desáté míli. Zůstal jsem v čele na dvacáté, třicáté i čtyřicáté míli. Běžel jsem sněhovými poli, alpinskými lesy, širokými kaňony, po prašných, vysušených hřebenech, obklopený těžkou, opojnou vůní květů medvědice a vzduchem tak žhavým, že mi sežehl chloupky v nose, tak suchým, že se s každým krokem a s každým řídkým zavanutím větru ze země zvedl obláček rudého prachu.

Od dobrovolníků a diváků na občerstvovacích stanicích jsem ale neslyšel: „Fíha, ten chlapík z Minnesoty tady ale předvádí věci“ nebo „Možná jsme ho neměli podceňovat.“

Místo toho jsem zaslechl něco jiného.

Přepálil to, každou chvíli vytuhne.

Klasická nováčkovská hloupost.

V půlce vytuhne.

Twietmeyer ho dožene, Twietmeyer ho brzo chytí.

Ještě se naučí, že Sierra Nevada není Minnesota.

Ten chlápek má maraton jen za 2:38, proč bychom mu měli věřit?

Nade mnou se klenuly borovice douglasky a zasněžené hory, dole zely kamenité kaňony. Všude bujely zářivě žluté slunečnice. Bylo pravé poledne a teplota vyšplhala ke 40 stupňům. Byl jsem v čele, sám se svými představami a otázkami.

Proč si nikdo neuvědomuje, jak těžce jsem trénoval a jak moc chci vyhrát?

Proč je máma nemocná? Proč mě táta vyhodil z domu? Proč si nikdy nikdo, včetně mě, nemyslel, že můžu porazit Dustyho — dokud se mi to nepovedlo? Ptát se proč bylo v pořádku, a i kdyby nebylo, stejně jsem to dělal. Vedlo mě to k úvahám o souvislosti mezi tím, jak jím a jak běhám, a vlastně i mezi tím, jak kdokoli jí a jak žije.

Ve dvě hodiny odpoledne jsem nechal kaňony za sebou, ve 35 stupních jsem probíhal svěžím předhůřím. Fyzicky jsem na tom byl pořád dobře a stále jsem byl plný otázek. Ty mě nějakým způsobem přiváděly k pocitu, který jsem miloval — že se pohybuju po zemi a se zemí, že setrvávám v přítomném okamžiku a nemusí mě trápit povinnosti, očekávání, zklamání a starosti. Otázky po příčinách mi poskytly i odpověď. Nemyslím, že by to táta měl v úmyslu, ale jeho oblíbené motto Někdy prostě musíš! pro mě bylo poselstvím těžce nabyté moudrosti.

„To je ten z rovin,“ zašeptal někdo na občerstvovací stanici Michigan Bluff na pětapadesáté míli dost nahlas, abych to zaslechl. „Teď sice vede, ale moc dlouho mu to nevydrží. Přepálil to a za chvíli se sesype. Počkejte, až se Twietmeyer zahřeje. Ten to má spočítaný.“

Poznámky těch pochybovačů však byly jen chabou ozvěnou toho, co se mi honilo hlavou: Netrénoval jsi příliš? Netrénoval jsi málo? Dokážeš opravdu uběhnout sto mil jen na rostlinné stravě? Nenasadil jsi moc vysoké tempo moc brzy? Nejsi odsouzený k nezdaru? Už jsem ale věděl, že tyhle hlasité obavy v hlavě můžu ztlumit na sotva zřetelné hučení. Musím si jen připomenout, proč tu jsem, co chci a jak moc to chci. Už dříve jsem čelil různým překážkám — dá se jimi postupně prokousat. Co jsou výběhy kopců, ze kterých pálí plíce, a seběhy, které drtí stehna? Jen malá cena za vstup do země zaslíbené, o které jsem tolik snil. Jedna moje polovina cítila spalující vzduch, druhá toho nedbala. Dílem jsem sebou trhl při každém bolestivém, klopýtavém kroku, dílem mi to bylo jedno. Blížil jsem se stavu, kdy tělo už nemohlo, a já měl poznat, jestli ho mohu vůlí donutit. Přesně do toho stavu jsem se chtěl dostat a k tomu vedla jen jedna cesta.

Můžete nést svá břemena lehce nebo s velkou námahou. Můžete se strachovat, co bude zítra, nebo nemusíte. Můžete si představovat hrozivé konce nebo vítězné zítřky. Na ničem z toho nezáleží, dokud se posouváte kupředu, dokud něco děláte. Ptát se proč je hezké, ale není to činnost. Nic nepřináší takové odměny jako pohyb, jako běh.

Někdy prostě musíš.

Doklusal jsem na občerstvovací stanici Foresthill na dvaašedesáté míli svlečený do půl těla, mokré tričko zavázané okolo holé hlavy. Křičel jsem a výskal — oslavoval jsem, že se držím v čele, děkoval, že jsem došel až takhle daleko, a připomínal si, že jsem naživu a na cestě, kterou jsem si vybral. Na téhle stanici se mohl poprvé k běžcům připojit jejich vodič. Díval jsem se po tom svém.

„Pil jsi? Čuráš?“

Odpověděl jsem Ianovi, že jsem pil i močil hodně a že je mi fajn. Byla to pravda, i když „fajn“ je celkem relativní pojem pro někoho, kdo právě po vlastních urazil vzdálenost, jakou stěží ujedete autem za hodinu. Když odhlédneme od běžného namožení svalů a únavy, cítil jsem se skvěle. Dokonce jsem měl radost. Jedl jsem banány, brambory, burrita s fazolemi a rýží a sem tam energetický gel a tyčinku Clif Bar. Umožnilo mi to běžet přesně podle mých představ.

Ian mi vrazil do rukou dvě láhve o objemu 600 ml a sám si vzal další dvě.

„Chci, abys tohle do další kontroly vypil,“ oznámil mi.

Ale k následujícímu kontrolnímu bodu to bylo jen pět kilometrů. Kdybych byl dehydrovaný, dávalo by to smysl. Kdybych nemočil, nalil bych do sebe tu vodu, jak nejrychleji by to šlo. Začal jsem protestovat, pak jsem si to však rozmyslel. Mít vodiče přináší především tu výhodu, že můžete do jisté míry vypnout mozek. A Ian nebyl jen tak ledajaký vodič. V roce 1999 běžel šestnáct ultramaratonů a dvanáct z nich vyhrál. Western States absolvoval minulý rok a věděl, co trať obnáší. Vyběhli jsme z městečka po hlavní ulici, pak jsme rychle zatočili doleva směrem na město Kalifornie — byla to příjemná cesta lehce z kopce. Poté jsme se pustili po lesní stezce. Dalších pětadvacet kilometrů jsme měli povětšinou klesat. Věděl jsem, že bych měl upíjet vodu, ale neměl jsem se k tomu. Mělo by smysl pít před prudkým stoupáním, tam bych tekutiny potřeboval. Ale teď?

Když jsme běželi po karmínově červené stezce pokryté prachem jemným jako mouka a klesli o tři sta výškových metrů, ještě se oteplilo. Cítil jsem ve vzduchu starodávné skály a úrodnou půdu.

Poběžíte-li dvacet minut, budete se cítit lépe. Běžte dalších dvacet minut a možná se unavíte. Přidejte tři hodiny a bude vás to bolet, ale když vytrváte, uvidíte — a uslyšíte, ucítíte a ochutnáte — svět v tak živých barvách, že se vám proti tomu váš předchozí život bude zdát vybledlý. Právě to jsem zažíval.

„Jak jsou na tom chodidla? Co nohy? Piješ pořád?“

To mě Ian, běžící za mnou, kontroloval a staral se, jak to vodiči dělávají.

Musel jsem se na vteřinku zamyslet. Jak jsou na tom chodidla? No, když už je o nich řeč, tak bolí. Měl jsem pár puchýřů. A nohy? Jasně, když na to přijde, mám pocit, jako by mi do nich bodaly neviditelné nože.

„V pohodě,“ odpověděl jsem. „Jsem v pohodě.“

„Piješ?“

Nepil jsem, ale hned jsem to napravil — chlemtal jsem, až jsem vyprázdnil celou láhev, a běžel jsem dál.

Pár minut jsme tak běželi a Ian nic moc neříkal. Konečně, po jednom klikatém seběhu, přišel kopec. Bylo to příjemné. Cítil jsem se dobře. Podíval jsem se na levé předloktí. Byli jsme daleko za mezičasy na rekord, ale pořád jsme vedli. To, o čem jsem snil na cestách pro sněžné skútry v severní Minnesotě a na mechových stezkách v podhůří Kaskádového pohoří, se stalo skutečností.

„Jak jsme na tom?“

Jsme na tom dobře, pomyslel jsem si. Vedeme si skvěle.

Pak jsem pocítil váhu plné láhve s vodou. Byla jako obzvlášť těžká sušenka potají ukradená ze spíže. Ian uviděl, jak jsem se podíval dolů.

„Chci, aby ta láhev byla do příští kontroly prázdná.“

Nalil jsem ji do sebe na jeden zátah. Zdolali jsme kopec, oběhli zatáčku a před námi se objevila dřevěná plošina zabudovaná do svahu, ne větší než 3 × 3 metry. Pod přístřeškem tam stáli tři lidé — dobrovolníci — a zírali na nás.

„Kdo to je?“ zeptal se jeden z nich, a než jsem stačil něco říct, Ian odpověděl: „To je budoucí vítěz tohohle závodu.“

Natočili jsme si vodu do prázdných láhví a Ian mi podal tři centimetry dlouhou průhlednou elektrolytovou kapsli s krystaly soli. Spolkl jsem ji. A jak jsme uháněli pryč ze stanice, najednou to na mě přišlo. Ouha, začal jsem mít divný pocit v žaludku.

Vyrazili jsme ze stanice, uběhli jsme asi sto metrů jemným červeným prachem. Zatočili jsme a v tu chvíli jsem začal zvracet.

Nejdřív ze mě vyšla tekutina, a v ní ještě celá elektrolytová kapsle. Následovala další tekutina. Pak ještě další — tentokrát mi začala téct z nosu. Pár kousků banánu. Zelená, palčivá žluč. Zrovna když jsem usoudil, že už nemám co zvracet, přišlo to zase.

Moje tělo bojovalo hned na dvou frontách — uvnitř proti teplu vytvořenému prací svalů, venku proti sluncem vyhřátému vzduchu v kaňonech. Kdyby moje tělesná teplota stoupla o víc než 3 stupně, narušilo by to činnost orgánů. Naštěstí díky tréninku v horku, který jsem absolvoval předchozí týden, měly chladicí mechanismy v mém těle možnost se adaptovat. Zvýšený průtok krve na povrchu těla umožňoval, aby mi pokožkou unikalo více tepla. Začal jsem se dříve potit, potil jsem se déle a s menší ztrátou sodíku (neboli elektrolytů) než běžci, kteří nebyli na horko aklimatizovaní.

Zvýšené pocení mělo ale i jednu nevýhodu — dehydrataci. V závislosti na tempu jsem každou hodinu ztratil asi litr vody a s ní půl čajové lžičky soli. Můj hypotalamus vyplavoval do krve antidiuretické hormony, které přikazovaly ledvinám, aby zmírňovaly ztrátu tekutin tím, že zkoncentrují moč. Přestože se ale mé tělo tak zázračně přizpůsobilo, bez dodávky vody mi houstla krev a ještě víc zatěžovala už tak namáhané srdce. Toho se Ian obával, a proto mi nutil vodu.

Obával se ještě dalšího nebezpečí — hyponatrémie. To je stav, kdy zvýšený příjem tekutin a neschopnost ledvin jej kompenzovat vedou k tomu, že v krvi prudce poklesne hladina sodíku. Běžci s hyponatrémií dokonce během závodu přiberou, protože buňky v jejich těle zadržují vodu a nabývají na objemu. Pokud se jedná o dočasné otoky na končetinách, není to tak zlé, ale když otečou buňky v mozku, tlačí na lebku a způsobují dezorientaci a zmatenost. V extrémních případech může být hyponatrémie i smrtelná. Proto mi Ian dával sůl.

Rada, že máte při dlouhotrvající namáhavé fyzické aktivitě přijímat dostatek tekutin a solí, zní prostě. Zkuste to ale vysvětlit žaludku. Závod je situace typu „bojuj, nebo uteč“, takže se aktivoval můj sympatický nervový systém, který odklonil tok krve od trávicích orgánů a nasměroval jej ke svalům, plicím, srdci a mozku. Nárazy nohou na zem zvyšovaly tlak v mé břišní dutině na dvojnásobek až trojnásobek normální hodnoty. V takových podmínkách je obtížné cokoli udržet v žaludku. Někteří běžci si před závodem berou Prilosec, aby předešli nevyhnutelným poruchám trávení, ale jelikož jsem se zavázal ke konzumaci pouze rostlinných, průmyslově nezpracovaných potravin, nebyl jsem ochotný se snížit k braní nějakých léků.

Šel jsem se vyzvracet do trávy vedle stezky.

Ian mě poplácal po zádech. Povídal, že to bude v pořádku, udělá se mi líp a za chvíli se zmátořím. Pomyslel jsem si, že buď lže, nebo trpí nějakými scestnými představami. Ani jedno z toho se mi příliš nezamlouvalo.

Nikdy předtím jsem v závodě nezvracel. Jestli to bylo díky mému železnému žaludku nebo díky tomu, že jsem dobře jedl a staral se o tělo, to jsem nevěděl. Ale teď, když jsem si měl užívat životního vítězství, jsem se v předklonu držel za břicho a hlavu jsem měl otočenou vpravo, abych zvracel do travnatého svahu a ne na druhou stranu. To by mohlo varovat soupeře za námi nebo, což by bylo horší, by mi mohl hrozit pád z příkrého náspu.

Mohla za to veganská strava? V duchu jsem si sečetl, co všechno jsem od začátku závodu snědl. Misku husté ovesné kaše s banánem, vlašskými ořechy, sójovým jogurtem, oslazenou energetickým gelem, švestku, meruňku a kiwi. Vstal jsem na snídani ve tři ráno, abych si nechal dvě hodiny na vytrávení. Dva krajíce chleba z naklíčeného obilí s mandlovým máslem. Burrito s fazolemi a rýží na dvaačtyřicáté míli. Po cestě jsem jedl banány a vařené brambory namočené do soli. Energetické gely Clif Shot, iontový nápoj, občas tyčinku Clif Bar. Přijímal jsem asi 300 kilokalorií za hodinu.

Jiní ultraběžci, které jsem znal, se cpali pizzou, sušenkami, bagely a sladkostmi. Ještě v roce 1999 byl v komunitě ultramaratonců rozšířený názor, že je jedno, co jíte, hlavně když do sebe dostanete spoustu sacharidů a cukru. Byl jsem si jistý, že moje veganství je lepší. Neměl jsem pochyby, že mi pomůže.

Byla to chyba? Měl Twietmeyer a ti ostatní pravdu? Nechal jsem snad zvítězit své ego a uraženou pýchu? Nebo jsem jen vypil moc vody najednou?

Nedělal jsem si starosti jen se svými chybami. Bál jsem se, co se stane, když nepřestanu zvracet. Slyšel jsem o tom odstrašující příběhy. Běžec je dehydrovaný, zvrací, tím pádem ztratí ještě víc vody, z čehož se mu udělá ještě hůř a pak není schopen nic pozřít ani vypít. V tom okamžiku jste ve velké bryndě, protože vás zdravotníci na některé z kontrol napojí na kapačku. A jakmile jste na kapačce, je konec, diskvalifikují vás.

„Bude to v pořádku,“ pravil Ian. „Všechno bude v pohodě.“

Později v kariéře jsem se na závodech mohl lépe spolehnout na svou dokonalejší znalost strategie a taktiky. Jedl a pil jsem přesně ve chvíli, kdy to moje tělo vyžadovalo, protože jsem dokázal perfektně poznat, co znamená každý záškub těla, křeč nebo nával energie. Věděl jsem, kdy odpočívat a kdy vyrazit. Ale na prvních Western States, když jsem byl zkroucený bolestí, jsem se na strategii nebo znalost nespoléhal. Ani jsem nemohl. Bylo mi pětadvacet, byl jsem mladý borec, co si umínil stát se králem hor. Něco jsem chtěl, a tak jsem se hýbal. Tak to bylo jednoduché. Je to něco, co máme všichni v sobě. Fyzicky jsem na to nebyl připravený, na tom však nezáleželo. V tu chvíli jsem si uvědomil, jakou má vůle sílu, a tehdy jsem také našel, co jsem hledal.

Narovnal jsem se a Ian mi sundal ruku ze zad. Podíval jsem se na něho.

„Můžu dál,“ řekl jsem, a tak jsme pokračovali.

Zbývalo mi ještě něco přes padesát kilometrů — vzdálenost o devět kilometrů delší než maraton. Ian se mě několikrát pokoušel vystrašit. „Tim je hnedka za tebou,“ zvolal, kdykoli jsem zpomalil, „a směje se ti.“ Když jsem se opovážil přejít do chůze, místo abych do kopce běžel, Ian prohodil: „Tim do tohohle kopečku nechodí, vybíhá ho.“

Když jsme přebíhali řeku American, Twietmeyer na nás ztrácel dvacet minut, a při výběhu pětikilometrového kopce na občerstvovací stanici Green Gate jsme uslyšeli křik: „Twietmeyer ho dobíhá, ten Minnesoťan je v háji, Twietmeyer je opravdový mistr.“ Ani jeden z nás nic neříkal, ale zrychlili jsme. Podívali jsme se na sebe a Ian řekl: „Teď máme šanci jim všem ukázat, kam si ty svoje řeči mají strčit.“

Nepotřeboval jsem žádnou další motivaci. Posledních patnáct kilometrů jsme běželi tempem 5:15. Diváci — fanoušci z Kalifornie, kteří prý věděli všechno o „opravdových“ horských závodech, mlčeli a jen nás sledovali. Ian všechny ty pochybovače proklínal: „Idioti jedni.“ Také jsem byl rozzlobený.

Kultura bušidó, jak jsem ji chápal, vyznávala klid, dokonce i při zabíjení nepřátel. Já jsem se však ani nepokoušel vytěsnit z mysli vztek. Naopak, využil jsem ho. Možná to nebylo bušidó, ale měl jsem z toho dobrý pocit. O klidnou mysl můžu usilovat v příštím závodě. Cílovou pásku jsem protnul v 10:34 večer, sice ne v rekordním čase, ale o 27 minut rychleji než Twietmeyer, který skončil druhý. Vedl jsem od startu až do cíle. Když jsem se blížil k cílové čáře, na počest Dustyho jsem ji překonal kotrmelcem (když někde vyhrál, rád se v cíli plazil a válel) a zakřičel jsem: „Minnesota!“

Na vítězství jsem se soustředil tak usilovně, že jsem pominul pár dalších detailů — například kde budu po závodě spát. Hotel jsem si nemohl dovolit a v době, kdy jsem si přece jen uvědomil, že bych se mohl někde ubytovat, byly tak jako tak všechny obsazené. Řekl jsem si tedy, že si rozložím spacák přímo u cíle.

Přestože jsem se tam usadil především kvůli nedostatku financí, zůstal jsem — tu noc, ráno a pak ještě mnohokrát — kvůli něčemu důležitějšímu. Když jsem spal u cíle, měl jsem příležitost povzbuzovat kamarády a seznámit se s novými přáteli. A co bylo ještě podstatnější, umožnilo mi to poznat, že každý, kdo dokončí, vytrval. Žil jsem u rodiny své manželky, trénoval jsem, když se mi chtělo spát, zvracel jsem, mnohokrát se přestěhoval, zadlužil se. I ostatní běžci museli jistě něco obětovat. Každý z nás má sílu pokusit se o něco, u čeho si není jistý, jestli to zvládne. Může mít cíl uběhnout kilometr, závod na 10 kilometrů nebo sto mil. Anebo změnit zaměstnání, shodit tři kila či někomu vyznat lásku. S jistotou mohu prohlásit, že nikdo včetně mě na Western States nevěděl, jestli závod dokončí, o vítězství ani nemluvě. Spousta lidí v životě ničeho úžasného nedosáhne. Mnozí se o to ani nepokusí. Tady na Western States všichni dokázali obojí. Tím, že jsem zůstal v cíli a vítal je, jsem vzdával hold bolesti a pochybám, únavě a zoufalství, kterými v mých představách prošli. Mohl jsem tak ocenit sílu, kterou v sobě museli najít, a poblahopřát jim k tomu, že si stanovili důležitý cíl a dosáhli ho. Uvědomil jsem si to až později, ale mohl jsem tak něco vrátit sportu, který dal mému životu směr a mně notnou dávku vnitřního míru, stejně jako mi poskytoval některé odpovědi — byť prchavé a pomíjivé — na otázku proč.

Lehl jsem si do spacáku a vstal pokaždé, když někdo doběhl, abych mu zatleskal. V jednu ráno jsem usnul a určitě jsem některé běžce zaspal (vždyť jsem byl vzhůru už 22 hodin), ale snažil jsem se zastihnout všechny. Ráno jsem se nechal svézt do restaurace Latitudes v Auburnu, kde jsem si dal tacos s houbami a slunečnicovými semínky, a pak jsem se vrátil. Zůstal jsem do jedenácti dopoledne, což byl oficiální konec časového limitu. Chvíli se zdrželo hodně předních závodníků, protože i když v té době jistá hierarchie mezi běžci existovala, projevovala se jen na trati. Byli jsme ultraběžci a tím to končilo, v rámci této kategorie si byli všichni rovni. Platili jsme stejnou cenu a zažívali stejnou radost. Když jsem stál u cílové čáry, připomínal jsem si náš společný boj a užíval si znova a znova tu radost.

POČÍTÁNÍ KALORIÍ

Na mém způsobu stravování pouze z rostlinných zdrojů není nejtěžší přijímat dostatek bílkovin, ale zkonzumovat dost kalorií, abych doplnil energii, kterou spálím při tréninku. Snažím se zařazovat do jídelníčku dostatek vysoce kalorických potravin — ořechy a ořechová másla, semínka, avokádo, škrobnatou kořenovou zeleninu, kokosové mléko a různé oleje — olivový, kokosový, lněný či sezamový. Když při veganství ze svého jídelníčku tolik potravin vyřadíte, měli byste si dát pozor, abyste jako náhradu začali jíst dost jiných. Patříte-li mezi čerstvé příznivce rostlinné stravy, mám pro vás nejdůležitější radu: přemýšlejte, jaké výživné potraviny zařadíte do jídelníčku, abyste vynahradili energii z živočišných produktů, jichž se vzdáváte. A dávejte si pozor, abyste jedli dost.

„SÝROVÁ“ POMAZÁNKA NA WESTERN STATES

Když jsem každé léto jezdíval do Auburnu, nechával jsem mixér doma, takže jsem si pomazánku připravoval ještě před odjezdem. Je to vynikající zdroj sacharidů a bílkovin, zvlášť když ji namažete na vícezrnný chléb z naklíčených obilnin a bez droždí. Tahini dodává pomazánce chuť podobnou sýru, a navíc obsahuje zdraví prospěšné mastné kyseliny.

NA 3 ŠÁLKY, 10 AŽ 12 PORCÍ:

450 G BALENÍ PEVNÉHO TOFU (VIZ POZNÁMKA), SLITÉHO

3 LŽÍCE BÍLÉHO NEBO ŽLUTÉHO MISA

3 LŽÍCE CITRONOVÉ ŠŤÁVY

1⁄4 ŠÁLKU TAHINI

2 LŽÍCE OLIVOVÉHO OLEJE

1⁄4 ŠÁLKU LAHŮDKOVÉHO DROŽDÍ

3 LŽIČKY MLETÉ PAPRIKY

1 LŽÍCE VODY

1⁄2 LŽIČKY ČESNEKOVÉHO PRÁŠKU

1 LŽIČKA CIBULOVÉHO PRÁŠKU

1 LŽIČKA DIJONSKÉ HOŘČICE

Všechny přísady dáme do mixéru a dvě až tři minuty mixujeme, dokud nedosáhneme hladké konzistence. Můžeme si připravit „sýrový“ sendvič — namažeme pomazánku na celozrnný chléb (mám rád výše zmíněný vícezrnný) a přidáme plátky rajčete a salátu. Také můžeme podávat jako dip s krekry nebo syrovou zeleninou. Pomazánka v ledničce vydrží asi týden a v mrazáku až dva měsíce.

POZNÁMKA: Nemáte-li příliš výkonný mixér, poslouží vám lépe silken tofu (jemnější tofu japonského typu); nezapomeňte je slít.

12

Souboj s hmyzákem (100 mil Western States 2000 a 2001)

Kdybyste ušli míli v mých botách, byli byste taky blázni.

— TUPAC SHAKUR —

Vítězství chutnalo skvěle. Nandat to ostatním — zejména těm, kteří mě dříve odepisovali — byl pocit, který by si nevychutnal jen někdo duchovně zcela osvícený nebo naprostý šílenec. Předsevzal jsem si cíl a dosáhl ho. Dopracoval jsem se k hranici, kterou jsem považoval za krajní mez svých schopností, a pak ji překročil. A to všechno při veganské stravě. Udělalo mi dobře na mysli i na duši, když mě prohlásili mistrem, ale nestačilo mi to.

Chtěl jsem blíže prozkoumat prostor mezi vyčerpáním a totálním zničením. Chtěl jsem se dovědět víc o svém těle a vůli. Celým srdcem jsem toužil po radosti a míru, které mě naplňovaly, když jsem s Dustym běhal po stezkách vyšlapaných zvířaty, po tichém, nádherném teple, které mě zalilo, když se na severu vločky sněhu snášely na opuštěné cesty pro sněžné skútry. Porážet soupeře na závodech bylo vzrušující a byl to cíl, k němuž jsem směřoval svůj život. Vítězství udělalo zázraky s mým sebevědomím. Ale já se chtěl ponořit do sebe, připojit se k něčemu většímu. V té době už jsem přečetl dost buddhistických spisů, abych si uvědomoval, že následovat nějakou konkrétní vizi je sice hezké, jenže to hlavní spočívá v něčem jiném. I jeptišky nás učily, že slepá cílevědomost je přímou cestou k pokřivenému jednání, takže jsem znal odpověď na Ježíšovu otázku: „Co prospěje člověku, kdyby získal celý svět, ale sám sobě uškodil?“ Jde o to, žít s dobrou vůlí, dostatkem ohleduplnosti i pozornosti vůči světu; osvobodit se od uměle vytvořených konceptů ve vlastním životě. To vše teď vím. Tenkrát jsem to tušil.

Ale bylo mi pětadvacet a právě jsem vyhrál nejstarší a nejprestižnější trailový ultramaraton na světě! Chystal jsem se i nadále zlepšovat, dovídat se o mezích vytrvalosti, pátrat po transcendentnu. Ale alespoň na chvilku jsem si hodlal vychutnat svou roli šampiona.

Trvalo to jen kratičkou dobu, přesněji do okamžiku, kdy jsem přišel do práce v Seattle Running Company. Tento obchod byl epicentrem místní ultramaratonské scény (později i celého severozápadu a nakonec celé země). Byl jako hospoda, kde se scházejí punkeři, skejťáci nebo policajti, s tím rozdílem, že lidé uvnitř měli na nohou běžecké boty a debatovali o příjmu iontů.

„Gratuluju,“ uvítal mě pravidelný zákazník Jeff Dean, když jsem po svém vítězství dorazil do práce. „Jsi teď oficiálně hvězda rychlokvaška.“

Jeff měřil něco málo přes metr sedmdesát, byl podsaditý a měl pivní břicho. Nosil silné brýle a trochu šišlal. Muselo mu být okolo padesáti, ale nikdo to nevěděl jistě. Chodil šouravým krokem a podobně i běhal. Měl zvláštní držení těla, takže vypadal trochu jako hrbáč. Běhával, či spíše se šoural deset kilometrů do centra a cestou hledal na ulici ztracené mince. „Dneska je to za dvacet centů,“ říkával nebo: „Dneska dolar třicet.“

Jeff před lety zaběhl maraton za 2:38 a díky tomu i jeho neuvěřitelné znalosti běžecké historie a legend byl mezi běžci považován za jakéhosi ztřeštěného mudrce. Byl také neoficiálním historikem ultramaratonu. Daroval mi dvě knížky od Jamese Shapira, Ultramarathon a Meditations from the Breakdown Lane, klasická díla pojednávající nejen o fyzických a mentálních dimenzích ultramaratonu, ale i o těch duchovních. Shapiro píše: „Máte-li nečistou mysl, můžete uběhnout deset tisíc mil, ale kam se tím dostanete? Zato když poběžíte jednu míli a celým srdcem jste spojeni se světem, koho zajímá těch zbývajících 9 999 mil?“

Když mě Jeff označil za „hvězdu rychlokvašku“, patrně to nemyslel jako kompliment.

Umínil jsem si, že budu mnohem víc než to. Chtěl jsem znovu vyhrát Western States, a nejen kvůli sobě. Můj vzor Mike Morton, ten potápěč z námořnictva, nemohl v roce 1998 obhajovat titul kvůli zranění. Vyrval závod ze spárů Kaliforňanů a zaběhl rekord. Chtěl jsem všem ukázat, že moje vítězství nebyla jen náhoda. Chtěl jsem běžet na počest Mikea Mortona. A také překonat jeho rekord.

Zatímco jsem se připravoval na další vítězství, plánoval jsem, že zapracuju na tom, aby se ze mě stal celistvější, přemýšlivý člověk lépe vnímající svět okolo sebe, sebe sama i svět očím skrytý. To možná zní divně od kluka, který strávil dětství na lovu nebo na rybách a nesnášel zeleninu, ale bylo to tak.

Ze všeho nejdřív jsem zdokonalil svůj trénink. Přestože jsem se zrovna nevyžíval ve svých někdejších trénincích rychlosti, přidal jsem do svého programu intervaly. Jednou týdně jsem doběhl na stadion Huskyů na Washingtonské univerzitě. Tam jsem na nejmodernější tartanové dráze běhal míli — tedy čtyři okruhy — tempem závodu na pět kilometrů. Pak jsem tři minuty vyklusával, znovu jsem běžel rychle míli a pak zase odpočíval. Opakoval jsem to celkem pětkrát.

Někdy jsem trénoval brzy ráno, mezi armádním cvičením a tréninkem roztleskávaček. Jindy jsem běhal, když na stadionu trénovali fotbalisté nebo v podvečer — to míval stadion zabraný atletický klub. Na stadion se vešlo 70 000 lidí; měl jsem z toho trochu bizarní pocity. Běhal jsem tam, jak jsem nejrychleji uměl, a stejně jsem patřil k těm pomalejším. Na oválu trénovalo hodně elitních univerzitních dráhových běžců a také vynikající místní maratonci.

Intervalový trénink mi jednak pomohl vybudovat důvěru v sebe sama — že když to bude potřeba, dokážu soupeřům utéct — a také jsem si díky němu uvědomil, na co se mám soustředit. Když se okolo mě proháněli devatenáctiletí chrti a maratonští vítězi, nechal jsem si zajít chuť na to, abych s nimi závodil. Věděl jsem, že chci porážet jiné běžce, ale k tomu jsem musel porovnávat svoje současné výkony s těmi předchozími, ne s výkony jiných.

Když jsem začínal, běhal jsem míle za 5:25 až 5:30 minut (3:25 min/km). Po dvou měsících jsem se zrychlil na 5:10 (3:12 min/km). Poslední míle byla pokaždé nejtěžší. Vždy jsem ji běžel nejrychleji.

Také jsem piloval běh do vrchu. Sice mi pomohlo, že jsem celé měsíce bojoval s Mount Si a okruhem Dvanácti vršků, nicméně Twietmeyer a Tvrďák Tommy Nielson také žili poblíž hor a tušil jsem, že se na příští Western States připravují obzvlášť poctivými porcemi kilometrů.

Proto jsem se zaměřil na techniku a cvičil jsem to, co tak mistrně ovládal Lance Armstrong a jiní cyklisté. Klíčem k rychlému vyjetí do kopce totiž není ani tak síla, jako spíš kadence šlapání. Jakmile se chytrý (a rychlý) cyklista ocitne na svahu, přeřadí na lehčí převod, ale zachová počet otáček pedálu za minutu. Bikeři se „babičkovskému převodu“ vysmívali, ale ukázalo se, že právě přes něj vede cesta k úspěchu. A tak jsem se i já pokoušel zjistit, jak bych mohl běžet „po babičkovsku“. Zjistil jsem, že když zkrátím krok, udržím si optimální kadenci 180 kroků za minutu. Z kopce jsem krok protáhl, přičemž jsem stále našlapoval lehce a zachovával jsem tentýž počet kroků za minutu, tedy 180.

Nejraději ze všeho jsem měl běhy po lesních cestách, kdy jsem vyběhl z civilizace do náruče přírody. Na začátku sezony jsem ale začal trávit víc a víc času na silnici s Ianem, který se nakonec přestěhoval do Seattlu. Běhávali jsme dvakrát týdně 30 až 50 kilometrů a snažili se udržovat tempo 3:55 až 4:10 minut na kilometr. Byl v tom jakýsi matematický řád, který přinášel klid. I když se Ian nemohl smířit s tím, že mám vždycky o pět nebo i víc tepů nižší pulz, navzájem jsme si při těch těžkých kilometrech pomáhali. Byl to krásný pocit, běžet svobodně a rychle a jeden druhého hecovat, abychom stihli další kilometr podle plánu. Když jsme se konečně dostali ke mně domů, užívali jsme si zaslouženého uspokojení z podařeného ranního tréninku. Na oslavu jsem nám připravoval kopec svých osmizrnných borůvkových lívanců z čerstvě umleté mouky nebo obrovskou pánev tofu na způsob míchaných vajec s tousty z chleba z naklíčených obilnin — to je dokonalé regenerační jídlo. Žilo se mi dobře, bylo to prosté: vydřené kilometry a chutná strava.

Protože jsem trénoval promyšleněji a zařazoval více kvality, nenaběhal jsem už takové objemy. Řada maratonců běhá týdně 190 až 220 kilometrů. Já naběhal 140 až 180.

Byl jsem zvyklý se na trasu závodu vrhnout jako na nepřítele, dívat se na prudké výběhy jako na překážky, jež musím pokořit, a nekonečné stezky považovat za prostředek k získání vytrvalosti. V Seattlu jsem si osvojil něco, co by se dalo označit za celostní přístup. V knize Running with the Whole Body, jedné z mála publikací o běžecké technice, které jsem tehdy našel, jsem se dočetl další informace o postoji, stabilizaci, síle hlubokého svalstva trupu a integraci pohybů. Chodil jsem do tělocvičny a tam jsem posiloval svaly horní poloviny těla, jelikož mi začalo docházet, že silný trup a paže dokážou do velké míry kompenzovat únavu nohou. Experimentoval jsem s cvičebním programem pilates a dal jsem se na jógu, abych si zlepšil ohebnost, vnímání těla a soustředění.

Pohrával jsem si i s dýcháním. V knize Spontánní vyléčení jsem se dočetl, že uvědomělé, hluboké dýchání tělu usnadňuje regeneraci. V józe (se kterou jsem se trochu potýkal, než jsem pochopil, že je to cvičení, a ne soutěž) jsem se seznámil s konceptem pránájámy, což je dechové cvičení, doslova „prodloužení životní energie“. To mi pomohlo nejen tělesně, ale i duševně a emocionálně. Koupil jsem si knihu Tělo, mysl a sport od Johna Douillarda a z ní se dověděl, že na rozdíl od dýchání ústy snižuje dýchání nosem tepovou frekvenci a podporuje činnost mozku. Jeden učitel jógy na kurzu prohlásil, že „nos je k dýchání a ústa k jedení“.

Experimentoval jsem. Chodil jsem na hodinové lehké běhy po břehu jezera Washington. Zem tam byla rovná a podmáčená a opíral se do mě boční vítr. Nedělal jsem si starosti s rychlostí nebo technikou, soustředil jsem se jen na to, jak nadechuji a vydechuji nosem. Připadal jsem si jako v dětství, když jsem se učil, jak se uvolnit. Snažil jsem se to zopakovat při obtížnějším běhu — to se mi zdálo těžké, zvláště do kopce. Nicméně jsem se při těchto experimentech naučil dýchat do bránice (tzv. břišní dech), a ne jen do hrudníku.

A nakonec jsem doladil stravování. Ze všech náročných kroků k mému celkovému zlepšení byl tenhle nejsnazší a nejradostnější.

Byl jsem veganem už rok, a Seattle bylo skvělé místo k objevování stále nových potravin, kterými jsem si obohacoval jídelníček. Dělal jsem si ovocné koktejly a na farmářských trzích a ve svém oblíbeném krámku s potravinami jsem hledal nové druhy ovoce a zeleniny. Přestože jsem kupoval obilniny, fazole a semínka na váhu a jednou za měsíc chodil na schůzi členů potravinového družstva Madison Market, takže jsem dostával desetiprocentní slevu, utrácel jsem za jídlo víc než kdy předtím. A to jsem měl na kreditní kartě docela slušný dluh. Zatímco spousta lidí panikařila, že v roce 2000 nastane konec světa, já jsem tajně doufal, že až se kvůli přechodu do nového tisíciletí zhroutí počítačové systémy, vymaže se i můj dluh. Existuje mnoho cest, jak žít skromně, a já o tom vím víc než kdo jiný. Ale nehodlal jsem škudlit na jídle — živinách a lécích, které dodávám tělu. Vezmu-li v úvahu, že jsem měl víc energie a oplýval jsem zdravím víc než kdy jindy, byla to jednoznačně výhodná investice.

Při závodech jsem zůstával u zdravých osvědčených stálic — banánů, brambor, energetických gelů — a přidal jsem ještě rýžová burrita a rolky s hummusem. Nebral jsem si melouny a pomeranče, které se často nabízejí na občerstvovacích stanicích, protože jsem zjistil, že kyselé nedělá dobře mému žaludku. A na nezdravé věci — bonbony M&M’s, gumové medvídky, chipsy a sušenky —, které se tam vždy ve velkém množství vyskytovaly, jsem se ani nepodíval.

Čím lépe jsem jedl, tím lépe jsem se i cítil. A čím lépe jsem se cítil, tím víc jsem jedl. Od doby, kdy jsem se stal veganem, jsem shodil vrstvu tuku, kterou jsem nabral ze sušenek, koláčů, piškotů a sýrové pizzy — z jídel, kterými se vesele krmí běžná populace, a dokonce i mnozí vegetariáni. Zjistil jsem, že toho můžu sníst víc, lépe si jídlo vychutnat a přitom být štíhlejší než kdy předtím. Když jsem přešel na veganství, začal jsem konzumovat víc celozrnných obilnin a luštěnin, ovoce i zeleniny. Jako by mi zvýrazněly lícní kosti a zostřily se rysy tváře. Naskočily mi svaly, o kterých jsem ani nevěděl, že je mám. Víc jsem jedl, hubnul jsem a zároveň nabíral svaly, to všechno na rostlinné stravě. Doba potřebná k regeneraci mezi tréninky a závody se ještě zkrátila. Dokonce ani po padesátimílových závodech mě nebolely nohy. Každý den jsem se probouzel víc a víc nabitý energií. Ovoce mi na jazyku připadalo sladší, zelenina chutnější a křupavější. Ráno jsem si obvykle dal krátký běh, pak jsem osm až deset hodin pracoval a večer běžel dalších 15 až 30 kilometrů. Cítil jsem se den ode dne soustředěnější.

Abych zdokonalil svůj přístup k běhání (i ke stravování a životu), četl jsem o tom, co je zdravé a přirozené, a pokoušel se to rozpoznat. Měl jsem obrovskou výhodu v tom, že obyvatelé Seattlu si potrpěli na to, aby bylo všechno z ekologických zdrojů a co nejpřirozenější. Mimoto jsem měl i přístup k vynikajícím odborníkům a technologiím. Vedle práce v Seattle Running Company jsem byl zaměstnaný ještě u doktorky Emily Cooperové v centru sportovní medicíny. Chodili k nám sportovci a my jsme jim měřili parametry jako VO_2 max a laktátový práh, ale také s nimi probírali jejich výživu.

Nejvíc jsem se ovšem zajímal o sebe.

V laboratoři doktorky Cooperové jsem si nasazoval masku a běhal na trenažéru, abych si změřil hodnotu VO_2 max a odhadl, kde se nachází můj laktátový práh. Někdy jsem si vzal masku a přenosný přístroj a měřil stejné údaje při běhu v terénu a při intervalech. Při výběhu prudkého kopce jsem dosahoval tepové frekvence 165 až 170 tepů za minutu. Při intervalovém tréninku, kdy jsem běžel „na krev“, mi stoupla na 180, tedy 95 % maxima, téměř na hranici mých tělesných možností.

Doktorka Cooperová mi dál poradila, abych si zapisoval, co sním za celý den či během závodu. Zadala to všechno do počítače a provedla různé výpočty. Výsledek ji ohromil.

„Tedy,“ pravila, když znovu překontrolovala všechna čísla, „těch posledních pár let na to jdeš správně.“ Hned jí bylo jasné, že žiju v souladu se svým tělem, že jsem se naučil vyhovět jeho potřebám, aby mohlo běhat v optimálním režimu.

Díky specializovanému tréninku jsem začal běhat efektivněji. Tím, že jsem si rozšířil jídelníček, mi jídlo více chutnalo a moje tělo bylo výkonnější. Běh i jídlo mi pomohly změnit přístup k životu. Na to, abych se ponořil do sebe, abych se dostal do jiné dimenze, jsem sice potřeboval běhat bezstarostně a volně jako zvíře. Ale k takové volnosti mi mělo pomoci otevřít cestu právě poznání. Můj pes Tonto nepotřeboval žádné knihy, aby objevil svou pravou podstatu, já však ano.

Dusty se silničním běžcům neboli „rychlým silničářům“ posmíval, že prý jsou to „týpci, co ráno vstanou a spočítají si zuby, aby si zkontrolovali, jestli mají všechny“. Říkal, že jsou to neurotici natolik posedlí mezičasy, tempem a kadencí, že zapomínají na radost z pohybu. Já jsem se však v Seattlu naučil, že technologie a vědomosti mě k té radosti dokážou ještě víc přiblížit a pomůžou mi navázat kontakt s intuicí. Pokoušel jsem se vycítit, co je pro moje tělo a mysl nejlepší, po čem prahnu. Ale nemusel jsem se přitom spoléhat jen na své pocity, mohl jsem kontrolovat pokrok i pomocí objektivních měřítek.

Nejdůležitějším měřítkem pro mě bylo, jak se umístím na Western States. Nejsem pověrčivý, nicméně věřím na sílu opakování a na to, že je dobré si vytvářet správné návyky. Takže jsem každý rok na konci června, týden a půl před závodem, sbalil do svého vybledlého, špinavě bílého obytného Volkswagenu Westfalia spacák, vybavení na závod a psího tréninkového parťáka Tonta.

Do auta jsem také nacpal plno sklenic s bulgurem, plechovek čočky a fazolí, krabiček plných domácího mandlového másla, „sýrové“ pomazánky z tofu a karobového tofu pudinku a chléb ze směsi šesti naklíčených obilnin a luštěnin, o kterém se píše v Bibli (Ezechiel 4:9).

Takto vybavený jsem se i s Tontem trůnícím na sedadle spolujezdce rozjel na jih na letiště v Sacramentu, kde jsem si vyzvedl noční můru všech policistů a příznivce všech mladých dam na světě. Ian byl úžasný vodič a kamarád a pomohl mi vyhrát mou první bronzovou pumu, ale Dusty byl… Dusty. Ať už zrovna pracoval na stavbě v Oregonu, mazal lyže v Coloradu nebo pekl pizzu v Duluthu, od prvního vítězství na Western States v roce 1999 jsem ho chtěl na posledních šedesáti kilometrech legendární trasy vedle sebe.

Dělal mi za ty roky vodiče na Vermontské stovce, Leadvillské stovce v roce 2004 a na spoustě dalších závodů. Hradil jsem mu cestovní náklady, ale všechno ostatní si zaplatil sám, a to ani nemluvím o čase, kdy musel trénovat a ztratit se ze svého života. Vlastní v Duluthu dům, a jakkoli by chtěl, aby si všichni mysleli opak, má závazky. Hypotéku, různé šéfy, přítelkyně.

