Výbuch

Thomas N. Scortia
Frank M. Robinson

PROLOG

Před vstupem do kabiny výtahu, který ho dopraví do hloubky dvě stě stop ke vstupu do tunelu vedoucího pod řeku East River, se zastavil. Zachvěl se, protože se ho zmocnila náhlá zlá předtucha, a pevněji sevřel desky se seznamem pravidelných kontrol. Veliké sněhové vločky mu sedaly na límec vaťáku a stékaly do teplého místečka mezi krkem a hustou kožešinou. Nevšímal si vlhkého chladu roztávajícího sněhu a znovu si v duchu procházel seznam.
Proč na to někdo nepřišel dřív? A především, proč tu zprávu vůbec schovávali? Šlo tady o dolary, o centy – a o životy. Těch prvních muselo být hodně, aby zaručily bezpečnost těch druhých…
Z hloubky se k němu přes důlní rozhlas donesl refrén vánoční koledy promíšený s občasnými výkřiky dělníků. Ve směně nechali jen pohotovostní četu, ale i tak bylo v jámě šedesát mužů. Šťastný a veselý, pomyslel si a na okamžik zapomněl na svoje obavy. Byl Štědrý večer – jen tři dny uplynuly od jeho narozenin. Jejich narozenin.
Přitáhl si vaťák pevněji kolem krku. Den předtím se od severozápadu začala blížit studená fronta a na okrajích za sebou nechávala obrovské množství sněhu a zmrzlého deště. V televizních zprávách hlásili, že v Rochesteru leží dvě stopy sněhu a ve Watertownu, kde nejprve padal zmrzlý déšť, vyhlásili stav ohrožení. Teď dorazila fronta až k nim do metropole a teplota prudce klesla. Obyvatelé New Yorku, obvykle neotřesitelně flegmatičtí, cupitali od jednoho zářivě osvětleného obchodu ke druhému a zvedali tržby na konci sezóny do závratných výšek.
Otřásl se, když pomyslel na zmatky, které provázejí nakupování na poslední chvíli. Od doby, kdy osiřeli, dával Bradovi každé Vánoce něco zvláštního. Letos na dárek šetřil celé měsíce. Vždyť nakonec byli víc než jen bratři, už spoustu let. Nikdy o tom nemluvili a bylo naprosto jisté, že dvou bratrů, kteří žijí spolu, se nikdo na nic ptát nebude.
Usmál se, když si představil, jak se bude Brad tvářit, až na Vánoce ráno uvidí nový videorekordér a kameru. Bude si je prohlížet a obracet, to dá rozum. Jako vždycky. Ještě víc roztáhl úsměv, ale zvážněl, když si vzpomněl, co dnes ráno v kanceláři odhalil.
Stáhl za sebou dřevěná vrata klece a stiskl knoflík. Plošina se pomalu spouštěla do hlubin šachty, naviják mu nad hlavou vrněl s hebkostí dobře naolejovaného stroje. Díval se, jak kolem něj ubíhají hrubé stěny šachty, jejichž otlučený povrch osvětlovaly holé žárovky, přidělané po celé délce odshora dolů. Byl čím dál tím nervóznější, bál se, že prohlídka jen potvrdí, co už si beztak myslel.
Jak klesal, vzdálené mechanické bublání nabývalo na síle. Znal ten zvuk – hukot elektrického motoru pohánějícího mohutná čerpadla, která vháněla stlačený vzduch do přední části štoly. Vzduch o tlaku tří atmosfér, uzavíraný těsnicí tlakovou hlavou, zpevňoval čelo tunelu, a zatímco směna razičů postupovala neúnavně dopředu, krotil tuny vody nad jejich hlavami.
Zatajil se mu dech. Zaslechl škobrtavé zaváhání v běhu kompresoru?
Kabina nešetrně přistála na dně. Vrata při zvedání vrzala a v jednu chvíli se zastavila. V duchu zaklel, protože si vzpomněl, že plánovací oddělení jen v tomto týdnu odvolalo čtyři muže z opravářské čety. Hloupé rozhodnutí. Razičské práce se opožďovaly za plánem a začaly hrozit pokuty za zdržení. Museli sehnat dost mužů, aby naplnili směny i o svátcích. Místo aby někoho přijali, společnost je přeložila od opravářů…
Vystoupil z klece a rychlým krokem se vydal k blízké ohradě, ve které stála elektrická vozítka, sotva větší než poškrábané golfové vozíky. Jeden si vybral, stiskl řídicí páku a plnou rychlostí vyrazil směrem, odkud znělo puštěné čerpadlo. Ostře vnímal masivní litinové prstence sesazené dohromady tak, aby tvořily hlavní výztuž tunelu. Klenuly se mu nad hlavou jako řada červeně zbarvených žeber a způsobovaly, že tunel vypadal jako jícen nějakého prehistorického tvora. Napadla ho jiná představa – Jonáš a velryba.
Všude to takhle nevypadalo. Betonáři se činili a místy už zakrýval rezivějící žebra obludy vlhce bezbarvý cement. Ještě pár dnů a všechno bude šedivě betonové.