Vždycky mi bylo jasné, že Dusty má větší talent než já. Tuším, že si to myslel také. Jestli jsem usilovněji trénoval, víc toužil po vítězství nebo Dusty prostě neměl zájem běhat ultramaratony na vrcholové úrovni — to jsem nevěděl. A ještě hodně dlouho jsme o tom nemluvili. Nevím, jestli bych si bez Dustyho užil tolik legrace nebo dosáhl stejných výsledků. Naštěstí jsem to tenkrát neměl důvod zjišťovat.

Ostatní běžci si zaplatili nocleh v hotelu ve Squaw Valley. Dusty a já jsme tábořili v jehličnatých lesích vysoko pod horami, asi osmdesát kilometrů od cíle v Auburnu. Postavili jsme si stan na mém zamilovaném místě, na kamenité vyhlídce, kde se hojně vyskytovali hlodavci, ještěrky, vysoká zvěř a medvědi (sem tam jsme dokonce narazili na stopy pumy). Vodu na pití jsme brali z mé oblíbené studánky na nedalekém tábořišti Robinson Flat. Jiní běžci se chodili proběhnout ráno, kdy bylo relativně příjemné chladno. My jsme lenošili na tábořišti až do odpoledne, kdy horké kalifornské slunce pálilo ze všech sil. Teprve pak jsme se — Dusty, Tonto a já — vydali do „kaňonů“ a běhali s chřestýši.

Kvůli mému stravování do mě hodně lidí rýpalo, a ze všech nejvíc Dusty. Připravoval jsem velké kapustové saláty, tacos s tempehem, čerstvé guacamole, salsu a čerstvé, teplé tortilly. Všechno jsem to ohříval na plynovém vařiči ve svém obytném volkswagenu, a Dusty to komentoval: „Zas jídlo pro králíky? Ze vší tý vlákniny nám brzo dojde toaleťák!“ Po jídle mě ocenil: „Lepší než drátem do oka.“

Pravda ovšem je, že Dusty je skrytý vegetarián. Jí nejzdravěji ze všech lidí, co znám, ale rád předstírá opak, dokonce se jednu dobu nazýval certifikovaným lovcem odpadků. S ostatními mými přáteli a členy rodiny z Minnesoty se to má jinak. Když jsem se vracel domů na svátky nebo na oslavy a někdo se mě zeptal, proč nejím šunku, odvětil jsem, že už jsem měl nebo že už nemůžu. Nerad někoho přivádím do rozpaků.

Nebrali jsme si s sebou počítače ani mobily. Já jsem hodně četl, Moc přítomného okamžiku od Eckharta Tolleho, Cestu pokojného bojovníka od Dana Millmana nebo Bone Games od Roba Schultheise. Dusty trávil čas tím, že si ze mě dělal legraci a pročesával okolí v naději, že objeví nějaké ženy. Jednou k nám přišla dvě děvčata, ze kterých se vyklubaly mormonky. Jedna se Dustyho zeptala, zda v něco věří, a on na to: „Ale jo, jistěže. Věřím ve všemohoucí zadnici.“

Jindy jsme se zastavili poblíž sacramentského letiště a koupili nafukovací pannu, kterou jsme poslali kamarádovi — staršímu zasloužilému ultramaratonci Davidu Hortonovi; byl sportu totálně oddaný, extrémně soutěživý a pokoušel se o rekord na stezce Pacific Crest Trail. Pannu jsme poslali na PO box v Sierra City v Kalifornii, kde si měl vyzvednout zásoby. „Slyšeli jsme, že by ti mohlo být smutno,“ napsali jsme mu.

V Seattlu jsem dál běhal, jak mi srdce poroučelo, ale výsledky jsem si měřil. Čím víc jsem něco měřil a upravoval, tím víc jsem důvěřoval svým instinktům. Běhat tak, jak to máme vrozené, je skvělé a já v to věřím. Nicméně žijeme v jedenadvacátém století a disponujeme nástroji, které naši předci nikdy neměli. Nehodlal jsem tyto nástroje ignorovat, stejně jako jsem nikdy nepřeslechl impulz jít se za slunečného rána čistě pro radost proběhnout. Za ta léta v Seattlu jsem se naučil, že mohu běhání (a jídlo) pojímat se stejně necivilizovanou a primitivní bezstarostností jako naši předkové. Když navíc výsledky svých přirozených popudů změřím, vlastní intuici ještě vyladím. Kombinoval jsem instinkt a techniku, abych našel to úzké pásmo, kdy bych mohl běhat na maximum a zároveň se nezranit a nerozházet si tělesné funkce. Trefit se do tohoto režimu a setrvat v něm, to je klíč k úspěchu.

Když jsem se v roce 2000 podruhé zúčastnil Western States, myslel jsem si, že poznám hranici, kam až mohu namáhat tělo a kdy už jsem za ní. Věřil jsem, že přesně vím, kolik úsilí mám vyvinout, kdy a jak se občerstvit, stejně jako poznám okamžik, kdy se můžu, jak říkal můj minulý i budoucí vodič Dusty, „vysrat na techniku“. Naučil jsem se ale to, co zjistí každý maratonec — když hledáte tu úzkou hranici mezi nejlepšími výkony a zhroucením, je snadné přešlápnout.

V roce 2000 se mi to stalo na tomtéž pětadvacetikilometrovém úseku trati, kde se mi v loňském roce udělalo tak zle. Tentokrát jsem si pozorněji hlídal příjem vody, snědl jsem pár brambor, půlku banánu a energetický gel. Přesto jsem na sedmdesáté míli,v půlce kaňonu řeky American, začal znovu zvracet. Tentokrát se mi žaludek svíral tak prudce, že mě to srazilo na kolena. (Ačkoli je zvracení nepochybně znakem, že něco není v nepořádku, na ultramaratonech není úplně neobvyklé. Můj přítel Dave Terry, sám vrcholový běžec, říkával: „Ne všechna bolest něco znamená.“ Proslul tím, že ze sebe při běhu z kopce tempem 4:30 minut na kilometr dokázal chrlit zvratky a vůbec ho to nerozhodilo.)

Dusty zrovna udával tempo. Ohlédl se, ale tentokrát mě nečekalo žádné poplácání po zádech ani sliby, že všechno bude v pořádku.

„Aspoň si u toho stoupni,“ křikl na mě. „Dělej, poběžíme.“ Později, když se Dusty domníval, že ze mě může vymáčknout ještě nějakou rychlost, mi namluvil, že ve vedoucí desítce jsou dvě ženy, které nás rychle dohánějí. „Natřou ti to, Jurku! Chceš, aby tě předběhly holky?“

Závod jsem vyhrál v čase 17 hodin a 15 minut, od minulého ročníku jsem se zlepšil skoro o dvacet minut. Když jsem se vrátil do Seattlu, Jeff Dean mi sdělil, že nyní jsem „kultovní postava“. Věděl, jak moc Kaliforňané dbají na příslušnost ke své komunitě a jak výborní jsou běžci. Byť býval občas tak výstřední, myslím, že ho potěšilo, že nějaký kolega ze severozápadu (i když narozený v Minnesotě) obhájil titul.

Chtěl jsem víc — víc triumfů, víc rychlosti, víc duchovního rozvoje. Prahnul jsem po dalších odpovědích a měl jsem za to, že mi je ultramaraton může poskytnout. Dumal jsem nad knihami, pátral jsem po souvislosti mezi vytrvalostními sporty, stavy změněného vědomí a moudrostí — četl jsem tituly jako Running Wild: An Extraordinary Adventure of the Human Spirit (Divoké běhání: Mimořádné dobrodružství lidského ducha) od Johna Annerina, Running and Being: The Total Experience (Běh a bytí. Totální zkušenost) od George Sheehana a The Marathon Monks of Mount Hiei (Maratonští mniši z hory Hiei) od Johna Stevense. Mniši, o kterých se v posledně zmiňované knize píše, mají zvláštní způsob praktikování buddhismu školy Tendai, který nazývají kaihógjó — jde o dlouhé každodenní putování horským terénem, kdy obejdou stovky vzdálených svatyň, posvátných vrcholků, kamenů, lesů, mýtin a vodopádů. Pro tyto mnichy je posvátno přítomné všude.

Ti nejoddanější musejí absolvovat tisíc čtyřicetikilometrových (v pozdějších fázích i delších) běhů během sedmi let. Nosí slaměné sandály a u pasu připnutý nůž, aby mohli spáchat sebevraždu, kdyby už nemohli dál. Po pěti letech se na devět dní postí, po čemž se jim zbystří smysly natolik, že slyší padat popel z vonné tyčinky. V sedmém roce putování se mnichům trať změní na takzvaný „veliký maraton“ neboli 84 kilometrů denně. Tato prodloužená trasa vede nejen okolo ezoterických svatých míst na hoře Hiei, ale také ulicemi plnými lidí v centru Kjóta. Když mnich probíhá kolem bufetů s nudlemi a striptýzových klubů, zastaví se, aby požehnal lidem z města, kteří spěchají za svými povinnostmi. Všichni ti autoři psali o odměnách přesahujících rychlost, vytrvalost i vítězství.

V době, kdy jsem se měnil z přivandrovalce z Minnesoty ve dvojnásobného vítěze Western States a začínajícího znalce ultramaratonu, jedna masérka, která do obchodu často zavítala, mě přesvědčovala, že veganství je sice hezké, ovšem jestli opravdu chci dosáhnout optimálního výkonu a maximálního zdraví, měl bych přejít na syrovou stravu. Gideon bylo něco přes čtyřicet, ale vypadala na pětadvacet a oči jí jen zářily vitalitou. Kdysi žila v komuně a pokaždé, když jsem ji potkal, mi opakovala, že kdybych přestal jíst vařené jídlo, cítil bych se ještě lépe, než když jsem přestal jíst maso. Darovala mi knihu s názvem Raw Power — i když mě jinak poněkud odrazovala, recepty na saláty mě zaujaly. Už dvakrát jsem vyhrál Western States jako vegan. Možná bych zvítězil ještě víckrát, kdybych se stal vitariánem.

A tak jsem to vyzkoušel. Dělal jsem si saláty s vlašskými ořechy, jedl jsem hodně mandlové omáčky a mladého kokosu. Připravoval jsem si syrové tacos s „masem“ ze slunečnicových semínek, rajčaty a čerstvým guacamole, to vše zabalené do zelných listů. V té době jsem dovedl k dokonalosti ovocné koktejly, které si dodnes dělám k snídani.

Když jsem jedl jen syrové jídlo, pochopil jsem, že vaření, dušení či pečení nejsou jediné způsoby, jak připravit nebo zásadně upravit potraviny. Nikdy jsem například neměl zvláštní chuť jíst černou toskánskou kapustu (také zvanou dinosauří kapusta), a už vůbec ne syrovou. Její listy mají tuhý, bublinovitý povrch a jsou téměř černé jako kůže dinosaura. Domníval jsem se, že úplně stačí, když přežvykuju syrový římský salát a špenát. Ale tohle vláknité listí? Ani náhodou. Potom jsem ovšem zjistil, že když do listů silou vetřete sůl, ocet a citronovou šťávu, pak do toho nakrájíte trochu avokáda a rajčete a vše pořádně rukama promícháte, dostanete jemné, delikátní listy s neuvěřitelně intenzivní chutí. Syrová strava mi ukázala, jak nevýrazná jídla jsem si dřív vařil.

V něčem to bylo náročné. Musel jsem plánovat, jak do sebe dostanu dost energie. Těžko jsem si vybíral v restauraci. Nebylo snadné se najíst z toho, co dům dal. Přesto jídlo překypovalo chutí jako nikdy předtím. Vitariánství ve mně vycvičilo cit pro čerstvost — podle toho, jak chutnala mrkev, jsem dokázal určit, kdy ji sklidili.

Na mém třetím Western States po mně ostatní běžci cíleně šli. Tak to chodí, když někde vyhrajete, obzvlášť dvakrát v řadě. Stane se z vás cíl.

Závodu se účastnil jeden silný soupeř, Chad Ricklefs, který na ultrazávodech využíval svou rychlost ze silničních běhů. Prohlašoval, že se mě bude držet a na konci mě předběhne. Nemohl jsem mu to chvástání vyčítat — jako nováček jsem měl taky spoustu sebevědomí.

Ricklefs se svého plánu alespoň částečně držel. Běžel se mnou a držel se mě jako klíště. Když jsem zrychlil, zrychlil také. Když jsem zpomalil, zpomalil i on. Když se mi do cesty přikolébal černý medvěd a já se na místě zastavil, Ricklefs udělal totéž. (Když jsem ale na zvíře řval a mával rukama, dokud se mrzutě neodšouralo, Ricklefs zůstal zticha — tak daleko jeho napodobovací schopnosti zřejmě nesahaly.) Skoro jsem nemohl věřit svým očím, ale když jsem se zastavil, abych si odskočil, on udělal totéž. Byl to menší chlapík a na očích měl obrovské sluneční brýle. Podle Dustyho, který nás přivítal na občerstvovací stanici Robinson Flats na třiatřicáté míli, se můj věrný stín podobal nějakému obřímu hmyzu.

„Hele, Hmyzáku,“ křikl na něj Dusty, „běž si sakra svůj závod!“ Nebo: „Hele, Hmyzáku, co si počneš, až ti přistřihneme ty tvoje hmyzácký křidýlka?“

Nevím, jestli za to mohly Dustyho urážky, moje tempo, medvěd nebo prostě brutalita Western States vonící po květech medvědice, ale krátce poté Ricklefs odpadl a závod vzdal.

Běžel jsem na třetí pozici, vybíhal jsem prašnými stezkami na hřebeny pokryté sněhem, odkud byl ze soutěsky pode mnou slyšet hřmot neviditelné řeky posílené jarním táním.

Byl to téměř na chlup takový závod, jak jsem si předem představoval. A pak přišel od Western States další úder, tentokrát doslova. Zrovna jsem opustil důlní ležení zvané Poslední šance a sbíhal jsem do Deadwoodského kaňonu, sám na písečné stezce poseté kameny. Protáhl jsem krok, abych nahnal čas, a vtom jsem šlápl do mezery mezi dvěma kameny, která byla pokrytá dubovými lístky. Uslyšel jsem prasknutí a zvuk podobný trhání papíru nebo látky. Pak jsem to ucítil. Ještě horší než nával bolesti bylo to hrozné uvědomění, že jsem nahraný. Tohle nebylo žádné zvrtnutí nebo výron. Přetrhl jsem si vazy. Bylo to na čtyřiačtyřicáté míli, a ještě mi zbývalo 56 mil.

Před dvěma lety bych asi jen zatnul zuby a riskl to. Teď jsem byl ovšem chytřejší. Znal jsem lépe své tělo. Znal jsem lépe ultramaratony. A co je nejdůležitější, věděl jsem, že vůle není jen záležitost síly, ale hlavně soustředění. Tělesné zdraví bylo pro mě na ultramaratonu zásadní. Dobrý výsledek však závisel na stavu mé mysli.

Nejprve jsem si dovolil procítit bolest, špatný pocit a smutek a všechny další emoce, které nastávají po nečekané ztrátě (ať už na ultramaratonu, ve vztahu, nebo v práci). Tím jsem se zabýval, když jsem sbíhal přes kilometr dlouhé klesání a poté stoupal 550 výškových metrů na šest kilometrů vzdálenou občerstvovací stanici Devil’s Thumb. Nebylo mi dobře, ale pokračoval jsem.

Následoval další krok — vyjasnit si, jak na tom jsem. Umřu? Můžu na nohu přenést váhu? Mám to zlomené? Odpovědi zněly ne (alespoň ne hned), ano (alespoň do určité míry) a na poslední otázku opět ne. Někdy potřebujete lékaře nebo zdravotní sestru k tomu, abyste se rozhodli, jestli můžete pokračovat i přes zranění a neutrpíte trvalou újmu. Ale já už jsem měl nějaké zkušenosti. Věděl jsem, že je to zlé, nicméně jsem se nedomníval, že by mě to zranění ohrožovalo.

Krok číslo tři: Co můžu udělat, abych situaci napravil nebo vylepšil? Zastavit a dát si na nohu led nebyla dobrá volba. Částečně proto, že by mě to stálo čas, a hlavně jsem věděl, že díky otoku se kotník zpevní. Zánět zafunguje jako přírodní dlaha. Pomyslel jsem si, že to sice bude velmi bolet, ale závod zvládnu.

Poslední krok spočíval v tom, že jsem mentálně oddělil všechny své polekané a tísnivé myšlenky a pocity — „Proč se mi to jen stalo?“ „Bude to opravdu bolet“, „Jak poběžím dál?“ — a odsunul je tam, kde na mě nebudou doléhat. Jeden způsob, jak toho dosáhnout, byl soustředit se na bezprostřední úkoly a výhody dané situace. Úkoly: zachovat vysokou kadenci a našlapovat zlehka. Výhody: mučivá bolest v kotníku mě rozptylovala od všudypřítomných rysů Western States, tedy únavy, žízně a namožených svalů.

V duchu jsem škrtal úkoly na seznamu a běžel dál. O třináct kilometrů dál jsem předběhl Scotta St. Johna a postoupil tak na druhou pozici. Dával jsem si pozor, abych ani náznakem nekulhal. Nebylo by dobré, aby soupeři věděli, že kolem pobíhá raněné zvíře. Takové zvíře uloví vlci.

Dorazil jsem na stanici Michigan Bluff na pětapadesáté míli, když byl vedoucí Tom Johnson už pryč. Johnson závod už dvakrát vyhrál a držel americký rekord na 100 km na silnici.

Musel jsem zabrat. Musel jsem si opakovat: „Dokážeš to, dokážeš to.“ Pořád mi nebylo dobře, a tak jsem si to zrekapituloval. Zhluboka jsem se nadechl. Pak jsem vyrazil. Po 58 mílích jsem předběhl Johnsona a na dvaašedesáté míli (100. km) jsem si na stanici Forest Hill vyzvedl člověka, který by mě donutil běžet — a vyhrát, i kdyby mi měla noha upadnout.

Dusty věděl, co se mi přihodilo — řekl jsem mu o tom, když jsem ho viděl na pětapadesáté míli —, a když jsme se rozběhli, nezmiňoval se o tom. Jako obvykle mě krmil urážkami. Básnil o všem tom pivu, které večer po závodě vypijeme. Možná i prohodil, že Tom Johnson je ořezávátko, a udělal pár vtipů na účet Hmyzáka. A když jsem se zeptal, kdo běží za mnou, řekl mi na to: „Baby, Jurku, doháněj tě rychlý baby!“ Ani ho ale nenapadlo mě nějak konejšit.

Třetí Western States jsem vyhrál v čase 16:38, svém dosud nejrychlejším. Tima Twietmeyera jsem porazil o 40 minut (Johnson nedlouho poté, co jsem ho předběhl, odstoupil). Zůstal jsem v cíli — nohu jsem si dal nahoru — a uvítal Twietmeyera, St. Johna, Tvrďáka Tommyho a všechny další závodníky.

Ultraběžci trénují tak tvrdě a dlouho a závodí tak dravě, že přátelství, která uzavřou, bývají neobyčejně pevná a trvalá. Jsem přesvědčený, že jinak by nikdo nesnesl tu osamělost. Taková přátelství mě posilovala a nejvíc to, které vzniklo na konci léta v roce 2001.

Právě tenkrát jsem na cestičce v Sun City v Kalifornii, pod horou Baldy Peak, potkal Ricka Millera, jak vychází ze svého obytného auta a nese dva obrovské chladicí boxy s pivem. Bylo to večer po závodě 50 km Baldy Peaks. Rick a jeho manželka Barb tam přijeli z Ridgecrestu, kde bydleli. Já jsem skončil třetí a Barb doběhla mezi ženami na šestém místě. Teď Rick chtěl, abychom to všichni oslavili.

Ptali se mě, kde běhám. Pověděl jsem jim o Western States a Angeles Crest, nato Rick prohlásil, že každý, kdo pravidelně běhá sto mil, je šílenec. Chtěl jsem vědět, zda běhá, a pokud ne, tak co tedy dělá kromě toho, že nosí na závody své ženy pivo. Usmál se a řekl, že nedávno absolvoval silniční závod na 135 mil, který se koná poblíž jeho domova a vede přímo skrz Údolí smrti. Opáčil jsem, že to má tedy sotva jiným co říkat, že jsou blázni. (Také jsem si v duchu poznamenal ten závod, čehož jsem později hořce litoval.)

Nazítří ráno jsme šli s Rickem běhat, deset kilometrů po prosluněné jihokalifornské stezce až k cestě Pacific Crest Trail. Můžete se s někým, byť třeba i dobrým přítelem celý život nezávazně bavit, ale garantuju vám, že když strávíte i jen jedinou hodinu na kamenité stezce a budete dýchat vzduch prosycený vůní borovic, tlachání se změní v něco jiného.

Rick spolu s mnoha dalšími lidmi přispěl k tomu, že jsem objevil největší paradox běhu na dlouhou vzdálenost. Je to individuální činnost, a aby se člověk stal mistrem, musí se naučit odfiltrovat téměř všechno až na následující krok, ten, který přijde po něm a ještě další krok. I přes těsné vazby, které spojují běžce a jeho vodiče, nehraje týmová práce ze strategického či taktického ohledu u elitních ultramaratonců roli.

A přesto.

Přesto se začnou ultramaratonci — včetně těch nejzavilejších konkurentů — postupně mít rádi, protože všichni milujeme totéž cvičení v sebeobětování a hledání transcendentna. Protože všichni následujeme tentýž cíl — „zónu“, ve které předvádíme výkony na hranici svých schopností. Moment, kdy si myslíme, že už nemůžeme, ale jdeme dál. Všichni víme, jaký je to pocit, jak zřídka taková chvíle přichází a kolik bolesti musíme vydržet, abychom jí znovu dosáhli. Věřím, že čím déle ultramaratonec závodí, tím více si zamiluje nejen ultraběh a spoluběžce, ale i lidi obecně. Všichni se pachtíme po tom, abychom v leckdy bolestném světě nalezli nějaký smysl. Ultramaratonci na to jdou zpříma. V době, kdy jsem potkal Ricka, už jsem tohle věděl.

Rick mi vyprávěl o své vojenské službě, jak pro námořnictvo deaktivoval bomby a jak ztratil přátele v Bejrútu a Panamě. Já jsem mu povídal o mámě a on říkal, že jeho máma je taky nemocná, má prý rakovinu. Pověděl jsem mu o tátovi a Rick řekl, že jeho táta je taky pěkný drsňák a že se spolu kolikrát pořádně porafali.

Mluvili jsme o všem možném. V té době jsem četl Noama Chomského a poslouchal v rádiu pořad Amy Goodmanové Democracy Now. Rickovi a Barb bylo dvaapadesát a mně šestadvacet. Z politického hlediska jsme patřili k různým živočišným druhům. Ale Rick říkal, že všichni jsme lidé a že to na světě jde od desíti k pěti, takže bychom se měli držet toho, co máme rádi. Běželi jsme dvě hodiny. Během každičkého kroku toho běhu jsem přesně věděl, kde se nacházím. Běžel jsem po Cestě.

Rozneslo se, že jsem odběhl druhou polovinu Western States se zraněným kotníkem, a Jeff Dean mi řekl, že mě to vítězství povýšilo z „kultovní postavy“ na „legendu“. Prý se ale obává, jestli dokáže přijít ještě s dalším přízviskem, zvítězím-li i počtvrté.

Mínil jsem to zjistit.

DÝCHÁNÍ

Dýchání je zásadní při každé činnosti, ať už je to meditace, matematické výpočty nebo box (začínající boxeři se nejdříve učí, jak správně dýchat, aby se nevysilovali lapáním po dechu). Jedna z nejdůležitějších věcí, kterou můžete jako ultraběžec dělat, je dýchat do bránice. Dobrý způsob, jak se tuto techniku naučit, je cvičit dýchání nosem.

Lehněte si na záda a na břicho si položte knížku. Nadechujte a vydechujte nosem a snažte se, aby se vaše břicho s každým dechem zvedalo a klesalo. Když se vám to podaří, dýcháte do bránice, nejen do hrudníku (tak můžete dýchat více zhluboka a efektivněji). Až tuto techniku zvládnete, zkuste nadechovat a vydechovat nosem při lehkém běhu. Při obtížnějším tréninku, například při stoupání nebo intervalech, se nadechněte nosem a pak silně vydechněte ústy (podobně jako když cvičenci jógy praktikují takzvaný „ohnivý dech“).

Nakonec byste měli být schopni dýchat nosem po celou dobu lehčího běhu a nadechovat se tak i na méně náročných úsecích běhů na sto mil. S dýcháním nosem jsem experimentoval, když jsem se připravoval na Western States, a pomohlo mi účinněji zapojit do běhu břišní svalstvo. Tento způsob dýchání zvlhčuje a čistí vzduch, a navíc vám umožní naráz rychle jíst a dýchat, ať už běžíte lehce, nebo naplno.

INDONÉSKÝ ZELNÝ SALÁT S MANDLOVOU OMÁČKOU S ČERVENÝM KARI

Když jsem začal pronikat do thajské kuchyně, zaujala mě buráková omáčka. Pak jsem ale zjistil, že mandle obsahují víc vápníku a mononenasycené tuky, ne polynenasycené nebo rafinované oleje. Rozhodl jsem se proto nahradit burákové máslo mandlovým. Zázvor a kari pasta dodávají omáčce typicky thajskou chuť a agáve (nebo javorový sirup) zase sladkost. Jestli jste si tak jako já mysleli, že nesnášíte zelí, udělejte, co se osvědčilo mně: Nevařte ho. Tato zelenina je daleko chutnější syrová.

NA 6 AŽ 8 PORCÍ (JAKO PŘÍLOHA):

1⁄2 HLÁVKY BÍLÉHO ZELÍ, NAHRUBO NAKROUHANÉHO

4 LISTY ČÍNSKÉHO (NE PEKINGSKÉHO) ZELÍ NEBO

1 HLÁVKA MLADÉHO ČÍNSKÉHO ZELÍ, NAKRÁJENÁ NA

PŮLCENTIMETROVÉ PROUŽKY

1 MRKEV, OLOUPANÁ A NAKRÁJENÁ NA TENKÁ KOLEČKA

1 ČERVENÁ KAPIE, ZBAVENÁ SEMÍNEK A NAKRÁJENÁ NA

PĚTICENTIMETROVÉ TENKÉ PROUŽKY

1⁄4 ŠÁLKU NASEKANÉHO ČERSTVÉHO KORIANDRU

1⁄2 ŠÁLKU NEPRAŽENÝCH SLUNEČNICOVÝCH SEMÍNEK

1⁄2—3⁄4 ŠÁLKU MANDLOVÉ OMÁČKY S ČERVENÝM KARI (VIZ RECEPT NÍŽE)

Smícháme všechny suroviny a necháme směs před podáváním 10 až 20 minut uležet (případně i déle).

MANDLOVÁ OMÁČKA S ČERVENÝM KARI

NA 11⁄2 ŠÁLKU:

1⁄2 ŠÁLKU MANDLOVÉHO MÁSLA

1⁄2 ŠÁLKU VODY

1⁄4 ŠÁLKU ČERSTVÉ LIMETKOVÉ ŠŤÁVY NEBO RÝŽOVÉHO OCTA

2 LŽÍCE MISA

1 LŽÍCE NASEKANÉHO ČERSTVÉHO KORIANDRU

2 LŽÍCE AGÁVOVÉHO NEKTARU NEBO JAVOROVÉHO SIRUPU

2 LŽIČKY THAJSKÉ ČERVENÉ KARI PASTY

(NEBO JINÉ MNOŽSTVÍ PODLE CHUTI)

1 LŽIČKA CIBULOVÉHO PRÁŠKU

1⁄2 LŽIČKY ČESNEKOVÉHO PRÁŠKU

1⁄2 LŽIČKY MLETÉHO ZÁZVORU

Dobře smícháme všechny přísady v misce nebo mixéru, dokud se nespojí v hladkou směs. V ledničce omáčka vydrží dva týdny a v mrazáku několik měsíců.

13

O medvědech a gazelách (100 mil Western States 2002 a 2003)

Nesnaž se propracovat ke svobodě; dovol práci, aby ti ona sama byla svobodou.

— DÓGEN RÓŠI —

Bylo mi předem jasné, že můj čtvrtý pokus nebude žádná procházka růžovým sadem. Bylo čtyřicet ve stínu, lezla na mě chřipka a ostatní si o mně nepochybně vyprávěli tak jako já dříve o Twietmeyerovi. Svět byl plný lidí jako Ricklefs. I já jsem býval jedním z nich. Možná byl někdo celý minulý rok zalezlý ve sklepním bytě na předměstí Seattlu a vylézal ven jen v noci, aby vyběhl a seběhl Mount Si čtyřikrát za sebou. Možná byl ten někdo rychlejší než já, nebo i silnější. Možná byl lepší sportovec.

Kdybych byl přesvědčený, že o našem osudu rozhodují geny, byl bych to už dávno vzdal. Mám skoliózu, levá noha se mi při chůzi vytáčí ven, na základní škole jsem měl vysoký krevní tlak a můj maratonský osobní rekord (2:38) není kdovíjak úžasný. Moje výška má výhody i nevýhody — mám sice dlouhý krok, zato si hůř vedu v horku a na technických tratích. Tím důležitější je pro mě mozek.

Když nemáte ve sprintu dokonalou techniku, nemáte šanci. Ale délka ultraběhů vám dovolí běhat se zraněním, únavou, s mizernou technikou i s nemocí. Odhodlaný medvěd vždycky porazí zasněnou gazelu. Ani bych nespočítal, kolikrát lidé říkali: „Nemůžu uvěřit, že mě předběhl.“ Běh na dlouhou vzdálenost ukáže, co ve vás opravdu je.

Co na tom, že jsou jiní možná silnější? Použiju mysl. Bušidó.

„Chci je všechny pořádně prohnat,“ oznámil jsem reportérovi před závodem. „Chci, aby je to bolelo.“

Miloval jsem ultramaraton i ultramaratonce, ale při závodě se i extrémně slušný vegan může chovat jako pěkný neřád, někdy dokonce i ke kamarádům.

Do patnácté míle Western States běžel po mém boku Dave Terry, světoznámý přeborník ve zvracení za běhu. Od chvíle, kdy jsem se poprvé válel na cílové čáře, uplynuly tři roky a mezitím jsem se s Davem spřátelil. Začal jsem obdivovat jeho tréninkovou morálku a to, jak pro každého, koho potkal, neváhal udělat první poslední. Dave byl slušný běžec, často končíval v první trojce, ale málokdy vyhrál. Nedopustil však, aby se jeho frustrace přetavila v hořkost nebo nerudnost. Nejpozoruhodnější bylo, jak dokázal vycítit, že je někdo smutný, přestože o tom nepadla jediná zmínka. Dave měl vždycky v zásobě pár moudrých povzbudivých slov — zejména pro ty, kdo je nejvíc potřebovali.

„Ahoj Scotte,“ pozdravil Dave, když se ke mně připojil. Fajn chlap. Usmál jsem se.

„Ahoj Dave!“ řekl jsem asi takovým tónem, jako kdybychom si u něj v kuchyni u stolu dávali pivo nebo se domlouvali, že půjdeme v sobotu do kina.

A pak, než stačil odpovědět, jsem dodal: „A co ty tady děláš? Asi chceš, aby to dneska hodně bolelo.“

A vyrazil jsem.

Nikdo už mě neoznačoval za nulu z rovin. Nikdo už neprohlašoval (alespoň ne v mé přítomnosti), že jsem přepálil nebo že mě Twietmeyer nebo kdokoli jiný co nevidět dožene. Když jsem sám nevedl, byl jsem to já, kdo dohání jiné.

Nejen soupeři se ke mně chovali jinak. Zákazníci chodili do obchodu, jen aby se mě na něco zeptali — co jím, jak trénuju, které boty jsem si oblíbil. Uzavřel jsem sponzorské smlouvy s různými výrobci bot, textilu a energetických tyčinek, ale ty mi pokryly jen cestovní náklady (jenom výjimečně i ubytování nebo stravu).

To všechno proto, že jsem uměl běhat dlouho a rychle. Byl jsem přesvědčený, že jsem to dokázal díky tomu, co jím. S vitariánstvím jsem skončil hned po vítězství na Western States v roce 2001 — žvýkání mi zabíralo příliš času. Myslím to úplně vážně. Spolu s obavou, abych přijímal dostatek energie, mě to přivedlo zpátky k vaření. Zůstal jsem ale u mnoha věcí, které jsem se během toho období naučil — ovocných koktejlů a velkých salátů k obědu. Dbal jsem na kvalitu surovin a jejich přípravu. Jíst syrovou stravu bylo jako dělat doktorát z veganství — bylo to namáhavé, ale stálo to za to.

V té době jsem ztratil sponzora, který mi dodával jídlo, a tak jsem si začal vyrábět vlastní gely. Míchal jsem sirup z hnědé rýže s borůvkami nebo kakaovým práškem, vše ve velkém množství. Také jsem na dlouhých bězích experimentoval s celozrnnými pšeničnými tortillami plněnými hummusem a olivami kalamata.

Krevní tlak a hodnota triglyceridů mi poklesly rekordně nízko, zato HDL, „hodný“ cholesterol, vystřelil na nejvyšší hodnotu, jakou jsem v životě měl. Prakticky mě nepostihovaly zánětlivé stavy v kloubech, a to ani po dlouhých kilometrech těžkého běhu v terénu a na silnici. Když už jsem si vyvrtnul kotník nebo upadl a narazil si loket nebo koleno, což se nestávalo nijak často, bolest polevila rychleji než kdykoli předtím.

Bylo to díky vláknině, která urychluje průchod potravy trávicí soustavou a minimalizuje tak vliv toxinů? Mohly za to potraviny, které jsem začal jíst — plné vitaminů a minerálů, lykopenu, luteinu, beta-karotenu? Téměř každý den objeví vědci v rostlinných potravinách nějaký nový stopový prvek, který chrání proti nemocem. Nebo to snad bylo tím, co jsem nejedl — koncentrované karcinogeny, přebytečné bílkoviny, rafinované cukry, transnasycené tuky? Zvířatům v mnoha velkochovech se podávají růstové hormony a steroidy, aby se ještě urychlila jejich krátká cesta od narození k jatkám. Když steroidy sami neužíváme — a misku geneticky modifikované sóji nasáklé pesticidem bychom také nesnědli —, proč bychom měli jíst maso zvířete, které tím bylo krmeno?

Nebo byly celkové výhody rostlinné stravy větší než součet jejích dílčích předností? Vegetariáni celkově mívají zdravější návyky, aktivnější životní styl a méně kouří. Jedna významná studie prokázala, že vegetariáni méně sledují televizi, méně kouří a v noci spí delší dobu než lidé, kteří jedí maso.

Odpovědí jsem si nebyl jistý, ale zdálo se, že moje stravování nese ovoce. Setkal-li jsem se s odpůrci — a takových bylo hodně —, postavil jsem proti jejich teoriím vlastní zkušenosti. Když jsem si před svou první účastí na Western States přečetl knihu Výživa a krevní skupiny od Petera D’Adama a zjistil, že moje krevní skupina 0 je ze všech nejméně uzpůsobená k vegetariánství, trochu jsem si dělal starosti, i když ne velké. Podle autora jsem od svých předků zdědil předurčení chovat se jako „mazaný, agresivní predátor“ a měl jsem si pochutnávat na mase tuleních mláďátek, ne na fazolových burritech. Ovšem burrita mi dodávala živiny při prvním vítězství na Western States, a pak i při dvou dalších. (Nebyl jsem sám, kdo s výživou podle krevních skupin nesouhlasil. Doktor Frederick Stare, zakladatel Ústavu pro výživu na Harvard School of Public Health, knihu označuje za „nejen jednu z nejnesmyslnějších publikací na trhu, ale také jednu z nejděsivějších. Obsahuje právě tolik rádoby vědeckých nesmyslů, dovedně vykonstruovaných do složité teorie, že se nezasvěceným lidem může opravdu zdát přesvědčivá.“)

Pořád jsem si dělal ovocné koktejly — smoothie, jak jsem byl zvyklý. Spřátelil jsem se s dalšími lidmi na farmářských trzích. Namáčel jsem si fazole, pekl chléb a lisoval ovesné vločky. Účastnil se dalších závodů, hledal nové tréninkové trasy. I když jsem věděl, že příští Western States budou ze všech nejnáročnější, věřil jsem si.

Před závodem se Dusty vsadil se starým kamarádem z Minnesoty Rodem Raymondem, vynikajícím duluthským vytrvalcem, že vyhraju Western States počtvrté v řadě. Rod sázku přijal. Kdyby Dusty prohrál, musel by navrhnout a upravit Raymondovic zahradu, což byla práce, za kterou by normálně dali dva tisíce dolarů. Ale kdyby Dusty (a já) vyhrál, Rod by mu věnoval svoji motorku Suzuki Tempter, model z roku 1984.

Závod byl těžký, ale nijak zvlášť napínavý. Dusty běžel posledních dvacet mil po mém boku a pořád dokola opakoval: „Vrum, vrum, pojď, Jurku, musím dostat tu svoji motorku.“

Pak Dusty zavolal Rodovi; dovolal se do hlasové schránky. Zahulákal do mobilu: „Dlužíš mi motorku, vole!“

Své páté Western States jsem v roce 2003 vyhrál v čase 16:01, o dalších 20 minut rychleji. Časopis UltraRunning nazval mé vítězství „výkonem roku“. V průběhu závodu, když jsme sbíhali vyschlým korytem potoka a mířili k řece American, Dusty, který běžel za mnou, najednou něco zaječel. Nedával jsem zrovna pozor — bylo to na dvaasedmdesáté míli a já jako bych se lehce vznášel. „Kamaráde,“ povídá Dusty, „víš o tom, že jsi šlápl na chřestýše?“

V době toho závodu umřel Tonto. Celý týden byl se mnou a s Dustym, každý den jsme běhali. Na dobu závodu jsem Tonta zanechal u své kamarádky Shannon Weilové na ranči, který leží na trase. Na pětapadesáté míli, když se běželo okolo ranče, jsem Tonta zahlédl. Nazítří ráno po mém vítězství mi Shannon zavolala, že je Tonto mrtvý. Po předávání cen mi Dusty, Scott McCoubrey a další běžecký kamarád Brandon Sybrowsky pomohli Tonta pohřbít u vesnice Michigan Bluff, hned vedle trati Western States.

Další ročník, 2004, jsem opět vyhrál, tentokrát v novém rekordu 15:36 (to odpovídá tempu 5:50 minut na kilometr), čímž jsem si vysloužil další titul „Ultramaratonec roku“. Ještě důležitější ale bylo, že jsem dokázal dovést do konce to, do čeho jsem se před šesti lety pustil. Najala si mě společnost Brooks Sports, abych s jejich návrhářským týmem vytvořil novou trailovou botu nazvanou Cascadia, jezdil na předváděcí akce a navštěvoval obchody. V roce 2005 jsem na Western States zvítězil posedmé v řadě, což nedokázal žádný muž přede mnou (ani po mně). Ustřihl jsem si třicet centimetrů vlasů a daroval je charitě Locks of Love pro děti s rakovinou. Nebyl to žádný zvláštní obřad, ale i tak jsem měl ze stříhání lepší pocit než kdy jindy.

Ty závody pro mě měly velkou cenu, ale nemenší cenu jsem přikládal i těm týdnům před nimi. Místní tisk vyhledával Dustyho, který měl vždy po ruce nějaké pěkné prohlášení. V roce 2003 omylem otiskl deník Auburn Journal na titulní stránce Dustyho s titulkem „Scott Jurek, pětinásobný vítěz WS100“. Smáli jsme se tomu, a dokonce jsme předstírali, že si jde na pódium vyzvednout mou cenu. Správní rada Western States neměla zrovna radost, ale my jsme se královsky bavili.

Na místě, kde jsme se s Dustym v Sierra Nevadě utábořili, v noci klesala teplota až k nule. Než jsme šli na kutě, dívali jsme se na hvězdy. Ani jeden z nás nemluvil o tom, jak mě Dusty inspiroval k běhání, ani o tom, jakých úspěchů jsem díky běhu dosáhl. Nebavili jsme se o tom, že když jsme spolu, je to pro nás oba v jistém smyslu útěk. Dusty se na těch pár týdnů vymanil ze svého kočovného života, kdy se potuloval po Minnesotě a Coloradu, jezdil za sněhem a snažil se protlouct občasnými tesařskými zakázkami. Pro mě to byl únik od života plného povinností, jaké jsem nikdy nečekal.

Ani ne před deseti lety jsem zapadal do sněhu na cestě pro skútry, snil o zářné budoucnosti a hodně utrácel. Měl jsem v plánu běhat, co mi síly budou stačit, spoléhal jsem se na to, že budu vyhrávat. Neočekával jsem však sponzorství od společností Brooks, Pro-Tec a Clif Bar, ani že budu prezentovat výrobky a mezi závody chodit na veletrhy. Jak jsem ale zjistil, to vše byly fáborky lemující cestu ultramaratonce, patníky na stezce, kterou jsem měl na naléhání hipíka Dana nalézt. Nebo to byly varovné nápisy? To jsem nevěděl.

Chtěl jsem víc. Chtěl jsem se zmáčknout, rozlousknout své já a najít v sobě něco nového. Hledal jsem novou výzvu.

LIMETKOVÝ TEMPEH S TAMARI A HNĚDOU RÝŽÍ

Od mnoha lidí slýchám obavu, že je příprava rostlinných potravin příliš složitá, zabere moc času, vyžaduje velkou pozornost. Takovým lidem vařím toto jídlo, které je na stole do dvaceti minut, když máte rýži uvařenou předem. Hnědá rýže dodává oříškovou chuť a esenciální aminokyseliny. Tempeh obsahuje na každý gram tuku 3 gramy bílkovin — je tedy ze sójových výrobků jedním z nejméně tučných zdrojů bílkovin (což jsem ocenil, když jsem si naložil větší tréninkové dávky a chtěl konzumovat víc proteinů). Navíc je fermentovaný a snadno stravitelný, dokonce i pro lidi, kteří většinu sójových produktů nesnášejí.

NA 4 PORCE:

4 ŠÁLKY NEVAŘENÉ HNĚDÉ RÝŽE

23⁄4 ŠÁLKU VODY

1 LŽIČKA KOKOSOVÉHO NEBO OLIVOVÉHO OLEJE

220—350 G TEMPEHU, NAKRÁJENÉHO NA PLÁTKY TLUSTÉ

ASI PŮL CENTIMETRU

ŠŤÁVA Z 1 LIMETKY NEBO CITRONU

1 LŽÍCE SÓJOVÉ OMÁČKY NEBO TAMARI, SMÍCHANÉ S 1 LŽÍCÍ VODY

MANDLOVÁ OMÁČKA S ČERVENÝM KARI (VIZ RECEPT NA STRANĚ 128)

Do hrnce dáme rýži a vodu a přivedeme k varu. Na nízkém plameni vaříme 30 až 40 minut, dokud se voda nevypaří a rýže nezměkne. Načechráme vidličkou a necháme vychladnout.

Velkou pánev vymastíme olejem a rozpálíme ji. Na rozpálené pánvi osmahneme tempeh (3 až 5 minut po každé straně), až lehce zhnědne. Odstavíme pánev ze sporáku. Na tempeh vymačkáme limetku nebo citron a pokropíme tamari či sójovou omáčkou.

Na každý talíř nebo misku dáme šálek rýže, na ni nadrobíme několik kousků tempehu a polijeme jednou až dvěma lžícemi mandlové omáčky s červeným kari. K jídlu se jako příloha hodí indonéský zelný salát (viz recept na straně 127).

14

Horoucí peklo (Badwater Ultramarathon 2005)

Sedmkrát upadni, osmkrát vstaň.

— JAPONSKÉ PŘÍSLOVÍ —

Byl 3. srpen 1977, nejteplejší den roku. Padesátiletý Al Arnold vyběhl z kalifornského Badwateru s cílem proběhnout napříč Údolím smrti a pokračovat vzhůru až na vrchol Mount Whitney (4421 m). Nevadilo mu ani jeho 90 kilogramů při 190 centimetrech výšky, ani fakt, že se o totéž v minulosti pokusil již dvakrát. Neúspěšně. Vydal se na svůj poslední pokus. Dokázal to (a zasloužil se tak o zrod Badwater Ultramarathonu). K posledním čtyřiceti mílím poznamenal: „Přišlo mi, jako by se kolem mě rozlil božský klid… Jako by existoval jen pro mě.“ Také se holedbal, že asi od 100 mil dále je na fotografiích vidět nadpřirozená záře vycházející z jeho těla.

Dnes začíná trať závodu — dlouhá 135 mil (217 km) — 85 metrů pod hladinou moře a po asfaltové silnici míří vzhůru na úbočí Mount Whitney do výšky 2500 metrů. Byla to ta taškařice, o které se mi před čtyřmi lety zmínil Rick Miller.

Badwater Ultramarathon (nebo prostě jen Badwater) se dočkal mezinárodního věhlasu i několika dokumentárních filmů. Vděčí za to v neposlední řadě výjimečnému popularizačnímu talentu ředitele Chrise Kostmana. V oficiální tiskové zprávě se můžete dočíst, že to je „nejtěžší pěší závod světa“. O tom jsem vážně pochyboval — koneckonců se běží po silnici a de facto (aspoň na ultramaratonské poměry) po rovině. A konečně, časový limit 60 hodin je velice štědrý. Za tu dobu byste to stihli ujít. V horkém podnebí už jsem běžel — na Western States. Běžně jsem nastoupal (a sklesal) přes 3000 metrů při tréninku na Dvanácti vršcích. Obvykle jsem to byl já, kdo v ostatních vyvolával pocity beznaděje, nikoliv naopak. Takže jsem se Badwateru nebál, ale přesto jsem k němu vzhlížel s očekáváním. Nebyl na první pohled tak náročný jako jiné závody, které jsem vyhrál, ale něco na něm mě až zvráceně přitahovalo. Chtěl jsem zjistit, co to přesně je. Rozumný běžec si mezi dvěma ultramaratony naplánuje alespoň měsíční pauzu. Já jsem ale necelý týden po sedmém vítězství na Western States letěl do Las Vegas. Spousta lidí říkala, že jsem blázen, když chci zase závodit, zejména na tomhle závodě, a hlavně takhle brzo po předchozím ultramaratonu.

Sotva jsem dorazil do Údolí smrti, sežehl mi horký vzduch při tréninkovém běhu chlupy v nose. Bylo mi, jako by mi někdo rozžhaveným železem pálil cejch do lebky — zevnitř. V domácích potřebách jsem si koupil extra silný rozstřikovač. Pomohl jsem Rickovi a Barb Millerovým sestavit chladicí box o velikosti rakve, do kterého pak přišla ledová voda. Také jsem samozřejmě požádal Dustyho, aby mi dělal vodiče. (Když ucítil to příšerné vedro, prohlásil, že to vezme jedině pod podmínkou, že ho pak na pár dní vezmu do Las Vegas a nevynecháme striptýz.)

Mým hlavním soupeřem měl být loňský stříbrný medailista, kanadský nakladač zavazadel Ferg Hawke, který říkal věci typu: „První půlku Badwateru běžíte nohama, druhou srdcem.“ Vypadal zajímavě. Ne snad jako hrozba, prostě zajímavě. Mezi startujícími byl také padesátník Mike Sweeney. Vyrobil si několik vest ze sáčků s umělým ledem, poslepovaných k sobě izolepou.

Také si přivezl plastové misky, vždycky jednu větší a jednu menší, a prostor mezi nimi vyplnil dvoucentimetrovou vrstvou ledu. Tento zlepšovák si hodlal izolepou přilepit na hlavu jako helmu. Měl hned tři exempláře a chladil si je na suchém ledu. Sweeney pro radost skákal z útesů a ustavičně se mlátil do hlavy. Tvrdil, že mu to zoceluje lebku i osobnost.

Dále jsem se měl potýkat s trojicí statných Němců v zahradnických hučkách, kteří když mě poznali, skandovali: „My tě pšedběchneme!“

Ultramaratony obvykle přitahují lidi s obsesivními sklony. Vydat se na závod delší padesáti mil vyžaduje trénink, který může zabrat přes tři hodiny denně, přinést pravidelnou dávku bolesti, křečí a samoty, nehledě na četné chvíle pochyb a někdy i nenávisti k sobě samému. Na ultrazávody se vydávají hledači všech druhů včetně vyléčených narkomanů a alkoholiků, proroků, mudrců, potrhlých inženýrů, básníků a rozličných bojovníků s větrnými mlýny. A to nemluvím o mniších a svatých mužích.

Vezměme si například takového Sri Chinmoye, který po svém příjezdu do New Yorku v roce 1964 vyučoval meditaci a životní styl založený na osobní přeměně, v níž sport hrál klíčovou roli. Přilákal k sobě tisíce příznivců, mezi nimi Carlose Santanu nebo Carla Lewise. V Queensu provozoval vlastní centrum. Od svých následovníků vyžadoval dodržování celibátu, vegetariánství a zřeknutí se drog, alkoholu a kouření. Mnozí z nich pracovali v přidružených podnicích, například restauracích Smile of the Beyond ve čtvrti Jamaica nebo Oneness-Fountain-Heart ve Flushingu.

Maratonský tým Sri Chinmoye, založený roku 1977, pořádá mnohé ultrazávody a dalších se účastní. Nejslavnější z nich je 3100 mil (4988 km) dlouhý Běh sebepřekonání (Self-Transcendence Race), nejdelší pěší závod na světě, který se koná u jednoho bloku v Queensu (mezi uličkou 164th Place, 84. Avenue Abigail Adamsové, 168. ulicí a dálnicí Grand Central Parkway). Délka 3100 mil má připomínat ročník narození (1931) Sri Chinmoye. Běžci musí dokončit 5649 koleček 883 metrů dlouhé trati během dvaapadesáti dnů (v roce 2011 byl limit o dva dny prodloužen kvůli extrémnímu vedru). To představuje více než dva maratony za den. Mnozí běží 17 či 18 hodin denně. Zážitek je to tak ubíjející, že jen málokdo se závodu účastní, a ještě mnohem méně účastníků jej dokončí. V roce 2011 se na start postavilo 10 běžců, do cíle jich dorazilo osm.

Nejproslulejším (do značné míry nechvalně) spolkem údajně spirituálních dálkových běžců současnosti je však skupina, jež si říká Divine Madness (Božské šílenství). Členové platí skupině měsíční „příspěvek“. Zakladatel a vůdce v jedné osobě Marc Tizer řečený Yo propaguje život v komunitě, ultraběh a volnou lásku. Na skupinových trénincích rád zničehonic přidává kilometry navíc, aby jeho svěřenci zůstali „přizpůsobiví“. Nechá běžce napřáhnout ruce, zatlačí proti nim a na základě toho diagnostikuje jejich problémy, určí, jaké běžecké boty mají nosit a s kým mají spát. Všichni jedí a spí na zemi a pracují za minimální mzdu. V roce 1996 dva bývalí členové, k nimž se o rok později přidala ještě třetí, zažalovali Tizera pro psychickou manipulaci skrze spánkovou deprivaci, hladovění a izolaci. Nakonec došlo k mimosoudnímu vyrovnání. Policie také řešila případ sexuálního napadení jedné ženy. Mark Heinemann, očividně zdravý příslušník skupiny, skonal na zápal plic po 48hodinovém závodě. Bylo mu čtyřicet šest let.

Miky Sweeney mě předběhl na patnácté míli, ale to mě neznepokojovalo. Nebál bych se, ani kdyby neměl na hlavě ledovou helmu, nemlátil se do hlavy a nevrhal se z útesů. Těšil jsem se na stoupání kolem čtyřicáté míle — tam jsem se ho chystal dotáhnout. A odtamtud dál už měl být Badwater můj.

O pár kilometrů dále jsem se propadl z druhé na čtvrtou pozici. Předběhl mě Ferg a taky Chris Bergland, chlápek, o kterém jsem v životě neslyšel. Bylo mi na zvracení. Kdosi z mého týmu mi radil trochu zvolnit a nehnat se tolik. Jenomže já právě dostával na frak od běžců druhé kategorie. Donesly se ke mně zvěsti, že Sweeney už vede o 25 minut.

Bylo to tím vedrem. Tréninkové běhy sice pomohly, ale na tohle by mě nedokázalo připravit nic. Představte si nemilosrdné slunce, které jako by se rozhodlo právě vás osobně mučit. Představte si, že vám každé nadechnutí ožehne již tak vyprahlý krk a pálí vás v plicích. A teď si ještě k tomu představte, jak na vás čeká olbřímí láhev ledové vody, vedle ní průzračně modrý bazén a oázy stínu pod velikými slunečníky, jak vás větráky ovívají svěžím vánkem, zatímco si leháte na svěží, chladivé prostěradlo. Představte si, že vás od té úlevy dělí pouhých 110 mil, že tam musíte doběhnout, skrze vedro tak příšerné jako dosud, ne-li ještě horší.

Běžel jsem (většinou do kopce) dalších dvacet mil k občerstvovací stanici ve Stovepipe Wells, kde pro mě podpůrný tým připravil moji obrovskou ledovou rakev. Dusty poskakoval na parkovišti, bosý, v černé péřové bundě, a hulákal „Jsem horká brambora, koukej, horká brambora!“ Dělal to proto, aby mě pobavil, tím jsem si jistý, aby odpoutal moji pozornost od nastávajících těžkostí. Kdybych neměl pocit, že se mi taví vnitřní orgány, snad bych se i zasmál.

Svlékl jsem ze sebe protisluneční kalhoty a tričko s dlouhým rukávem — obojí speciálně navržené firmou Brooks — a vsoukal se do lázně. Zaslechl jsem, jak tým diskutuje o Sweeneyho vedení, vzpomínám, jak jsem si říkal, že bych měl vstát, protože když někdy prostě musíš, právě teď byl nejpříhodnější čas s tím začít. Tělo se na to dívalo jinak. Snad nikdy mi nebylo tak příjemně. Dusty naléhal, že už je načase vstát, ale já protestoval.

Když jsem — konečně — vylezl, chtělo se mi hned zase zapadnout zpátky. Po dvou mílích jsem oznámil týmu, že zase potřebuju do rakve. Ještě dvě míle, opáčili mi, ale popojeli o tři. Jakmile jsem k nim dorazil a dožadoval se chladivé úlevy, zase prohlásili, že si mám ještě dvě míle počkat. A opět ujeli další tři míle. Rick Miller mi řekl, ať přestanu přemýšlet o ledové lázni a pokropil mě tím zlepšovákem, který jsem před závodem koupil v obchodě pro kutily.

Cosi až příznačně osamělého je na každém ultraběhu, ale Badwater je nejosamělejší z nich. Prastaré písečné duny se nadouvají na dně údolí jako vlny. Uprostřed pustiny ční obrovské balvany. Solné pláně se třpytí a lákají svou zrádnou krásou.

Na ultramaratonech je skvělé, že bez ohledu na to, jak škaredě věci vypadají, jak ošklivá bolest vás svírá, vždycky máte možnost to napravit. Stačí jen pořádně zabrat a spása vás nemine. Sweeney byl pořád o dobrých pět mil přede mnou a mě čekalo dalších deset mil na vršek průsmyku Town's Pass na devětapadesáté míli. Těch deset mil — dusivým vedrem, vířícím prachem, po vražedném sklonu a ve velké nadmořské výšce — je velice oblíbených mezi výrobci aut. Na tomhle úseku testovali odolnost nových modelů v náročných podmínkách. Dokonce i pro takovou pouštní krysu, jakou byl Rick Miller, už bylo příliš horko, a tak se ke mně připojil Dusty a vedl mě dalších deset mil. „Jsi borec. Jo, brácho, takhle na to musíš, Jurku, sakra práce!“ povzbuzoval mě. Průsmyku jsme dosáhli se západem slunce. Dusty se rozplynul v soumraku, aby si odpočinul na noční směnu, a jeho roli přebral můj kamarád Justin Angle.

Seběhy jsem se naučil na Mount Si a při klesání do Panamintského údolí mi ty tréninky přišly vhod. Bylo to, jako bych se vznášel. Prolétl jsem kolem Ferga a zaječel jsem „Nebrzdiiiit!“ Posléze jsem zjistil, že jsem v tu chvíli upaloval rychlostí jen lehce přes tři minuty na kilometr. Řítil jsem se do potemnělého údolí. Nedá se říct, že by se noc pomalu snesla, ona najednou padla a ochladila vzduch — na 40 stupňů. Ale všechno bylo v pořádku, protože z noci vyběhl vtipálek temnoty, nekorunovaný král dortožroutů. Hnali jsme se nocí. Stejně tak dobře jsme mohli pobíhat na stezkách divoké zvěře u Duluthu. Co by se tak mohlo pokazit?

Na sedmdesáté míli jsem na to měl přijít. V jedné chvíli jsem letěl, v následující jsem umíral. Rozhlížel jsem se v poušti po chřestýších. Kdyby mě jeden z nich uštkl, mohl bych odstoupit bez ostudy.

Ferg mě předběhl kousek za Panamint Springs. Posadil jsem se na krajnici. Vyzvracel jsem se. Pak jsem se vyzvracel znova. Přidal se ke mně tým. Poradili mi, abych zvedl nohy do vzduchu, a odsunuli mě z vozovky, aby Fergovi pomocníci, kteří se ke mně pořád záludně vraceli kontrolovat, jak moc zaostávám a jak moc se má Ferg obávat, nic nezjistili. Leah, Barb a Rick se kolem mě shlukli a přesvědčovali mě o tom, že už jsem se vylízal z horších šlamastyk a dokončil náročnější závody. Už prázdný žaludek se mi stále křečovitě svíral. Zaslechl jsem nějaký hlas říkat: „Tak tohle asi nevyjde.“ Uvědomil jsem si, že je to můj vlastní hlas.

O výživě a fyzioterapii jsem toho nastudoval dost, abych věděl, že co se právě děje, by se dít nemělo.

V jistých ohledech není ultramaraton ani tak náročný jako klasický maraton. Tepovou frekvenci jsem měl nižší, plíce jsem zatěžoval méně než na kratším, rychlejším závodě. Jistě, většina maratonů nevede samým srdcem Údolí smrti, ale na to jsem poctivě trénoval, tělo mělo být připravené. Díky všem těm běhům u Ricka a Barb jsem se efektivněji potil a zlepšil se mi i krevní oběh. Čas strávený tréninkem v nadmořské výšce spustil adaptační mechanismy — rozšířená síť kapilár, větší mitochondrie produkující energii nebo zvýšená hladina enzymu 2,3-difosfoglycerátu, to vše mi mělo pomoci dopravit kyslík do tkání. Schopnost těla přizpůsobit se je úžasná. Proto také tvrdím, že s dostatečným tréninkem a podporou se na ultraběhy může dát každý.

Přesto existuje důvod, proč se elitní maratonci do našeho sportu zrovna nehrnou, a není to jenom míra finanční podpory nebo výše odměn. Tempo ultramaratonu je pomalejší, ale když máte vydržet ve stejném nasazení hodiny a hodiny, i ty nejlepší z nás to někdy srazí na kolena a donutí zvracet. Zaprvé se na svalech a kostech podepíše kumulativní zátěž. Pokaždé když noha dopadne na zem, kvadricepsy a lýtkové svaly se musí natáhnout, aby zmírnily náraz, a to se po stu mílích sečte, ať jste bosí, nebo v Brooksech, běžíte nebo jdete, ať došlapujete na paty, nebo na špičky. Ze všeho nejhorší jsou seběhy. Když vidíte borce, jak se plazí přes cílovou čáru Badwateru, není to proto, že by byli příliš unavení, aby se mohli odrazit, jen je tak bolí dopadnout na zem.

Dokonce i když se vám za těchto podmínek podaří udržet v žaludku nějaké jídlo, stejně nakonec narazíte na pověstnou „zeď“, kdy se vyčerpají zásoby glykogenu ve svalech a játrech. Při maratonu se to stává na konci závodu, ale na ultrazávodě vás to potká už před polovinou, a ne jednou. Budete muset strávit celé hodiny v katabolickém stavu, kdy vaše tělo nedobrovolně pálí tuky, bílkoviny, a dokonce i vlastní svaly, jen aby dodalo dost energie do mozku.

Jako odpověď na trvající zátěž vaše tělo zaplaví kaskáda stresových hormonů. Krevní testy po ultramaratonech ukázaly zvýšené hladiny kardioenzymů, poškození ledvin a velmi vysoké hladiny stresového hormonu kortizolu, prozánětlivé sloučeniny interleukinu 6 a kreatinkinázy, jedovatého vedlejšího produktu rozkladu svalů. To je mnohdy víc, než je imunitní systém schopen zvládnout. Přibližně každý čtvrtý účastník Western States dostane po závodu rýmu, a to vrcholí léto!

Především vás ale ultravzdálenosti nechají o samotě přemýšlet, a to na ukrutně dlouhou dobu. Písnička, kterou si v duchu broukáte, by měla být zatraceně dobrá. Jestli si v hlavě přehráváte nějaký příběh, pokud možno by měl být o vůli pokračovat. Je třeba se vyhnout negativním myšlenkám. Důvod, proč většina lidí vzdává, nemá nic společného s jejich tělem.

Zradila mě psychika? Mohl jsem něco udělat jinak?

„Když se tady budeš válet na zemi, tak ten podělanej závod nevyhraješ. Dělej, Jurku, vstávej, vole.“

Vstal jsem, pokusil se rozběhnout a málem jsem upadl.

„Tak pojď, Jurku,“ řekl Dusty. „Tak prostě půjdeme. Uděláme si takovou malou procházku po poušti.“

Kráčeli jsme. Po chvilce Dusty prohlásil: „Pojďme uběhnout pět metrů. Bude to jako běžkařskej trénink. Představ si, že si pomáháš hůlkama.“ Řekl „chůlkama“, jako naše stará ruská trenérka. Nedokázal jsem se ubránit úsměvu. Ale zvládl jsem do sebe vpravit doušek vody.

Sweeney byl na míle daleko. Nedokázal jsem dohnat ani toho šíleného Kanaďana. Co tady vůbec dělám? Snad jsem se o tom zmínil i Dustymu.

„Půjdeme na to kousek po kousku,“ řekl. „Kousek po kousku.“

Zapomněl jsem na předbíhání ostatních. Zapomněl jsem na dokončení. Zapomněl jsem úplně na všechno kromě toho, jak doběhnu k nejbližší serpentině. Dustymu nemohl uniknout výraz mé tváře. Prohlásil, že to není otázka života a smrti, že se nemusím zabít.

Kousek po kousku. Serpentinu za serpentinou. Vysápali jsme se na osamělý pahorek porostlý jukou. Žaludek se mi uklidnil. Rozběhl jsem se. Dusty se rozběhl za mnou. Nabíral jsem rychlost. Dusty také. „Rytmus a styl, Jurku. Rytmus a styl. Pojď, rozbal to! Dělej, chceš bejt někdo, do pytle? Dáme to!“

Běželi jsme. Měl jsem za sebou 85 mil. Běželi jsme přes zvlněnou náhorní plošinu na hranici národního parku Údolí smrti. Jeden člen týmu nám hlásil, že Ferg předběhl Sweeneyeho a že se skokanem z útesů to vypadá bledě. Já i Dusty jsme letěli. Kilometr za 5 minut, pak 4:40, pak zase za 4:40. Připadal jsem si, že bych mohl běžet donekonečna.

Jste-li sportovci a máte-li štěstí, už vás to někdy potkalo. Najednou se ocitnete „v zóně“, zažijete satori — pocítíte zenové prozření ve chvíli, kdy to nejméně čekáte, častokrát právě tehdy, když dotlačíte tělo na hranici jeho možností. Obránci v americkém fotbalu vyprávějí, jak se hra kolem nich najednou zpomalila a všichni soupeři se pohybovali až groteskně líně, zatímco oni „v zóně“ prolétli celým hřištěm. Basketbalisté by přísahali, že koš, na který doskakovali, nejen vypadal větší, ale skutečně větší byl. Běžci hovoří o pohlcení vesmírem, o zrcadlení příběhu jejich života v jediném stéble trávy vedle silnice.

V těch šťastných chvílích, kdy se u mě podobný pocit dostavil, jako by všechno šlo úplně samo. Vždy šlo o situaci, kdy spolupůsobení náročnosti závodu, touhy vyhrát a bolesti téměř přesáhlo meze únosnosti. Tehdy se ve mně něco otevřelo. Objevil jsem tu část svého já, která je mocnější než bolest.

Satori můžete hledat, ale udržet se nedá. Od okamžiku nadpozemského osvícení uběhnu sotva pár kroků a ozve se bolest v koleni, musím si odskočit nebo se začnu strachovat, jak se cítí ten, koho pronásleduji. Potlačit tyhle potřeby nebo touhy už nedokážu, ale vím, že na nich nesejde. Na čem opravdu záleží, je tenhle stav bez těžkostí, kdy se člověk oprostí od vlastního já. K té magické zóně může vést nesčetně cest — člověku se nejspíš vybaví modlitba nebo meditace. Moje cesta vede přes maximální úsilí, či spíš až za ně. Do „zóny“ se dostávám teprve tehdy, když všechny moje fyzické i psychické varovné kontrolky rudě blikají, a pak běžím ještě chvíli. Znám lidi, které k satori přivede desetikilometrový výklus, či jim stačí chvíli soustředěně krájet mrkev. I já to na vlastní kůži zkusil. Jenže na ultramaratonu není výlet do končin „zóny“ luxusem, dostaví se docela spolehlivě. Půl hodiny po půlnoci jsem se přestal vznášet. Kde je Mike? V jednu jsme ho s Dustym zaslechli mezi jukami, pod bezměsíčnou hvězdnou oblohou. Dýchal ztěžka a sténal. Nejenže se mu chladicí vesty roztavily, ale ještě jej teď zatěžovaly deseti kilogramy přebytečné váhy. Ledové helmy byly příliš studené, aby se daly nosit. Mikeovo tempo bylo sebevražedné. Trpěl hyponatrémií, to byl jasný důsledek nadměrného pití vody a snížené schopnosti ledvin vylučovat tekutiny z těla. Klopýtal a měl nateklý obličej. Jeho hladina sodíku musela být extrémně nízká.

Když jsme ho míjeli, zaregistroval jsem výraz Mikeova obličeje. Nechápu, jak se v tu chvíli ještě mohl držet na nohou, natož se pohybovat. Mike si získal můj veliký respekt. Získal si ho i Badwater.

Společně s Dustym jsme předběhli Ferga na devadesáté míli. O kousek dál získal vedení zpět. „Promiň, Scotte,“ řekl, „musím to udělat pro naše doma v Kanadě.“

Takhle pozdě v závodě jsem vlastně nezávodil od doby, kdy jsem se přetahoval s Benem Hianem a Tommym Nielsonem na Angeles Crest. Během posledních pěti let jsem na každém ultramaratonu už po 80 mílích měl vyhráno. Ne na tomhle závodě. Přidal jsem Ferga Hawkea na seznam ultramaratonců, ke kterým chovám úctu.

O několik minut později jsme ho předběhli ještě jednou, tentokrát už nadobro.

Za úsvitu jsem se svým nejlepším kamarádem běžel po vysušeném dně jezera Owens Lake. Pak nebe zčervenalo, zhnědlo a Dusty zpomalil. Odšoural se do potemnělého pickupu a cosi tam kutil — co, to ví snad jen patron všech bouřliváků. Doběhl jsem do Lone Pine, kde se na mě snesly mouchy bzikavky, pak jsem pokračoval směrem k Mount Whitney. Minul jsem značku 100 mil a najednou jsem byl dál, než kam jsem kdy v životě doběhl. Z nedaleko zaparkovaného auta mě sledovala místní legenda, známá jako Badwater Ben. Před čtrnácti lety se účastnil Badwateru a při tom našel mrtvolu. Přerušil závod, aby mohl provést pitvu. Později jsem se dověděl, že si mě Ben zkoumavě prohlížel, jak probíhám kolem, posoudil moji rychlost, vzal v potaz vzdálenost, kterou jsem už měl za sebou, a svému kolegovi v autě přiznal, že má obavy.

Do cíle, vzdáleného od startu 135 mil, jsem dorazil po 24 hodinách a 36 minutách. Zatím tu nikdo neběžel rychleji a nikomu se také nepodařilo vyhrát Western States 100 a Badwater 135 pouhé dva týdny po sobě.

Po doběhnutí jsem si sedl do borového jehličí. Myslel jsem na matku, která už nikdy nebude chodit, a na otce, který mě nikdy neviděl běžet. Přemýšlel jsem o trenérech, kteří mi pomohli, a o běžcích a spisovatelích, kteří mě inspirovali. Přemýšlel jsem o své ženě a nejlepším kamarádovi, kteří mě oba podporovali, přestože spolu téměř nemluvili.

„Hej Jurku!“

Byl to Dusty, kdo mě jako obvykle vytrhl z úvah.

„Kdy pojedeme do Vegas? Kdy uvidíme striptýz? Slíbils mi to, sakra.“

JAK SI NAJÍT ČAS

Chcete-li běhat pravidelně, budete si muset pro běh vyhradit nějakou část dne, i kdyby to mělo být jen 30 nebo 60 minut. Zdá-li se vám to neuskutečnitelné, zeptejte se sami sebe: Kolik času strávím u televize? Nebo brouzdáním na internetu? Nakupováním? Zkuste něco z toho času obětovat a věnovat činnosti, která vám prospěje. Jestli jste i tak v časové tísni, kombinujte aktivity. Běhejte do práce a zpátky. Spousta společností vychází sportujícím zaměstnancům vstříc, nabízí sprchy, šatny i další výhody. Pochopily, že zdravý a aktivní pracovník se jim vyplatí na zdravotních nákladech. Běhejte do práce a zpátky se svezte. Běhejte do obchodu a nechte se někým vyzvednout. Naplánujte si různá zařizování tak, abyste běhali z místa na místo — a budete tak pracovat i trénovat zároveň. A jestli vedle toho normálně pravidelně běháte, nevadí, o to víc budete fit.

OSVĚŽUJÍCÍ NÁPOJ „COCO RIZO”

Tuhle skvělou kombinaci jsem objevil, když jsem cestoval po Itálii a ochutnával místní speciality (proto také italské jméno), a během přípravy na Spartathlon i závodění se ukázala jako nenahraditelná. Rýžové mléko je osvěžující, a navíc skvěle chutná, což je často opomíjená, ale přitom kritická vlastnost stravy závodníka. Kokos chuť ještě vylepšuje, sám také tělo chladí a je rychlým zdrojem energie. Semínka chia přidávají třetí báječnou složku chuti, texturu i snadno stravitelné bílkoviny. Hustá, téměř rosolovitá tekutina snadno klouže i do toho nejvyprahlejšího hrdla. Sladší nápoj s větším množstvím sacharidů získáte, když přidáte tři až čtyři datle nebo dvě polévkové lžíce javorového sirupu.

NA 5 PORCÍ À 250 ML:

1 ŠÁLEK UVAŘENÉ HNĚDÉ NEBO BÍLÉ RÝŽE

1⁄2 ŠÁLKU NETUČNÉHO KOKOSOVÉHO MLÉKA

4 ŠÁLKY VODY

2 LŽÍCE AGÁVOVÉHO SIRUPU

1⁄2 LŽIČKY MOŘSKÉ SOLI

1⁄2 LŽIČKY KOKOSOVÉHO VÝTAŽKU

2 LŽÍCE SEMÍNEK CHIA

Rýži, kokosové mléko, vodu, agávový sirup, sůl a kokosový výtažek vložíme do mixéru a mixujeme na vysoký stupeň minutu nebo dvě, až bude směs dokonale jemná. Přidáme semínka chia a protřepeme. Směs můžeme nalít do láhve a dát si osvěžující nápoj před sportováním, během něj nebo po něm.

15

Zase ti chlápci? (Ultramaraton v Měděných kaňonech 2006)

Když běžíš na zemi a se zemí, můžeš běžet navěky.

— PŘÍSLOVÍ KMENE RARÁMURI —

Ten e-mail se na mé obrazovce objevil v půlce roku 2005. Poslal ho nějaký Caballo Blanco, což španělsky znamená „bílý kůň“. Později jsem se dozvěděl, že Caballo byl dříve známý jako Micah True, že to byl boxer, kočující stěhovák a běhající filozof. Nicméně ve chvíli, kdy mi poslal e-mail, jsem o něm nevěděl nic než to, že už nějakou dobu sleduje moji kariéru a má pro mě návrh.

Bydlel v chatrči z vepřovic vestavěné do svahu jednoho hlubokého, skrytého kaňonu v Mexiku. Poblíž žil kmen domorodých indiánů kmene Rarámuri (v místním jazyce „běžci“), také známého jako Tarahumarové. Caballo říkal, že to jsou nejlepší běžci na světě. Chtěl, abych se zúčastnil velkolepého závodu na 50 mil, který v kaňonu pořádal — jeden z nejlepších běžců na světě (já) proti nejúžasnějšímu běžeckému národu. Cenou pro vítěze mělo být pět metráků kukuřice a 750 dolarů. Ty indiány jsem si pamatoval. Tarahumarové byli ti postarší chlapíci v podivných hábitech, kteří před Angeles Crest pokuřovali cigarety a neuměli běhat z kopce. To že mají být nejúžasnější běžci na světě?

Rád jsem cestoval a poznával různé kultury, navíc mě ti běžci v suknicích vždycky zajímali. Nicméně cesta do Mexika se mi v tu dobu nehodila. Zrovna jsem trénoval na maraton v Austinu a běžet hned potom závod na 50 mil by byl nesmysl. Neuměl jsem španělsky a nevěděl jsem, jak bych se tam vůbec dostal. Navíc to ani nebyla tak lákavá výzva, ty indiány jsem už přece porazil.

Caballo psal, že Tarahumarové, které jsem předběhl na Angeles Crest, nesahají těm jeho ani po kotníky. Také prý ve mně cítí jakousi čistotu ducha, jíž se podobám právě běhajícím indiánům. Psal, že Tarahumarové jen tak tak přežívají v obtížných podmínkách a že by jim mohlo pomoci, kdyby je navštívil běžec ze Spojených států.

Odepsal jsem, že bych sice Tarahumary v jejich těžkém údělu hrozně rád podpořil, ale že to bohužel nestihnu. To byla chyba.

Za pár dní mi ve schránce přistál další e-mail od Caballa.

„Jakej těžkej úděl? Tohle není žádná charitativní blbost! Nepotřebují, abys jim pomáhal!“

Pomyslel jsem si, že tomu Caballovi opravdu straší ve věži, a zapomněl na to. Ale on mi i nadále posílal e-maily o mystických indiánech ze zapadlého Měděného kaňonu, kteří rozumí věcem, o kterých nemá zbytek světa ani potuchy.

Kdybych dokázal vymyslet způsob, jak se tam dostat, možná bych i jel. Nakonec to za mě vyřešil sám osud.

Obdržel jsem další e-mailovou pozvánku, tentokrát od spisovatele Chrise McDougalla. Psal, že pracuje na knize o indiánských běžcích a že mluví plynně španělsky. I on mi sliboval, že si s těmito Tarahumary dobře zazávodím.

Souhlasil jsem, nikoliv však proto, že bych potřeboval další dobrý závod. Takových jsem už znal spousty. Zúčastnil jsem se padesátimílovky White River, Miwocké stokilometrovky, závodu Pohodových 50 km (Way Too Cool 50K), náročné stomílovky Wasatch Front a ze závodů na východním pobřeží padesátimílovky Horský masochista (Mountain Masochist) a Vermontské stovky. Byl jsem členem vítězných týmů na japonském Hasegawa Cupu a na hongkongském Trailwalkeru, kde jsme zaběhli nový traťový rekord. Provozoval jsem vlastní fyzioterapeutickou praxi, měl jsem trenérskou živnost, pracoval jsem přes 50 hodin týdně (a stejně jsem s penězi vyšel jen s odřenýma ušima) a pár týdnů před Western States jsem uspořádal běžecké soustředění, kde jsem se ostatním snažil předat, co jsem věděl o technice a vůli. Účastníky jsem krmil výživnými veganskými jídly. Vydělával jsem si na živobytí něčím, co jsem miloval. Učil jsem druhé. Co víc mohl kdy běh komu dát? Jenže já měl problém: chtěl jsem víc. A jeden ještě větší problém: Nebylo mi tak docela jasné, co by to mělo být. Řekl jsem McDougallovi, že se s ním setkám v El Pasu.

Sešlo se nás devět — McDougall a jeho trenér Eric Orton. Caballo. Já. Párek rozjívených mladých ultraběžců z Virginie — Jenn Sheltonová a Billy Barnet. Chlápek jménem Ted McDonald, který si říkal Bosý Ted, protože nedávno začal klusat bez bot. Můj kamarád fotograf Luis Escobar a jeho otec.

Caballo nám oznámil, že závod bude začínat ve vesnici Urique. Abychom se tam dostali, musíme urazit skoro 60 kilometrů a mezi kaňony překonat řadu hřebenů ostrých jako nůž, přejít území, kde „podnikatelé“ vybavení soukromými armádami a automatickými zbraněmi sklízejí marihuanu, vydat se neviditelnou cestou, kterou neznal nikdo kromě toho chlapa z chatrče. Caballo dodal, že se k nám možná připojí skupina Tarahumarů.

Pochodovali jsme už tři hodiny, ale po Tarahumarech ani vidu ani slechu. Náš průvodce Caballo nám prozradil, že se prý jednou vesnicí prohnal nějaký záhadný virus a možná se rozšířil dál. Říkal, že máme být trpěliví, měli bychom se ale také připravit na možnost, že celý přechod absolvujeme sami. Brodili jsme se řekami, stoupali na hřebeny porostlé kaktusy a kráčeli po sotva znatelných oslích stezkách. Bez Caballa bychom se docela určitě ztratili.

V devět ráno jsme dorazili ke skupině dřevěných a hliněných patrových budov, které se krčily na břehu řeky. Nacházeli jsme se na dně Měděného kaňonu, 1500 metrů pod jeho okrajem. Svítilo slunce a my byli celí zpocení. Caballo navrhl, abychom tam počkali, že se k nám možná Rarámuri připojí. Varoval nás, že jsou neuvěřitelně plaší a že se nemáme chovat hlučně nebo agresivně, jestli se ukážou. Nemáme se prý pokoušet jim podávat ruku — oni se zdraví jen lehkým dotykem špiček prstů, nic víc. Také se zmínil, že by bylo slušné přinést jim nějaké dárky, třeba kokakolu nebo fantu.

To mě šokovalo. Necestoval jsem přece přes celou zemi proto, abych skupině domorodých běžců věnoval plastovou nádobu s kukuřičným sirupem plným fruktózy. To už bychom jim rovnou mohli přivézt třeba deky kontaminované neštovicemi! Caballo ale trval na svém.

Natlačili jsme se do stínu u malého krámku a snažili se trochu ochladit, protože slunce hluboký kaňon nemilosrdně rozpalovalo. V rukou jsme svírali orosené láhve kokakoly. Caballo navrhoval, abychom vyrazili, že se k nám naši hostitelé — možná, a možná taky ne — připojí cestou. Nikdo je neviděl vynořit se z lesa nebo zpoza zatáčky. V jednu chvíli nebyla na stezce ani noha, vzápětí se k nám ale blížila skupinka pěti mužů v sukních a křiklavě barevných košilích. Objevili se jako stádo divokých jelenů.

Dotkli jsme se špičkami prstů a beze slova začali stoupat 1500 metrů na horní okraj kaňonu. Jen co jsme tam vylezli, hned jsme museli znovu klesat. O dalších deset až čtyřicet minut později — nikdo z nás to nedokázal s jistotou říct — s námi šlo dalších šest Tarahumarů. Trousili se z lesa jako kouř.

Jeden z nich se na mě díval se zvláštním zájmem. Také jsem ho sledoval. Vypadal silněji než ostatní a z očí mu vyzařovalo cosi, co jsem poznával — hrdost, sebevědomí, snad i troška ostražitosti. Sám jsem to také cítil. Měl havraní vlasy, masivní čelisti jako filmoví policajti a pod kůží mu hrály svaly jako provazy. Byl to Arnulfo, šampion Tarahumarů, nejrychlejší z „běžců“. McDougall mi o něm už říkal. A Caballo zase vyprávěl Arnulfovi o mně, že jsem také úspěšný běžec.

Stoupali jsme v hloučcích tvořených gringy a indiány, Caballo nás vedl. Škrábali jsme se nahoru skrz kaktusy a nízké houštiny, kolem pouštních dubů a úseky suché, otevřené krajiny poseté keříky agáve. Když jsme se na chvilku zastavili a Jenn, Billy, Ted a já jsme pili vodu z láhví, Tarahumarové se sesunuli na zem, skoro jako kdyby jim někdo podtrhl nohy. Poprvé jsem se až polekal. Pak mi ale došlo, že odpočívají, že je to vysoce efektivní způsob, jak ušetřit energii. Když šli do kopce, díval jsem se jim na nohy a i tady jsem viděl, že se Tarahumarové pohybují tak úsporně, že neudělají jediný zbytečný pohyb. Začínal jsem pronikat do jednoho z tajemství tohoto prastarého kmene. Bylo to tajemství efektivity.

Nenosili s sebou žádné láhve, ale zdálo se, že znají každičký pramínek v divočině. Kdykoli se k některému přiblížili, rychle k němu odbočili, sklonili se, dali si pár doušků vody a zase se vrátili na cestu. Když jsme jim nabídli náš dárek — kokakolu, beze slova láhev přijali, celý její obsah do sebe nalili a prázdný obal pohodili vedle cesty. (Ne snad, že by jim nezáleželo na životním prostředí, jen prostě nechápali, že něco nemusí být biologicky rozložitelné.)

Na konci cesty kaňonem jsme se připojili na silnici, do vesnice zbývalo asi osm kilometrů. Byl tam šerif se svým pick-upem. My Američané jsme stáli a koukali — nechtěli jsme si pošpinit spirituální den něčím tak přízemním, jako je auto. Tarahumarové okamžitě naskočili. Bylo to výhodné. V následujících pěti dnech jsme Tarahumary poznávali. Když jsme se vytasili s energetickými gely a tyčinkami, smáli se a něco si mezi sebou brebentili. Pak sáhli do svých ponč a vytáhli pinole, opraženou kukuřici namletou na prášek a smíchanou s vodou. To je jejich kukuřičná obdoba Isostaru. K jídlu si brali tortilly s fazolemi. Jedli jen prostá jídla ze základních surovin. Právě tehdy v Mexiku jsem začal oceňovat, kolik energie obsahuje jediné avokádo. Když jsme sedali k jídlu, naučil jsem se vybírat místo u toho kraje stolu, kam postavili nádobu s guacamole. Nikomu bych neradil, aby se stavěl mezi Tarahumaru a misku guacamole. Sledoval jsem Arnulfa. Ani on ze mě nespustil oči.

Odjel jsem do Mexika, protože mě Tarahumarové fascinovali a protože jsem měl trochu volného času. Považoval jsem celou cestu za dovolenou, kde se budu moci něco přiučit. Začínal jsem však tušit, že ten závod nebude vůbec pohodový nebo jen pro zábavu, zvláště pro Tarahumary ne. Věděl jsem, že do něj dají všechno, a bylo by neuctivé se k tomu postavit jinak.

Závod odstartoval pět dní poté v osm ráno. Hned na začátku se mi potvrdilo podezření, jež jsem choval už od chvíle, kdy se indiáni zčistajasna vynořili na cestě u řeky. Ti, se kterými jsem závodil na Angeles Crest, patřili mezi Tarahumary do druhé ligy. Tři z běžců od startu vypálili, jako bychom běželi pět kilometrů. Bylo jim něco přes dvacet a nikdo z nich nekouřil. Neměli s sebou vodu, a jestli si nesli něco k jídlu, měli to schované v záhybech oblečení.

Já jsem závod rozběhl v příjemném tempu, dostatečně rychlém na to, abych vyhrál. Bylo mi jasné, že tempo, které nasadili oni, nemůže vydržet nikdo, obzvlášť ve čtyřicetistupňovém vedru. Na patnáctém kilometru si rychlost ještě udržovali, ale to mi velké starosti nedělalo. Věděl jsem, co dokáže vzdálenost provést s lidským tělem. Držel jsem si své tempo a jedl, tak jako obvykle, 200 až 300 kilokalorií za hodinu. Nesl jsem si dvě láhve s vodou. Jedl jsem pomeranče a banány a na jedné občerstvovací stanici jsem vyzkoušel i pinole.

Po třiceti kilometrech jsem už předběhl více než deset Tarahumarů a trochu mě překvapovalo, že se jich ještě několik drží přede mnou. Po dalších patnácti kilometrech mě udivili ještě víc. Když jsem se ocitl na pětapadesátém kilometru, sužovaný vedrem, unavený a žíznivý, zjistil jsem, že jsou přede mnou dva Tarahumarové v těch svých hábitech a gumových sandálech. Řekl bych, že mě to zaskočilo, ale to je slabé slovo — úplně mě to vyvedlo z míry, začal jsem se bát. V čele běžel Arnulfo oblečený v sytě karmínové běžecké haleně.

Zrychlil jsem, až jsem dosáhl tempa 4:20 minut na kilometr. Takovou rychlostí jsem jindy v závěru závodu ostatní závodníky předbíhal. Viděl jsem jejich pohledy, když jsem se okolo nich prohnal. Věděl jsem, že takový manévr dokáže člověka zlomit. Ale oni byli stále vepředu.

Byl jsem profesionální sportovec, trénoval jsem téměř po celý rok a byl jsem na vrcholu kariéry. Tihle lidé nikdy neslyšeli o tempových bězích nebo o intervalovém tréninku. A v tu chvíli jsem na to přišel, na opravdové tajemství Tarahumarů. Oni se na běh nijak nepřipravovali. Neběhali, aby vyhráli, ani kvůli medailím. A nejedli proto, aby mohli běhat. Jedli a běhali, aby vůbec přežili. Když se chtěli někam dostat, museli se spolehnout na své nohy. Aby jim nohy sloužily, museli být zdraví. Prvním velkým tajemstvím vytrvalosti, rychlosti a železného zdraví Tarahumarů byl fakt, že běh a jídlo tvořily neodmyslitelnou část jejich života. Druhým velikým tajemstvím — které si denně připomínám — je, že Tarahumarové sice běhají proto, aby se dostali odněkud někam, ale přitom se dostávají do oblastí, které už nemají nic společného se zeměpisnou polohou ani běžnými pěti smysly.

Běhají — a žijí — úžasně efektivně a nezatěžují si hlavu zbytečným přemýšlením. Neodmítají přístroje proto, aby byli v kurzu nebo aby demonstrovali svoje politické přesvědčení. Pokud se k nim nějaká moderní vymoženost dostane a usnadní jim život, začnou ji používat. Například se nechají svézt v dodávce nebo si vylepší huarache gumou z vyhozených pneumatik. Právě o to jsem se snažil i já — zkombinovat intuici s vědou a technologiemi.

Možná je ode mě příliš arogantní takhle popisovat něco, k čemu se Tarahumarové pravděpodobně ani sami nevyjadřují. Když jsem však byl s nimi, nemohl jsem se ubránit dojmu, že prožívají hluboký klid a mír, že tím, jak běhají a vedou prostý život, se dokážou dostat do stavu bytí, zóny, „šestého smyslu“, kdy se dostanou do kontaktu se světem v jeho nejčistší podobě. Právě takový stav jsem tak dlouho hledal.

Rarámuri se světem pohybovali tak dokonale, jako by vypadli z učebnice. Běhali ladně a ekonomicky, dělali krátké kroky a skoro až něžně dopadali na střední nebo přední část chodidla. Neplýtvali energií kýváním do stran a měli uvolněné držení těla s otevřenými rameny.

Tarahumarové byli později zvěčněni v McDougallově knize Zrozeni k běhu, kde je nazval „supersportovci“. Já bych s ním trochu polemizoval — řekl bych, že spíš běhají extrémně efektivně. Jsou prostě mnohem lépe sladění se svým tělem a okolím. Chápou věci, které jsme my se všemi těmi stopkami, sportovní výživou a speciálními běžeckými botami zapomněli.