Ujel sotva padesát metrů a vypnul motor, aby se mohl zaposlouchat. Nezměnil motor kompresoru zvuk? Jako většina tunelářů pracujících na tunelech ražených ve velkých hloubkách měl vypěstovaný cit pro zvuky strojů kolem sebe a na sténání a drnčení země nad hlavou.
Znovu se zachvěl, jako kdyby někdo zaskřípal kouskem křídy po tabuli. Zvuk byl velmi vysoký, téměř za hranicemi slyšitelnosti, ale on ho cítil v kostech za uchem. Pohnuly se stovky tun skály a bahna, klouzající po sobě a vydávající neslyšitelné vrzání? Nebo zvuk pocházel z vadné součástky v rotoru stroje? Soustředěně naslouchal a cítil, jak se ho zmocňuje nepříjemný pocit.
Znovu se vydal na cestu podél úzkorozchodné trati, která vedla celým tunelem. Jednu chvíli uhnul na stranu, když kolem něj projížděl vláček s odpadem, lokomotiva táhla řadu vagónů naplněných kamením a pískem z přední části výkopu.
Jeho malé elektrické vozítko se rychle dostalo přes kluzký úsek, který zalili a upravili teprve před několika dny. Jel od jednoho jezírka světla ke druhému a hrozivé stíny mezi nimi projížděl co nejrychleji. Každou chvíli v něm narůstal pocit hrůzy, jak myslel na seznam kontrol, který svíral pod paží. Jak byla ta stará báseň? Kdo se chytil drápkem?
Jak se blížil, hukot kompresoru sílil. Byl to velký dvouválcový stroj, jeho tukem obalený povrch zalévalo světlo z holých žárovek, pohupujících ve vzduchu proudícím z nedalekého větracího potrubí. Vypnul motor vozíku a pozorně naslouchal, jestli zaslechne nějakou nepravidelnost v chodu kompresoru. Nic, jen těžký, vytrvalý hukot. Ale něco nebylo v pořádku, cítil to…
„Nazdar, šéfe – veselý Vánoce!“
Podíval se na muže, který se vynořil na vzdálenějším konci kompresoru. Nejspíš si byl přihnout z láhve, kterou se mu podařilo propašovat pod zem. Na pozdrav nereagoval.
„Není s tím kompresorem něco, Simmonsi?“
„Já o ničem nevím – připadá mi, že má zvuk hebkej jak hedvábí.“
„Když jsem přijížděl, měl jsem pocit, že slyším nějaký bručení.“
Simmons se zatvářil rozpačitě. „To byla nejspíš vaše kára – opravy těchhle potvor jsou dost odbytý. Kompresor zní dobře, fakt.“
„Houby zní,“ zabručel.
Rozjel se hlouběji do tunelu a asi po sto metrech elektrický motor svého vozíku vypnul a znovu se zaposlouchal. Když na něj z výztuže ukápla trocha sražené vody, svezla se na okraj přilby a sklouzla mu na tvář, utřel si obličej. Vyloženě v nepořádku nebylo nic, ale nepříjemné tušení měl dál.
Podíval se nahoru a prohlížel si temné kovové pláty s obrovitými žebry, které se mu klenuly nad hlavou. Hned nad nimi začínaly tuny skály a bahna a nad nimi byla řeka, další tuny černé, špinavé vody hrnoucí se do oceánu.
Znovu se rozjel a za chvíli dorazil k masivní přepážce s přechodovou komorou, která oddělovala čelo chodby. Nedávno sem dopravili dva litinové prstence, ale ještě je k sobě nesnýtovali. Ze spáry mezi nimi pomalu vytékala voda a mokrý písek. Vlastní přepážku tvořila vyztužená kovová konstrukce, která vyplňovala celý průřez tunelu. Úzkorozchodná trať pro vlaky odvážející odpad procházela mohutným vzduchovým uzávěrem a vedla do pracovního prostoru, kde raziči plnili vagóny bahnem a kameny z výkopu.
Práce byla pomalá a nebezpečná kvůli tlaku nad hlavou a nečekaným pískovým slojím. Od přepážky byly stěny tunelu vyztuženy nejen dřevem a kovem, ale i stlačeným vzduchem. Do přechodové komory v přepážce se vešlo šest mužů a vedla do dekompresní komory, kde mohlo být dalších dvanáct. Dusík bylo nutné odbourat z krve pomalu a vydýchat plícemi. Při náhlé změně tlaku by dusík v krvi vytvořil bubliny, které by způsobily „kesonovou nemoc“ – vražedné zpěnění krve.
Za sebou uslyšel hlasy smíšené s tichým bzukotem několika elektrických vozíků. Nová směna. Podíval se na hodinky – deset minut do půlnoci, deset minut do Vánoc. Hlasy dutě zněly kovem, jak se odrážely v prostoru o klenuté prstence výztuží nad hlavou. Měl podezření, že většina mužů je trochu pod parou, a rozhodl se, že nejhorší případy pošle zpátky.