Ten týden pobytu s indiány v Měděném kaňonu mi pomohl ujasnit si myšlenky, které mě napadaly už jako kluka od prvního týdne na soustředění týmu Birkie. Po mém závodu s Tarahumary se ze spojení „zrozeni k běhu“ stala fráze a krédo stovek tisíc lidí. Lidem bylo souzeno se pohybovat po zemi svižně. Běhat ve skutečnosti umíme. Teorie praví, že kdybychom se uměli vrátit k onomu stavu instinktivního štěstí, dokázali bychom si znovu osvojit techniku a lehkost, jež jsme ztratili. Potom bychom běhali bez bolesti, únavy a zranění. Prvním krokem k návratu do běžeckého ráje mělo být to, že odhodíme moderní obuv.

Z Tarahumarů ale nedělalo vynikající vytrvalce běhání naboso. (Nosí sandály zvané huarache.) Při běhu záleží na stylu. Běh bez bot vám může dopomoci k výborné technice, nicméně je to jen prostředek k dosažení cíle. Běháte-li rádi bosí, výborně. Není ale o nic horší, když raději máte něco na nohou. Souhlasím s tím, že moderní doba přinesla mnoho nedobrých zvyků a má spoustu nechtěných katastrofálních následků. A to nejen v běhu (například přílišné spoléhání na obuv s přehnaným tlumením či názory, že běh je sport vyhrazený jen několika málo vyvoleným), ale i ve výživě. Rychlé občerstvení, průmyslová výroba a absurdně velké porce — už jen to může za naše nemoci. Moderní doba nám samozřejmě také dala elektřinu, penicilin a kardiochirurgii. Dalo by se říci, že současné sklony k lenivosti, snadná dostupnost zpracovaného jídla a rozšířenost účinné zdravotní péče z nás svým společným vlivem udělaly dlouhověké, nezdravé lidi.

Tarahumarové pro mě představovali skupinu lidí, kteří běhají — a jedí — stejně jako jejich předkové. Byli závislí na lokálně vypěstovaných potravinách a museli vynaložit určitou námahu, aby je získali. Běhali bez starostí a zbytečného přemýšlení. Jedli sice maso, ovšem tak jako četné generace před nimi jen při vzácných příležitostech, kdy je dokázali sehnat. Byla to cenná komodita, nikoliv základ jídelníčku.

Jsem zdravější a vydržím běžet déle a rychleji, protože se živím rostlinnou stravou. Svým přátelům, kteří maso jedí, přesto nedělám žádná kázání, ani nekritizuju někoho, kdo si dá pečené brambory utopené v záplavě másla a zakysané smetany. Každý, kdo přemýšlí nad vlastním jídelníčkem a jeho důsledky, se přirozeně přikloní k potravinám rostlinného původu — a ke zdraví.

S pohybem je to snazší a zároveň složitější. Hýbat se potřebujeme. Otázkou ale zůstává, zda by trénink měl být intuitivní a nedržet se žádné pevné formy, nebo jestli by se měl podobat strukturované vědecké disciplíně. Snažím se při tréninku řídit vědeckými poznatky a zároveň zůstat otevřený živočišné radosti z běhu. Když cítím, že to potřebuju, dám si den volna, i když není zrovna v rozpisu. My ultraběžci musíme využívat teoretické vědomosti co nejlépe, ale nemůžeme si dovolit se jimi slepě řídit. Jestli můžu na stomílovém závodě s něčím najisto počítat, je to skutečnost, že se mi určitě přihodí něco, s čím jsem nepočítal.

Žít s vědomím nejistoty bylo kdysi na denním pořádku. Totéž platilo i pro pohyb. Běhali jsme, abychom získali potravu a utekli predátorům. Jestli jsme hodovali nebo se postili — to určovala roční období. Spoustu času jsme trávili chůzí a spánkem.

Teď sedíme. Jezdíme autem, surfujeme po internetu a díváme se na televizi. Naše tělo tím přirozeně trpí. Nedávná studie ve vědeckém časopise American Journal of Epidemiology zkoumala 123 216 osob po dobu čtrnácti let. Ukázalo se, že muži, kteří denně seděli déle než 6 hodin, měli o 17 procent vyšší pravděpodobnost, že během experimentu zemřou, než ti, kteří seděli méně než 3 hodiny. U žen bylo riziko smrti vyšší o 34 procent. Takto zvýšená úmrtnost platila bez ohledu na to, zda účastníci kouřili, měli nadváhu a také, což mě přímo šokovalo, bez ohledu na to, kolik cvičili.

Lidské tělo není stavěné pro celodenní sezení. Ani pro stále se opakující drobné pohyby, které vyžaduje mnoho specializovaných prací. Naše tělo je celé žhavé vykonávat velké různorodé pohyby vycházející ze svalů trupu. Když celý den provádíme rozsahem malé, stále opakované činnosti, jako je psaní na klávesnici, skenování zboží u pokladny nebo klikání myší, způsobí to v našem těle nerovnováhu.

Proto plní strukturovaný trénink do velké míry kompenzační roli. Nejde ani tak o to, učit se běhat, jako spíš se odnaučit různé zlozvyky a vyrovnat disbalance, které v nás zanechal moderní životní styl.

Závod v Měděných kaňonech sestával z několika okruhů po suchých, prašných silnicích na dně kaňonu, šestisetmetrových svazích mezi grapefruitovníky a papájovníky a kolem vysokých skalních útvarů. Městečkem jsme probíhali třikrát — kolem místních, kteří se smáli a pili, a za veselých, zvonivých zvuků hudby kapely kytaristů.

Neplánoval jsem závodit naplno — byl jsem na dovolené. Držel jsem si tempo 4:20 minut na kilometr. Sice jsem měl natrénováno, ale tihle lidé trénovali celý život, přestože by to tak asi nenazvali. Chtěl jsem běhání a výživu zařadit do svého každodenního života tak nenásilně, jako to dělali Tarahumarové. Také jsem chtěl závod vyhrát. Věděl jsem, že oni chtějí totéž. Pro mě by vítězství bylo velkou poctou. Pro ně by znamenalo množství kukuřice, kterým na rok nakrmí celou vesnici.

Přidal jsem a zahlédl jsem, jak se za zatáčkou mihlo cosi blankytně modrého. Byl to Silvino v tradičním oděvu Tarahumarů. Doháněl jsem ho. Vdechoval jsem sladkou vůni kvetoucích kaktusů. Běžel jsem okolo trnitých pouštních keřů s křiklavě červenými poupaty. Na šedesátém kilometru jsem doběhl Silvina a gestem mu naznačil, aby mě následoval. Nic jsme neříkali, ale chtěl jsem, abychom společně dohnali Arnulfa. Byl bych rád, kdybychom my tři svedli souboj o cílovou pásku. Silvinovi už ale došly síly.

Arnulfa jsem zahlédl na poslední obrátce, vypadal unaveně. Krátce jsme se na sebe podívali a já spatřil v jeho očích vyčerpání a dehydrataci. Ten pohled jsem znal. Ale viděl jsem ještě něco, viděl jsem v něm bojovnost. Bylo mi jasné, že nehodlá polevit. Do cíle zbývalo osm kilometrů, měl na mě náskok sedm nebo osm minut. Myslel jsem si, že to dokážu. Když jsem doběhl k obrátce, popadl mě živočišný instinkt závodit. Tentokrát to nestačilo, Arnulfo jej v sobě měl také.

Porazil mě o šest minut. Kilometr a něco.

Neobjal jsem ho. Anglicky (takže mi nerozuměl) jsem mu sdělil, že na mě udělal velký dojem a že je velmi silný. Znovu a znovu jsem španělsky opakoval „muy fuerte“.

Pak jsem se mu uklonil, z úcty.

Později se mě lidé ptali, jestli jsem ho v zájmu mezikulturního pochopení nenechal vyhrát, nebo jestli to nebylo z laskavosti. To nevěděli, jak je pro mě závodění důležité. Arnulfo mě porazil naprosto férově. Příští rok jsem se ovšem vrátil a nadělil mu 18 minut. Kukuřici a 750 dolarů jsem věnoval indiánům.

HOLÁ PRAVDA

Na běhání naboso nebo v minimalistické obuvi je krásné, že rozvíjíte přirozenou propriocepci, schopnost uvědomovat si polohu vlastního těla v prostoru. Když není mezi vaší nohou a zemí žádná bariéra, vaše smysly dostávají s každým krokem okamžitě zpětnou vazbu, což podporuje správnou techniku a lehký došlap. Někteří běžci, kteří se zotavují ze zranění, mají nějaké anomálie nebo prostě rádi běhají v botách, se pravděpodobně nikdy nevyzují. Ať už běháte v botách, nebo naboso, důležité je hlídat si styl. Pokud vám k tomu běh naboso pomáhá, je pro vás přínosem.

Chtěli byste si běh bez bot vyzkoušet? Než zahodíte obuv a vydáte se na desetikilometrový závod, pamatujte: lépe je začít pomalu a lehce. Když běžci v některém směru příliš rychle přidají, výsledkem bývá spíš zranění.

Nejprve si najděte vhodnou plochu s pískem nebo trávou. Jednou až dvakrát týdně se tam na 5 až 10 minut proklusejte. Pamatujte, že to musí být lehký běh. Vůbec si nedělejte hlavu s rychlostí, procvičujete běžecký styl. Pokud je vám to příjemné, jeden trénink si protáhněte, takže jednou za týden absolvujete 20 až 45 minut běhu naboso. Já se rád proběhnu nějakých tři až pět kilometrů bos po vnitřní straně dráhy nebo v parku. Dělám to tak po lehkém běhu, nebo abych se vyklusal po tréninku na dráze.

Důležité je myslet na dvě věci (tedy kromě toho, že má jít o lehký, pomalý běh) — abyste z běhu naboso měli prospěch, nemusíte tak běhat pořád. Nemusíte ani běhat úplně bez bot. I lehké, minimalistické boty nebo závodní obuv vám poskytnou podobný pocit. To vše vám pomůže zlepšit techniku. Většinu dlouhých tréninkových běhů a ultramaratonů už skoro deset let běhám v závodních botách od firmy Brooks, a to včetně Badwateru a Spartathlonu. Závodní boty a minimalistická obuv vám nabídnou výhody obojího přístupu: pohodlí i výkon.

GUACAMOLE „V JEDNOM KOLE“

Avokáda jsou výborným zdrojem zdravých mononenasycených tuků a papričky jalapeño jídlu dodávají příjemný říz (jestli si na pálivé jídlo nepotrpíte, odstraňte z papričky semínka, než ji nakrájíte, a použijte jí jen polovinu). Jsou to výjimečné potraviny samy o sobě, ovšem když se zkombinují, vznikne jeden z nejlepších lidských vynálezů. Pro mě je to rozhodně jedno z nejoblíbenějších jídel. Nenapadá mě mnoho pokrmů — a ani jediný mexický —, které by porce gaucamole nevylepšila. Ochutnejte a uvidíte. Z guacamole si můžete připravit i rychlou a zdravou svačinu — stačí je namazat na teplou kukuřičnou tortillu.

NA 6 AŽ 8 PORCÍ, TJ. 21⁄2 ŠÁLKU:

2 ZRALÁ AVOKÁDA

ŠŤÁVA ZE 2 MALÝCH LIMETEK

1 STŘEDNÍ RAJČE, NA KOSTIČKY

1 STROUŽEK ČESNEKU, JEMNĚ NASEKANÝ

1 PAPRIČKA JALAPEÑO I SE SEMÍNKY, JEMNĚ NASEKANÁ

10 SNÍTEK ČERSTVÉHO KORIANDRU, NASEKANÉHO

1 LŽIČKA MOŘSKÉ SOLI

Avokáda rozpůlíme a dužinu vybereme do misky. K ní přilijeme limetkovou šťávu a přidáme zbývající přísady. Rozmačkáme šťouchadlem na brambory nebo lžící, až je směs převážně hladká. Necháme uležet při pokojové teplotě 10 až 20 minut.

16

Centrální správce (100 mil Western States 2006)

Budeš na to potřebovat veškerou sílu, kterou máš.

— MARC DAVIS —

Nikdo netouží po vítězství tolik jako já. Na ultramaratonech jsem se ovšem naučil, že to, jak se umístím, je pouhý následek, jakkoliv po něm prahnu každičkou šlachou, vazem a svalem své bytosti. Víc než na vítězství záleží na tom, co a jak dělám, abych ho dosáhl. Připravoval jsem se? Soustředím se? Zacházel jsem se svým tělem pozorně, jedl jsem zdravě a pečlivě? Trénoval jsem správně? Dokázal jsem jít co nejdál, ze všech sil? Takové otázky mě provázely na mé dráze a mohou provázet kohokoli, kdo něco hledá (tedy úplně každého). Samozřejmě chcete povýšit v práci, dát se dohromady s vysněnou dívkou nebo klukem nebo si zaběhnout osobní rekord na pět kilometrů. Nicméně to, jestli svého cíle dosáhnete, o vás nic nevypovídá. Důležité je, jak se k záležitosti postavíte.

Ultramaraton tohle umí naučit s neúprosnou precizností. Nejjasněji jsem to viděl na Western States v roce 2006. A to jsem ani nezávodil.

Asi měsíc před závodem se mě jeden kamarád a tréninkový partner zeptal, jestli bych mu nedělal vodiče.

Briana Morrisona jsem tehdy znal zhruba rok. Běhali jsme spolu v zimě a na jaře roku 2006, než jsem se vydal do Mexika. Bylo mu sedmadvacet a pracoval jako manažer u Seattle Running Company. Jezdili jsme spolu autobusem k jezeru Green Lake a tam jsme na pětikilometrovém okruhu trénovali tempové běhy — 50 až 60 minut na 85 procentech maximálního úsilí. Běhali jsme po lesních cestách na hoře Cougar Mountain, ukázal jsem mu Dvanáct vršků a novou šedesátikilometrovou tréninkovou trasu nazvanou podle dvou hor „od Chřestýše k Pumě“. Ptal se na kaňony na trati Western States, na horko a na to, jak bychom měli trénovat běh do kopce. Vyptával se mě na všechno možné a já mu ochotně odpovídal. Nevěřím na tajemství. K vítězství mě nedovede žádná tajná vědomost, ani mě díky ní nikdo neporazí. Vyhrávat na elitní úrovni samozřejmě vyžaduje zvládnout taktiku a strategii, ale rozhoduje především srdce. A to měl Brian velké. Měl energii a poháněla ho silná ctižádost. V mnoha ohledech mi připomínal mě samotného.

Na startu jsem měl zvláštní pocit, když jsem tentokrát nevydal svůj válečný pokřik a nedral se do čela skupiny. Abych se zabavil a protože jsem pociťoval svůj dluh vůči závodu, který mě do určité míry zformoval, rozdával jsem čipy a pomáhal s organizací, tak jako na mnoha ultramaratonech, kde jsem neběžel. Bylo zvláštní sledovat, jak si závodníci vedou, a potkávat se na občerstvovacích stanicích s dobrovolníky, kteří mi posledních sedm let pomáhali. Měl jsem z toho příjemný pocit. To možná nezní úplně nadšeně, nicméně když to srovnám s euforií a agonií, které jsem zažil na předchozích ročnících Western States, s extrémy, jimž mě závod vystavil, popisovalo to situaci úplně přesně. Příjemný pocit. Brian jej ještě znásobil. Před startem jsem ho ujistil, že má na to, aby vyhrál. Do pětapadesáté míle jsem sledoval, jak běží, protože vodič smí běžce doprovázet až od dvaašedesáté míle, a on mi nedával žádné důvody k pochybám. Běžel dobře, držel se na páté pozici, vypadal svěže a uvolněně. Na pětapadesáté míli se to ale poněkud zvrtlo. Přibližně tehdy začal mít Brian potíže. Bylo čtyřicet stupňů, počasí pro Western States nikterak nezvyklé, a bylo vidět, že ho to zmáhá. Zpomaloval. Věděl jsem, že až se k němu připojím, budeme mít co dohánět. Budeme muset přidat. Byl jsem vzhůru od tří ráno a strachoval jsem se, jestli na to mám. Věděl jsem, že sám dokážu uběhnout ultramaraton, a dokonce i vyhrát. Trochu mě však znervózňovala myšlenka, že mám být odpovědný za úspěch někoho jiného. Takové pochyby jsem nečekal. Musel jsem se s nimi vypořádat, dokud jsem ještě nebyl s Brianem.

Na úzkost jsem šel stejně jako na zraněný kotník na Western States v roce 2001. Čtyři jednoduché kroky. Zaprvé jsem si povolil dělat starosti. Zadruhé jsem si zrekapituloval situaci. Čeká mě tréninkových 40 mil s člověkem, který už větší část dne v kuse běží — na tom není nic extra náročného. Zatřetí jsem si položil otázku, co můžu udělat pro zlepšení situace. To bylo snadné, prostě se musím dobře zhostit své role vodiče. Čtvrtý a poslední krok: oddělit negativní pocity od dotyčného problému. Jakmile jsem si uvědomil, že ty emoce nemají téměř nic společného s realitou, bylo to ze všech kroků nejsnazší.

Když jsem se přidal k Brianovi, moderátor zahalasil do mikrofonu: „Scott Jurek bude dělat vodiče!“ Sice jsem tam byl kvůli někomu jinému, ale když jsem tak nahlas uslyšel svoje jméno, pořádně mi to zvedlo adrenalin. A pak bylo načase se dát do práce.

Po dvaašedesáti mílích byl Brian čtvrtý. Prohlásil jsem, že než dorazíme k brodu Rucky Chucky — o 16 mil dál — všechny předběhneme. Slíbil jsem mu, že tou dobou budeme v čele a udržíme se tam až do cíle.

Brian chytil druhý dech. Rázem z něho byl jiný závodník. Nic neříkal, protože běžci moc nemluví, šetří energii na samo závodění. Zato já jsem nemlčel. Proměnil jsem se v Dustyho. Fungoval jsem jako Brianův druhý mozek, přemlouval jsem ho, lichotil mu, a když to bylo potřeba, komandoval jsem ho. Za necelých patnáct mil jsme všechny soupeře nechali za sebou. Když jsme doběhli k brodu, nadšeně vykřikoval a výskal. Byl extrémně namotivovaný, i když jsme se v tom vedru oba doslova vařili. Dělal jsem, co jsem dobře uměl — co nejvíc jsem ho popoháněl, ale zároveň jsem si dával pozor, abych to nepřehnal. U potoka jsem mu vždycky řekl, ať si lehne do koryta, a cákal jsem na něj vodu. Pamatuju si, že jsem si jednou musel lehnout do kaluže, která, jak se hned ukázalo, byla zpola tvořená koňským hnojem. Ani jsem se nepohnul. Věděl jsem, jak jsme oba přehřátí. Na občerstvovacích stanicích jsem ho nutil pít. V žádné chvíli jsem se nedomníval, že přijímá příliš moc nebo příliš málo vody. Když jsme se na osmasedmdesáté míli ohlédli, nikdo za námi nebyl. Ne že bychom se báli, ale když jste v čele, chcete soupeřům vzkázat: „Ani to nezkoušejte.“

Řekl jsem Brianovi: „Pojď, nakopneme to trochu. Když udržíme tempo 5 minut na kilometr a sem tam přidáme na 4:40, máš to v kapse.“

Po 93 mílích jsme dorazili k dálnici číslo 49. Řekl jsem šéfce Brianova podpůrného týmu (a jeho snoubence) Andrei, že potřebuju, aby to za mě vzal někdo jiný. Jak jsem dohlížel, aby Brian dostatečně pil a jedl, sám jsem neměl čas doplnit energii a tekutiny. Bylo mi špatně od žaludku, byl jsem unavený, trpěl jsem dehydratací a docházely mi síly. Bál jsem se, že bych ho mohl zpomalovat. Andrea mě poprosila, abych to ještě vydržel a běžel s ním další tři míle k mostu No Hands, odkud zbývají do cíle pouhé tři míle. Potom už bude mít Brian vítězství jisté a já si budu moci odpočinout.

A tak jsem se do toho pustil a uběhli jsme další tři míle dusivým prachem a horkem. Brian říkal, že ho bolí běžet dolů z kopce. Odpověděl jsem, že bolest přejde, ať to vydrží. Jinak jsme toho moc nenamluvili. Nebylo proč. Do cíle zbývaly tři míle. Celou dobu jsem Briana co nejvíc hecoval. Když se objevil další vodič, Jason Davis, řekl jsem Brianovi, že je v dobrých rukou a že se s ním setkám na Robie Pointu, míli od cíle, a poběžím s ním vstříc jeho prvnímu vítězství na Western States.

Brian s Jasonem běželi další dvě míle do kopce po hlinité cestě. Já jsem se nechal svézt a počkal na ně na silnici v Auburnu. Brian už nějakou dobu neviděl asfalt. Objevila se auta, domy a lidé, kteří na zahradě pořádali párty a čekali na první závodníky. Fyzicky se Brian zdál v pořádku. Podle mě už byl závod rozhodnutý, museli jsme jen ulicemi doklusat k cíli. Zbývalo se tam prostě jen dostat, jakkoliv. Když ale promluvil, viděl jsem, že si sebou není tak jistý. „Jak daleko za námi jsou?“ chtěl vědět a ohlédl se. Bál se. Se smíchem jsem mu odpověděl, ať se uklidní, že si nemusí dělat žádné starosti. Běželi jsme do mírného kopce a on se přímo hnal. Běžel tempem 5 minut na kilometr — říkal jsem mu, že nemusí tak rychle, ale jestli chce závodit až do konce, tak jen do toho.

„Jak daleko za námi jsou?“ zeptal se znovu. „Jak daleko?“

Sám jsem zažil halucinace v závěru závodu, a tak jsem se snažil nepanikařit a především zabránit tomu, aby panikařil on.

Přidal se k nám i Luis Escobar, můj kamarád fotograf, a také Jason Davis. Sbíhali jsme z posledního kopce a už jsme slyšeli dav lidí a viděli světla. Brian křičel: „Kde to je? Kde to je?“ Závod končí v Auburnu na stadionu střední školy Placerville. Všichni jsme volali: „Je to támhle. Máš to v kapse!“

Bylo deset večer, když jsme zatočili a dvířky v plotě vběhli na dráhu. Diváci Briana povzbuzovali, ale Luis, Jason a já jsme je přehlušili: „Dokázal jsi to, Briane! Vyhrál jsi Western States!“

Uběhli jsme po dráze sotva pár kroků a naše povzbudivé „Briane, dokázal jsi to!“ přešlo v hrobové ticho. Po prvních několika metrech na dráze, kdy do cíle zbývalo jen 300 metrů, se Brian zhroutil.

„Co je s tebou, Briane?“ zeptal jsem se ho.

„Nemůžu vstát,“ odpověděl.

Všiml jsem si, že se v posledním seběhu kymácel, ale to se na závodech často stávalo i mně. Ultramaratony dovedou být kruté.

„Musíš vstát, Briane. Musíš vstát!“

S Jasonem jsme mu pomohli na nohy, on se ale nemohl přimět udělat krok. Uhodil jsem na něj: „Musíš jít dál.“ Zase ze mě byl Dusty, tentokrát však zjevně nic nezabíralo.

Možná jsme ho měli nechat ležet na dráze. Nedokázal sám stát a teď ještě blábolil o něčem, co nedávalo smysl.

Když se na to dívám zpětně, byla to opravdu hloupá chyba. Jason a já jsme si položili Brianovy paže okolo ramen a podpírali ho na cestě do cíle. Nezkrátili jsme si to přes vnitřek dráhy ke stanu zdravotníků. Šli jsme obloukem po dráze. Byl to instinkt. Šlo o přežití, staral jsem se o někoho ve vážném stavu, ale zároveň jsem měl v sobě zakódováno, že jsem i vodič a závodník. Chtěl jsem, aby Brian dostal to, po čem toužil. Chtěl jsem mu pomoci dostat se do cíle, a také jsem to udělal.

Dovedli jsme ho až na cílovou čáru, kde si ho převzali zdravotníci. Jeden lékař se ho zeptal, jestli ví, kdo vyhrál závod.

„Scott Jurek,“ zašeptal.

„Kdepak,“ usmál se lékař, „vyhrál jsi ty. Závod jsi vyhrál ty.“

Za čtvrt hodiny už ležel v sanitce. Když ho tam zvedali, stál jsem vedle něj a on řekl: „Scotte, dokázal jsem to. Vyhrál jsem Western States.“

Zůstal jsem v prostoru cíle, vítal doběhnuvší závodníky jako vždycky. Ti mě rádi viděli, ale slyšel jsem, jak se mezi ostatními, přihlížejícími a organizátory, začíná něco šuškat. Zaslechl jsem, že Briana diskvalifikují, a že to prý je moje vina, protože jsem mu pomohl obejít stadion. Nakonec ke mně přišel jeden člen výboru a oznámil mi, že Brian nezvítězil a bude diskvalifikován, jelikož přijal cizí pomoc.

Opáčil jsem, že to přece nemusí řešit takhle, vždyť diskvalifikace poškozuje běžci jméno, a jestli si někdo zaslouží postih, jsem to já. Navrhl jsem jim, že když už neuznají Brianovo vítězství, mohli by jeho výkon alespoň klasifikovat jako DNF, tedy „nedokončil“.

Ne, musí to prý být diskvalifikace. Pomyslel jsem si, že to pořadatelé dělají jen proto, aby si posílili ego a dali najevo, že jejich závod je nedotknutelný. Nazítří jsem šel do auburnské nemocnice — nikdo z pořadatelů Western States se tam ani nezastavil. Když jsem vstoupil k Brianovi do pokoje, promluvil první.

„Hele, Scotte, vypadá to, že mě odsud nepustí včas, abych stihl vyhlášení vítězů. Chci, abys přebral cenu za mě.“

Přešel jsem rovnou k věci. Pověděl jsem mu, že když jsem byl celou noc na stadionu, pořadatelé ztropili skandál z toho, že nedošel až do cíle, a diskvalifikovali ho. Za vítěze pak uznali běžce jménem Graham Cooper, který doběhl celých dvanáct minut po něm. Řekl jsem, že je mi to líto, kéž bych mohl udělat něco pro to, aby pořadatelé změnili názor. Omluvil jsem se mu, že jsem ho nevedl rovnou přes vnitřek dráhy. Řekl jsem, že je mi jasné, jak poctivě se připravoval a jak blízko měl k vítězství, sám ostatně vím, jaké to je, těsně na něj nedosáhnout (nakonec to nebylo tak dlouho, co se mi nepodařilo dohnat Arnulfa), ale jeho bolest si můžu jen představovat. Byla to jedna z nejtěžších věcí, které jsem kdy musel udělat.

Když jsem se vrátil do Seattlu, na internetu už se o závodě čile debatovalo. Dočetl jsem se neuvěřitelné věci. Prý jsem na Briana příliš tlačil, prý jsem jeho „trenér“. Dočetl jsem se, že jsem mu nedal dost vody, nebo že jsem mu jí vnutil moc. Údajně jsem sabotoval jeho závod, protože jsem nechtěl, aby mě někdo jiný připravil o pozornost.

Na Western States roku 2006 jsem se toho naučil víc. Mimo jiné jsem zjistil něco, co jsem nečekal: Ať už děláte cokoli, vždycky se najdou lidé, kteří vás budou pomlouvat. Moje zenové já mi říká, že nejsou o nic horší než ti, co vám ze špatných důvodů pochlebují. Ve skutečnosti na tom, co si o vás myslí ostatní, nezáleží. Důležité je být upřímný sám k sobě.

Hodně lidí se mě dodnes ptá, co se vlastně Brianovi stalo. Stručná odpověď je, že nevím. Kdybych to měl rozvinout, řekl bych, že mohlo jít o více různých příčin. Nevěřím, že šlo vysloveně o zdravotní problém, alespoň ne v tradičním slova smyslu. Myslím, že se Brian zastavil, protože jeho mozek spatřil cílovou pásku a řekl jeho tělu: „A je to, kámo, dokázal jsi to, teď si můžeš odpočinout.“ Tělo se vypnulo. Třebaže máme neuvěřitelně silné nohy, úžasně výkonné plíce, paže a svaly, na ničem nezáleží tolik jako na mysli.

Lékaři na Western States rozpoznali hned několik důvodů, které by vysvětlovaly, proč Brian nebyl schopen oběhnout stadion. Konstatovali, že dezorientace a neschopnost koordinace by odpovídaly hyponatrémii. Také prý mohl být dehydrovaný, mít nízkou hladinu cukru v krvi, nebo dokonce mít i nějakou srdeční vadu. Nakonec odhadli, že to byl případ totálního vyčerpání svalů. Posledních pár kilometrů ke školnímu oválu vyvíjel příliš velkou námahu a jeho svaly nohou byly prostě moc unavené na to, aby mohly dál fungovat. Z lékařského hlediska nehraje blízkost cíle roli. Konvenčně se předpokládá, že naše schopnost podávat výkon a vytrvat je omezena periferními měřítky kondice, jako je VO2 max, tedy množství kyslíku, které dokážeme využít k aerobnímu dýchání, a laktátový práh neboli hranice, za kterou se ve svalu hromadí kyselina mléčná rychleji, než je ji sval schopen odbourat. Efektivita vstupuje do hry tím, že určuje, jak dobře umíme využít své kondice, a totéž platí i pro odolnost svalů a kostí. V ultramaratonu se k tomu ještě přidává problém, jak si udržet v těle dostatek vody a živin. V tomhle ohledu toho bylo na Brianovo tělo prostě moc a to, co se mu stalo, mohl způsobit kterýkoli z mnoha faktorů.

Věda je založená na objektivním měření, a tak se dá pochopit, že přirozeně tíhne k věcem, jež se dají přesně stanovit. Je snadné někoho postavit na běžecký pás a určit jeho VO2 max nebo vzít výsledky měření hladiny cukru v krvi a prohlásit, že ji má dotyčný nízkou. Záhadný způsob, jakým pracuje mysl, se ovšem změřit nedá. Dr. Timothy Noakes v knize Lore of Running rozvíjí alternativní teorii o tom, jak naše tělo snáší zátěž. Domnívá se, že jakýsi centrální správce v mozku zhodnotí daný sportovní cíl a určí, kolik svalových vláken za tím účelem zaměstná. U běhu mozek posoudí, jak daleko je cíl, porovná vzdálenost s absolvovanými tréninkovými běhy a určí tempo, které tělo vydrží bez zranění, pokud nedojde k nějaké nepředvídatelné události. Když to přeženete, mozek zintenzivní pocity vyčerpání a bolesti, čímž se vás snaží obelstít, abyste zpomalili. Jakmile toto pochopíte, můžete přeprogramovat své vnitřní nastavení a běžet mnohem rychleji. Noakes nás učí přestat důvěřovat negativním myšlenkám, které se vztahují jen k tomu, jak daleko je do cíle.

Teorie centrálního správce je sice kontroverzní, odpovídá však mým zkušenostem z ultraběhů. Vždycky jsem běhal lépe, než bych měl být schopen na základě svého fyzického fondu a času, kterého jsem dosáhl při maratonu. Vždycky jsem tvrdil, že ultramaraton se odehrává v hlavě. Proto nevěřím, že to byla vyloženě náhoda, když Brianovi tak dramaticky došly síly právě v tu konkrétní chvíli. Domnívám se, že Brianův centrální správce pod vlivem obrovského fyziologického zatížení možná zaznamenal cíl, uvěřil, že závod skončil, a zmáčkl vypínač. V rámci závodu na 100 mil se jedno kolečko na školním ovále nezdá jako nijak dlouhá vzdálenost, jenže jakmile se Brianův mozek rozhodl, bylo to nepřekonatelně daleko. Když z lodi vyskočí kapitán, potopení lodi nezabráníte.

Brianův kolaps byl dramatický a z medicínského hlediska kontroverzní. Ovšem — a to ví každý, kdo kdy selhal při pokusu o něco, oč se ze všech sil snažil — to, jak Brian skončil, o něm nic nevypovídalo. Tím, že se zhroutil tři sta metrů před cílem, se sice zapsal do dějin Western States jako fascinující kuriozita, ale Briana samotného to neredukovalo jen na jeho výkon.

Brian dal do ultramaratonského závodu všechno. Byl to šampion. Toho roku byl pro mě a spoustu dalších lidí právě on opravdový vítěz.

DRŽENÍ TĚLA

Abyste vydrželi běhat dlouho, rychle a efektivně, musíte mít správné držení těla. Ramena tlačte dozadu a ruce držte ohnuté v lokti pod úhlem asi 45 stupňů. Paže nechte volně komíhat, neměly by ale přesáhnout pomyslnou svislou linii protínající vaše tělo v polovině. Dosáhnete tak otevření hrudníku, lepšího dýchání a rovnováhy.

Nakloňte se dopředu, ovšem ne v kyčlích. Představte si, že vám tělem, od hlavy až ke špičkám chodidel prochází tyč. Udržujte ji vzhledem k zemi v mírném předklonu, přičemž zachovejte pánev v neutrálním postavení. Když se pohybu účastní celé tělo, využíváte gravitaci ke svému prospěchu. Pamatujte, že běh je vlastně kontrolované padání.

QUINOA PODLE INKŮ

Quinoa je jednou z prvních plodin (technicky vzato je to semeno), kterou lidé začali pěstovat a používat k vaření. Má hutnou, zemitou chuť a je to jedna z mála rostlinných potravin, která obsahuje všech devět esenciálních aminokyselin. Proto je perfektním základem pro kaši — vydatná, jednoduchá, aby uspokojovala naše prapůvodní potřeby. Když jsem se s quinoou setkal, lépe jsem docenil všechny starodávné potraviny a kultury, které mi mohou obohatit život, když jim k tomu dám prostor. Uvařte si kaši den předem a ráno si ji můžete ohřát a sníst před dlouhým během. Jídlo je výbornou směsí sacharidů, bílkovin a tuků, sladkost mu dodává ovoce a skořice. Můžete si uvařit i ořechovou variantu — pak zaměňte vanilku za mandlový nebo lískooříškový extrakt.

NA 4 PORCE:

1 ŠÁLEK SUCHÉ QUINOY, PROPLÁCHNUTÉ A SCEZENÉ

2 ŠÁLKY VODY

1 ŠÁLEK MANDLOVÉHO NEBO JINÉHO OBLÍBENÉHO

ROSTLINNÉHO MLÉKA

1 ZRALÁ HRUŠKA, ODJÁDŘENÁ A NAKRÁJENÁ NA ČTVRTKY

A PAK NA PLÁTKY, NEBO 1 BANÁN NAKRÁJENÝ NA PLÁTKY

1⁄4 ŠÁLKU SUŠENÝCH KOKOSOVÝCH VLOČEK

3 LŽÍCE ROSTLINNÉHO OLEJE

S OMEGA-3,6 A 9 MASTNÝMI KYSELINAMI

1⁄2 LŽIČKY MOŘSKÉ SOLI NEBO SVĚTLÉHO MISA

1⁄2 LŽIČKY VANILKOVÉHO EXTRAKTU

11⁄2 LŽIČKY MLETÉ SKOŘICE

NA OZDOBU: ROZINKY, JABLKO NAKRÁJENÉ NA PLÁTKY,

SEMÍNKA CHIA NEBO OBLÍBENÝ DRUH OŘECHŮ

Do středně velkého hrnce nasypeme quinou a k ní nalijeme vodu. Přivedeme k varu, snížíme plamen a vaříme 15 až 20 minut, až se voda vyvaří a quinoa zprůhlední. Načechráme vidličkou a necháme 5 minut zchladit.

Quinou a zbývající přísady dáme do mixéru a mixujeme minutu až dvě, dokud není kaše hladká.

Kaši si můžeme připravit večer a dát ji do ledničky, takže bude ráno před tréninkem hotová. Chceme-li ji ohřát, nalijeme kaši do kastrolu a na velmi mírném ohni zahříváme pět minut (v tom případě lze při přípravě vynechat olej a vmíchat jej až po ohřátí). Ozdobíme rozinkami, jablky a semínky chia nebo ořechy.

17

Na útěku před Wasatchským turbokamzíkem (Hardrock 2007, 100 mil)

Svět zlomí každého a mnoho jich je pak silných tam, kde je zlomil.*

— ERNEST HEMINGWAY —

„Nemysli na ten kotník!“

Dusty už na mě zase hulákal. Bude na mě křičet, i když budeme mít bílé vlasy a chodit o holi?

„Dělej, Jurku, nemysli na ten kotník! Pojď sem nahoru!“

Neodpověděl jsem mu. Klouzal jsem po přemrzlém sněhovém poli zpátky dolů a měl jsem dost práce s tím, abych se třemi zdravými končetinami udržel na místě. Měli jsme za sebou těžký výběh do Oscarova průsmyku ve vytrvalém lijáku, 1300 neskutečně příkrých výškových metrů v coloradských Skalnatých horách. Déšť na sněhu zmrzl v hladkou, ledovou krustu. Vypnuli jsme si čelovky, aby držitel traťového rekordu, který mě už sedmdesát mil pronásledoval, nemohl odhadnout, o kolik za námi zaostává. Byly dvě hodiny ráno a tma jako v pytli, i když každých pár minut scénu na moment osvítil blesk: Dustyho, jak stojí na hoře, dívá se dolů a (jak jinak) křičí; mě, jak se škrábu nahoru, kloužu dolů, zase se škrábu nahoru a doufám, že to, co pod sebou vleču, není zlomený kotník.

O čtyřicet mil dříve Dusty ve studeném, větrném údolí popichoval čtyřicetiletého běžce Karla Meltzera.

„Poráží tě týpek, co má kotník jako bramboru,“ posmíval se.

Meltzer se jenom usmál. Vyhrál šestkrát v řadě Wasatchskou stovku a přezdívali mu Wasatchský turbokamzík. Na tomhle závodě, stomílovém Hardrock Endurance Run, zvítězil už čtyřikrát. Dokonce držel traťový rekord. Byl také známý jako král Hardrocku.

„Závodit se začíná až v Telluride,“ prohlásil Meltzer. Právě z Telluride jsme s Dustym začali stoupat k sněhovému poli. Ohlédl jsem se přes rameno.

„Pojď nahoru! Dělej, je to jenom sníh. Jsi přece běžkař, to dokážeš. Už jsi zvládnul horší věci.“

Tím jsem si nebyl tak jistý. V roce 2000 jsem Hardrock vzdal po pouhých dvaačtyřiceti mílích. Tenkrát jsem viděl příčinu v námaze vynaložené na mé druhé vítězství ve Western States a také ve vysoké nadmořské výšce. A především za to mohla naivita a mladistvý optimismus jistých dvou Minnesoťanů. Tehdy mě Dusty vyzvedl na letišti v Denveru den před závodem. Osm hodin jsme jeli do Silvertonu, Dusty řídil a já jsem seděl zkroucený jako paragraf na plastových bednách se stavebními nástroji, které tam měl místo zadních sedadel. Dojeli jsme na místo v šest večer, najedli se a pokoušeli se vyspat. V šest hodin ráno jsme stáli na startu.

Poté co jsem posedmé zvítězil na Western States, rozhodl jsem se, že se správnou aklimatizací a tréninkem Hardrock pokořím. V červenci 2007 jsem dorazil do Silvertonu v Coloradu měsíc před startem.

A pak jsem si dva dny před závodem přivodil výron při podvrtnutí kotníku.

Tábořil jsem u Molas Lake, které leží ve výšce 3300 metrů nad mořem. Nasával jsem tam řídký vzduch a téměř jsem cítil, jak moje kostní dřeň vysílá do krve červené krvinky, aby roznášely kyslík. Ráno jsem s místními a ostatními běžci sedával v kavárně Lavina na nedlážděné uličce Blair Street. Abych ušetřil, připravoval jsem si vlastní snídani a k pití si vařil maté. Dopoledne jsem se vydával do hor a snažil se zjistit, jaká tajemství trať skrývá. Průvodcem a společníkem mi byl Kyle Skaggs, dvaadvacetiletá vycházející ultramaratonská hvězda. Kyle tehdy pracoval jako asistent výzkumu v Institutu horských studií, neziskové organizaci, která se věnuje zkoumání ekologie a klimatu oblastí ve vysoké nadmořské výšce.

Kyle a jeho starší bratr Erik se postupně stali nejznámějšími — a pro jisté vrstvy nejzbožňovanějšími — sourozenci v komunitě ultraběžců. Pro jejich štíhlé postavy, mužný vzhled a nezkrotnou povahu se jim na běžeckých fórech přezdívalo „Mladí borci“ a „trailoví Jonas Brothers“. Bezpochyby zvýšili stoupající zájem žen o běhání. (Když Kyle pracoval v běžeckém obchodě Rogue Valley v Oregonu, proslavil se tím, že vábil davy dívek, které si od něho nechaly analyzovat došlap, ale žádná si nekoupila boty.) Narodili se a vyrostli na venkově v Novém Mexiku. Nadchli se pro život v horách a ochranu životního prostředí a k závodům přistupovali s lehkovážnou bojovností, která veterány šokovala.

Kyle se v roce 2007 na Hardrock nechystal, ale znal hory a hodně toho věděl o závodní strategii. Spolu jsme zkoumali obtížnější místa na trati, vybíhali jsme nekonečné serpentiny, sprintovali po hřebenech, sbíhali kamennými moři a přebíhali spoustu sněhových polí, z nichž některá ležela v padesátistupňovém svahu — kdybychom tam uklouzli, patrně bychom se zabili.

Přestože Hardrock skýtal nejširší paletu různých nebezpečí, jakou jsem kdy na závodě zažil, jako by to patřilo k jeho vznešenosti. Byla to nejen nejtěžší trať, kterou jsem v životě absolvoval, ale také v mnoha ohledech ta nejkrásnější. Běželi jsme okolo tyrkysových jezer, fialových orlíčků a karmínových květů „prérijního ohně“. Byla tu oslnivě zelená tundra, oslepující bělost sněhových polí, zlatavé a červené kamení, prudká stoupání, která jako by neměla nikdy skončit, výhledy až na obzor, hluboká, malebná údolí a ostré vrcholy tyčící se k oblakům.

Mnoho večerů jsme strávili s Kyleovým kolegou z Institutu horských studií, Indem Imtiazem. Společně jsme si vařili v kuchyni institutu. Kyle připravil houbové quesadilly a Imtiaz uvařil baklažánové kari a čočku s rýží basmati. Kuchyň se naplnila lákavými vůněmi, když jsme na pánvi opékali rajčata a cukety se zázvorem, římským kmínem a hořčičnými semínky. Bavili jsme se o vytříbené chuti indických koření a přínosech ájurvédské medicíny.

Za ta léta na rostlinné stravě jsem dospěl k názoru, že nejlepší způsob, jak se uzdravit a zdraví si i udržet je co nejvíce jíst základní potraviny a vyhýbat se těm průmyslově zpracovaným. Po tom setkání se starým pánem a jeho vztahem k jídlu na své stáži v nemocnici v Ashlandu jsem se snažil, pokud to jen trochu šlo, léčit zranění a nemoci přírodními prostředky. Jídlo mi bylo i lékem. Vyhýbal jsem se i protizánětlivým medikamentům, které jiní vytrvalostní běžci polykají po hrstech. Domníval jsem se, že příliš potlačují bolest a mohly by způsobit, že bych běžel dál, i kdyby na tom bylo tělo příliš špatně, a riskoval bych tak vážné zranění. Slyšel jsem už moc příběhů o běžcích, kteří to přehnali s ibuprofenem a poškodili si ledviny. Jde o klasický příklad léčení příznaků, hlavně ať to rychle přejde. V mnoha ohledech je to pro západní medicínu příznačné.

Týden před závodem, po necelém měsíci tréninku, prostého života a spoustě nového veganského jídla, jsem zdolával čtyřtisícové vrcholy a padesátikilometrové štreky a neměl jsem u toho pocit, že dýchám brčkem. Dokonce i Kyle se svými čerstvými dvaadvacetiletými svaly a dvěma měsíci tréninku ve výšce byl překvapený, jak stupňuju tempo na našem každotýdenním výběhu na horu Kendall. Vysoká nadmořská výška? Byl jsem na ni připravený.

Příprava byla nutná. Trasa Hardrocku vede přes jedenáct horských sedel, z nichž šest leží ve výšce nad čtyři tisíce metrů, běží se přes jednu horu vysokou 4 300 metrů. Součet stoupání a klesání činí 20 000 metrů, což je víc, než kdybyste od hladiny moře vystoupali na Mount Everest a zase sešli dolů, jak organizátoři rádi upozorňují.

Dva dny před závodem jsem se zúčastnil fotbalového zápasu v rámci mládežnického protidrogového programu DARE, který se konal na travnatém poli nedaleko silvertonského staletého hřbitova. Tam jsem si natrhl vazy v kotníku, když jsem se pokoušel obrat o míč sedmileté děcko.

Lil jsem do sebe sklenici za sklenicí sójového mléka s kurkumou a hodiny ležel s nohou nahoře a okolo nateklého kotníku jsem měl omotaný pytlík s ledem. Naordinoval jsem si homeopatický přípravek arnica montana a bromelain, enzym z ananasu. Nestačilo to. Bolest mě hryzala jako elektrický úhoř. V tomhle stavu jsem závod nemohl běžet ani náhodou. Imtiaz sledoval, jak jsem dokulhal do kuchyně institutu a zeptal se, jestli se mi na to může podívat. Umlel lžíci černého pepře a k tomu přidal kurkumu, mouku a vodu, až vznikla hustá pasta. Natřel ji na papírové utěrky a ty mi omotal kolem kotníku.

Večer jsem se dobelhal do stanu a Dusty si povšiml zábalu na mém kotníku.

„Hele, Jurku, možná bys mohl tentokrát zkusit vitamín I,“ doporučil mi. Ibuprofen.

Když jsem se škrábal nahoru po sněhovém poli, už jsem na tom kotníku urazil 79 mil. Nejtěžší část měla teprve přijít. Trasu přezdívanou také „Divoká a drsná“ nebylo radno běhat s čerstvým výronem na kotníku. Občas se běželo po stezkách zvířat a občas na trase ani žádná pěšina neexistovala a jen šipky ukazovaly, kudy se vydat po suti nebo sněhovém poli. Před necelými dvaceti hodinami jsem si aplikoval nový Imtiazův zábal, na ten natáhl návlek od Pro-Tecu a nasadil ortézu. To celé jsem omotal tolika vrstvami lepicí pásky, že byla bandáž pět centimetrů tlustá. Když jsem kotník naposledy viděl (to bylo po dvou dnech léčby), leskl se a byl zlověstně fialový jako bouřkový mrak. Otok byl tak velký, že ani nebylo vidět kosti.

Zranění mi poskytovalo skvělou výmluvu, proč prohrát. Já jsem ale o žádnou výmluvu nestál. Po pravdě řečeno, i se zdravým kotníkem bych byl při tomhle závodě extrémně opatrný, neměl-li bych přímo strach. Tak by se ostatně choval každý, kdo zná pohoří San Juan. Běžec Joel Zucker zemřel na výduť mozkové tepny poté, co se v roce 1998 zúčastnil Hardrocku, a od té doby, co se Hardrock koná, se nespočet lidí zranilo. Účastníci Hardrocku to věděli, ale stejně se závodu účastnili. Běželi, až jim z vlásečnic tekla krev do masa, takže jejich ruce vypadaly jako baseballové rukavice a chodidla jako boty klauna.

Přesto pokračovali. Některé ostřílené veterány ten pohled dokonce pobavil. Naproti tomu plicní edém, kdy krev proniká do plic, může být i smrtelný. Navzdory tomu byli takoví běžci, kteří sice slyšeli, že jim hluboko v hrudníku vlhce hvízdá, přesto závod dokončili a teprve pak se s tekutinou na plicích nechali odvézt přes sedlo Molas Pass do nemocnice v Durangu. Desítkám běžců se při závodě vzbouřily vnitřnosti. Zvracení bylo naprosto běžné, o četných halucinacích ani nemluvím. Závodníci sledovali, jak se jim balvany před očima mění ve vozy Subaru nebo stromy v masu smějících se červů. Pletli si pařezy s usekanými hlavami losů. Nejpomalejší běžci mívají vidin nejvíc, nejspíš proto, že trpí větším spánkovým deficitem. Na Hardrocku je časový limit 48 hodin. Ti, kdo si dávají načas, se víceméně mohou spolehnout na přízračné turisty, kteří je budou posledních pár mil doprovázet. Někteří z duchů dokonce vyprávějí vtipy.

V prvním ročníku závodu v roce 1992 dokončilo jen osmnáct z dvaačtyřiceti běžců. Závodníci si sami ořezávali větve, které blokovaly trasu, a vítěz musel v cíli zaklepat na dveře přívěsu, aby upozornil pořadatele, že už doběhl.

Dnes už organizátoři na trase zřídili v pravidelných intervalech občerstvovací stanice. Pořád je jich ale mnohem méně než na jiných horských stomílovkách. Běžci na Hardrocku často mluví s despektem, nebo dokonce pohrdáním o závodech jako trailová stovka v Leadvillu, jež je proslulejší a oblíbenější, má víc sponzorů z řad velkých společností a která ve srovnání s Hardrockem působí jako „běh přes pár kopečků“. Stovka Western States je jistě zajímavý a slavný závod, ale že o něm Kaliforňané mluví jako o nejnáročnějším ultramaratonu, to těm, kteří mají za sebou Hardrock, připadá roztomile provinční.

Na Hardrocku si užijete nejméně jednu noc beze spánku a obvykle musíte dvakrát přebrodit vodu, která vám sahá až k pasu. Zažijete pohyb v hrozivých výškách, řetězy na nebezpečných místech, stupínky vysekané do sněhových polí, tundry i skal, poskakování v terénu, kde není ani náznak stezky. Další specialitou závodu jsou suťová pole, která vám ujíždějí pod nohama, takže běžíte na místě jako křeček v otáčejícím se kole.

Člověk by si myslel, že v průběhu závodu, který tak nemilosrdně zkouší lidské tělo, se budou běžci snažit jíst zdravě. Vedle typického účastníka Hardrocku ze staré školy ovšem působí i ta nejžravější hyena jako vybíravý labužník. Ke snídani, zvlášť v devadesátých letech, se průkopníci závodu ládovali koblihami a házeli do sebe obrovské porce slaniny a klobás. K obědu a večeři mívali pizzu se salámem a mastné cheeseburgery. Ale to nebylo ještě nic proti závodu samotnému, tam teprve tihle běžci mrchožrouty předčili. Legendární ultramaratonec a horský běžec Rick Trujillo, jenž žije v Ouray, které jen kopec odděluje od Silvertonu, v roce 1996 vyhrál Hardrock, přičemž pil pouze limonádu Mountain Dew a jedl sušenky Oreo. (U tohoto způsobu stravování setrval až do roku 2007, kdy ho ve věku devětapadesáti let museli rychle dovézt do nemocnice s bolestmi hrudníku. Dnes už jí víc salátů.)

Na Hardrocku dorazí do cíle jen asi polovina účastníků. Jestliže běžec nebo běžkyně nestihne doběhnout na každou kontrolní stanici do stanovené doby (určené na základě celkového limitu 48 hodin), musí závod ukončit. Nestihnout limit, zejména po 60, 70 nebo 80 mílích, je tak trpký zážitek, že mnoho běžců prosilo, aby mohli pokračovat (někteří dokonce pořadatelům na občerstvovacích stanicích vyhrožovali). Soucítící, avšak důslední organizátoři se následkem toho museli o problému výslovně zmínit v příručce pro závodníky: „Všichni jste zkušení ultramaratonci… Nediskutujte s obsluhou stanic o časových limitech!“

„Toto je nebezpečná trasa!“ píše se v tomtéž manuálu, fantastickém souhrnu statistik pro zasvěcené, děsivě podrobných popisů tratě, hrůz, z nichž vstávají vlasy, a mrazivých eufemizmů.

Ohledně pokušení zdolávat vrcholy za bouře například manuál radí: „Můžete si na pár hodin sednout dole v údolí a i tak závod dokončit. Když do vás ovšem uhodí blesk, vaše běžecká kariéra je rázem ta tam.“

Co se týče „méně závažných problémů“, manuál informuje členy podpůrných týmů: „V pozdějších fázích závodu se také můžete setkat s běžci, kteří mají extrémně nízkou hladinu cukru v krvi a jsou dehydrovaní. Bývají většinou naprosto vyčerpaní, může jim být nevolno a mohou zvracet.“

„Vedle běhu,“ uvádí příručka, „budete muset i trochu šplhat po skalách (s pomocí rukou), přebrodit několik ledových potoků, prodírat se sněhem, který bude po ránu pevný jako kámen a hladký jako sklo, zatímco přes den naopak změkne tak, že se můžete bořit až po kolena nebo ještě hlouběji. Poběžíte podél srázů — kdybyste spadli, poletíte 100 metrů kolmo dolů. Budete se muset přidržovat řetězů a očekává se, že budete schopni najít cestu podle mapy.“ (Dobrovolníci každý rok značili trasu plastovými vlaječkami, pak jim je ale začali okusovat svišti. Teď místo toho používají reflexní kovové značky.)

Když jsem se vyškrábal po sněhu za Dustym, stanuli jsme na Oscarově průsmyku. Vystoupali jsme 1300 metrů, a kdybych nevěděl, co mě ještě čeká, možná bych pocítil v záři blesků chvilkovou, ochromenou úlevu. Já to ale věděl. Následoval jsem Dustyho, který po druhé straně hory sbíhal k pekelné rozsedlině zvané Chapmanova strž. Seskakoval jsem po serpentinách posetých balvany. Dusty později tvrdil, že když se ohlédl, viděl, jak jsem se ortézou na kotníku zachytil mezi dvěma kameny. Já jsem si to vůbec neuvědomoval, asi proto, že moje nervové synapse úpěly pod náporem neustálých impulzů agonie. Bolelo by to, i kdybych měl nohu zdravou.

Tak příkrých kamenitých seběhů už jsem pár absolvoval a přežil jsem. Co jsem ovšem ještě nezažil, mě čekalo dole — neuvěřitelně příšerný nástup do nejnáročnějšího stoupání trasy, zrádného šplhání do sedla Grant’s Swamp po kamenech, štěrku a volné suti, tak prudkého, že člověka opouštěla odvaha.

Když v roce 1998 stoupal dvojnásobný vítěz Hardrocku David Horton do tohohle kopce, spadl mu na ruku kámen velký jako meloun, který uvolnil běžec nad ním. „Po chvíli,“ napsal Horton do svého zápisku o závodě, „jsem si všiml, že mám celou rukavici nasáklou krví.“ Jakmile doběhl (jak jinak), zjistil, že má otevřenou zlomeninu.

Hortonův příběh je šokující, ale ne ojedinělý. Jelikož je Hardrock nejdrsnější ultrazávod v okolí, přitahuje i nejdrsnější běžce.

Laura Vaughanová, která zaběhla na Hardrocku v roce 1997, jediném ročníku, kdy se zúčastnila, ženský traťový rekord, byla také první osobou, které se podařilo dokončit stomílovku Wasatch Front desetkrát v řadě, a první ženou, která to dokázala před uplynutím 24 hodin. Z toho se dá soudit, že je rychlá. To, že je tvrdá a pravověrná Hardrockerka, ovšem dokázala, když v roce 1996, devět týdnů poté, co porodila syna, běžela Wasatch a dítě na občerstvovacích stanicích kojila. Na jejím prstenu za desátou účast na závodě je vyryto Kojící Laura.

Neuvěřitelné, říkáte?

Carolyn Erdmanová se poprvé zúčastnila Hardrocku v roce 1997, když jí bylo osmačtyřicet let. Měla za sebou 85 mil, když jí organizátoři sdělili, že postupuje příliš pomalu a musí odstoupit.

V roce 1998 se přihlásila znovu. Měsíc před Hardrockem si v rámci přípravy zaběhla padesátimílovku v Oremu ve státě Utah. Po pěti kilometrech tam upadla a odřela si levé koleno. Tekla jí krev a trochu to bolelo, ale pomyslela si, že to nic není. Když doběhla, byla jí vidět čéška — Carolyn šokovalo, jak je bílá. Lékař na pohotovosti jí oznámil, že má velké štěstí, že jí nemusel nohu amputovat. Strávila týden v nemocnici s antibiotiky v kapačkách a dvakrát ji operovali.

Následující rok běžela zase a vyloučili ji za nesplnění limitu na dvaadevadesáté míli. Další rok, to byl její čtvrtý a poslední pokus, musela ukončit závod po 77 mílích.

Tvrdé?

Kirk Apt začal na na svém prvním Hardrocku po 67 mílích zvracet a zvracel ještě další tři hodiny. Při příštím pokusu dostal na pětasedmdesáté míli křeče do stehna, takže poslední čtvrtinu trati odbelhal. (V roce 2000, kdy jsem já vzdal, on závod vyhrál.) Dokončil už šestnáctkrát a to číslo se neustále zvyšuje.

Kamení bylo ještě horší než sníh. Stoupání bylo ještě krutější než to předchozí. Už jsem běžel 22 hodin a zdálo se mi, jako bych na tom závodě strávil celý život. Závodit se začíná až v Telluride? Hnal jsem se po kamenitém povrchu po čtyřech a silou vůle nutil zdravou nohu pořádně zabírat. Každým krokem jsem zase půl kroku ztrácel, jak se mi suť sypala pod nohama. Šplhal jsem jako blázen, a přesto jsem se sotva pohyboval vzhůru. Kde je Meltzer? Nevypnul si čelovku? Musel v sobě mít přece nějakou bezohlednost, když čtyřikrát vyhrál Hardrock.

Je to těžké? Někdy prostě musíš!

Nakonec jsme sedlo dobyli. Vyběhli jsme na průsmyk a vrhli se na druhé straně z kopce. Kotník už mě nebolel; vůbec jsem ho necítil. Ve čtyři hodiny ráno, po dalším výběhu a seběhu začala krajina okolo nás dostávat tvar, černočerná tma se proměnila v pouhé temno, pak v šeď a nakonec v nádherný, pobledlý rozbřesk. Když jsem sledoval záři nového dne v horách, byl to pro mě téměř duchovní zážitek. Někteří lidé se ptají, jestli se ultramaratonec na Hardrocku, sužovaný vyčerpáním a bolestí, může kochat krajinou. Když jsem si hledal cestu posledním ošklivým klesáním, říct, že jsem se kochal, bylo málo. Přímo jsem si v té scenérii liboval, úplně jsem se do ní ponořil. Pak jsme uslyšeli bublání potoka a oba jsme věděli, co to znamená. Byli jsme dvě míle od Silvertonu a cílové čáry.

„Tak už ten cirkus dotáhneme do konce,“ řekl Dusty. „Potřebuju si zdřímnout.“

Cílem jsme proběhli v 8:08 ráno v čase 26 hodin a 8 minut. Překonal jsem Meltzerův rekord o 31 minut. Posadil jsem se a sundal si z kotníku tu složitou ochrannou konstrukci. Kotník jsem měl pořád fialový a dvakrát tak velký než normálně. Sem tam jsem si zašel do školy — na záchod, do sprchy, pro něco k jídlu a na chvíli si zdřímnout. Jinak jsem ale z dalších 21 hodin, 52 minut a 29 vteřin strávil většinu času na zemi u prostoru cíle. Chtěl jsem uvítat zbývajících šestadevadesát doběhnuvších závodníků, zejména svou krajanku z nížiny, svalnatou a pohlednou ultraběžkyni Krissy Moehlovou. Doběhla celkově na třetím místě, pouhých 25 minut za Meltzerem, a vytvořila tak nový ženský traťový rekord. Na ultramaratonech hory a síla vůle stírají rozdíl mezi pohlavími.

PROTIZÁNĚTLIVÝ KOKTEJL JAHODOVÁ SMRŠŤ

Vždycky jsem se vyhýbal užívání farmaceutických prostředků, jako je ibuprofen, k potlačení bolesti a otoků, takže jsem přirozeně experimentoval s přírodními látkami, které mají protizánětlivé účinky. A když jsem si na Hardrocku v roce 2007 udělal na kotníku výron, bylo to zkoušení najednou mnohem akutnější.

V tomto koktejlu se spojují protizánětlivé účinky ananasu (a bromelainu v něm obsaženém), zázvoru, kurkumy a omega-3 mastných kyselin z rostlinných olejů. Je to skvělý nápoj po tréninku, jelikož zmírňuje namožení svalů. Ve dnech, kdy se chystáte na dlouhý běh, je výborným doplňkem k ostatním jídlům. Je příjemně sladký po ovoci a plný zdravých tuků, sacharidů i bílkovin.

Miso vám dodá soli a elektrolyty ztracené pocením — Japonci je považují za skvělý podpůrný prostředek ve vytrvalostních sportech. Edamame je další přirozený zdroj bílkovin. Čerstvé oddenky kurkumy se občas dají sehnat v obchodech se zdravou výživou nebo s exotickými potravinami. Abyste oddenky dobře rozmixovali, potřebujete výkonný mixér — jestli takový nevlastníte, raději použijte sušenou kurkumu i zázvor.

NA 3 PORCE À 250 ML:

2 ŠÁLKY VODY

1 BANÁN

1 ŠÁLEK MRAŽENÝCH NEBO ČERSTÝCH JAHOD

1⁄2 ŠÁLKU MRAŽENÉHO MANGA

1⁄2 ŠÁLKU MRAŽENÉHO ANANASU

1⁄2 ŠÁLKU SÓJOVÝCH BOBŮ EDAMAME

1⁄4 ŠÁLKU SUŠENÝCH KOKOSOVÝCH VLOČEK

3 LŽÍCE OLEJE S OMEGA 3-6-9 MASTNÝMI KYSELINAMI

1 LŽÍCE ROSTLINNÉHO PROTEINOVÉHO PRÁŠKU

(Z HNĚDÉ RÝŽE, HRACHU APOD.)

11⁄2 LŽIČKY MISA

2,5CM KOUSEK KURKUMOVÉHO ODDENKU, NASEKANÝ,

NEBO LŽIČKA MLETÉ KURKUMY

2,5CM KOUSEK ZÁZVORU, OLOUPANÝ A NAJEMNO NASEKANÝ,

NEBO 1⁄4 LŽIČKY MLETÉHO SUŠENÉHO ZÁZVORU

Všechny ingredience umixujeme najemno (trvá to minutu až dvě).

18

Ve stopách Feidippida (Spartathlon 2007)

Nechť je ti jídlo lékem a lék jídlem.

— HIPPOKRATÉS —

Za dva měsíce se kotník zahojil a mě naplňoval optimismus a radost, jaké může přinést jen vítězství na horské stomílovce navzdory poraněnému kotníku. Nakonec bylo vlastně dobře, že jsem si těmi peripetiemi se šťastným koncem prošel, neboť jsem měl brzy běžet závod dlouhý 246 kilometrů se zlomeným prstem nohy.

Závod se nazývá Spartathlon, a přestože jsem předešlý ročník vyhrál, pár měsíců po druhém vítězství na Badwateru, věděl jsem, že letos to bude těžší. Vždycky je snazší se na někoho dotahovat než obhajovat titul.

Spartathlon startuje přímo pod athénskou Akropolí a končí před sochou krále Leónida ve Spartě. Tato dvě místa jsou od sebe vzdálená 245,3 kilometru. Trať závodu vede převážně po silnici (95 procent), část po upravených polních cestách (4 procenta) a jeden krátký úsek se běží po horské stezce (1 procento). Profil trasy se pohybuje mezi úrovní moře až po 1200 metrů — přebíhá se několik hřebenů, takže celkové převýšení dosahuje více než 2400 metrů. Vedle samotné délky trati ztěžuje běžcům závod i mocné řecké slunce a vlhký pobřežní vzduch. V nejteplejší části dne může teplota vyšplhat na pětatřicet stupňů.

Na dokončení závodu máte 36 hodin, ale na trase je pětasedmdesát kontrolních bodů, každý s vlastním časovým limitem. Každoročně až do cíle doběhne kolem poloviny z přibližně 300 startujících. Dobrovolníci na občerstvovacích stanicích nabízejí vodu, ovocnou šťávu, limonádu, chléb, jogurt a jiné potraviny, a běžci si smějí na kterékoli stanici nechat tašku s náhradními věcmi, takže se dá teoreticky závodit bez podpůrného týmu. Vodiče běžci mít nesmějí.

V roce 2006 jsem Spartathlon běžel kvůli jeho pověsti. V roce 2007 jsem se vrátil, protože na mě závod předchozí rok udělal velký dojem a také kvůli tomu, co jsem se dověděl o jeho historii.

Nejznámější vytrvalostní běh s řeckými kořeny je maraton — závod na oslavu náročné cesty posla, jenž v roce 490 př. n. l. běžel 42,2 kilometru z Marathónu do Athén, aby zvěstoval vítězství Řeků nad Peršany a následně padl na zem mrtvý vyčerpáním. Třebaže se tato vznešená, ale osudná cesta nejčastěji připisuje Feidippidovi, posel se podle antického spisovatele Plútarcha pravděpodobně jmenoval Euklés**.

Stejný historik líčí skutečný Feidippidův příběh v mnohem lepších barvách a se šťastným koncem. Moderní Spartathlon vděčí za svůj vznik právě jemu.

Perská flotila vítězila. Cestou vydrancovala řecké ostrovy, vyplenila městský stát Eretria a pak zamířila do Athén. Athéňané vyslali malou jednotku, vedenou generálem Miltiadem, aby zatarasila všechny únikové cesty z Marathónského zálivu (pojmenovaného podle starořeckého výrazu pro fenykl, který tam pravděpodobně divoce rostl). Starověký historik Hérodotos líčí, jak athénští generálové poslali Feidippida do slavného města Sparty žádat o posily, které by pomohly odrazit mnohem početnější armádu nepřítele.

Feidippidés doběhl do Sparty den poté, co opustil Athény, nicméně jeho prosby zůstaly nevyslyšeny. I když Sparťané soucítili se smutným údělem svých řeckých soukmenovců, zrovna u nich probíhaly apollónské slavnosti a oni, jelikož brali své náboženské povinnosti vážně, až do úplňku nemohli válčit. Musela to být dlouhá cesta domů, 245,3 kilometru s břemenem špatných zpráv, ale naštěstí se vyskytlo ještě něco dalšího, co mohl Feidippidés ohlásit.

Když běžel horami nad starým městem Tegea (na moderním Spartathlonu je na tom místě kontrola číslo 60), zjevil se mu bůh přírody Pan. Byl to syn Herma a božský posel, vládl pastýřům, nymfám a venkovským oblastem. V bitvě se velmi hodilo mít ho na své straně, neboť uměl ve smrtelnících vzbudit hrozivý strach — paniku. Božstvo oslovilo Feidippida jménem a „přikázalo mu zeptat se Athénských, proč se o něho nezajímají, když jim projevuje dobrou vůli, často jim byl v minulosti nápomocný a bude tak činit i nadále“.

Když si Feidippidův příběh přečteme důkladně, najdeme v něm všechno, co potřebujeme vědět o běhání. Uběhl téměř 500 kilometrů — první polovinu stihl za pouhý den a kousek — a ani nedostal, co potřeboval! To se stává, běžíte-li dost dlouho. Ať si zvolíte pro svůj úspěch jakékoli objektivní měřítko, nakonec se ukáže, že je buď nereálné, nebo postrádá smysl. Odměnu za běžecké úsilí — za jakékoliv úsilí — musíme hledat sami v sobě. Když jsem se ve své disciplíně hnal za stále většími poctami a dalšími vítězstvími, mnohokrát jsem se o tom přesvědčil. Motivujeme se něčím zvnějšku, ale měli bychom si pamatovat, že uspokojení a radost nám nepřinese ani tak samotný cíl, jako spíš proces vedoucí k jeho dosažení. Život, jak správně tvrdí všelijaké plakáty a nálepky, je cesta, nikoli cíl. Feidippidés vytrval a nakonec se dočkal něčeho lepšího, co už je za hranicemi lidské zkušenosti. Oslovila ho sama příroda, kterou Pan ztělesňuje, a předala mu posvátné poselství pro jeho lid. To se nijak výrazně neodchylovalo od toho, co se nám obvykle příroda snaží sdělit: Věnuj mi trochu pozornosti a já ti pomůžu, tak jako jsem ti vždycky pomáhala.

Feidippidés vylíčil své vidění athénským generálům. Ti je vzali vážně a po válce vystavěli pro Pana nový chrám. Protože nemohli čekat, až dorazí Sparťané, Athéňané na Peršany zaútočili. V boji prokázali legendární chrabrost a podařilo se jim perskou flotilu rozdělit a zdecimovat. Nečekané vítězství u Marathónu je považováno za zlomový bod v řecko-perských válkách a předznamenává zlaté období starověkého Řecka.

Spartathlon, který se poprvé konal v roce 1983, se zrodil v hlavě podplukovníka Johna Fodena, rodáka z Austrálie, jenž zrovna opouštěl britské královské letectvo a odcházel do penze. Za svou čtyřicetiletou vojenskou kariéru sloužil v korejské válce, během suezské krize, při povstání v Bruneji a při invazi Turecka na Kypr. Kromě toho vášnivě amatérsky sportoval a četl klasiky. Jednoho dne, když znovu pročítal Hérodotovy zápisky, začalo mu vrtat hlavou, jestli by bylo v silách moderního běžce zopakovat Feidippidův legendární běh.

John a jeho čtyři přátelé z letectva se to rozhodli zkusit. Jak vzpomíná Ir John McCarthy: „Vytyčili jsme věrohodnou a historicky správnou trasu vedoucí po antických vojenských silnicích, cestách poutníků, vyschlými koryty řek a kozími stezkami. Při tom jsme brali ohled na antická politická spojenectví a nepřátelské státy, kterým se bylo třeba vyhnout.“ Všech pět běžců vyrazilo z Athén 8. října 1982 a „tři Johnové“ uspěli. Doběhli do Sparty k Leónidově soše 9. října — John Scholten za 35 a půl hodiny, John Foden za 36 hodin a John McCarthy za necelých 40 hodin.

Rozhodli se, že budou běh pořádat každý rok a celý podnik se bude odehrávat v olympijském duchu — vítězi se tedy nebude udělovat finanční odměna a cílem závodu nebude peněžní zisk. Místo toho budou prosazovat ideu mezinárodní spolupráce a přátelství. Spartathlon je skutečně jeden z nejlevnějších ultramaratonů na světě — vstupní poplatek 400 euro zahrnuje ubytování a stravu na šest dní a k tomu možnost účastnit se dvou ceremoniálů k předávání cen, na které jen tak nezapomenete. Navíc máte hrazené návštěvy muzeí, autobusovou dopravu a hojnost jídla a pití na občerstvovacích stanicích.

V roce 1983 dokončilo 45 běžců z jedenácti zemí. O rok později byla založena společnost International Spartathlon Association, která závod řídí.

Foden zůstal v ultramaratonské komunitě aktivní i v důchodu a objíždí závody na celém světě. Jeho brožurka Jak se připravit na váš první Spartathlon a úspěšně dokončit mi při mé první účasti hodně pomohla. Ještě jako sedmdesátník lámal rekordy ve své věkové kategorii a v roce 2005 se stal nejstarším účastníkem sedmidenního dálkového pochodu Haervejsvandring z německého Šlesviku až do Viborgu v severním Dánsku.

Na Western States a dalších ultrazávodech jsem sváděl souboje s nejlepšími vytrvalci, jaké lze ve Spojených státech najít. Spartathlon láká nejlepší běžce z celého světa. Když jsem tam závodil v roce 2007, čelil jsem vítězi z roku 2001 Valmiru Nunesovi z Brazílie, který zrovna překonal můj traťový rekord na Badwateru, a navíc držel třetí nejrychlejší čas na světě na 100 kilometrů. Na start se postavil působivý počet dřívějších vítězů — například Japonci Masajuki Otaki, který vyhrál v roce 2000, a Rjóiči Sekija, šampion z roku 2002 (vyhrál i v roce 2009). Startoval také Markus Thalmann z Rakouska, vítěz ročníku 2003, a Němec Jens Lucas, jenž zvítězil v letech 2004 a 2005. Předchozí rok jsem se stal prvním Američanem, který kdy Spartathlon vyhrál. Největší legendou Spartathlonu však byl — a pravděpodobně vždycky bude — domácí běžec. Šestadvacetiletý Jannis Kouros vedl poblíž Tripoli spartánský život a živil se jako hlídač, když se v roce 1982 tři Johnové vydali na zkušební Spartathlon. Jakmile se literárně založený Kouros doslechl o jejich záměru vzkřísit Feidippida, hned se pro ten podnik nadchl. V té době už měl za sebou pětadvacet maratonů, při nichž zaznamenal menší úspěchy a zaběhl osobní rekord 2:25. Ale teprve na ultramaratonech se měl cítit ve svém živlu. V roce 1983 vtrhl na ultramaratonskou scénu svým prvním ultrazávodem, Spartathlonem, který zvládl za neuvěřitelných 21 hodin 53 minut. Měl tak obrovský náskok — více než tři hodiny na dalšího běžce —, že mu ředitel závodu celé dva dny odmítal udělit cenu, dokud se neprokázalo, že skutečně nepodváděl.

Kouros na Spartathlonu zvítězil ještě třikrát, a to ve čtyřech nejrychlejších časech historie závodu, v rozmezí od 20:25 do 21:57. Ani Feidippidés by nepředvedl lepší výkon. Já sám jsem často útočil na rekordy, a přesto figurují moje nejlepší spartathlonské časy celkově pouze na pátém, šestém a sedmém místě, nejlepší z nich 23 minut za Kourosovým nejpomalejším výkonem.

I když v současné době Kouros běhá ultra jen občas, dosud nebyl poražen na žádném nepřerušovaném silničním ultramaratonu světové úrovně na vzdálenost 100 mil nebo více. Drží také světové rekordy skoro na všech vzdálenostech a časových závodech delších než 12 hodin, na silnici i na dráze.

Kouros je sportovec-filozof v duchu starořeckých tradic. Zdá se, že jeho výsledky pramení z překypující energie jeho ducha. Maluje, píše poezii, nahrává písně, hrál roli Feidippida ve filmu Cesta hrdiny a přednáší motivační proslovy s cílem „inspirovat lidi a probudit v nich pozornost, aby mohli objevit neomezené schopnosti, které mají k dispozici, a využít jich. Tím světu přinesou (vedle toho, že rozvíjejí svou osobnost) jednotu, přátelství a harmonii.“

Mě určitě inspiroval k tomu, abych se povznesl nad lpění na správné běžecké technice. Kouros se svou neforemnou postavu a drobivým krokem neběhá na pohled nijak zvlášť hezky. Přitom při běhu zbytečně neztrácí energii a nezastavuje se, ani když jí nebo pije. Má pozoruhodně svalnatou horní část těla, podobně jako mívají sprinteři. Domnívám se, že Kouros v těch silných prsních a deltových svalech nalezl další zdroj energie navíc. Mnoho běžců zjišťuje, že jim silná horní polovina těla pomáhá k lepší technice a vyšší rychlosti. Zdá se ale, že Kouros objevil nějaký tajný způsob, jak z paží převést hnací sílu do nohou.

Nakonec nám Kouros ukazuje, že ultramaraton je cvičení v transcendenci. Nazývá jej přímo zkouškou „metafyzických vlastností“, které nemají nic společného s vrozeným sportovním talentem nebo trénovaností. Takové vlastnosti prokáže jedině běh delší než 24 hodin, „jelikož běžec musí prožít celý cyklus dne i noci a vytrvat. Tak podá důkaz, že dokáže běžet i nad rámec vlastní genetické výbavy a zdatnosti, protože tyto danosti se působením času a vyčerpáním svalů setřou.“ I když uznává sportovní hodnotu závodů na 50 mil nebo etapových závodů, nepovažuje je v pravém slova smyslu za ultraběhy, protože zvýhodňují dobře trénované nebo nadané běžce. Pravý ultramaratonec musí vydržet spánkový deficit a úplné svalové vyčerpání. Teprve tehdy může „nalézt sílu poté, co došel pohon“.

To, že jsem přemítal o Kourosově poselství a dumal o blažených pocitech čekajících na ty, kterým se podaří prolomit bolest ultramaratonu, mi pomohlo, když jsem devět dní před závodem vprostřed noci vstal a po cestě na záchod si ukopl malíček nohy. Do rána se vybarvil do černa a modra a bezvládně visel. Byl jsem si téměř jistý, že je to zlomenina. V průběhu následujícího týdne jsem jej zkoušel přilepit páskou k vedlejšímu prstu. Zkoušel jsem chodit po pláži s dlahou vyrobenou z poslepovaných dřívek od nanuků. Zkoušel jsem si do bot dát tvrdší vložku. Říkal jsem si — mám ještě necelých devět dní, a tělo dokáže dělat zázraky.

K tomu jsem si připomněl, že mám být za své nejnovější zranění vděčný. Pomohlo mi znovu si uvědomit, proč vůbec ultramaratony běhám. Ne kvůli možnosti lámat rekordy, ani pro prostou fyzickou radost. Bylo v tom cosi hlubšího, důležitějšího. Běžet sto a více mil znamená přivést vlastní tělo až na hranici možností a mysl až ke zničení — dostat se do fáze, kdy můžete změnit své vědomí. Znamená to vidět jasněji. Jak by řekl můj učitel jógy: „Zranění je nejlepší učitel.“

Jsem přesvědčený, že mnoho lidí se účastní ultramaratonů ze stejného důvodu, proč jiní berou psychotropní látky. Nechci nijak snižovat dary, kterých se mi v průběhu běžecké kariéry dostalo — přátelství, úspěchy nebo blízkost k přírodě. Ale čím delší dobu a čím dál jsem běžel, tím více mi docházelo, že se chci přiblížit určitému stavu mysli — takovému, při kterém se i zdánlivě nepřekonatelné starosti rozplynou, kdy si jasně uvědomuji nádheru a nekonečnost vesmíru, přítomného okamžiku. Neřekl bych, že někdo začne běhat dlouhé vzdálenosti jen proto, aby zažil takové vize. Já jsem proto rozhodně nezačal. Ale zároveň se domnívám, že každý, kdo pravidelně běhá ultramaratonské vzdálenosti, se do takového stavu dříve nebo později dostane. Trik je v tom, že když takové prohlédnutí přijde, musíte je poznat. A k tomu mi dopomohl zlomený malíček.

Když nadešel den závodu, prst stále bolel při každém kroku, ale snažil jsem se to nevnímat. Měl jsem jiné myšlenky — například na Nunese, Masajukiho a Rjóičiho z Japonska nebo Thalmanna z Rakouska. Jediný další běžec, který upoutal mou pozornost, byl jeden Polák. Běžel celou cestu z Polska až do Řecka a před sebou tlačil kočárek, který si uzpůsobil tak, aby v něm mohl vozit věci a vybavení. Cestou se Piotr Kuryło zastavil v Římě, aby spatřil papeže. Obdivoval jsem jeho houževnatost, ale usoudil jsem, že musí být unavený, a nepovažoval jsem ho za nebezpečného soupeře.

Trať Spartathlonu je kopcovitá, nikde však nestoupá příliš prudce; to s sebou nese určité problémy. Třeba na Hardrocku jsou i ti nejrychlejší světoví ultramaratonci nuceni do příkrých kopců chodit, naproti tomu na Spartathlonu je jediným důvodem k chůzi slabost. A tak jsem běžel. Jak jsem očekával, Thalmann a Nunes vystartovali nejrychleji. Polský závodník předběhl Nunese po pouhých dvaceti kilometrech a vytvářel si obrovský náskok.

V závodě nefigurují vodiči a svůj tým poprvé vidíte až na osmdesátém kilometru. Udržoval jsem rovnoměrné tempo, sem tam si dal gel, bramboru, banán nebo energetický nápoj a snažil se přimět mysl, aby zůstala v přítomnosti, soustředit se na další krok a pak zase na další. Bylo asi pět hodin odpoledne, kolem pětatřiceti stupňů, a já už jsem vyběhl od moře nahoru, propletl se pomerančovými sady a nechal za sebou antický Korint s jeho prastarým sloupovím. Běžel jsem za sluncem, které zrovna zapadalo za vysokou horu přede mnou a všechno obarvilo svou mlžnou rudou září. Pokoušel jsem se moc nepřemýšlet; na takto dlouhém závodě, ve chvíli, kdy je takové vedro, a s tak vysušenými rty by to mohlo být nebezpečné. Snadno by to vedlo k tomu, že bych klidně, racionálně vyhodnotil, kde jsem a jak dlouhou cestu ještě musím urazit. A logické úvahy vedou často k velmi logické kapitulaci. Snažil jsem se raději přenést do stavu přesahujícího myšlenky, do stavu, který může ultramaratonci přinést tolik štěstí.

Lidé se mě často ptají, na co myslím, když běžím tak daleko a tolik hodin. Nechat myšlenky jen tak plynout se ultraběžci často vymstí. Nejlepší je omezit se na základní nutnosti: kdy jsem naposledy jedl, jak je to daleko na další občerstvovací stanici, kde se nacházejí soupeři, jakým tempem běžím. Jinak je klíčové vnímat jen přítomný okamžik, kdy nezáleží na ničem jiném.

Mně však dalo dost práce, abych se udržel na třetí pozici, a měl jsem hroznou žízeň. Pokaždé když jsem někoho zahlédl — vesničana, vinaře nebo stařenku sedící ve stínu —, volal jsem: „Paghos nero parakalo“, což znamená „led a vodu, prosím“, ale zřejmě mi nikdo nerozuměl. Až se nakonec z jedné vybledlé, osamělé taverny ke mně přišourala shrbená babička v dlouhých, tmavě modrých šatech. „Paghos nero parakalo,“ zavolal jsem, a zdálo se, že mi nějakým zázrakem rozumí. Zakřičela něco na muže, který stál ve dveřích, a rukama naznačila pití.

Měla silné ruce i kotníky a vrásčitou, větrem ošlehanou tvář. Manžel jí podal velkou sklenici s vodou, ve které plavaly kusy ledu, a ona ji předala mně. Ten led mohl původně sloužit k chlazení čerstvých ryb. V tu chvíli mi to bylo putna. Ledové kostky pro mě měly větší cenu než třpytivé diamanty. Stařenka také ze zahrádky, kde stála, utrhla hrst bazalky a strčila mi ji do rukou. Pokoušel jsem se děkovat i pít zároveň. Vtom jsem uviděl, že ukazuje na lístky bazalky a na moji ledvinku, v níž jsem nesl gely a jídlo. Naznačovala mi, abych si bazalku uložil. Když jsem však ledvinku odepnul, vytáhla jeden lístek a zastrčila mi jej za ucho. Pak mě políbila na tvář.

Znenadání jsem pocítil příliv jakési lehkosti a síly. Ať už to bylo díky její laskavosti, díky vodě nebo bazalce (později jsem zjistil, že je to královna bylinek — její název je odvozen od řeckého slova basileus, což znamená král — a v Řecku ji uctívají jako symbol síly a štěstěny), ale moje myšlenky se proměnily. Právě takové chvíle na ultramaratonu jsem se naučil milovat, pro ně jsem žil. Byl to jeden z momentů, kdy se všechno zdá beznadějné, kdy vám připadá, že pokračovat je marnost nad marnost a kdy si díky jediné malé laskavosti, dalšímu kroku nebo doušku vody najednou uvědomíte, že nic není marné, že běžet dál — zejména když to vypadá, že běžet dál je úplná hloupost — je něco, co dává ze všech věcí na světě největší smysl. Mnoho běžců se s takovouto průzračnou vizí setkalo ke konci závodu nebo v závěru tréninku, kdy přichází naprostá únava a blažené vyčerpání. Pro ultramaratonce jsou vize denním chlebem.

Byl jsem stejný člověk, byť mírně dehydrovaný, překážel mi zlomený prst, sužovalo mě vedro, byl jsem unavený a měl jsem pocit, jako by mi někdo stehna a lýtka zmlátil baseballovou pálkou, ale zároveň jsem byl někdo jiný.

Zrychlil jsem. Nunes a Thalmann odpadli a vpředu zbyl ten Polák. Nezkušený běžec, který se na takovémhle závodě ujme vedení po patnácti kilometrech, je sebevrah. Ten, kdo se na první příčce drží ještě na čtyřicátém kilometru, je velmi, velmi odhodlaný sebevrah. Pokud vede ještě na osmdesátém, je to šílenec — nebo není tak nezkušený, jak jsem si myslel. V každém případě byl nebezpečný.

Proběhl jsem dalšími vinicemi, ale věděl jsem, že Kuryło stále vede. Byl tak daleko přede mnou, že jsem ho ani neviděl.

Musel jsem ho porazit, ale zároveň jsem se na něho nemohl příliš upínat. Stejně tak jsem se musel ze všech sil hnát do cíle a přitom jsem na cíl nesměl příliš myslet. Když jsem doběhl na osmdesátý kilometr, nemohl jsem myslet na to, že mi jich zbývá ještě víc než sto šedesát, tedy sto mil. Musel jsem na to zároveň pamatovat i zapomenout. Pohybujeme se dopředu, musíme však zůstat v přítomnosti. Toho jsem se snažil dosáhnout tak, že jsem si závod rozložil na malé, zvládnutelné části. Někdy jsem se soustředil na následující občerstvovací stanici, vzdálenou pět kilometrů. Jindy jsem si představoval příští zastíněné místo na silnici nebo další krok.

Neznamenalo „Někdy prostě musíš“ ve skutečnosti „Snaž se nemyslet na následky, prostě důvěřuj svému tělu, sobě samému a vesmíru“? Byl snad můj táta nejen drsný chlapík z Minnesoty, ale i mystik? Při tom pomyšlení jsem se usmál. Po 110 kilometrech se na mě dotáhl Nunes a já ukázal dopředu a pokrčil rameny. Co je ten chlápek s kočárkem zač?

Nunes neuměl moc anglicky a já neznal ani slovo portugalsky, ale řekl mi: „Scotch, ty silný,“ předběhl mě o několik kroků a pokynul mi, ať se ho držím. Běželi jsme spolu skoro padesát kilometrů a naháněli polského běžce. Upalovali jsme po suché, vyprahlé zemi, kolem rozvalin a zaprášenými vesnicemi, kde se z tmavých uliček a starých dveří nořily malé děti a s křikem a smíchem za námi pelášily. Nevím, jestli z toho jen měly legraci nebo nás vyzývaly, abychom zrychlili. Vzpomínal jsem na své dětství u slepé štěrkové silnice a přemýšlel, co bych asi dělal, kdyby se okolo našeho domu prohnala banda běžců. Přemýšlel jsem, jestli některé z těch řeckých dětí šplhá na okolní kopce a láme si hlavu s tím, proč se věci mají tak, jak se mají.

Na 160. kilometru mi nějaký muž dal květinu. Plakal, když mi ji podával. Jako by skoro ze všech lidí, které jsem v Řecku potkal, vyzařovala jakási vášeň pro život. Myslím, že je nerozlučně spjatá se zemí, vodou, rostlinami. Jedna pověst praví, že po založení Athén se bohové hádali, kdo bude krásnému novému městu patronem. Výběr se zúžil na Athénu, bohyni moudrosti, a boha moře Poseidóna. Zeus vyhlásil, že každý z nich má přinést smrtelníkům ve městě nějaký dar, a čí dar bude lepší, ten se stane patronem. Poseidón zařídil, že z Akropole prýštila voda, byla ovšem slaná a nebyl z ní žádný velký užitek. Athéna stvořila olivovník, který lidem poskytoval plody, olej a dřevo. Jakožto sportovce-vegana mě velmi dojalo setkání s kulturou, v níž si rostliny zachovaly symbolickou sílu a ve které se lidé dodnes léčí bylinami. Vychází to koneckonců z jejich historie. Řecko bylo rodnou zemí Hippokrata, zakladatele moderního lékařství, který zdůrazňoval pozitivní vliv stravy a tělesné aktivity na zdraví a napsal: „Nechť je ti jídlo lékem a lék jídlem.“ V textu O starém lékařství píše: „Jeví se mi jako nutné, aby byl každý lékař zběhlý v cestách přírody a usiloval poznat, pokud by chtěl vykonávat své povinnosti, jak se má člověk ve vztahu k různým jídlům a nápojům… Nestačí jenom vědět, že sýr je škodlivá potravina a nejde k duhu nikomu, kdo ho jí přehnané množství. Je třeba vědět, jaké potíže vyvolává a proč a které tělesné substanci nesvědčí.“ Abych Hippokratovi nekřivdil, neobhajoval úplné vypuštění sýra z jídelníčku; dále v textu uvádí, že jej někteří lidé snášejí lépe než jiní. Možná znal intoleranci laktózy.

V Řecku jsem se cpal granátovými jablky, fíky, divokou horskou listovou zeleninou zvanou horta a spoustou oliv. Co se jídla týče, byl to ráj. Téměř na každém tréninku jsem běhal vinicemi a sady mandloní, citrusovníků a kdouloní (často jsem nějaké ovoce utrhl a při běhu ho spořádal). Řekové se živí jednoduchou a zároveň mimořádně zdravou stravou.

Na 170. kilometru jsem se přehoupl přes sedlo, kde se Feidippidovi zjevil přízrak. Dnešní vědci by možná řekli, že to byla halucinace vyvolaná spánkovým deficitem a únavou, na tom skalnatém vrcholu ale opravdu bylo něco strašidelného. V průsmyku planuly táborové ohně a desítky vesničanů mi tleskaly, když jsem vystoupal na sedlo a vydal se k městu pod ním. Zbývalo mi ještě necelých osmdesát kilometrů. Nikdy jsem se necítil lépe.

Zlomený palec už jsem nevnímal. Zbytek těla mě bolel, ale já jsem na to nedbal. To je jedna z mnoha radostí ultramaratonce. Tělo vás může bolet víc, než jste vůbec považovali za možné, a pak běžíte dál, až nakonec zjistíte, že bolest vlastně není nic tak hrozného. Zapomeňte na druhý dech. Na ultrazávodě můžete chytit třetí, čtvrtý, nebo dokonce pátý. Pořád mi ještě zbývalo přes šedesát kilometrů, ale to je další skvělá věc na závodech na sto a víc mil. Ploužíte se, propadáte zoufalství, nejde vám to, zoufáte si ještě víc, ale skoro vždycky přijde další šance. Spasení je vždy na dosah. Nemůžete ho ovšem dosáhnout přemýšlením nebo nějakou chytristikou. Někdy prostě musíš.

Na 190. kilometru jsem probíhal Tegeou. Někdo říkal, že ten Polák odtamtud vyrážel teprve před minutou. Popadl jsem energetický nápoj a několik energetických gelů Clif Shot. Před sebou jsem spatřil blikající červený pruh světla. Byl to policejní doprovod, který po celou dobu závodu jede vedle vedoucího běžce. Spása voněla po prachu, lisovaných hroznech a zašlých časech. Zářila. Běžel jsem k ní. Když jsem Kuryła předbíhal, připadalo mi, jako by téměř stál na místě. Běžel jsem ze všech sil.

„Dobrá práce,“ poznamenal jsem a pokusil se ještě zrychlit. Takový úprk jsem nemohl dlouho vydržet, věděl jsem však, jak dokáže demotivovat, když vás někdo předbíhá pro vás očividně neudržitelným tempem. Sice jsem s ním soucítil a obdivoval jeho odvahu a výdrž, nicméně když máte šanci soupeře demoralizovat, využijete ji. Já jsem to udělal.

Běžel jsem tím vražedným tempem ještě něco přes kilometr a pak jsem se ohlédl. Nikde nikdo. Doprovod teď jel vedle mě. O nějakých deset kilometrů dál za mnou pořád nikdo nebyl. A pak, z ničeho nic, se ke mně blížilo světlo čelovky a kvapem mě dohánělo. Pokusil jsem se zrychlit, ale nešlo to. Znovu jsem se ohlédl. Pomyslel jsem si: Tak tenhle chlap se jen tak nedá. Musím do toho šlápnout, hned teď. Obul jsem se do toho na maximum a tak jsem vydržel skoro pět kilometrů. Dával jsem kilometry za čtyři a půl minuty. Nebylo možné, aby mi někdo stačil. Ohlédl jsem se. Světýlko bylo blíž. Ještě jsem přidal. Našel jsem vnitřní rezervu, kterou většina z nás nikdy nemusí ani hledat (to je další dar ultramaratonu) a hnal jsem se dál, dokud ke mně nepřijelo auto. Byl to jeden z pořadatelů závodu.

„Nedělej si starost, Scotte,“ prohlásil. „Toho běžce se není potřeba obávat.“

Pomyslel jsem si: „O čem to sakra mluví? Vždyť ten chlápek za mnou je pořádně tvrdohlavý Polák!“ Vydržel jsem namáhavým tempem běžet ještě další tři kilometry, pak ke mně zase přijel pořadatel. Tentokrát řekl: „Nestrachuj se, Scotte, on dnes nezávodí,“ a já jsem opět reagoval stejně: „Jak to myslí, vždyť je přímo támhle!“

Na další občerstvovací stanici jsem se dozvěděl, jak se věci mají. Čelovka za mnou patřila běžci „banditovi“, vtipálkovi, který se na trasu připojil na 190. kilometru. Po 210. kilometru jsem uběhl rychlých patnáct kilometrů a ještě mi zbýval půlmaraton. Nadešel čas na můj čtyřbodový seznam. Zaprvé: Byl jsem vyčerpaný. Dovolil jsem si to procítit a vzal jsem to na vědomí. Zadruhé: Zrekapituloval jsem svoji situaci. Trochu mě štvalo, že jsem vynaložil tolik energie, abych utekl někomu, s kým jsem si vůbec nemusel dělat starosti. Pořád jsem byl vyčerpaný a rozhozený, to mě ale neohrožovalo. Zatřetí: Zeptal jsem se sám sebe, co můžu udělat, abych situaci napravil. Mohl jsem se zastavit, to ovšem nepřipadalo v úvahu. Odpověď tedy zněla: Běžet dál. Začtvrté: potřeboval jsem oddělit negativní myšlenky od skutečnosti a nelpět na pocitech, které mi nepomohou. Běžel jsem dál.

Je vytrvalost tak snadná věc? Dá se vůle takhle zjednodušit? Určitě jsem nebyl jediný, kdo má na takové věci strategii. Jak to, že jsem vydržel, když se ostatní zastavili?

Moderní výzkumy ukazují, že rozdíl mezi těmi, kdo vytrvají, a lidmi, kteří se zastaví, není jen v mozku jako takovém. Může být způsoben i chemikáliemi, které mozek vylučuje.

Dr. Andy Morgan z Lékařské fakulty Yaleovy univerzity zkoumal chemické procesy v mozcích vojáků vystavených technikám předstíraného výslechu v laboratoři pro trénink odolnosti ve Fort Bragg’s. Vojáci ze speciálních jednotek v průměru uvolňovali větší množství chemické látky nazývané neuropeptid Y (NPY) než řadoví pěšáci. NPY je aminokyselina, která reguluje krevní tlak, chuť k jídlu a paměť. Kromě toho tlumí účinky adrenalinu, takže zabraňuje tomu, aby se nabytá energie promarnila v mánii.

Vojáci ze speciálních jednotek nejen vylučovali více NPY během samotného výslechu, ale navíc se jim po čtyřiadvaceti hodinách hladina této látky vrátila na normální hodnotu, kdežto řadoví vojáci vykazovali její výrazné snížení.

Další výzkum ukázal jiný, méně chemicky podmíněný rozdíl mezi „jenom“ vytrvalými lidmi a těmi opravdu výjimečnými. Dr. Kenneth Kamler ve své knize Doktor v extrémních podmínkách zkoumá, v čem se v nejtvrdších podmínkách na zeměkouli liší úspěšní lidé od neúspěšných. Přezkoumal případy Maura Prosperiho, účastníka závodu Marathon des Sables z roku 1994, který přežil celých devět dní na Sahaře, a mexického prospektora Pabla Valencii, který se roku 1905 na osm dní ztratil v Mohavské poušti. Když byli konečně nalezeni, Prosperi i Valencia ztratili vlivem dehydratace přibližně 25 procent hmotnosti, což by v normálním případě způsobilo smrt.

Kamler došel k závěru, že k téměř nadlidské schopnosti přežít u těchto mužů přispěly čtyři faktory: jejich vědomosti, tělesná kondice, která je prakticky „naočkovala“ proti podmínkám v poušti, štěstí a vůle přežít — to Kamler považuje za zdaleka nejdůležitější. Prosperi, velmi soutěživý atlet, měl neobyčejně silný instinkt přežít. Ve Valenciovi zase vřela vražedná zuřivost vůči jeho neschopnému průvodci — mimořádně silná touha po pomstě ho poháněla, i když byl jen krůček od smrti.

Já jsem se na toho běžce „banditu“ až tolik nezlobil. Nebyl jsem si jistý, zda mám neobyčejně vysokou hladinu NPY nebo DHEA. Ale doběhl jsem až sem a byl jsem v čele, a na tom jsem nehodlal nic měnit.

Posledních padesát kilometrů závodu vede po hlavní silnici přímo do Sparty. Polovina tohoto úseku vede do kopce a druhá polovina strmě klesá do města. Jak jsem stoupal, policejní doprovod jel za mnou a vpředu se rozprostírala černočerná tma. Každou chvíli jsem zaslechl zavrčení nebo zaštěkání psa anebo ucítil poryv horkého vzduchu, když okolo mě s rachotem projelo auto. Ještě nikdy jsem se necítil tak unavený. Při výběhu kopce jsem se několikrát přistihl, že usínám. Profackoval jsem se, abych zůstal vzhůru. Pak jsem uviděl fotografa dřepícího na dvojité žluté čáře uprostřed silnice, který mě fotil, když jsem se k němu blížil. To mi dělalo starosti, poněvadž v noci jezdilo po silnici víc kamionů a já jsem se bál, že ho přejedou. Mával jsem na něj, ať jde pryč, ale on pořád jen mačkal spoušť. Všiml jsem si, že má na krku pověšené dva foťáky, zaregistroval jsem dlouhý objektiv, kterým fotil, a dokonce i to, že má strniště. Čím víc jsem se k němu přibližoval, tím jasněji jsem to viděl a tím zuřivěji on fotil — až do chvíle, kdy jsem doběhl přímo k němu; v tom okamžiku zmizel. Chvilku trvalo, než mi došlo, co se stalo — nikdy tam nebyl.

Když jsem v čase 23:12 proběhl cílovou čárou, starosta, obklopený skupinkou mladých žen, mi na hlavu nasadil věnec a někdo další mi přes ramena přehodil americkou vlajku. Zaběhl jsem o dvacet minut pomalejší čas než při svém loňském vítězství, ale i tak kromě velikého Kourose nikdo nikdy neuběhl trať rychleji. Žádnému jinému Američanovi se nikdy nepodařilo závod vyhrát. Chvíli jsem se zdržel ve stanu zdravotníků, trochu se prospal, vítal doběhnuvší běžce a zase si šel lehnout.

Později jsem si v mysli přehrál celý závod a uvažoval o věcech, které vrtají hlavou mnoha ultramaratoncům. Hlavní z nich je, jak pokračovat, když máte pocit, že už nemůžete dál. Zmíněná studie z Yaleovy univerzity ukazuje, že vojáci speciálních jednotek jsou jiní než ti řadoví, nicméně už neříká, jak toho dosáhli. Vděčí za své nadprůměrné válečnické schopnosti štěstí v genetické loterii, nebo si je vypěstovali tréninkem? Rodí se lidé elitními sportovci, nebo se jimi mohou stát? A konkrétněji: Kde jsou mé limity? Mohu je odhalit nějak jinak, než že se je pokusím překonat? Tu poslední otázku jsem si kladl pokaždé, když jsem běžel nějaký ultrazávod. Je to něco, na co se každý ultraběžec či kdokoli jiný, kdo má takové štěstí a dosáhne něčeho mimo zónu svého pohodlí, může ptát a zároveň si i odpovědět. A právě na svém druhém, zničujícím Spartathlonu jsem se té odpovědi přiblížil. Měl jsem v úmyslu se po ní pídit i nadále.

KDYŽ SE NEDAŘÍ

Téměř každý výkonnostní běžec, kterého znám, občas prochází obdobím, kdy má chuť běhání pověsit na hřebík — mě nevyjímaje. Ironie je, že to, díky čemu se sportovec dostane na vrchol — tedy soustředění, snaha a sledování nejnovějších technických vymožeností —, mu v takovém období vůbec nepomůže. Zjistil jsem, že nejlepší způsob, jak se zase vrátit do běžecké formy, je vykašlat se na technické vymoženosti, pustit z hlavy výsledky a běhat jen podle chuti. Zapomeňte na to, že běhání musí bolet nebo že je to trest. (Rozhodně vytěsněte vzpomínky na trenéry, kteří vám za trest nařídili „dát si kolečko“, když jste upustili míč nebo se dopustili nějakého jiného prohřešku.) Běhejte ze stejného důvodu, jako jste to dělali v dětství — pro radost. Neberte si hodinky. Vyběhněte třeba v džínách. Zaběhejte si se psem (dělá si ten z toho nějakou hlavu?). Jděte běhat s někým starším nebo mladším a uvidíte běh i svět z jiného úhlu. U mě to fungovalo.

Zkuste si proběhnout nějakou neznámou trasu. Stanovte si nějaký nový cíl, najděte si nový závod nebo vytyčte dlouhé kolečko, něco, co vás bude motivovat, abyste si zaběhali i ve dnech, kdy je ošklivo. Když budete tohle dost často dělat, vzpomenete si, proč jste vlastně s běháním začali — je to přece zábava.

ROLKY S HUMMUSEM A ŘECKÝMI OLIVAMI

Toto úžasně jednoduché a dobře přenosné jídlo se hodí i jako svačina na trasu. Skládá se z řeckých oliv, mexických tortill a hummusu původem z Blízkého východu. (O hummusu jsem se poprvé dozvěděl, když jsem začal číst vegetariánské kuchařky a zkoumat světovou kuchyni). Tyto rolky jsem si připravoval na dlouhé tréninkové běhy v Kaskádovém pohoří. Sezamové máslo tahini dodává pokrmu hladkou konzistenci a spolu s tužší tortillou a slanými olivami vytváří z tohoto mezinárodního, ale velmi vyváženého pokrmu vybranou pochoutku o několika chuťových tónech. Pokud rolky chcete jíst při běhu, můžete vypustit česnek.

NA 8 AŽ 10 PORCÍ:

3 ŠÁLKY UVAŘENÉ CIZRNY

3 LŽÍCE TAHINI

2 LŽÍCE TAMARI, 2 LŽÍCE MISA NEBO 2 LŽIČKY MOŘSKÉ SOLI

1⁄4 ŠÁLKU ČERSTVĚ VYMAČKANÉ CITRONOVÉ NEBO LIMETKOVÉ ŠŤÁVY

1⁄2 STROUŽKU ČESNEKU, NASEKANÉHO (NEMUSÍ BÝT)

1 LŽIČKA MLETÉHO ŘÍMSKÉHO KMÍNU

PEPŘ

1⁄8 LŽIČKY KAJENSKÉHO PEPŘE (NEMUSÍ BÝT)

8 MOUČNÝCH TORTILL

NASEKANÉ OLIVY KALAMATA

Cizrnu, tahini, tamari, citronovou šťávu, česnek a římský kmín dáme do mixéru a mixujeme, dokud nevznikne hladká pasta. Je-li to potřeba, můžeme do směsi přidat trochu vody, aby se lépe mixovala. Podle chuti okořeníme obyčejným a kajenským pepřem.

Na každou rolku vezmeme tortillu, rozetřeme na ni tenkou vrstvu hummusu a po celé délce nasypeme část oliv. Tortillu pevně zavineme a rozkrojíme podle její velikosti na dvě až tři části.

Rolky zabalíme do igelitového sáčku a dáme do ledničky, takže budou ráno před dlouhým během připravené. Chceme-li si připravit sytější oběd, před zavinutím přidáme do tortilly hlávkový salát, červenou papriku a rajče. Hummus vydrží v ledničce 5 až 6 dní a v mrazáku až několik měsíců.

19

Ztracený (Duluth, Minnesota 2008—2010)

Na všem jsou trhliny, tu či onde. To jimi se dovnitř dostává světlo.

— LEONARD COHEN —

Pověděl jsem mámě o svém prvním vítězství na Western States, jak jsem křičel „Minnesota!“, když jsem probíhal cílem. Popisoval jsem jí, jak na Mount Si pršelo, vyprávěl jsem jí o spalujícím vedru v Údolí smrti. Už tři dny neotevřela oči.

Přiletěl jsem do sanatoria Chrise Jensena v Duluthu poté, co mi jeden ošetřovatel zavolal, že mámě už nezbývá moc času. První den se pokoušela se mnou mluvit, ale nemoc jí poškodila hlasivky, takže jí z úst vycházel jen sotva slyšitelný šepot. Když se na mě podívala, cítil jsem její lásku, ale zároveň jsem viděl, že ji ochromuje strach a bolest. Toho prvního dne jsem seděl vedle ní a držel ji za ruku. Říkal jsem jí, že ji mám rád. Druhý den zavřela oči.

Pověděl jsem jí, že tam s ní jsou i moji sourozenci a také její sestra, že budeme vždycky při ní a že ji máme rádi. Abych zmírnil horečku, přikládal jsem jí na čelo studenou mokrou žínku. Zvlhčoval jsem jí rty houbičkou, upravoval jí trubičku s kyslíkem, kterou měla v nose. Měla hladkou, zářící pleť. Značnou část života nebyla schopná vykonávat činnosti, které většina z nás pokládá za samozřejmé. Bylo jí osmapadesát. Pohladil jsem ji po vlasech spletených do copu.

Vždy nás vedla k tomu, abychom si vážili toho, co máme, a života jako takového. Vždy se uměla radovat. Přesto jsem věděl, že by se jí ulevilo, kdyby té bolesti mohla utéct.

Přemýšlel jsem — a ne poprvé —, jestli by bývala šťastnější, kdybych zůstal blíž u domova, kdybych se o ni býval staral. Uvažoval jsem o tom, jak budu žít bez ní. Dodávala mi sebevědomí a podporovala mě, učila mě, co to je opravdová síla a přijetí skutečnosti. Přesto bych i já pocítil úlevu, kdyby ji někdo vysvobodil z agonie.

Navštěvoval jsem ji dvakrát do roka. Brával jsem ji do kina, zejména na filmy, kde hrála Julia Robertsová, a pak jsme chodili do restaurace Červený humr, kde jsem jí vždycky nadrobno nasekal její oblíbené smažené krevety, aby se jimi nezalkla. Pokaždé když jsem odjížděl, mi domlouvala, ať si nedělám těžkou hlavu, že se má dobře. Prý si úplně vystačí se svojí televizí a Julií Robertsovou, a dokud má u sebe dálkový ovladač, je spokojená.

Když nadešel čas, abych odjel, rozloučila se se mnou a ujistila mě, že mě má ráda. Její poslední věta na rozloučenou byla vždycky stejná. „Já něco vydržím,“ říkávala. „O mě si nedělej starosti.“ Ta slova mě doprovázela, když jsem nasedl do vypůjčeného auta a odjel.

Ale posledních pět let už ani nedokázala mačkat tlačítka, mohla jíst jen rozmixované jídlo a její hlas ještě zeslábl. Zastyděl jsem se, když jsem si vzpomněl, jak jsem v našem katolickém kostele St. Rose netrpělivě čekal, než se s tátou dobelhá uličkou až ke mně a mým mladším sourozencům v přední řadě. Vybavil jsem si také dobu před pětadvaceti lety, kdy začaly mladé, krásné ženě plné života padat věci z rukou. Vítala přítelkyni, která se právě vrátila z cesty po Francii. Viděl jsem, jak matka s téměř milostným dychtěním zaklání hlavu a čeká, až ji zalije zázračná léčivá voda z Lurd.

Měla tolik víry. Jak mohl nějaký bůh tohle dopustit?

Někdy prostě musíš. Tentokrát jsem ale nevěděl co. Nevěděl jsem to celé poslední dva roky.

S Leah nám to celou dobu skřípalo. Říkala, že jsme se vzali moc mladí. Prý se mnou není žádná zábava a nejsem zajímavý. Přiznala mi, že se začíná zajímat o jiné muže. Sliboval jsem, že to dáme do pořádku. To se přece dělá, když přijdou nesnáze. Řešíte je a vytrváte. A tím víc, když si někoho jednou vezmete — to už vůbec nemůžete jen tak vzdát. Pak mi oznámila, že se zamilovala do jiného a chce se rozvést. Rozešli jsme se v únoru 2008.

Strávil jsem s ní většinu svého dospělého života. Zavolal jsem Ricku Millerovi a ten mě utěšoval, že všechno zlé je k něčemu dobré. Strávil jsem několik týdnů v Ashlandu v Oregonu, kde jsem bydlel ve sklepě u svých přátel Iana Torrence a Hala Koernera. S Halem jsme pětkrát nebo šestkrát soupeřili na Western States a mé přátelství s Ianem se datovalo až k padesátimílovce Zanea Greye před více než deseti lety. Začalo se povídat, že si na živobytí vydělávám mytím nádobí a běhám stovky kilometrů v podhůří Siskiyou Mountains. Kamarád z Hardrocku Kyle Skaggs se doslechl o těch zvěstech i o tom, jak to je doopravdy (komunita ultramaratonců je malá), a pozval mě do Flagstaffu, abych tam strávil týden s ním a naším společným kamarádem Tonym Krupickou, nadějným mladým běžcem, který mě na střední škole považoval za jednoho ze svých tří nejoblíbenějších ultraběžců. Kyle zašel ještě dál — z legrace vyrobil kostelní svíčku s mojí podobiznou a daroval ji Jenn Sheltonové. Prý představuje patrona ultramaratonců.

To jaro jsme tábořili hned u Národního parku Grand Canyon a běhali po náhorní plošině, která se rozprostírá mezi okrajem kaňonu a jeho dnem. Jedna její část se jmenuje Tonto Trail; ještě nikdy jsem okolo sebe necítil tak ohromující prázdno a pusto.

Souznělo to s mojí náladou. Tábořili jsme tam čtyři noci. Jeden den jsme uběhli 55 kilometrů a zbývající tři dny jsme běhali o něco kratší trasy. Připravoval jsem tempehové tacos a čerstvé gaucamole a v noci se choulil u ohně ve svém lehkém spacáku. Teplota klesla až na pět stupňů pod nulou. Povídal jsem Tonymu, že nevěřím na věčnou lásku, že ji lidé přeceňují. Oponoval mi, že to se tedy pletu, láska je prý všechno. Kyle v té době spal ve svém autě a říkal, že po tomhle našem výletě pojede do Silvertonu. Plánoval se toho roku zúčastnit Hardrocku. Všechen svůj osobní majetek skladoval v plastových bednách značky Rubbermaid. Někteří naši přátelé mu přezdívali „gumový tulák“.

Když jsme jednou po běhání popíjeli u ohně mexické pivo a dojídali fazole s kukuřičnými tortillami, uvědomil jsem si, že Kyleovi závidím nejen jeho svobodu, ale i život, který on i Tony vedli. Toho dne jsme trochu zabloudili a uběhli jsme o dvacet kilometrů víc, než jsme původně plánovali. Probíhali jsme koryty vyschlých toků a zabíhali do skrytých postranních kaňonů a zase zpátky. Byli jsme dehydrovaní a celou cestu do tisícimetrového stoupání po jižní části stezky Kaibab Trail na jižní okraj jsme byli úplně vytuhlí.

Když jsme doběhli, poznal jsem v úsměvech obou mladých běžců tentýž pocit, do kterého jsem se před více než deseti lety zamiloval. Ultramaratony jsem začínal běhat v době, kdy oni byli ještě na základní škole. Jejich radost mi připomínala, jak jsem se tenkrát cítil i já, co jsem také poznal.

Měli jsme stezky, čerstvý vzduch, trochu vody a jídla a tělo trénované na to, abychom mohli běhat po zemi a v souladu s ní. Nic víc jsme nepotřebovali. Když jsem pozoroval, jak jsou Kyle a Tony šťastní, připomínalo mi to, že nic dalšího nepotřebuju, já ani nikdo jiný.

Jak se vůbec stalo, že mi teď takové prosté radosti unikaly? Chtěl jsem znovu získat stejnou čistotu a vděčnost, jakou si tak zdánlivě samozřejmě a snadno zachovávali Kyle a Tony. Toužil jsem zase běhat s doširoka otevřenýma očima nováčka, se zápalem a svobodou člověka, od kterého nikdo nic nečeká.

Chtěl jsem si žít po svém, tábořit v přírodě, jet, kamkoli by se mi zachtělo. Nechtěl jsem si už dělat starosti s Leah, s tím, jak se uživit jako fyzioterapeut a trenér a přitom si budovat ultramaratonskou kariéru. Pracoval jsem už od dětství. Kéž bych někdy měl nějaký čas sám pro sebe! Chtěl jsem běhat i dál, žít v přítomnosti, zkoumat svoje hranice — ale nic z toho jsem nechtěl dělat z povinnosti.

Když jsem se vrátil do Seattlu, začal jsem trávit hodně času s jedním ze svých nemnoha svobodných přátel, s Walterem. Potřeboval jsem od všeho utéct. Dokonce ani dlouhé běhy už mi nepřinášely takový klid jako předtím. Takže jsme s Walterem chodili po barech, hráli kulečník, pili víc piva, než na kolik jsem byl zvyklý, flirtovali se ženami. Potřeboval jsem si některé věci vyřešit.

Jednou jsem dělal dobrovolníka na závodě na ostrově Orcas. Všiml jsem si, že na trase stojí vykotlaný strom, a pomyslel si, že by bylo krásné si do dutiny sednout a už tam zůstat napořád. Cítil jsem se, jako bych sám byl vykotlaný.

Díky běhání jsem o sobě uvažoval jako o sportovci. Běh vytříbil mou disciplínu a sílu a urychlil moji cestu k zdravějšímu, radostnějšímu stravování. To, že jsem soustředěně šel za svými cíli, mi v končeném důsledku přineslo tu největší odměnu: schopnost zapomenout na vše okolo, plně setrvávat v přítomnosti a oceňovat dokonalost každého okamžiku. Teď se mnou ovšem nic neudělalo ani pomyšlení na běh.

Walter říkal, že bych mohl zajít ke cvokaři. Psycholožka mi navrhla šestiměsíční psychoterapii. Odpověděl jsem, že to nepřipadá v úvahu.

Lidé, kteří mě znali, většinou věděli, jak mi je. Věděli to pravděpodobně všichni. Nahlas to vyřkl Dave Terry, z něhož se postupem času stal nejen soupeř, ale i přítel. Dave byl přemýšlivější než většina sportovců, které jsem znal, byl to učiněný myslitel. Pracoval jako radiolog svalů a kostí, ale vždy si našel čas, aby si s lidmi promluvil. Dokázal povídat o všem, a navíc se suchým humorem. Vedl ze všech lidí, co jsem znal, nejvyrovnanější život. Každý den jel na kole nebo běžel 15 kilometrů do práce, rád se dobře najedl a pobavil. Také měl rád společnost žen, takže se okolo něj často nějaká motala.

Seděli jsme u něho v kuchyni nad pivem.

„Scotte,“ povídá, „někdy se musíme vydat i na temná místa. Urovná se to a tebe to posílí. To jenom teď to nevidíš.“

Pořád jsem běhal, tu 50 kilometrů, tu padesátimílovku. Udělal jsem si osobní rekordy na spoustě závodů na začátku sezony, třeba na „pohodové“ padesátikilometrovce Way Too Cool 50K a hned následující týden na Chackanutské padesátikilometrovce. Pak jsem odjel do Evropy, abych zkusil štěstí na závodě okolo Mont Blanku (Ultra-trail du Mont-Blanc), ale musel jsem odstoupit kvůli zraněnému kolenu. V Evropě jsem ještě zůstal, jezdil sem a tam, běhal, jezdil na kole a chodil na večírky v italských Dolomitech, to vše ve společnosti Dustyho. Poté jsem se vydal do Řecka a vyhrál svůj třetí Spartathlon (ve svém vůbec nejrychlejším čase). V Athénách, Spartě i v celém Řecku mě oslavovali jako hrdinu.

Když jsem se po dvou měsících v Evropě konečně vrátil do Států, nemohl jsem vydržet v klidu. Na své pětatřicáté narozeniny jsem vyrazil na jeden padesátikilometrový závod do Las Vegas s Halem, Ianem a Jenn Sheltonovou, s níž jsem se spřátelil po Měděných kaňonech. Ve Vegas jsme to pořádně roztočili a na závodě jsem skončil třetí. Ale ani jsem nezaregistroval, že by do té temnoty přibylo nějaké světlo. Běhání mi vždy dokázalo poskytnout odpovědi, řešení. Mohlo by to fungovat zase?

V listopadu jsem jel do Texasu a zúčastnil se závodu, jaký jsem nikdy předtím nezkoušel. Na naprosté většině ultrazávodů jsou vzdálenost a terén předem určené, zatímco čas odráží úspěšnost běžce (případně jeho potupný neúspěch). Na některých ultramaratonech jsou ovšem parametry nastavené obráceně a daný je čas. Běžci krouží znovu a znovu (a znovu) po trase, která je často jen o málo delší než kilometr, a to po dobu 24 hodin. Kdo uběhne nejdelší vzdálenost, vyhrává.

I ten nejtvrdší a nejrychlejší ultramaratonec zjistí, že monotónnost závodu na 24 hodin představuje mentální a emocionální výzvy, které se mohou ukázat jako nepřekonatelné.

Co se týče nároků na kondici, zátěže svalů a výdeje energie, čtyřiadvacetihodinovka se mnoho neliší od jiných ultramaratonů. Jen tam nejsou žádné horské průsmyky a divoké květiny, které by závod prodchly svou krásou; žádné horizonty nebo vzdálené vrcholy, podle nichž byste mohli odhadnout, jak na tom jste; žádní soupeři před vámi ani za vámi, s nimiž byste mohli měřit síly; žádné osamělé úsvity nebo soumraky, do kterých byste zahalili své myšlenky. A pochopitelně, co je naprosto zjevné, neexistuje žádná cílová čára, závod ukončuje jen určitý okamžik v čase.

Není to tak dávno, co se rekreační běžci nahlas divili, proč vůbec někdo může chtít běhat maratony. Mnozí maratonci stále nevěřícně kroutí hlavou při zmínce o běhu delším než 42,2 kilometru. A i mezi ultramaratonci jsou takoví, kteří nechápou, co někdo může vidět na čtyřiadvacetihodinovce. Nechápal jsem to ani já, dokud jsem si v roce 1999 nepřečetl knihu Ultramaraton od Jamese Shapira.

Třebaže závody v běhu na dlouhou vzdálenost se jistě konaly i v dobách, kdy o nich nikdo nepsal, nejstarší záznam o běhu na 24 hodin nese datum 1806, kdy se dva angličtí borci, Abraham Wood a Robert Barclay Allardice, vsadili o 600 guinejí a utkali se na silnici mezi Londýnem a Newmarketem. Závod zmařily obrovské davy lidí, mokro a obvinění z podvodů, ale v moderní éře se zrodil nový sport.

Myšlenka závodu na 24 hodin ovšem sahá mnohem dál do minulosti, do doby, kdy lidé měřili svou vytrvalost na základě slunečního cyklu. Staří řečtí historici psali o běžcích, kteří dokázali od svítání do svítání urazit dlouhé vzdálenosti. Podle toho, co píše Peter Nabokov v knize Indian Running, američtí indiáni také prováděli obřadní běhy podle slunce, přičemž „běžci svým úsilím posilovali jeho cestu po obloze“.

V sedmdesátých letech 19. století se zrodila nová odnož běhu na 24 hodin, šestidenní závod. Za tu dobu museli účastníci pěšky urazit co nejdelší vzdálenost. V devadesátých letech 19. století ztratil tento typ závodů popularitu a v podstatě se mu skoro nikdo nevěnoval. Posledních třicet let však zažívá něco jako renesanci.

Závody na 24 hodin se nicméně nikdy nepřestaly konat. V roce 1953 přesvědčil slavný Arthur Newton, otec tréninkového systému Long Slow Distance (dlouhý pomalý běh), amatérský britský Klub silničních běžců, aby uspořádali čtyřiadvacetihodinovku. Následujících třicet let se závody na 24 hodin běhaly v Itálii, Jižní Africe, na Novém Zélandu, a dokonce i ve Spojených státech. První opravdu mezinárodní setkání se uskutečnilo ve švýcarském Lausanne v roce 1981.

Tehdy Jean-Gilles Boussiquet z Francie uběhl 272,624 kilometru.

V roce 1984 urazil Jannis Kouros z Řecka na 24hodinovém závodě v newyorském Queensu 285 kilometrů, a to i přesto, že poslední dva kilometry šel asi půl hodiny. A to byl teprve začátek. Následující rok, navzdory větru o rychlosti skoro 100 km/h a intenzivnímu dešti způsobenému hurikánem Gloria, vylepšil Kouros svůj výkon na 286,5 kilometru. Tentokrát běžel i v závěru.

V roce 1996 uběhl Kouros 293 kilometrů (na dráze) a o rok později 303,506 kilometru. To je o 27 kilometrů víc, než uběhl za 24 hodin kdokoliv jiný. Je to stejná vzdálenost jako sedm maratonů za sebou a ještě 8 kilometrů navíc. Jeho průměrné tempo na jeden maraton? Nějaké 3 hodiny 19 minut. Když skončil, sebejistě prohlásil: „Tento rekord vydrží několik staletí.“ Nekladl jsem si za cíl jeho rekord překonat. S jeho výrokem jsem souhlasil. Přesto jsem se k němu chtěl co nejvíc přiblížit.

Vybral jsem si závod Ultracentric Experience, který se konal v aglomeraci Dallas-Fort Worth. Myslel jsem si, že to bude dobrý test a že dokážu překonat americký rekord. Také jsem ale věřil tomu, že trať bude rovná, jak sliboval ředitel závodu. Nebyla. Byl jsem unavený a zapůsobila na mě ta kolosální fádnost závodu, ale to není skutečný důvod, proč jsem po osmi hodinách a 80 kilometrech odstoupil. Vzdal jsem, protože mi bylo jasné, že na rekord nemám šanci, a protože je dost těžké běhat 24 hodin i po rovné trati. Čtyřiadvacetihodinovka na mílovém okruhu s ne jedním, ale hned dvěma kopci — to nebyla výzva, to byla šílenost.

Zaletěl jsem do Minnesoty navštívit mámu. Od své sestry jsem zavolal jedné kamarádce do jižní Kalifornie. Jmenovala se Jenny a znal jsem ji už celých osm let, co pracovala u Montrailu, společnosti, která mě sponzorovala. Jenny a já jsme se pohybovali ve stejném okruhu známých a chodili jsme na stejné běžecké večírky. Měla dlouhé černé vlasy a široký, oslnivý úsměv. Protože se nebála říkat od plic, co si myslí, pověděla mi, že mi v tréninkovém plánu chybí trocha romantiky, a domluvila mi schůzky s několika svými přítelkyněmi. My dva jsme ale zůstali jen dobrými přáteli.

Nebyl jsem ještě připravený se znovu usadit v Seattlu. Toužil jsem po nějaké další cestě. Jenny se nedávno předtím přestěhovala do kalifornské Ventury, kde pracovala jako designérka pro firmu Patagonia. Pozvala mě na návštěvu a mě představa slunce a pláží lákala víc než listopadový déšť v Seattlu. Slíbil jsem také svému příteli Luisi Escobarovi, že budu dělat dobrovolníka na jeho padesátikilometrovce v Santa Barbaře. Přemýšlel jsem, že bych se tam přestěhoval, a tak jsem si to tam chtěl obhlédnout. Řekl jsem Jenny, že pojedu do Kalifornie rovnou z Minnesoty. Když se zeptala, jestli z toho všeho cestování nejsem utahaný a jestli bych se radši nejdřív nestavil doma v Seattlu, odpověděl jsem: „Zrovna teď si připadám víc doma na cestách.“

Bydlel jsem u Jenny. Chodili jsme běhat po pláži a povídali si o vztazích a o životě. Trhali jsme pomeranče a granátová jablka, vařili spolu a já trávil hodně času sám na pláži, když šla Jenny do práce. Cítil jsem klid. Byl jsem šťastný. Odletěl jsem do Seattlu s pocitem spokojenosti.

Kdybych věděl, jak se věci vyvinou, možná bych se těch pocitů snažil víc držet.

Na začátku roku 2009 mě postihla plantární fascitida, bolestivé zanícení a zduření vazivové tkáně, která vede spodní částí chodidla. Vrhl jsem se na rehabilitační cvičení a přizpůsobil trénink zranění, běhal jsem bosý po písku a trávě, chodidlo si ledoval a posiloval je. Někdy mi bylo skvěle, jindy jsem musel kvůli bolesti v chodidle předčasně ukončit trénink.

Pak zavolala Leah a oznámila mi, že si najala právníka. Měl pro ni odhadnout cenu mých trenérských služeb, fyzioterapeutické praxe i kariéry běžce a ze všeho toho ona chtěla svůj podíl.

Představil jsem si, jak trénuju, pracuju a závodím, a pak vypisuju šeky na všechny ty peníze, které vydělám. Mně samotnému zbude jen na bydlení a jídlo — a to budu ještě rád. Jen co jsem se před pár lety vymanil z dluhů, hned bych se zase měl zadlužit až po uši. Rozzuřilo mě to — a děsil jsem se, že přijdu na mizinu. Uvažoval jsem, že zahájím „partyzánskou válku“: nechal bych závodního běhání, opustil vymoženosti civilizace a šel pracovat někam na ekologickou farmu za ubytování a stravu. Tím bych měl i víc času na návštěvy u mámy.

Než jsem začal ten plán uskutečňovat, jel jsem ještě do Ashlandu za Ianem a Halem. Běhali jsme spolu, bavili se, a jednou jsme si po pětadvacetikilometrovém běhu okolo Applegateské nádrže u Medfordu sedli k pivu v burritovém bufetu.

Ten večer, když jsem uvažoval o osamělém životě někde na venkovské farmě, mi došlo, jak hodně pro mě znamená přátelství. Také jsem si uvědomil ironii toho, že většina mých nejdůležitějších přátelství se zrodila v disciplíně výjimečné svou osamělostí a nároky na soběstačnost. V ultramaratonu se nevyhrává týmovou spoluprací, a přesto jsou pouta, která jsem si v tomto až chorobně individualistickém sportu vytvořil, ta nejpevnější v mém životě.

Ian a Hal patřili k nejostřílenějším a nejzkušenějším závodníkům. Tak jako já začínali s ultramaratonem v devadesátých letech, když jim bylo něco přes dvacet let. My ze „staré gardy“, jak nás označovali naši mladší soupeři, jsme znali náš sport v jeho ryzí podobě, ale věděli jsme ještě něco, co těm mladým zatím unikalo: jak snadné je zapomenout, na čem opravdu záleží. Jak jednoduše a samozřejmě se člověk nechá pohltit vším tím humbukem okolo vítězství a slávy, a jaká to je chyba. O nás určitě veteráni říkali totéž.

Jak už to dělávají ostřílení veteráni jakéhokoli sportu v kterékoli době, ten večer jsme popíjeli pivo a přemítali o tom, co všechno ti mladí ještě nevědí. Povídali jsme si o dobách, než přišel internet, Twitter a mobilní telefony a kdy se o vás mluvilo nebo jste dosáhli na takovou vzácnost, jako je sponzorství od nějaké firmy, až když jste skutečně něco dokázali — například vyhráli Western States, a to nejlépe hned několikrát (Hal tam zvítězil třikrát). Stěžovali jsme si, jak si může v dnešní době každý napsat na blog, že ten a ten běžec je vyřízený (kolikrát to psali o mně) nebo že toho a toho závodníka čeká závratná dráha (přestože běžel třeba jen nějaký malý ultramaraton nebo zaběhl slušný čas na maratonu). Dalším pivem jsme si připili na dobu, kdy mít sponzora znamenalo dostat zadarmo maratonky, možná nějaké ty trenýrky, a když jste byli opravdová hvězda a měli úžasné štěstí, dokonce i část financí na cestovní náklady. Shodli jsme se, že surfaři na velkých vlnách a nezávislí horolezci v Yosemitu na to jdou správně — sice se v jejich disciplíně točí velké peníze, opravdoví nadšenci však sport provozují jen z lásky k němu a k druhým a navzájem se povzbuzují k poznávání hranic svých možností.

Zmínil jsem se, jak je snadné někoho anonymně kritizovat na internetu a Ian, který si vyslechl svoje, když mi na Western States v roce 1999 dělal vodiče, odpověděl: „Měl by ses tam vrátit a zase vyhrát, to jim zavře pusu.“

No, povídám, to není špatný nápad, ale není to nic pro mě. Svěřil jsem se kamarádům se svým plánem nechat běhání a stáhnout se do ústraní, abych si nemusel znova kupovat svoje podnikání, jméno a běžeckou kariéru.

Ian nesouhlasně odfrkl.

„Hele, kamaráde, prostě tam běž, snaž se a splať to. Vyřeš si to.“

Krátce poté mě můj sponzor, firma Brooks Sports, požádal, abych se zúčastnil Western States. Nevím, jestli jsem chtěl lidem zavřít pusu nebo udělat radost Brooks, ale souhlasil jsem.

Těžko říct, zda za to mohla bolestivá plantární fascitida, nedostatek tréninku nebo viróza s horečkou, se kterou jsem se potýkal pár týdnů před závodem. Možná jsem byl fyzicky v pořádku, ale mentálně a emocionálně pořád na dně. Po 40 mílích, kdy se běží Deadwoodským kaňonem k proslulé houpací lávce přes rameno řeky American, jsem se držel v první pětce. Cesta se odtamtud kroutila do kopce k občerstvovací stanici Devil’s Thumb, vzdálené dvě míle a 500 výškových metrů. O tři stanice dál byla vesnice Foresthill, kde čekal Dusty. Kdybych doběhl až tam, mohl bych dokončit. Tedy, dokončil bych. Ve Foresthillu by na mě Dusty křičel a nadával by, šeptal a přemlouval by mě. Kousek po kousku! Kdo chceš, aby z tebe byl?

Místo toho, abych zatnul zuby a vydal se do kopce, jsem skočil do chladivých vod řeky American a zaplaval jsem si. Ani v nejdivočejším snu by mě nenapadlo, že se někdy zastavím uprostřed Western States (venkoncem ani jiného závodu) a půjdu se vykoupat. Voda byla osvěžující a všechny starosti se mi vypařily z hlavy. Splýval jsem na zádech a sledoval blankytně modrou oblohu. Na Dustyho černou magii dnes nedojde. Dozávodil jsem.

Později, poté co jsem se nějakou dobu potuloval okolo trati, povzbuzoval běžce a děkoval dobrovolníkům, se kterými jsem nikdy neměl příležitost si promluvit, jsem se vrátil k řece, k brodu Rucky Chucky. Byl tam i Dave Terry; přišel na závod pomáhat jako dobrovolník. Seděli jsme na břehu, dva ostřílení vlci, a klábosili. Pověděl jsem mu, že jsem závod vzdal. Uklidňoval mě, že o nic nejde, nemám přece komu co dokazovat a že někdy dokončit a vyhrát nic nevyřeší. Prý všichni zažíváme horší časy, a právě tehdy se toho nejvíc naučíme; z toho potom čerpáme sílu. Ujistil mě, že budu v pořádku. Dave patřil vždycky mezi špičkové běžce, ale nikdy nestanul přímo na vrcholu. To možná vysvětlovalo jeho laskavost.

Něco se spravilo, nebo to tak alespoň vypadalo. S Jenny jsme se do sebe zamilovali a udržovali jsme vztah na dálku. Bydleli jsme buď v mém bytě v Seattlu, nebo u ní ve Ventuře v Kalifornii. Někdy jsme se narychlo sbalili a jeli daleko k termálním pramenům, jindy šli lézt do Národního parku Joshua Tree nebo se vydali za živou hudbou do Los Angeles. Brzy na jaře jsme vyrazili na stezku Pacific Crest Trail, a i když jsme tam strávili čtyři hodiny, hodně času nám zabralo focení, čichání ke květinám, polehávání v trávě, zírání na oblohu a kochání se její krásou. Jenny se z vegetariánky (tou byla od střední školy) stávala vegankou, a já vařil thajské dýňové kari, rolky s tofu a avokádem a osmizrnné jahodové lívance. Ty na Jenny udělaly dojem, jelikož ještě nikdy neviděla nikoho si vlastnoručně mlít mouku. Když jsme byli zrovna ve Ventuře, chodili jsme po farmářských trzích a sháněli v okolí fíky, guavu a avokáda. Běhali jsme po pláži a lisovali čerstvou šťávu z pomerančů ze sousedovic stromu. To všechno mi pomáhalo zapomenout, že jsem toho roku nevyhrál žádný větší závod.

Rozhodl jsem se, že to napravím na 168 km dlouhé trati Ultra-Trail du Mont-Blanc (UTMB) ve Francii.

Trasa vede okolo Mont Blanku, jejích 168 kilometrů je rozděleno mezi tři státy; celkové stoupání činí přes 9 000 výškových metrů a stejně tak i klesání. Ten závod je pro trailové běžce něco jako Tour de France pro cyklisty; mě už dvakrát porazil. Lépe řečeno, porazil jsem se sám. V roce 2007 jsem vzdal v polovině, když mi můj kotník, který jsem si šest týdnů předtím poranil před Hardrockem, dal dost bolestivě najevo, že se ještě nezahojil. Protože jsem tedy znal jen polovinu trasy, příští rok jsem přijel pár týdnů předem a se svými italskými přáteli jsem ji za tři dny oběhl celou. Potom mě napadlo, že bych se mohl naučit nějaké triky i od Francouzů. Nestačil jsem se ani vzpamatovat z třídenního výletu a za půl dne už jsem znovu vyrážel na trasu, tentokrát rozdělenou do čtyř etap, se členy týmu Lafuma — Julienem Chorierem, Karine Herryovou a Antoinem Guillonem. Uběhl jsem tehdy rekordní počet kilometrů a výškových metrů za týden (320 km a 18 000 výškových metrů). Bylo to na mě moc. Poslední den mě postihl femoropatelární syndrom (takzvané „běžecké koleno“), který mě na následujících deset dní vyřadil z provozu. Ze všech sil jsem se snažil koleno rozcvičit. Při závodě, kdy jsem se dlouho držel na druhé a třetí pozici, mě však bolelo tolik, že jsem nemohl běžet z kopce, takže jsem na 120. kilometru odstoupil.

V roce 2009 jsem měl dobrou formu a byl jsem i pozitivně naladěný. Jenny běžela také a v mém podpůrném týmu byl Dusty (na tomto závodě není dovoleno mít vodiče). Nepočítal jsem ovšem s deštěm, a hlavně s mlhou, která byla ještě horší. Ze začátku jsem si vedl dobře a pohyboval se v první desítce, ale jen do chvíle, než jsem se ztratil. Sice jsem se zase našel a vrátil se do vedoucí trojky, ale pak mě postihla nevolnost a křeče. Posledních třicet kilometrů jsem byl sotva schopen udržet něco v žaludku. Tentokrát jsem si ovšem umínil, že dokončím. A dokončil jsem, za něco málo přes 26 hodin. Na osmnáctém místě.

Když mi po proběhnutí cílem dal moderátor do ruky mikrofon, první, co jsem řekl, bylo: „Jsem hrdý, že se můžu počítat mezi pokořitele UTMB.“ Dusty dodal: „Jsem na tebe hrdej, Jurku!“ Nazítří dělal Dusty podporu Jenny a oba jsme jí tleskali, když napoprvé dokončila.

Podařilo se mi, co jsem sám sobě slíbil — zdolat tento závod. S Jenny jsme se dobře bavili. Všechno fungovalo tak, jak má. Pak 25. září volal Scott McCoubrey a oznámil mi, že se Dave Terry zabil. Nedávno podstoupil operaci chodidla a nemohl se vrátit k běhání. Aniž to kdokoliv z nás věděl, po většinu života se potýkal s depresemi. Bylo mu padesát let.

Po Daveově pohřbu se skupina jeho přátel — většinou běžců — shromáždila na Scottově chatě v Crystal Mountain, nedaleko tratě padesátimílovky White River ve státě Washington. Dave se závodu zúčastnil víc než desetkrát. Plakali jsme a ptali se jeden druhého, jestli Dave vůbec kdy někomu řekl, co ho trápí. Také jsme se smáli a vzpomínali, jak byl laskavý, jak nám všem přinesl do života určité bohatství.

Byl tam i Dusty. Jako obvykle do mě ryl (dokonce i na zádušní mši), ale tentokrát to myslel vážně. Říkal mi věci jako: „Jestli si chceš zkusit opravdovej závod, tak překonej můj osobák na maraton“ a „Nezapomeň, kdo z nás má lepší čas na sto kilometrů.“ V tom období si dal záležet, aby mi připomněl, kolik vlastní domů (dva), a posmíval se mi, že jsem při rozvodu přišel o tolik peněz. Po setkání mi přestal volat. Psal jen zprávy, a navíc takové jako: „Seš pěkná nula.“

Věděl jsem, že Dustymu se jen před pár měsíci zabil další kamarád. Dospěl jsem tedy k závěru, že z něj mluví zármutek, a snažil se jeho řeči nebrat vážně.

O měsíc později jsem se rozhodl, že se v Clevelandu zase vrátím na svou cestu. Konala se tam čtyřiadvacetihodinovka. Běhalo se na míli dlouhém asfaltovém okruhu. Volal jsem Dustymu, aby jel s námi, ale nebral mi telefon, tak jsem mu nechal zprávu na záznamníku. Neozval se, a tak mu zatelefonovala Jenny.

Moje pozvání odmítl. „Už mě nebaví dělat Jurkovi děvku,“ prohlásil.

Přestože byl na střední škole Dusty ve sportu lepší než já, i mnohem známější, nestal se z něho vrcholový sportovec. Když mi Jenny pověděla, co říkal, přehrál jsem si v duchu události posledního roku. Vyšla kniha Zrozeni k běhu a stal se z ní fenomén — měla obrovský úspěch. Mezitím jsme s Dustym nemluvili tak často jako dřív. Odtahoval se ode mě, protože ho dráždila moje stále vzrůstající popularita? Vždyť jsem byl jen „Jurek“, ten méně nadaný z obou starých kamarádů! Na běhání jsem měl mimo jiné rád to, že posiluje a prohlubuje přátelství. Mohlo mě snad připravit o nejdůležitějšího, nejbližšího přítele?

Udělal jsem jediné, co jsem mohl — dal jsem mu prostor. Nesnažil jsem se mu volat nebo psát, nežádal jsem ho, aby mi pomáhal na závodech. Nejezdil jsem za ním. Chyběl mi.

Do Clevelandu jsem dorazil jednoho deštivého, chladného říjnového víkendu. Ze závodu jsem po 105 kilometrech odstoupil. Měl jsem stále unavené nohy po UTMB, a navíc moje srdce i duši vyčerpávalo všechno ostatní.

O pět měsíců později jsem ze sanatoria zavolal Jenny a ona přiletěla do Minnesoty.

„Mami, tohle je Jenny, o které jsem ti tolik povídal,“ představil jsem ji. Máma neodpověděla — nedokázala už mluvit — ale věděl jsem, že mi rozumí. Jenny a já jsme strávili s mámou její poslední tři dny. Zatímco jsem se o mámu staral, Jenny dohlížela na mě, abych se najedl, vyspal a sem tam se dostal na čerstvý vzduch. Přehrávali jsme si CD s máminou oblíbenkyní Celine Dion a zpívali s ní.

Já jsem přespával na židli u mámy a Jenny nocovala v provizorním bytě ve sklepě sanatoria.

První noc jsem uviděl, jak strašně se máma bojí. Vždycky všem říkala, ať si o ní nedělají starosti. „Já něco vydržím,“ odpovídala každému, kdo se jí zeptal, jestli je v pořádku. „Já něco vydržím.“ Přesto se zdálo, že než upadla do bezvědomí, jako by si připomínala, že tenhle poslední úkol zvládne — ten, ze kterého máme všichni strach.

Zemřela 22. března. V posledních hodinách jsem ji neustále hladil po vlasech a opakoval: „Neboj se, jsem s tebou.“ Řekl jsem jí, že jen díky ní jsem dobrý kuchař, že díky ní jsem se naučil jíst ovoce a zeleninu. To kvůli ní běhám. Vyprávěl jsem jí, že si ještě dokážu přesně vybavit zahrádku v naší slepé ulici, a jako bych ještě cítil hrubou dřevěnou lžíci v rukou, které ona svírala ve svých. Pověděl jsem jí, že si pamatuju, jak teplé měla ruce. Řekl jsem, že ji mám rád a že bude vždy se mnou.

Neřekl jsem jí ovšem, že jsem ztracený.

KAROBOVÝ PUDINK SE SEMÍNKY CHIA

Tento pudink jsem si začal připravovat na svých prvních ročnících Western States. Myslel jsem na to, že budu stanovat v horách, a chtěl jsem mít po večerním tréninku po ruce rychlý zdroj bílkovin a něco sladkého po večeři. Za sladkou, téměř čokoládovou chuť vděčí pudink nepraženému karobu (pokud se domníváte, že karob nesnášíte, nejspíš jste zkoušeli jen ten pražený). Poté co jsem navštívil Měděné kaňony, jsem do pokrmu přidal semínka chia, což mu dodává zajímavou texturu. Spousta lidí po ochutnání tohoto pudinku nemůže uvěřit, že obsahuje tofu.

NA 4 AŽ 6 PORCÍ:

450 G SILKEN TOFU, SLITÉHO

3 LŽÍCE JAVOROVÉHO SIRUPU

3 LŽÍCE NEPRAŽENÉHO KAROBOVÉHO PRÁŠKU NEBO KAKAA

1 LŽIČKA MISA

1 LŽIČKA VANILKOVÉHO EXTRAKTU

2 LŽÍCE SEMÍNEK CHIA

MÁTOVÉ LÍSTKY NA OZDOBENÍ

V mixéru umixujeme tofu, javorový sirup, karob, miso a vanilku na hladkou směs, asi minutu až dvě. Přendáme hmotu do misky a přimícháme k ní semínka. Chladíme v ledničce 10 až 20 minut a poté podáváme v menších šálcích nebo mističkách ozdobené lístky máty.

20

Tajemství temného čaroděje (Yosemitské údolí 2010)

Vyprázdni svou mysl, buď bez formy. Bez tvaru jako voda.

— BRUCE LEE —

Před očima se mi houpaly stromy a skály a já věděl, že stačí udělat jediný chybný krok a poletím k zemi. Ruce jsem měl rozpažené, pravou nohu před levou a snažil jsem se udržet rovnováhu na tři centimetry širokém lezeckém popruhu, upnutém přede mnou na borovici a za mnou na starém sukovitém dubu.

Po většinu mého života měl jakýkoli chybný krok za následek škobrtnutí. Teď by ovšem znamenal pád. Jindy rovnováha jen přispívala k lepšímu výkonu, ale teď na ní záviselo, jestli uspěju, nebo selžu.

„Krok za krokem. Soustřeď se jen na jeden krok.“

Země se pode mnou rozhoupala.

Můj učitel pravidelně chodil nad stometrovými propastmi. Zlézal žulové stěny bez jakéhokoli jištění. Jako jeden z prvních se začal věnovat takzvanému FreeBASE lezení (volnému sólovému lezení, kdy má lezec místo jištění jen padák) a v té době se pokoušel přijít na způsob, jak by se dalo skočit ze stěny, proplachtit vzduchem a dopadnout i bez padáku. Prý je to jen záležitost fyziky. Protože praktikoval „temná“ umění, říkali mu „temný čaroděj“.

Jeho skutečné jméno bylo Dean Potter. Jenny mi ho představila v lednu 2010 a tehdy nás také pozval do chatky, kterou si pronajal v Yosemitském údolí. Nazýval ji „bouda“.

Už předtím jsem o Deanovi slyšel a četl — jak se snaží změnit stav vědomí skrze extrémní sportovní výkony a náročné výzvy. On zase četl Zrozeni k běhu a rozpoznal ve mně spřízněnou duši.

Jenny měla Yosemite nejraději ze všech míst na světě a já jsem miloval pobyt v přírodě. Zdálo se nám, že po smrti mámy to pro nás bude perfektní útočiště. Dean měl v boudě hezky čisto a uklizeno. Ledničky měl plnou semínek chia, mladých kokosových ořechů a spirulinového prášku. Na zdi visel starý zažloutlý reklamní plakát na Eagle Electric. Malými písmenky tam stálo: dokonalost není náhoda.

Měl jsem v úmyslu v údolí truchlit a smiřovat se s matčiným odchodem. Také jsem chtěl pochopit, proč běhám, a rozhodnout se, jestli v tom chci pokračovat. A s tím mi mělo pomoci chození po popruhu napnutém mezi stromy, tzv. slackline. Balancování na slackline vyžaduje absolutní soustředění, přitom se ale musíte pohybovat plynule a uvolněně. Musíte potlačit přirozený pud sebezáchovy. Učí vás to oprostit se od strachu a zároveň vás to donutí věřit síle své mysli, věřit síle zvenčí. Dean se mnou začal metr nad zemí. Trvalo to, než jsem se naučil základy. Když jsem na lajnu poprvé vystoupil, začala se nekontrolovaně chvět ze strany na stranu. Sotva jsem na ní dokázal stát, natož abych udělal krok. Pokrok přicházel pomalu; lajna mě nespočetněkrát poslala k zemi, než jsem si uvědomil, že ji rozhoupávám já sám, a naučil se ji zklidnit sladěním těla i duše.

Už dříve jsem uvažoval o tom, že bych běhání pověsil na hřebík. Před pár lety jsem o tom hovořil s jedním člověkem, který sám neběhal. Stáli jsme na občerstvovací stanici na hřebeni tisíc metrů nad městem Ojai v Kalifornii, vítali běžce, nabízeli jim banány, plnili jim láhve a povzbuzovali je, že si vedou výborně. Bylo to v listopadu 2008, na třiatřicetimílovém závodě v Rose Valley, a i když jsem si to neuvědomoval, zjevně jsem se tomu člověku musel zmínit o svých pochybách.

Zvláštním způsobem se na mě zadíval.

„Kamaráde,“ řekl, „měl bys využít toho, co jsi dokázal. Scottem Jurkem nebudeš navěky.“

Existují ultraběžci, kteří o tom, co dělají, vůbec nepochybují. Já mezi ně nepatřím. Proč vlastně běhám? Je to šílenost, běhat ultramaratony? Je to beznadějné sobectví? Mohu zažívat zároveň samotu i lásku? Má nějakou cenu vyhrávat? Soupeřit s jinými mě pohání, ale vím, že skutečně zásadní k pocitu uspokojení je oprostit se od ega. Jak ale mohu vyhrát bez něj?

Nesoustředím se příliš na vítězství? Neztratil jsem schopnost prožívat plně přítomnost, která mi, paradoxně, přinesla nejvíc uznání? Nebo jsou všechny ty pochyby a ztráta motivace pouhé chemické reakce?

Početné studie ukázaly, že takzvaná běžecká euforie je způsobená zvýšenou hladinou endorfinů a endokanabinoidů, což jsou přirozeně se vyskytující látky, které ovlivňují mozek a vytvářejí se ve velkém množství při zvýšené fyzické aktivitě. To by vysvětlovalo nápadně vysoké počty bývalých toxikomanů v ultraběžecké komunitě.

Běžce jménem Bill Kee jsem poznal, když jsem roku 2001 v jižní Kalifornii trénoval na 100 mil Angeles Crest. Měl dlouhé šedivé vlasy a zakroucený knír stejné barvy. Nosíval vlastnoručně ustřižené šortky, které měly na obou stranách namalované plameny. Z jedné kapsy mu k poutku na pásku vedl těžký kovový řetěz, na kterém měl připevněnou peněženku. V tomto úboru běhal. V rukou nosil dvě 1,5litrové sportovní láhve, a když dokončil závod, odložil je, oblékl si koženou bundu se symboly Team Death, naskočil do své dodávky Chevrolet a odjel vstříc obzoru.

Kee mi pověděl, že začal pít a fetovat v osmnácti a vydrželo mu to čtrnáct let, dokud se nerozhodl, že mu život opilce a narkomana — s pobyty ve vězení, třemi balíčky cigaret bez filtru za den a jinými pozoruhodnostmi — nevyhovuje. Žil v Ojai v Kalifornii, na úbočí pohoří Topatopa, a každý večer zaháněl chuť na cigaretu tím, že se vydal do hor. Jednoho chladného večera zaparkoval auto na konci ulice a rozhodl se, že ten půlkilometr k domu uběhne. Pak se (úspěšně) vsadil, že vyběhne do pětikilometrového kopce s převýšením 500 metrů. Poté se dal na maratony. Nevěděl, do čeho jde, a často se pěkně trápil, ale rychle se učil. Ani nevěděl, co je to ultramaraton, dokud se o něm nedočetl v časopise.

Prvního se zúčastnil v roce 1999. Dnes je mu padesát čtyři let. Při motocyklové nehodě v roce 1980 přišel o ledvinu. Od roku 2005 trpí lymskou boreliózou. Od doby, kdy začal běhat, ale nepije a nekouří. V roce 2001 se mi svěřil: „Běhání je moje nová droga, Scotte.“

A Kee rozhodně není jediný takový případ. Ben Hian se svým čírem a tetováním se stal ultramaratonskou legendou, až když se zbavil závislosti na omamných látkách a přesměroval svou posedlost na vytrvalostní běh. Mnoho běžců, s nimiž jsem se během své kariéry setkal, se zmiňovalo o boji s marihuanou, poruchou příjmu potravy a obecně se vyznačovali neschopností najít klid jinde než na trati.

Může se běh samotný stát závislostí? Jistá, poněkud děsivá studie ukázala, že potkani běhají s takovou chutí, že jsou schopni se doslova uběhat k smrti. Zkoumaným potkanům byla podávána potrava pouze po dobu 90 minut denně; ti z kontrolní skupiny (bez běhacího kola) se záhy přizpůsobili a přijali během krmení dostatek energie na celý den. Zato potkani, kteří kolo k dispozici měli, běhali každý den víc a víc a jedli čím dál méně, takže se nakonec vyhladověli k smrti.

Není málo vynikajících ultramaratonců, kteří v určité chvíli vyhořeli nebo to prostě vzdali. V komunitě ultraběžců se při snídani před závodem nebo o slavnostním předávání cen šíří varovné příběhy, podobně jako si cílevědomí, starostliví Řekové vyprávěli o Ikarovi a jeho osudných voskem slepených křídlech.

Můj hrdina Chuck Jones běžel svůj poslední ultrazávod (Badwater) v roce 1988, když spatřil, jak se nad Údolím smrti vznáší UFO (má za to, že to byla halucinace způsobená dehydratací), a ztratil vědomí.

„Teď je ze mě večerní běžec,“ říká. „Celý den pracuju na slunci (pokládá asfalt) a pak si chci jen zaběhat, uvolnit se, zregenerovat; zjistit, co tělo dokáže.“

Slavná Ann Trasonová, která čtrnáctkrát vyhrála Western States a málem porazila Tarahumary v často popisované stovce v Leadvillu v roce 1994 (indiáni jí přezdívali Bruja, čarodějnice), se mnohokrát zranila a přestože s běháním neskončila, už několik let se žádného ultramaratonu nezúčastnila. Jednomu reportérovi si postěžovala: „Kéž bych tak mohla chodit běhat každý den. Asi jsem se na to moc spoléhala. Věděla jsem, že zpomalím a zestárnu, ale netušila jsem, že to bude takový zlom.“

V roce 2008, následující léto po tom, kdy mě prováděl po pohoří San Juan, se Kyle Skaggs vrátil do Silvertonu a běžel Hardrock. Zaběhl nový rekord trati, skoro o tři hodiny rychlejší než ten předchozí. Také dosáhl nejrychlejšího času na stovce Wasatch Front, na běhu okolo Mount Rainieru po stezce Wonderland a v přeběhu Grand Canyonu napříč od okraje k okraji.

A pak běhání ve věku čtyřiadvaceti let nechal. V současné době pěstuje zeleninu na své ekologické farmě v Novém Mexiku. Ke startovní čáře se od roku 2008 ani nepřiblížil.

Dosáhl jsem bodu zlomu?

Vždy jsem dbal na to, abych si odpočinul, když to bylo potřeba, zvlášť při zranění, a pečlivě jsem se o své tělo staral. Mohlo ale být vyhoření (nebo v některých případech zjevně spokojené zanechání činnosti) nevyhnutelnou cenou za soustředění na náročný trénink? Mohl bych uspět i bez tohoto soustředění? Nalhával jsem si něco, když jsem si myslel, že vedu vyrovnaný život?

Jenny mínila, že bychom si měli udělat pauzu, abychom všechny ty nedávné události vstřebali na nějakém klidném místě. Týden po smrti mámy jsme tedy vyrazili a šest hodin strávili na cestě do Yosemitu.

S Deanem jsme strávili tři dny.

Viděl jsem, že se v něm harmonicky snoubí principy jin a jang; v jeho pohybech je znát mimořádná citlivost a jemnost, když se prochází po lajně nebo zdolává žulovou stěnu. Zachází se skálou a oblohou, jako by dokázal vycítit proudy vzduchu, které jsou pro nás ostatní neviditelné, a poddat se jim. Zároveň leze dravě a dodržuje přísný tréninkový režim. Takovou sílu osobnosti potřebujete, máte-li překonat strach.

Dean byl ženatý osm let, než se v roce 2010 rozvedl. To byl jeden z faktorů, které nás spojovaly. Také jsme byli podobného věku. Dean se stejně jako já blížil vrcholu svých fyzických možností. Bylo mu třicet osm a začínal trochu smutně mluvit o nastupující generaci nabubřelých nováčků s ještě nepoškozenými klouby a nebojácností mládí, pro kterou bylo všechno zdánlivě hrozně snadné. Přezdíval takovým lezcům „opičata“. Líbilo se mi, jak se s tou změnou vypořádává. Žil v prosté chatce v Yosemitu se svým psíkem Whisperem. Vedl minimalistický život, prosvětlený samotou a přírodou.

Diskutovali jsme o výživě a o tom, jak zemřela moje matka a před lety i jeho otec. Vyprávěl, že když lezl nepřetržitě dvacet hodin po velkých stěnách, musel se tak soustředit, že se dostal do transu a byl přesvědčený, že slyší rádiové frekvence. Mluvili jsme o Bohu, limitech techniky i o tom, jak je pro vítězství důležité poznat, že na tom, jestli člověk vyhraje, vlastně nezáleží.

Pomyslel jsem si, že ke stromu před sebou asi nedokážu dojít. Čekal jsem, že každou chvíli spadnu.

„Mysli jen na další krok,“ zavolal na mě Dean, když jsem zaváhal a lajna se pode mnou rozklepala. „Zůstaň v přítomnosti.“

VE SPOJENÍ S DRUHÝMI

Pokud jako ultramaratonec trávíte denně hodiny a hodiny sami tréninkem v odlehlých, nezalidněných místech, může být běhání osamělá činnost. Proto se může zdát zvláštní, že za mnohé z největších a nejhlubších radostných zážitků své kariéry vděčím lidem, které jsem při běhu poznal, a našim společným prožitkům. Nemusíte přímo patřit mezi ultramaratonce, abyste si užili společenských aspektů běhání. Zkuste alespoň občas trénovat s kamarádem nebo kamarádkou. Zapište se do běžeckého oddílu nebo se přidejte ke každotýdenním skupinovým výběhům. Přihlaste se na závod na pět nebo deset kilometrů. Dělejte něco, co souvisí s během, ale není to běhání. Pomáhat v cíli, na občerstvovací stanici nebo s ostatními dobrovolníky čistit stezky — to všechno jsem zkusil — se ukázalo jako skvělý způsob, jak se zapojit, vrátit něco sportu, který mi tolik dal. Běhání umí být pěkně osamělá činnost, dokáže vás ovšem také seznámit s lidmi, které byste si ani ve snu nepředstavili.

MEXICKÉ FAZOLE S PAPRIČKAMI CHIPOTLE

Tarahumarové tyto fazole konzumují namazané na kukuřičných tortillách. Pochutnávali si na nich při našem padesátikilometrovém kopcovitém výšlapu do Měděných kaňonů a jedli je také před závodem, v jeho průběhu i po něm. Doma si fazole dávám ke svačině s čerstvými tortillami nebo jako plnohodnotné jídlo s rýží po mexicku, guacamole a salsou. Pokud vám fazole zbudou, zmrazte je a budete mít zásobu na obědy nebo večeře.

NA 7 ŠÁLKŮ, 8 AŽ 10 PORCÍ:

3 ŠÁLKY SUŠENÝCH FAZOLÍ PINTO

1 STŘEDNÍ BÍLÁ NEBO ŽLUTÁ CIBULE, NASEKANÁ

2—3 STROUŽKY ČESNEKU, NASEKANÉ

1,5 CM SUŠENÉ MOŘSKÉ ŘASY KOMBU (NEMUSÍ BÝT)

1—2 SUŠENÉ PAPRIČKY CHIPOTLE NEBO NAKLÁDANÉ CHIPOTLE

V OMÁČCE ADOBO DLE CHUTI

1 LŽÍCE PRÁŠKOVÉHO CHILLI

2 LŽIČKY SUŠENÉHO MERLÍKU VONNÉHO NEBOLI EPAZOTE***

1 LŽÍCE OLIVOVÉHO OLEJE

11⁄2 LŽIČKY MOŘSKÉ SOLI

Fazole namočíme na 8 hodin nebo přes noc tak, aby hladina vody sahala 5 cm nad ně. Poté je slijeme, několikrát v cedníku propláchneme a nasypeme do velkého hrnce. Přidáme cibuli, česnek, mořskou řasu, papričky a koření. Přilijeme vodu, opět by měla sahat 5 cm nad fazole. Přivedeme k varu a vaříme na mírném až středním plameni asi hodinu, nebo dokud fazole nezměknou a nejsou uvařené i vevnitř.

Fazole slijeme a ponecháme si 4 šálky vody z vaření. Vylovíme řasu a papričky, případně můžeme jednu ve fazolích ponechat, chceme-li jídlo pálivější. Necháme fazole 15 minut chladnout a pak je spolu s polovinou šálku vody, ve které se vařily, umixujeme dohladka. Podle chuti můžeme směs zředit další tekutinou.

Umixované fazole dáme zpátky do hrnce s olivovým olejem a solí. Vaříme na mírném až středním plameni 20 minut, aby se chutě smísily. Podáváme teplé.

Fazole vydrží v ledničce asi týden a v mrazáku několik měsíců. Rychlé jídlo nebo svačinu získáte, když studené fazole namažete na kukuřičnou tortillu, minutu až dvě zapékáte v toustovači a nahoře potřete „sýrovou“ pomazánkou (viz recept na straně 109), guacamole (recept na straně 157), salsou nebo pálivou omáčkou.

21

Zpátky ke kořenům (Tonto Trail, Grand Canyon 2010)

Nechť krása, již milujeme, je to, co činíme.

— RÚMÍ —

Všiml jsem si dalšího místa jako stvořeného pro zastávku — chladného, temného a tichého jako opuštěná katedrála, jako sametově hebký sníh. Během své běžecké kariéry jsem potkal takových míst celou řadu. Tentokrát jsem se ale chystal jeho vábení podlehnout. Skoro dvacet let cílevědomého běhání, ne někdy, ale skoro pořád jsem prostě musel, jenže co mi to přineslo? Nezachránilo to moje manželství od krachu. Nezabránilo to zraněním. Pokračoval jsem i tehdy, když už jsem nevěřil, že to dokážu. Dusty byl naštvaný. Dave Terry se zabil a moje matka už také nebyla mezi živými. Mohl jsem se za něčím honit po celý zbytek svého života, nevynechat jedinou minutu. Ale k čemu by to všechno bylo?

Toho dne mi málem došlo jídlo. Moje čelovka pobledla a velice rychle jí docházely baterky. Byl jsem přinejmenším 80 kilometrů od nejbližšího telefonu či silnice. Byly dvě hodiny po půlnoci, pořádná zima a část mého já tušila, že by bylo nebezpečné se zastavit. Jiné části to bylo šumafuk.

Měl jsem za sebou 20 hodin běhu. Pode mnou se šklebila hluboká propast. Nad mojí hlavou se tyčila temná polokoule oblohy posetá hvězdami. A přímo tady, po mé pravé ruce, skalní plošinka s nehlubokou jeskyní. Ideální místo, kde by si člověk mohl lehnout, skrýt se před tmou a zimou. Jenom bych se tu položil a čekal, odpočíval. Za pár hodin by se nebe rozjasnilo, laskavce by zaševelily, kaktusy by vystoupily z šera jako shovívaví, přátelští strážcové. Já bych znovu svěží a zahřátý vyběhl, pak by bylo na všechno dost času.

„To bych nedělal, brácho. Je pěkná kosa. Jakmile si lehneš, postavit se znova na nohy půjde ztuha. Jestli se teď zastavíme, už se odsud možná nikdy nedostaneme.“

Kolikrát už mě někdo poháněl, abych pokračoval? Kolikrát na mě někdo naléhal, abych vstal, hnul sebou, takže i když jsem si myslel, že už nemůžu dál, moji pomocníci mě přesvědčili o opaku.

„No tak, seber se. Ještě pár hodin poběžíme a vyjde slunce.“

Další kamarád, další rozumná optimistická rada. Jenomže já už byl tak unavený. Moje záložní světlo, jedna slabá mdlá dioda (v podstatě přívěsek na klíče), mě uspávalo. Určitě bych se cítil lépe, kdybych si lehl. Tvrdý pískovec by unaveným a bolestivým svalům připadal měkký jako peřina. Bylo to naprosto dokonalé místo. Chtělo se mi zastavit.

Měl jsem v plánu běhat jen pro radost, abych uctil památku matčina skonu, abych si znovu navodil pocity, jež jsem zažíval na stezkách divoké zvěře s Dustym, ještě než jsem začal běhat pro přezky a sponzory. Jenže s Dustym jsem teď sotva prohodil slovo. Proto jsem se zeptal svého osmadvacetiletého kamaráda Joea, zda by mě doprovodil na 145 km dlouhém přeběhu Grand Canyonu po stezce Tonto Trail, bez cizí dopomoci. Nikdo v moderní historii ještě neabsolvoval tuto cestu na jeden zátah, přičemž by si sám nesl veškeré jídlo i pití. Již více než deset let mě inspirovaly knihy Running Wild od Johna Annerina a The Man Who Walked Through Time od Colina Fletchera. Joea jsem poznal před rokem, byl rychlý a hladový po dobrodružství. A co víc, cítil jsem, že porozumí tomu, čeho se snažím dosáhnout. Před dvěma lety se vydal do Měděných kaňonů závodit s Tarahumary (a vyhrál).

Každý jsme si nesl sedm energetických tyčinek a třicet gelů Clif Shot, čelovku a další záložní zdroj světla pro případ nouze. Proti nečasu jsme byli vybaveni jen lehkou voděodolnou větrovkou. Přibalil jsem dvě fazolová burrita, pár sušenek, sendvič s mandlovým máslem a mapu. Vodu jsme hodlali pít z potoků živených tajícím sněhem jižní hrany kaňonu. Museli jsme si dát pozor, abychom se vyhnuli pramenům kontaminovaným uranem z dolů z přelomu století, nyní nepoužívaných.

Právě vycházelo slunce, bylo sedm pod nulou. Přestože Grand Canyon proslul nelítostnými vedry, teď nás trápil krutý mráz. Naše první kroky vedly dolů a během prvních sedmi kilometrů jsme klesli o 900 metrů, přičemž jsme museli překonat četné pásy skalisek. Úzkou pěšinu lemovaly borovice, potom duby a pelyněk a nakonec kaktusy. Běželi jsme podél skalních žlabů, které měřily geologická období na miliony let. Než jsme dorazili na stezku Tonto Trail, jež vede po široké plošině shlížející z kilometrové výšky na mocnou řeku Colorado, měli jsme holeně celé odřené a pomlácené.

Už nějaký pátek jsem nebyl takhle odříznutý od civilizace, tak daleko od telefonů, e-mailu, závodních přihlášek a organizovaného zázemí. Byli jsme tam jen my dva — a nebe bez jediného mráčku, kamenitá půda a kaktusy. Teplota vystoupala na 30 stupňů a připomněla nám, že se pohybujeme revírem pouštních tvorů. Občas jsem běžel první já, jindy Joe. Nikdy jsme se od sebe nevzdálili na více než pár set metrů. Postupovali jsme pomaleji, než jsme předpokládali. To nám prozradili turisté (jediní lidé, které jsme přes den potkali), podle nichž jsme zaostávali o čtyři údolíčka oproti tomu, co jsme očekávali. Nelámali jsme si s tím hlavu. Měli jsme spoustu vody i jídla a uprostřed všeobjímající nádhery nám kilometry příjemně ubíhaly.

Pozdě odpoledne se naše stíny rozplynuly a oblohu zaplnily objemné černé mraky, svádějící mezi sebou souboj o místo. Zaslechli jsme sténání, které se změnilo v ječení. Prach a písek svištěly po plošině v ostrém vichru. Pak se spustil déšť. Kapky vody se zešikma tříštily o skaliska. Po 70 kilometrech a 16 hodinách běhu práskaly blesky všude okolo nás. Na otevřené plošině nebylo jediné útočiště, a tak nezbývalo než běžet dál. Nakonec se nám podařilo sešplhat jedním suťovitým žlabem k tábořišti zvanému Indiánské zahrady, kde se stýkala stezka Bright Angel, široká skoro jako dálnice, s Tonto Trail. Doplnili jsme zásoby vody z lijáku, zatímco vítr okolo nás stále kvílel. Hromy burácely a odrážely se v mnohonásobné ozvěně kaňonem. Štíhlé prašné serpentiny se klikatily na dno údolí a zdálky se mihotala světla usedlosti Phantom Ranch na břehu řeky Colorado. Stezka Bright Angel Trail nad námi stoupala přes tisíc metrů na jižní hranu kaňonu k chatě Grand Canyon Lodge ve výšce 2100 metrů nad mořem.

Vedle nás stála malá neobydlená stanice správců národního parku. Bylo to jediné místo, kde bychom mohli přerušit naši pouť. Joe mínil, že bychom to měli udělat. Na jaře ho čekalo několik běžeckých závodů. Ani já ještě nepřestal soutěžit. Joeovi také docházelo jídlo, a to jsme byli teprve v půli cesty. Vzápětí mu upadla půlka energetické tyčinky na zem. Pomalu se pro ni ohnul ze svého pohodlného místečka na lavičce. Ani se neobtěžoval očistit drahocenné kalorie od písku. Se zklamaným povzdechnutím prostě zahodil tyčinku do křoví. Nebylo by lepší teď raději vycouvat, než dál riskovat? I kdyby bouře přešla, co kdyby se objevila další? Oba jsme věděli, že přívaly vody seshora by nás buď smetly z plošiny, nebo přinejmenším zanechaly prochladlé v mrazivé temnotě noci.

Navrhnu, že bychom měli naplánovat další postup a snížit tak riziko. Zvažuji na jedné straně míru nebezpečí a na druhé straně vlastní touhu. Nadhodil jsem před Joem, že podle mě máme už to nejhorší za sebou. Také jsem řekl, že jsme si oba prošli mnoha svízelnějšími situacemi a že podle předpovědi by měla bouřková mračna odtáhnout. Ukázal jsem na seskupení hvězd (jediné, které se mi podařilo na nebi najít) přímo nad námi.

Běželi jsme další tři hodiny. Déšť přestal, mraky se rozplynuly. Nemluvili jsme. Zhruba po 110 kilometrech mi přestala svítit čelovka, náhradní světlo se odporoučelo o hodinu později. Poslední hodinu a půl jsme strávili v korytě vyschlého potoka hledáním mizející stezky Tonto Trail. Spořádal jsem už obě burrita, nepočítaně gelů a několik tyčinek Clif Bar, ale pořád jsem měl hlad. Byla mi zima. A ze všeho nejvíc jsem byl unavený.

Když jsem si všiml skalního převisu, znova jsem zvážil nebezpečí i touhu a došel k závěru. Právě tady by bylo fajn zastavit. Jenom na půl hodinky. Jen si na chvilku zdřímnout.

Joe nesouhlasil. (Pochopitelně měl pravdu.)

„Ale no tak, už zbývá jen pár hodin do východu slunce a za pět hodin máme hotovo,“ prohlásil.

Nakonec z toho bylo hodin dvanáct. Po cestě nebyly žádné občerstvovací stanice. Žádné davy diváků. Žádní pronásledovatelé, žádní pořadatelé. Existovala jenom země, kamarád, obloha a pohyb. Proti krajině jsme byli takhle maličcí. Matka příroda dokáže člověka pokořit i posílit zároveň. Nikdy jsem si nepřipadal tak zanedbatelný a přitom tak veliký.

Obloha ještě potemněla a teplota klesla o něco níže, viděl jsem obláčky vlastního dechu. Můj stín se ale vrátil, stejně jako okolní kaktusy současně s přátelským, hřejivým ránem. Ohňostroj červené, oranžové a žluté obarvil stěny kaňonu nad námi a rozsvítil nádherné skalní útvary na protější straně. Pod námi se rozevřela zívající propast. Včerejšek se vypařil, stejně jako všechny další včerejšky. Hloubat nad budoucností se zdálo podobně hloupé jako věštit z odpařující se ranní rosy.

Doslova jsme se vyškrábali (mnohdy po čtyřech) z kaňonu na stezku New Hance Trail, téměř o 1500 metrů výše. Po třiceti hodinách od okamžiku, kdy jsme vyběhli, jsme se vpotáceli do stánku pro turisty, kde jsme si nacpali břicha guacamole s chipsy a vše spláchli pivem Negra Modelo. Joe se odebral na záchod a okamžitě tam usnul. Jakmile jsem ho bušením na dveře probudil, sklopili jsme sedadla v zapůjčeném autě a hodinku a půl spali. Pak jsme odjeli k Ianovi do Flagstaffu a vyprávěli mu, o co přišel.

Nic z toho jsme ovšem netušili, když jsme běželi po široké plošině, pronásledovali vlastní stíny, úplně sami na obří skalní polici pět kilometrů od prastaré řeky, 1000 metrů pod přelidněným okrajem kaňonu.

Během těch hodin na Tonto Trail jsme si neuvědomovali nic kromě země, oblohy a vlastních těl. Oprostil jsem se ode všeho kromě toho, co jsem právě v tu chvíli dělal: vznášel jsem se mezi přítomností a budoucností, stejně jako jsem se pohyboval v prostoru mezi řekou a okrajem kaňonu. Nakonec jsem si vzpomněl na to, co jsem v ultraběhání našel. Vzpomněl jsem si, co jsem ztratil.

SALSA VERDE

Tato jasně zelená salsa je vynikajícím doplňkem k rozličným pokrmům, například grilovanému tempehu nebo tofu s rýží. Přestože oceňuji syrové potraviny, a zejména některé suroviny (zelí, karob) mám raději tepelně neupravené, zelenina v této omáčce — sama o sobě velice chutná — poodhalí své skryté chutě a vůně, až když ji upečete. Salsa se navíc dá krásně zmrazit. Vynechejte jalapeño, stojíte-li o jemnější, méně pálivou variantu.

NA 6 ŠÁLKŮ, 10 AŽ 12 PORCÍ:

KOKOSOVÝ NEBO ŘEPKOVÝ OLEJ

12 STŘEDNÍCH RAJČENEK (TOMATILLOS)

3 STROUŽKY ČESNEKU, NELOUPANÉ

1 MALÁ BÍLÁ CIBULE, OLOUPANÁ A ROZČTVRCENÁ

1—2 PAPRIČKY JALAPEÑO (NEMUSÍ BÝT)

1 PAPRIKA POBLANO

2 SNÍTKY ČERSTVÉHO KORIANDRU

1 LŽIČKA MOŘSKÉ SOLI

Troubu předehřejeme na 220 °C. Potřeme olejem plech a na něj položíme rajčenky, česnek, cibuli a papriky a překryjeme alobalem. Pečeme 20 až 30 minut, dokud zelenina na okraji lehce nezhnědne. Odstraníme alobal a necháme vychladnout.

Oloupeme česnek, nakrájíme papriku, odstraníme stopky i semínka, nechceme-li ovšem mít omáčku obzvlášť pálivou. Pečenou zeleninu společně s koriandrem a solí dáme do mixéru nebo kuchyňského robota. Umixujeme najemno, což trvá přibližně 1 minutu. Podáváme s mexickými fazolemi (viz str. 216) a hnědou rýží, s fazolemi a kukuřičnými tortillami nebo s tortillovými chipsy. Salsa vydrží v ledničce 5 až 6 dní, zmraženou můžeme skladovat několik měsíců.

Epilog

Mistrovství světa v běhu na 24 hodin 2010

Ty nejlepší cesty občas nevedou z východu na západ nebo od úpatí k vrcholu, ale od srdce k hlavě. Mezi nimi nacházíme svůj hlas.

— JEREMY COLLINS —

Všichni někdy prohráváme. Nepodaří se nám dosáhnout toho, co jsme si přáli. Přátelé i drahé osoby nás opouštějí. Činíme rozhodnutí, kterých posléze litujeme. Snažíme se ze všech sil, a nic z toho nevzejde. To, z jakého jsme těsta, však neukazují prohry samotné, nýbrž způsob, jakým prohráváme. A jak se zachováme potom.

Rozhodl jsem se absolvovat další čtyřiadvacetihodinovku a pokusit se o nový americký rekord. Odletěl jsem do Francie, abych se zúčastnil mistrovství světa, pořádaného Mezinárodní asociací ultraběžců (IAU).

Kroužil jsem spolu se stovkami dalších běžců (takže jsem ani minutku neběžel osamoceně) na 1,4 km dlouhém kolečku po asfaltu a udusaném štěrku v městečku Brive-la-Gaillarde. Trať se kroutila jako had parkem (dokonce se v ostrých zatáčkách vracela) a její nejdelší souvislý úsek vedl podél ulice plné barů a restaurací. Dvě drobná stoupání se sečetla ve třímetrové převýšení v každém kole. Divák by si jich sotva povšiml, ty kopce nám ale po několika hodinách běhu připadaly jako neustále se opakující martyrium.

Lidé — dokonce i mnozí ultraběžci — se diví, jak se někdo může přihlásit na čtyřiadvacetihodinovku. Jejich dotazy se obvykle dají shrnout do jediného slova: Proč? V mém případě, jak jsem se dočetl na internetových diskusních fórech, blozích či článcích v časopisech a jak se mě ptali i moji přátelé a známí, byly ještě o něco konkrétnější. Proč zrovna teď? Musím si snad něco dokazovat? Utíkám od něčeho?

S odpovědí to ale bylo o něco složitější. Přál jsem si opět zvítězit. (Přesto jsem se příliš nestresoval z jednoho roku bez významnějšího vítězství, zejména v kontextu své kariéry.) Chtěl jsem poznat stav oproštění od myšlenek a vlastního já, který může přinést jen 24hodinový monotónní závod. Především jsem však chtěl běžet kvůli svojí matce. Jestliže ona po desetiletích marného boje s postupnou ztrátou kontroly nad veškerými svaly uměla i ve své poslední hodince prokázat skutečnou nezdolnost, já se cítil povinen dostát jejímu příkladu. Po většinu života nemohla chodit, poběžím tedy pro ni.

Spolu s Jenny jsme do Francie přiletěli devět dní před závodem, z nichž jsme šest strávili v malé vesničce Boutigny-sur-Essonne kousek od Paříže a pět hodin jízdy vlakem (s dvěma přestupy) od místa závodu. Chtěl jsem přivolat zpátky alespoň ducha příprav na Western States. Toužil jsem po tichu a samotě.

Bydleli jsme v domku se zahradou, který patřil jednomu našemu známému. Před několika stoletími to byl mlýn, stál vedle malé říčky, pestrobarevných zeleninových zahrad a sytě žlutého řepkového pole. Uličky vesnice byly úzké a dlážděné, na noční obloze se třpytily hvězdy. Jenny strávila spoustu času lezením v nedalekém Fontainebleau, zatímco já klusal mezi širými poli — s řepkou, pšenicí, lučními květinami či žitem. Společně jsme se cvičili v chůzi po slackline v části Fointanebleau, jíž se říkalo „písečné moře“.

Až na malý příruční mixér, který jsem si přibalil, a počítače, jsme si žili tichým, prostým životem. Každé ráno jsme snídali celozrnný chléb z místní pekárny a zapíjeli jej čerstvými ovocnými koktejly. Potom jsme běhali, lezli a společně se procházeli, večer jsme odpovídali na e-maily a před spaním diskutovali o jídle, hudbě, životě a smrti, smyslu či lásce. Usínali jsme za ševelení říčky, ve vlahém jarním vzduchu, který k nám proudil oknem.

Ráno jsem obvykle běžel deset kilometrů přes les do nejbližší vesnice, kde byl obchod s biopotravinami. Připravoval jsem jednoduchá jídla z místních plodin a francouzských bylinek. Na Francouzích se mi líbí, jak si dokážou cenit dobrého jídla a základních životních potřeb. V malé kamenné vesničce jsem si připadal jako na výletě proti proudu času, v době, než se moderní život stal přespříliš komplikovaným.

Na start závodu dne 13. května jsem se mohl dostavit s pocitem, že jsem udělal maximum pro to, abych mysl očistil od všeho kromě svého záměru — běžet 24 hodin tak usilovně, jak jen budu schopný. Chtěl jsem ze svého těla vyždímat vše — aniž bych zašel příliš daleko. Opět jsem cílil na onu tenkou hranici.

Na městských autobusech byly umístěné cedule s detailními informacemi o závodě. Týmy s sebou přivezly akupunkturisty, lékaře i trenéry. Hosté v barech a kavárnách na onom dlouhém úseku nám tleskali, kdykoliv jsme je míjeli. Byl jsem součástí amerického národního týmu, kam vedle mě patřili ostřílení veteráni i slibní nováčci. Proti nám se postavili Japonci, Jihokorejci, Italové a běžci z dalších dvaceti zemí Evropy, Asie, Austrálie i obou Amerik. Japonci byli považováni za trvalé favority, i když tento rok mělo mnoho jejich největších hvězd závodit o týden později na 48hodinovém závodě a díky tomu mohla zamíchat pořadím spousta neznámých běžců.

Dopředu vyrazil jakýsi Španěl, jehož jméno jsem slyšel prvně v životě, a já — společně s 228 dalšími — jsem ho následoval. Po několika kilometrech se Španěl propadl a vedení se střídalo s každým kolečkem zakroucené trati. Mezi tolika běžci na tak krátké trati musí téměř nevyhnutelně docházet k nedorozuměním. Ale v tomhle mezinárodním davu se podařilo zachovat mír. Jelikož jsem neuměl jinak než anglicky, kdykoliv jsem někoho míjel, omezil jsem se na univerzální lyžařské „hop, hop“.

Začal jsem příliš zostra (poznal jsem to podle mezičasů, které se objevovaly po každém průběhu — držel jsem se pod 4 minuty na kilometr), ale brzy jsem se srovnal na pohodlné tempo kolem 4:20 na kilometr.

Lee Dong Mun z Jižní Koreje mě předstihl o kolo po prvním maratonu, o pár okruhů později se kolem mě přehnal i Šingo Inoue z Japonska. Nevšímal jsem si jich. Nezávodil jsem proti nim, ale proti sobě a ubíhajícímu času.

Po následujících 6 hodin se můj život zredukoval na minimum — jídlo, pití a běh. Prvních osm hodin jsem si odepřel hudbu, protože jsem jednak chtěl zůstat otevřený vůči svému okolí, jednak jsem hudbu hodlal později použít jako lék proti jednotvárnosti. Na tóny hudby jsem se mohl těšit, byly pro mě jako zasněžená hora symbolizující v mé mysli posun vpřed.

Vědci spekulují, že hudba potlačuje bolest tím, že (zjednodušeně řečeno) odvádí pozornost k něčemu jinému: k melodii. Jedna studie dokonce dochází k závěru, že hudba dokáže ulevit od bolesti, podobně jako silná tableta s paracetamolem.

Ultramaratonec potřebuje cílovou čáru, aby se udržel při smyslech, ale jakmile se v myšlenkách upře jen k ní, je ztracený. Vyhýbal jsem se pomyšlení na hodiny, které mě ještě čekají. Snažil jsem se nemyslet na Šinga. Kdykoliv se mi hlavou přehnala vzpomínka na matku, využil jsem ji k tomu, aby mě postrčila dopředu. Chtěl jsem se zcela oprostit od vlastního ega, objevit nové hranice a posléze je i překročit. Chtěl jsem se otevřít, dostat se do stavu mimo tělo i mysl.

Šingo vedl o dvě kola. Jak se stíny prodlužovaly a šálky espressa na pouličních stolcích nahradilo pivo a víno, já si dál držel svoje tempo. Diváci bujaře povzbuzovali po celou noc.

Rytmus se opakoval, až nakonec přestal být rytmem. Dále už bylo jen prosté bytí. Všechno a zároveň nic. Velikán Jannis Kouros — který drží světový rekord v běhu na 24 hodin na silnici (290 km) — hovoří o tom, že pozoroval sám sebe zvenčí, jak běží. Já svoje tělo neopustil. Ale viděl jsem otce stát v lese a sledoval jsem, jak napodobuje Boha a drolí hlínu mezi prsty. Spatřil jsem matku, jak mi se smíchem zalévá bramborovou kaši máslem. Viděl jsem zářivě oranžovou mrkev, rajčata červenější než hasičská auta, sousta guacamole tak chutná, až jsem začal slintat. Slyšel jsem Davea Terryho otevírat pivo, sledoval ho, jak si sedá u sebe v kuchyni a povídá mi, že ne všechna bolest je podstatná. Viděl jsem Dustyho, pobízel mě, abych pokračoval pořád dál. Zahlédl jsem blankytnou modř Silvinovy košile i majestátní krok Arnulfův a ani se už nedivil, jak to dělají, pochopil jsem jejich tajemství. Všichni je můžeme pochopit. Kdokoliv může žít tak, jak jsme původně žít měli — jednoduše, šťastně, ze země a na zemi. Můžeme žít s plným nasazením v čisté radosti.

Po osmi hodinách běhu jsem si pustil hudbu. Mezitím mě pocit prozření opustil. Vrátí se? Nasadil jsem si sluchátka, zapnul iPod, ale vlastně jsem si ani neuvědomoval, jaké písničky poslouchám. Při běhu jsem jedl nudlovou polévku, ale přestože jídlo miluju a přestože mi jídlo přinášelo neskonalou radost, někdy jsem ani nevnímal její chuť. Nikdy jsem nebyl tak osamělý. V části trati vzdálené od povzbuzování fanoušků bylo slyšet jen vodu pomalu omílající kamenité říční dno, šumění větru v korunách stromů a ptáky vítající nový den.

Devět hodin. Deset hodin.

Minulost nás utváří a sotva se dokážeme vyhnout plánování budoucnosti. Některé dny cítím matčiny hřejivé silné ruce na svých. Jindy si představuju chvíli, kdy zpomalím, nebo dokonce zastavím a budu jen odpočívat.

Čtrnáct hodin. Patnáct. Šestnáct. Sedmnáct hodin.

Měsíc poté budu přednášet, účastnit se konferencí a přijímat různé pocty. V červnu 2010 pojedu s Jenny do Nového Mexika pomáhat plít plevel na ekologické farmě Kylea Skaggse, potom zamíříme do Boulderu v Coloradu. Brzy nato se objeví Dusty, společně pojíme, zatrénujeme si a nakonec zacelíme trhliny v našem přátelství. V září navštívím americké jednotky v Kuvajtu, budu tam běhat, vyprávět vojákům o závodění a vyslechnu si jejich příběhy z války. Ale na tom zakrouceném okruhu ve Francii na budoucnosti nezáleželo. Existovalo jen „teď“. A „teď“ plně dostačovalo. Ba co víc, nejen dostačovalo. Bylo vším. Běžel jsem. Dál a dál.

Rozední se. Musí. Závod skončí. Dokončím. To všechno jsem věděl, přesto mi tyhle zřejmé pravdy připadaly jen jako zbožné modlitby.

Sedmnáct hodin. Vrátí se někdy prozření?

Moudří buddhističtí učitelé radí poutníkům štípat dříví a nosit vodu, dokud se nedostaví náhlé oslepující osvícení. Až tento moment blaženosti pomine, říkají učitelé, pokračujte ve štípání a nošení vody. Běhání mi přineslo mír i pochopení a já běžel dál. Pak byl klid ten tam a zůstalo jen smutné vzdychání větru ve větvích. Běžel jsem dál.

Věděl jsem, že se moje nohy pohybují, ale necítil jsem je. Přemýšlel jsem o taoismu, který jsem kdysi studoval, jednom z učení, která nemají s během společného vůbec nic — a přitom vše. Konkrétně mě zajímalo, jestli se mi v ten okamžik dařilo praktikovat wu-wej neboli „konání nekonáním“.

Běžel jsem dál. Myslel jsem na Jenny, na Dustyho, na svoji rodinu, na hipíka Dana, Iana a Deana Pottera, na všechny lidi, které jsem díky běhání potkal. Šplhal jsem na coloradské štíty, plahočil se kalifornskými údolími, klusal japonskými tržišti i řeckými vinicemi, znovu spatřil místa a lidi, k nimž mě běhání zavedlo. Myslel jsem i na bolest. Pomyslel jsem na nedávné hodiny jógy, kde mě můj učitel Veliký Bill pozoroval, jak se trápím, a prohlásil: „Kvůli tomuhle jsi přece tady!“

Osmnáct hodin.

„Kvůli tomuhle jsi přece tady.“ Opakoval jsem si to jako mantru. Devatenáct hodin. Další polévka. Ještě jeden Clif Shot. Nějaké banány a hltavé loky vody. „Kvůli tomuhle jsi přece tady.“ Jakmile jsem tohle heslo vyslovil, uvědomil jsem si, jak blízko má k otcovu „Někdy prostě musíš“.

Na konci devatenácté hodiny na mě kouč národního týmu Mike Spindler křičel mezičasy a počty kol na americký rekord. Když udržím dosavadní tempo, mám šanci. Dvacet hodin. Jedenadvacet hodin.

Dvaadvacet hodin, třiadvacet hodin. Hlasatel oznámil, kolik jsem zatím uběhl. Ostatní běžci se ohlíželi přes rameno, když jsem se k nim blížil, a uhýbali mi z cesty. Několik francouzských běžců volalo: „Allez, Scott. Allez, USA!“

Dosáhl jsem 260 kilometrů a ještě mi zbývala půlhodina. Trenér reprezentace mi podal americkou vlajku. Posledních pět koleček, celých 30 minut, jsem ji hrdě držel nad hlavou.

V pátek v deset hodin dopoledne jsem skončil; o tři kilometry jsem předstihl Ivana Cudina, který vytvořil nový italský rekord, a za vítězným Šingem Inouem (překonal japonský rekord, byť jen o 300 metrů) jsem zaostal o 7 km.

Uběhl jsem 266,7 km — nový americký rekord. Žádný Američan přede mnou nedokázal za 24 hodin uběhnout delší vzdálenost. Splnil jsem, co jsem si předsevzal. Bylo načase si trochu oddychnout. Potom se najím. A pak, pak se znova rozběhnu.

Jsou to velice jednoduché činnosti, neuvěřitelně prosté. Avšak jsou i posvátné. Poutníci hledají spásu pomocí nošení vody a štípání dříví — tyto činnosti také nejsou nijak výjimečné, ale když se k nim přistupuje s uvědoměním a péčí, s důrazem na přítomný okamžik a pokorou, otevírají bránu k transcendentnu. Osvětlují pouť k něčemu, co nás přesahuje.

Člověk se snadno nechá zavalit povinnostmi a dluhy, vítězstvími i prohrami. Přátelé se hádají. Milované bytosti nás opouštějí. Lidé trpí. Závod na 100 mil — nebo na 5 kilometrů či okolo domu — bolest nevyléčí. Talíř s guacamole a dinosauří kapustou nikoho nezbaví utrpení.

Ale můžete se změnit. Ne přes noc, ale časem ano. Život není závod. Ani ultramaraton není závod, když se to tak vezme, přestože se tak tváří. Neexistuje žádná cílová čára. Směřujeme za nějakou vidinou, ale jestli jí dosáhneme či nikoliv, to sice je důležité, ale ne nejdůležitější. Ze všeho nejvíc totiž záleží na tom, jak za svým cílem jdeme. Zásadní je krok, který děláme nyní, krok, který děláte nyní.

Každý sledujeme jinou cestu. Kvalitní strava a běhání pro radost mi pomohly najít tu mou. Mohou vám pomoci najít i tu vaši. Nikdy nevíte, kam vás vaše cesta dovede.

ENERGETICKÉ KULIČKY XOCOLATL (ČTI „ŠOK-OLATL“)

Dobrý pokrm — stejně jako dobrý příběh — si zaslouží šťastný konec. Po několika letech, kdy jsem tento recept stále vylepšoval, se mi ho konečně podařilo přivést k dokonalosti. Přírodní kofein v nepražených kakaových bobech vás nabije energií a vyvážená kombinace chilli a skořice uspokojí i toho nejnáročnějšího milovníka zákusků. Kuličky Xocolatl jsou vynikající moučník a energetická vzpruha, ideální pro večerní relaxaci či na dlouhý běh.

Prášek mesquito objevili indiáni, kromě jiných i kmen Šošonů z Údolí smrti. Pochází ze stejnojmenné americké rostliny. Můžete jej vynechat, ale když se vám ho v nějakém obchodě se zdravou výživou podaří sehnat, dodá receptu delikátní sladkost a robustní tečku.

NA 12 KULIČEK:

1⁄2 ŠÁLKU NEPRAŽENÝCH KAKAOVÝCH BOBŮ

1⁄2 ŠÁLKU NEPRAŽENÝCH KEŠU OŘECHŮ

8 STŘEDNÍCH DATLÍ

1 LŽIČKA PRÁŠKU MESQUITO

1⁄4 LŽIČKY MLETÉ SKOŘICE

1⁄2 LŽIČKY VANILKOVÉHO PRÁŠKU NEBO EXTRAKTU

1⁄4 LŽIČKY DRCENÝCH CHILLI PAPRIČEK

1⁄8 LŽIČKY MOŘSKÉ SOLI

11⁄2 LŽIČKY ZASTUDENA LISOVANÉHO KOKOSOVÉHO OLEJE

(ZAHŘÁTÉHO DO TEKUTÉ KONZISTENCE)

Suroviny kromě kokosového oleje vložíme do mixéru a mixujeme 3 až 5 minut, až je směs dokonale jemná. Obsah mixéru přesypeme do mísy. Přidáme roztavený kokosový olej a dobře promícháme. Vytvoříme kuličky o průměru 2—3 cm a položíme je na voskovaný papír. Na 15 až 20 minut uložíme do ledničky, poté přesuneme do vzduchotěsné nádoby. Kuličky v ledničce vydrží 2 týdny.

Poděkování

Napsat knihu je jako běžet ultramaraton. Na cestě jsou náročná stoupání, chvíle, kdy se jen jediný krok vpřed zdá jako nejtěžší úkol na světě. Jindy jako by to šlo samo a lehkost a přirozenost měla trvat navždycky. Ultramaratonec potřebuje podpůrný tým, aby mu pomohl prokousat se těžkými úseky, aby si uvědomil, kdy dosahuje optimálního výkonu, a aby vůbec dokázal běžet dál. Potřeboval jsem tým i při psaní této knihy. Bez pracovitých a talentovaných lidí, kteří mě podporovali, by Jez a běhej nikdy nespatřilo cíl.

Kniha by nemohla vzniknout, kdyby mě můj dobrý kamarád a spolužák ve škole života Dusty Olson v roce 1994 nepřemluvil, abych se zúčastnil první padesátimílovky. Byl to první a nejbližší člověk z malé a různorodé skupiny sportovců, volnomyšlenkářů a hledačů zdraví, kteří mě inspirovali. Je jich sice moc na to, abych je do jednoho jmenoval, ale všem jsem jim zavázán. Stále mě učí, že možné je všechno.

Shannon Weilová mě poprvé oslovila s nabídkou, abych napsal knihu, před deseti lety. Jako spoluzakladatelka a ředitelka závodu Western States má talent vykřesat jiskru tam, kde vidí nějaký potenciál. Pak se přidala i Audrey Youngová, blízká přítelkyně a vášnivá spisovatelka, která se nenechala odbýt mými výmluvami, že na sepisování osnovy knihy nemám čas. Pochybuji, že by tato kniha mohla být napsána, kdyby do ní velkoryse nevložila svůj čas a snahu.

Můj agent Larry Weissman a jeho manželka Sascha viděli v mém příběhu něco víc a pomohli mi dostat nové dimenze do onoho prvotního návrhu. Susan Canavanová a její skvělý tým v nakladatelství Houghton Mifflin Harcourt mi byli hlavním podpůrným týmem, vždy věděli, kdy mě povzbudit radou a kdy mi pohrozit bičem.

Steve Friedman mi byl při psaní vodičem a skromným spolupracovníkem. Jelikož se mi už dlouho líbí jeho práce, věděl jsem, že pokud nějakou knihu kdy napíšu, budu chtít mít na své straně právě Steva a jeho kreativní klávesnici. Kromě toho, že se musel potýkat s mou ultramaratonskou umanutostí, mi Steve pomohl vyprávět příběh mého života tak, jak bych to nikdy sám nedokázal, přestože se v životě ani nepřiblížil ke startu ultramaratonu. Tuším, že teď ale chová tajnou ctižádost stát se veganem a uběhnout stomílovku. Pokud je to opravdu tak, rád mu budu dělat vodiče.

Sarah Demingová, jeho milá a pilná asistentka, neúnavně vyhledávala informace o ultramaratonu a výživě, o jejichž existenci jsem neměl ani ponětí. Dokázala z mých přátel a učitelů vytáhnout klenoty, na které jsem já už dávno zapomněl. Vzhledem k tomu, že je to bývalá boxerka a teď i běžkyně (po dokončení knihy uběhla svůj první půlmaraton), nechtěl bych se s ní dostat do křížku; je nezdolná a houževnatá. A slyšel jsem, že má silnou ránu.

Steve, Sarah a já za mnohé vděčíme přátelům, členům rodiny a odborníkům, kteří nám laskavě věnovali svůj cenný čas při nesčetných rozhovorech. To díky vám jsou v knize další příběhy a náznaky vysvětlující, co mě udržuje v chodu. Zvláště bych chtěl poděkovat Kevinu Patesovi z Duluth News Tribune za to, že fungoval jako hlavní pamětník mé rané běžecké kariéry, dr. Nealu Barnardovi a dr. Susan Levinové z organizace Physician’s Committee for Responsible Medicine za jejich odborné znalosti o rostlinné stravě, dr. Timothymu Noakesovi, dr. Zacharymu Landmanovi a dr. Davidu C. Niemanovi, které obdivuji pro jejich neutuchající zápal při pátrání po vědeckém vysvětlení ultravytrvalosti. Christopher McDougall, spisovatel a vizionář, mi poskytl mnohé rady a dodal tolik potřebnou důvěru, že práce na knize jednou skončí.

Můj příběh ožívá díky obrázkům nezištných umělecky nadaných přátel za objektivem. Děkuji všem, kdo zachytili zásadní scény z mého života na fotkách, jež hovoří samy za sebe.

Na mé životní cestě mě ovlivnilo mnoho lidí. Možná vás tu jmenovitě neuvedu, ale vy víte, koho z vás mám na mysli. Provedli jste mě po náročných, méně frekventovaných stezkách.

Nelze ani slovy vyjádřit můj vděk Jenny, spolehlivé životní partnerce i nejlepší přítelkyni. Souhlasila, že bude ideální k práci na knize přizvat Steva, a když to v jednu chvíli vypadalo, že ze spolupráce sejde, zasadila se o to, abychom se dohodli. Kdykoliv si Jenny přeje, aby se něco stalo, obvykle se to uskuteční. Nevím, jak bych jí poděkoval za to, jak mnohokrát stála při mně, když jsem se celou noc lopotil. Textu věnovala nesčetné hodiny úprav i svou kreativitu. Také mi pomohla vysvětlit — a vůbec pochopit —, proč jsem si zvolil cíle, které jsem si zvolil, i když třeba na první pohled nedávají smysl. S ní po boku je má pouť vždy zábavnější a více mě naplňuje.

Jsou chvíle, kdy se musíme vydat po svých stopách zpátky, až na samotný začátek. Nikdy bych nemohl běhat, nebýt mých rodičů. Tati, sice jsme se vždycky na všem neshodli, přesto jsem si od tebe vzal jednoduchou, ale zásadní pravdu. Pravdu, která stojí za tím, kým jsem se stal. „Někdy prostě musíš,“ říkals. Ne někdy. Pořád. Mami, sice jsi přišla o schopnost dělat věci, které my ostatní považujeme za naprostou samozřejmost, nikdy ses ale nepřestala usmívat a hledat v životě drobné důvody k radosti. Považoval bych za úspěch, kdyby se mi podařilo udržet si stejný přístup. Mé běžecké vzory možná naběhaly více kilometrů a mil, vyšplhaly na vyšší vrcholky, ale hlavním zdrojem inspirace jsi pro mě vždy byla ty. Nikdy nepřestanu běhat pro tebe.

Konečně toho spoustu dlužím těm nejlepším fanouškům na celém světě — od mnohých dobrovolníků na závodech, přes mladé běžce, co mi píšou dopisy, až po oddané povzbuzovatele, kteří mi na dálku přejí hodně štěstí před závody a gratulují mi po jejich dokončení. Neustále ve vašich příbězích nacházím podporu i novou motivaci. Připomínáte mi, proč běhám, proč my všichni běháme.

Ultramaratonské výsledky

Poznámka = Tento seznam není úplný.

* označuje nový traťový rekord v daném roce

1994

Minnesota Voyageur, 2. místo (7:44)

1995

Minnesota Voyageur, 2. místo (7:24)

1996

Minnesota Voyageur, 1. místo (7:10)

Point Reyes 50K, 7. místo (4:24)

Edmund Fitzgerald 100K (Národní mistrovství USATF v silničním běhu na 100 km), 4. místo (7:33)

1997

Minnesota Voyageur, 1. místo (7:18)

1998

Crown King Scramble 50K, 2. místo (4:34)

Zane Grey 50-Mile, 1. místo (8:49)*

Ice Age Trail 50-Mile, 3. místo (6:23)

Minnesota Voyageur, 1. místo (6:41)*

McKenzie River Trail Run 50K, 1. místo (3:49)*

Angeles Crest 100-Mile Endurance Run, 2. místo (19:15)

Mountain Masochist 50-Mile Trail Run, 5. místo (7:40)

1999

San Juan Trail 50K, 2. místo (4:25)

Way Too Cool 50K, 4. místo (3:48)

Bull Run Run 50-Mile, 1. místo (6:30)

McDonald Forest 50K, 1. místo (4:11)

Ice Age Trail 50-Mile, 3. místo (6:21)

Western States 100-Mile Endurance Run, 1. místo (17:34)

White River 50-Mile, 3. místo (6:55)

Bend Distillery 50K, 2. místo (3:05)

Angeles Crest 100-Mile Endurance Run, 2. místo (19:51)

2000

Chuckanut 50K, 2. místo (4:22)

Diez Vista 50K, 1. místo (4:26)*

Leona Divide 50-Mile, 1. místo (7:01)*

Miwok 100K, 11. místo (9:54)

Western States 100-Mile Endurance Run, 1. místo (17:15)

McDonald Forest 50K, 4. místo (4:36)

2001

Jed Smith 50K, 4. místo (3:26)

Way Too Cool 50K, 16. místo (4:00)

GNC 50K, 4. místo (3:24)

GNC 100K (Národní mistrovství USATF v silničním běhu na 100 km), 4. místo (7:28)

Leona Divide 50-Mile, 1. místo (6:59)*

McDonald Forest 50K, 2. místo (4:17)

Miwok 100K, 2. místo (8:42)

Western States 100-Mile Endurance Run, 1. místo (16:38)

Baldy Peaks 50K, 3. místo (6:14)

OXFAM Hong Kong Trailwalker, 1. místo v týmech (12:52)*

2002

Leona Divide 50-Mile, 1. místo (6:46)*

Promise Land 50K, 2. místo (4:37)

Miwok 100K, 1. místo (8:44)

Western States 100-Mile Endurance Run, 1. místo (16:19)

White River 50-Mile, 5. místo (7:16)

Tamalpa Headlands 50K, 12. místo (4:15)

Silvertip 50K, 1. místo (4:18)*

OXFAM Hong Kong Trailwalker, 1. místo v týmech (12:47)*

White River 50-Mile (Národní mistrovství USATF v trailovém běhu), 5. místo (7:16)

2003

Way Too Cool 50K, 5. místo (3:41)

Diez Vista 50K, 1. místo (4:25)*

Zane Grey 50-Mile, 5. místo (8:50)

Miwok 100K, 1. místo (8:44)

Western States 100-Mile Endurance Run, 1. místo (16:01)

White River 50-Mile (Národní mistrovství USATF v trailovém běhu), 5. místo (7:13)

Hasegawa Cup—Japan Mountain Endurance Run 77K, 1. místo v týmech

2004

Way Too Cool 50K, 3. místo (3:46)

Leona Divide 50-Mile, 1. místo (6:45)*

Zane Grey 50-Mile, 6. místo (8:57)

Miwok 100K, 1. místo (8:47)

Western States 100-Mile Endurance Run, 1. místo (15:36)*

Vermont 100-Mile, 5. místo (16:41)

Leadville Trail 100, 2. místo (18:02)

Wasatch Front 100-Mile, 17. místo (27:21)

2005

Way Too Cool 50K, 10. místo (4:09)

Chuckanut 50K, 11. místo (4:24)

Diablo 50-Mile Endurance Run, 1. místo (9:10)

Promise Land 50K, 2. místo (4:59)

Miwok 100K, 2. místo (8:43)

McDonald Forest 50K, 3. místo (4:51)

Western States 100-Mile Endurance Run, 1. místo (16:40)

Badwater Ultramarathon, 1. místo (24:36)*

2006

Copper Canyon Ultramarathon, 2. místo (6:47)

Leona Divide 50-Mile, 3. místo (6:48)

Miwok 100K, 2. místo (8:42)

Badwater Ultramarathon, 1. místo (25:41)

McKenzie River Trail Run 50K, 8. místo (4:32)

Spartathlon, 1. místo (22:52)

2007

Copper Canyon Ultramarathon, 1. místo (6:32)

Mad City 100K (Národní mistrovství USATF v silničním běhu na 100 km), 2. místo (7:32)

Miwok 100K, 5. místo (9:04)

McDonald Forest 50K, 14. místo (4:40)

Hardrock 100, 1. místo (26:08)*

Spartathlon, 1. místo (23:12)

2008

Bridle Trails Winter Trail Running Festival 50K, 5. místo (4:45)

Way Too Cool 50K, 4. místo (3:35)

Chuckanut 50K, 3. místo (4:12)

Miwok 100K, 4. místo (8:38)

McDonald Forest 50K, 3. místo (4:13)

Spartathlon, 1. místo (22:20)

World of Hurt 50K, 3. místo (4:53)

UltraCentric 24 Hours, 46. místo (78,4 km)

2009

Chuckanut 50K, 11. místo (4:25)

White River 50-Mile (Národní mistrovství USATF v trailovém běhu), 4. místo (7:13)

Ultra-Trail du Mont-Blanc, 19. místo (26:07)

NorthCoast 24 Hours, 75. místo (105,9 km)

JFK 50-Mile, 11. místo (6:31)

2010

Mistrovství světa IAU-IAAF v běhu na 24 hodin, stříbrná medaile (266,6 km), rekord USA

White River 50-Mile (Národní mistrovství USATF v trailovém běhu), 4. místo (7:02)

Poznámky

1. NĚKDO

Historie Badwater Ultramarathonu a detaily trati pocházejí z oficiálního webu závodu a z dokumentárního filmu The Distance of Truth, Pageturner Productions, 2008.

Informace o škodlivosti ibuprofenu pro běžce vycházejí z rozhovoru s Davidem C. Niemanem, Ph.D., ředitelem Laboratoře sportovní výkonnosti na Appalachian State University.

4. BOLEST JE JEN BOLEST

Seznam přínosů rostlinné stravy je převzatý z „Vegetarian Foods: Powerful for Health“, publikace Lékařské komise pro zodpovědnou medicínu, 2011, a doporučení „Position Paper on Vegetarian Diets“ od Americké dietetické asociace, 2009 (česky „Stanovisko Americké dietetické asociace a Kanadských dietologů: Vegetariánská strava“, Česká společnost pro výživu a vegetariánství, 2003).

7. „PUSŤ BOLEST VEN UŠIMA“

Výši průměrné spotřeby bílkovin jsem převzal ze studie „Current protein intake in America: Analysis of the National Health and Nutrition Examination Survey, 2003—2004“ od Victora Fugoniho, American Journal of Clinical Nutrition, ročník 87, č. 5, str. 1554—1557, květen 2008.

Doporučené denní dávky bílkovin v USA pocházejí z „Dietary Guidelines“ amerického Ministerstva zdraví a veřejných služeb, 2010.

Nežádoucí účinky nadbytečného příjmu bílkovin jsou uvedeny v The New Becoming Vegetarian: The Essential Guide to a Healthy Vegetarian Diet od Vesanta Meliny a Brendy Davisové, Book Publishing Company, 2003.

Informace o epidemii cukrovky čerpám z „National Diabetes Statistics, 2011“, dostupných on-line na stránkách National Diabetes Information Clearinghouse amerického Ministerstva zdraví a veřejných služeb.

Důkazy spojující tři nejčastější příčiny smrti v Americe s běžnou západní stravou můžete najít v The Food Revolution: How Your Diet Can Help Save Your Life and Our World od Johna Robbinse, Canari Press, 2010, a v The China Study: The Most Comprehensive Study of Nutrition Ever Conducted and the Startling Implications for Diet, Weight Loss and Long-term Health od T. Colina Campbella, BenBella Books, 2006.

Citát o přijatelnosti vegetariánské stravy nezávisle na věku je převzat z „Position Paper on Vegetarian Diets“ od Americké dietetické asociace, červenec 2009 (česky „Stanovisko Americké dietetické asociace a Kanadských dietologů: Vegetariánská strava“, Česká společnost pro výživu a vegetariánství, 2003).

9. TICHÝ SNÍH, TAJNÝ SNÍH

Informace o tom, jak je zacházeno s kravami v mléčných velkochovech, přebírám z Mad Cowboy: Plain Truth from the Cattle Rancher Who Won’t Eat Meat od Howarda Lymana, Scribner, 2011.

Detaily trati a historie běhu Western States Endurance Run pocházejí z oficiálních webových stránek závodu, stránek Tevis Cupu a z rozhovorů a korespondence se spoluzakladatelkou Shannon Weilovou.

Historické informace o indiánech kmene Washoe, Pajutech a Šošonech čerpám z „WA SHE SHU: The Washoe People Past and Present“, publikace kmene Washoe z Nevady a Kalifornie, a z webové stránky Pajutů z Utahu.

Příběh Gordona Ainsleigha pochází z „Inventing 100-Mile Trail Racing“, 42K(+) Press, 1998, dostupné on-line na www.marathonandbeyond.com, a z „Western States 100’s Gordon Ainsleigh“ (Gordon Ainsleigh z Western States) od Marka Vanderhoffa, Reno Gazette-Journal, červen 2003.

10. NEBEZPEČNÁ MELODIE

Informace o životě Arthura F. H. Newtona jsou převzaty z Bunion Derby: The 1928 Footrace Across America od Charlese B. Kastnera, University of New Mexico Press, 2007, a z C. C. Pyle’s Amazing Foot Race: The True Story of the 1928 Coast-to-Coast Run Across America od Geoffa Williamse, Rodale, 2007.

Biografické údaje o Percym Ceruttym přebírám z „Cerutty, Percy Wells (1895—1975)“ v Contemporary Authors, Thomson Gale, 2007, a z rozhovoru Herba Elliota pro Radio National 5. ledna 2001, jehož přepis je dostupný na www.coolrunning.com.

Informace ze života Chucka Jonese poskytl sám běžec v osobním rozhovoru.

Stav prázdnoty mysli se rozvíjí v mnohých textech o bušidó, mimo jiné v Knize pěti kruhů od Mijamota Musašiho, česky CAD Press, 1998.

Slavný výrok Henryho Davida Thoreaua o prostotě pochází z knihy Walden aneb život v lesích, česky Paseka, 2006.

11. „ČURÁŠ?“

Schopnost těla aklimatizovat se na horko se blíže rozebírá v knize Doktor v extrémních podmínkách: Hranice života a smrti pohledem sportovního lékaře od Kennetha Kamlera, česky Brána, 2005.

Rychlost, s jakou tělo ztrácí tekutiny a soli, pochází z „Exercise and Fluid Replacement“, stanoviska American College of Sports Medicine, 2007.

Pojednání o hyponatrémii a náročnosti udržení správné hydratace během ultramaratonu čerpá z rozhovorů s Timothym Noakesem, M.D., D.Sc., Ph.D. (hon causa), profesorem tělesné výchovy a sportovních věd na univerzitě v Kapském Městě; s Robertem Lindem, M.D., zdravotním poradcem na Western States v letech 1974—2006; Davidem C. Niemanem, Ph.D., FACSM, ředitelem Laboratoře sportovní výkonnosti na Appalachian State University; a Zacharym Landmanem, M.D., ultramaratoncem a vědcem.

12. SOUBOJ S HMYZÁKEM

Biografické údaje a citát o běhu na 10 000 mil pocházejí z rozhovoru s Jamesem Shapirem.

Příběh jedinečné pouti maratonských mnichů pochází z The Marathon Monks of Mount Hiei od Johna Stevense, Shambhala, 1988.

13. O MEDVĚDECH A GAZELÁCH

Fakt, že vegetariáni méně sledují televizi, méně kouří a spí v průměru déle než konzumenti masa, ukazuje studie univerzity Loma Linda „Adventist Health Study“.

Krevní skupina 0 je popisována jako „mazaný, agresivní predátor“ na oficiálním webu Eat Right for Your Type na stránce „The Type O Profile“.

Kritika dr. Fredericka Starea vůči stravě podle krevních skupin vychází z knihy The Food Revolution: How Your Diet Can Help Save Your Life and Our World od Johna Robbinse, Canari Press, 2010.

14. HOROUCÍ PEKLO

Líčení běhu Ala Arnolda je převzaté z článku „The Road Goes On Forever“ od Boba Wischniy, Marathoner, jaro 1978.

Údaje o Sri Chinmoyovi pocházejí z jeho oficiální webové stránky a z článku „Sri Chinmoy Seeks to Claim a Title: Stunt Man Supreme“ od Jamese T. Areddyho, Wall Street Journal, 13. ledna 1989 (dostupné na www.rickross.com).

Informace o běhu sebepřekonání jsou převzaty z webu Sri Chinmoy Marathon Teamu, ze stránky „The 2011 Self-Transcendence 3100 Mile Race“.

Svědectví o skupině Božské šílenství pocházejí z článků „A Running Club is 100 Miles Outside of the Mainstream“ od Jereho Longmana, New York Times, 28. července 1997; „Running Like Hell“ od Michaela Finkela, Women’s Sports and Fitness, listopad 1999; „Ultrarunning: Runner’s Death Places Sport under Scrutiny“ od Jereho Longmana, New York Times, 7. března 2004.

Adaptační mechanismy lidského těla na vysokou nadmořskou výšku jsou popsány v Doktor v extrémních podmínkách: Hranice života a smrti pohledem sportovního lékaře od Kennetha Kamlera, česky Brána, 2005.

Podrobný popis zátěže, již ultra přináší, od namáhání kostí a svalů až po kaskádu stresových hormonů, vychází z rozhovorů s Timothym Noakesem, M.D., D.Sc., Ph.D. (hon causa), profesorem tělesné výchovy a sportovních věd na univerzitě v Kapském Městě; s Robertem Lindem, M.D., zdravotním poradcem na Western States v letech 1974 — 2006; Davidem C. Niemanem, Ph.D., FACSM, ředitelem Laboratoře sportovní výkonnosti na Appalachian State University; a Zacharym Landmanem, M.D., ultramaratoncem a vědcem.

15. ZASE TI CHLÁPCI?

Některé údaje o Caballu Blancovi a Měděných kaňonech pocházejí z knihy Born to Run — Zrozeni k běhu: Zapomenutý národ a tajemství nejlepších a nejšťastnějších běžců světa od Chrise McDougalla, česky Mladá fronta, 2011.

Nebezpečí sedavého způsobu života jsou popsány ve studii „Leisure Time Spent Sitting in Relation to Total Mortality in a Prospective Cohort of U.S. Adults“ od Alpy V. Patela, Leslie Bernsteinové a kol., American Journal of Epidemiology, 2010 doi: 10.1093/aje/kwq155.

16. CENTRÁLNÍ SPRÁVCE

Fascinující pojednání o VO2 max, laktátovém prahu a efektivitě u lidí i zvířat se nachází v Why We Run: A Natural History od Bernda Heinricha, Harper Perennial, 2002.

Teorie centrálního správce je vysvětlena v Lore of Running od Timothyho Noakese, M.D., D.Sc., Human Kinetics, 2002. Noakes je profesorem tělesné výchovy a sportovních věd na univerzitě v Kapském Městě.

17. NA ÚTĚKU PŘED WASATCHSKÝM TURBOKAMZÍKEM

Biografické údaje o bratrech Skaggsových jsou převzaty z „Rogue Runners“ od Adama W. Chase, Running Times, červen 2009.

Hororové historky z Hardrocku pocházejí z rozhovorů s účastníky, z oficiálního běžeckého manuálu a článku „It’s Gonna Suck to Be You“ od Steva Friedmana, Outside, červenec 2001.

Informace ze života Ricka Trujilla Jonese poskytl sám běžec v osobním rozhovoru.

Informace ze života Laury Vaughanové poskytla sama běžkyně v osobním rozhovoru.

18. VE STOPÁCH FEIDIPPIDA

Informace o trati a historii Spartathlonu pocházejí z oficiálního webu závodu.

Plútarchos se během z Marathónu zabývá v eseji „De gloria Atheniensium“. Plný citát zní: „Zvěst o bitvě u Marathónu Thersippus z Eroiádaje přinesl, jak uvádí Hérakleides Pontský [dřívější historik, jehož dílo se ztratilo]; ale většina historiků prohlašuje, že to byl Euklés, kdo v plné zbroji, uřícený z bojové vřavy přiběhl, rozrazil dveře prvních mužů ve Státě, sotva hlesl: ‚Buďte zdrávi, zvítězili jsme,‘ a na místě skonal.“

Zmínky o Feidippidovi se objevují v Hérodotových Dějinách, v šesté knize, kapitolách 105 — 106.

Údaje o životě Johna Fodena pocházejí z online článků „Irishman Is Co-founder of Spartathlon“ (Ir spoluzaložil Spartathlon) na www.ultrarunningireland.com a „John Foden — A Life Devoted to Ultrarunning“ na www.ultralegends.com.

Rekordy a biografie Jannise Kourose pocházejí z jeho oficiálního webu.

Kourosova definice ultraběhu je převzata z článku „What Is Ultra-running?“, který lze stáhnout z www.yianniskouros.com.

Mýtus o založení Athén je odvyprávěn v Mythology od Edith Hamiltonové, Bay Back Books, 1998.

Hippokratův citát o jídle a pití pochází z textu O starém lékařství.

Průzkum, který na vojácích prováděl Dr. Andy Morgan na Yale Medical School, byl publikován v článku „Lessons in Survival“ (Lekce přežití) od Bena Sherwooda, Newsweek, 13. února 2009.

Dr. Kenneth Kamler zmiňuje faktory, které v nejtěžších podmínkách odlišují vítěze od poražených, ve své knize Doktor v extrémních podmínkách: Hranice života a smrti pohledem sportovního lékaře, česky Brána, 2005.

19. ZTRACENÝ

Historické pozadí závodu v běhu na 24 hodin pochází z článku „History of the 24hr Race“ od Andyho Milroye, uveřejněného na www.ultralegends.com, 4. listopadu 2008.

O významu slunce v obřadních bězích severoamerických indiánů pojednává v Indian Running: Native American History and Tradition od Petera Nabokova, Ancient City Press, 1987.

20. TAJEMSTVÍ TEMNÉHO ČARODĚJE

Informace o životě Deana Pottera pochází z článku „The Aerialist: Dean Potter“ (Dean Potter: vzdušný akrobat) od Matta Sameta, Outside, červenec 2011.

O vztahu mezi běžeckou euforií a endorfiny a endokanabinoidy se píše v „Phys Ed: What Really Causes Runner’s High“ od Gretchen Reynoldsové, New York Times, 16. února 2011.

Informace ze života Billa Keeho poskytl sám běžec v osobním rozhovoru.

Výzkum o krysách, které se uběhaly k smrti, byl publikován v Activity Anorexia: Theory, Research and Treament od W. Franka Eplinga a W. Davida Pierceho, Psychology Press, 1996.

Informace ze života Chucka Jonese a jeho halucinacích na Badwateru poskytl sám běžec v osobním rozhovoru.

Citát Ann Trasonové o zlomu pochází z článku „Catching Up with Ann Trason“, TrailRunner Magazine, leden 2009.

JEZ A BĚHEJ

Scott Jurek/Stevem Friedmanem

Z anglického originálu

Eat & Run. My Unlikely Journey to Ultramarathon Greatness

vydaného nakladatelstvím Houghton Mifflin Harcourt

v New Yorku v roce 2012

přeložili Anna Kudrnová a Jan Pipek.

Jazyková redakce Pavla Švábenická

Odpovědný redaktor Tomáš Dimter

Obálku s použitím fotografie Justina Bastiena

a grafického návrhu Marthy Kennedyové vytvořil Jiří Troskov.

První vydání, Praha 2014

Vydala Mladá fronta a.s.

ePub jako svou 8 517. publikaci

ISBN 978-80-204-3430-2

PDF jako svou 8 518. publikaci

ISBN 978-80-204-3431-9

MOBI jako svou 8 519. publikaci

ISBN 978-80-204-3432-6

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta a.s. – divize Knihy

Mezi Vodami 9, 143 00 Praha 4

e-mail: prodej@mf.cz, tel. 225 276 195

www.mf.cz, www.kniha.cz

* překl. Josef Škvorecký a Lubomír Dorůžka

** Pozn. překl.: Jiné zdroje uvádějí, že běžec se jmenoval Diomedón.

*** Merlík vonný neboli epazote je bylina, která zvyšuje stravitelnost fazolí a zároveň jim dodává specifickou chuť. Seženete jej v obchodech s mexickými specialitami — když se vám to nepodaří, můžete jej nahradit 3 lžícemi nasekaného čerstvého koriandru, který do jídla přimícháte těsně před podáváním.

Table of Contents

Prolog

1

Někdo (Ultramaraton Badwater 2005)

2

Někdy prostě musíš (Proctor, Minnesota 1980)

3

Pro moje vlastní dobro (Přebor u jezera Caribou, 1986)

4

Bolest je jen bolest (K Adolphovu obchodu a zpátky, 1990)

5

Pýcha dortožroutů (Běhání s Dustym, 1992—1993)

6

Moudrost hipíka Dana (Minnesotský Voyageur 1994, 50 mil)

7

Pusť bolest ven ušima (Minnesotský Voyageur 1995 a 1996, 50 mil)

8

Útok Kačera Donalda (100 mil v Angeles Crest 1998)

9

Tichý sníh, tajný sníh (Trénink na 100 mil Western States 1999)

10

Nebezpečná melodie (Další fáze tréninku na 100 mil Western States 1999)

11

Čuráš? (100 mil Western States 1999)

12

Souboj s hmyzákem (100 mil Western States 2000 a 2001)

13

O medvědech a gazelách (100 mil Western States 2002 a 2003)

14

Horoucí peklo (Badwater Ultramarathon 2005)

15

Zase ti chlápci? (Ultramaraton v Měděných kaňonech 2006)

16

Centrální správce (100 mil Western States 2006)

17

Na útěku před Wasatchským turbokamzíkem (Hardrock 2007, 100 mil)

18

Ve stopách Feidippida (Spartathlon 2007)

19

Ztracený (Duluth, Minnesota 2008—2010)

20

Tajemství temného čaroděje (Yosemitské údolí 2010)

21

Zpátky ke kořenům (Tonto Trail, Grand Canyon 2010)

Epilog

Mistrovství světa v běhu na 24 hodin 2010

Poděkování

Ultramaratonské výsledky

Poznámky