Pak se znovu zachvěl. Muži vědí, jak nebezpečné je pohybovat se opilý pod tlakem tří atmosfér. Ale jestli odešle zpátky ty, kteří si dali jednoho nebo dva panáky, může nejspíš zrušit celou směnu. Přesto se nedokázal přimět, aby si s tím přestal dělat starosti; bylo to něco, co v sobě měl zakódované. Poposunul si desky pod rukou. Škoda, že nejsou takhle starostliví všichni. Ale i hlavní inženýr se bude muset postavit na jeho stranu, až uvidí, jaký šmejd společnost koupila na ochranu svých lidí. Až to řekne –
Myšlenku nedokončil. Tunel náhle vyplnil ječivý, pronikavý řev sirény. Poplach! Řev pokračoval a narůstal, jak se zvuk hlouběji v tunelu odrážel ode zdí. Pak přes sirénu uslyšel hřmot bahna a vody padající z výšky. Okamžitě věděl, co to znamená.
„Výbuch!“
Tucet mužů se začalo překřikovat, vyskákali ze sedadel elektrických vozíků a hnali se k přechodové komoře v přepážce. Odstrčil technika, který tam měl službu, a stiskl ovladač, kterým se otevíral vnější vchod.
„No tak, šéfe, nechte toho!“
Technik ho chytil za ruku a odtáhl zpátky. Tlustým sklem přechodové komory uviděl vařící se, zpěněnou masu vody s pískem a bahnem, jak naráží na vzdálenější uzávěr komory a zastiňuje mu výhled.
„Chlapi!“ zaječel, znovu odstrčil technika a natáhl se po vnitřních dveřích komory. Další dva muži ho chytili za ruce a odtáhli pryč. Rval se s nimi a sotva si uvědomoval sirénu a vzdálený řev. Podařilo se mu vytrhnout se ze sevření, ohnal se po jednom z mužů, ucítil, že pěst neminula cíl, a viděl, jak muž přepadl dozadu. Otočil se ke dveřím a udeřil do spínače OTEVŘENO. Mohutné vnější dveře se pomocí tichých elektrických motorů otevřely dovnitř. Proběhl na druhou stranu a přiskočil ke stěně, která komoru oddělovala od přívalu řádícího ve výkopu.
Přitiskl obličej na vnitřní sklo uzávěru. Přes vodu řinoucí se z praskliny ve stropě tunelu uviděl temná těla mužů zápasících s potopou. S hrůzou sledoval, jak jednoho z nich srazil proud na kolena. Tělo zmizelo pod stoupající hladinou. Další razič ze směny se rval s přívalem a zoufale se snažil dostat k uzávěru přechodové komory.
Cuknul rukou směrem k elektrickému spínači, který otevírá vnitřní vchod. Možná by dokázal raziče protáhnout dovnitř, než se výkop docela zaplní vodou…
Než stačil spínač stisknout, někdo mu srazil ruku. Do komory se za ním nacpali další muži a snažili se ho odtáhnout do bezpečí za přepážku. Vytrhl se jim a hnal se zpátky k průchodu.
Čelo tunelu už bylo plné vody zpěněné pískem a hlínou. Žádné muže nebylo vidět. Přitiskl obličej na studené sklo v uzávěru a snažil se ve zvířené vodě zachytit nějaký náznak pohybu. Uviděl celé zástupy, jak se tam zmítají, a znovu se zuřivě snažil otevřít uzávěr. Vůbec ho nenapadlo, co by se stalo, kdyby se mu to podařilo.
Než ho ostatní naposledy odtáhli, podařilo se mu ještě jednou přimáčknout obličej na sklo průzoru. Ke sklu připlul temný stín, končetiny měl bezvládné a mrtvé. Když ho táhli pryč vnějším uzávěrem, začal ječet. Než elektrické motory zavřely průchod navždy, podařilo se mu ještě jednou se otočit a naposledy se podívat.
Poslední, co uviděl, byl bílý obličej se široce otevřenýma očima, dívající se na něj průzorem. Bez ohledu na zkalenou vodu vířící okolo se mu každý detail obličeje vtiskl do paměti.
Zkřivený obličej mrtvého muže zírající na něj průzorem byl jeho vlastní.

KAPITOLA 1

Letištní hala byla skoro prázdná, za většinou přepážek na prodej letenek a odbavení zavazadel nikdo nestál. Restauraci zavřeli už dávno, jen u jediné otevřené přepážky společnosti United byl pojízdný stánek na kávu. Řady plastikových sedaček v odbavovacím prostoru proti obrovským, proudy dešťové vody smáčeným oknům, jimiž byly na přistávací ploše vidět tři staré boeingy 767 a před vzdáleným hangárem jeden pravěký boeing 747, zely prázdnotou. Hned vedle stál vojenský dopravní letoun a Nordlund si říkal, že ho zrovna prohledává bezpečnostní služba s pomocí detektorů a psů, kteří vyslídí plastické trhaviny.
Vnitrostátní letiště ve Washingtonu bylo už skoro zavřené a letiště Dulles už možná taky. Letecká doprava na domácích linkách skomírala v posledním tažení a lety přes oceán už prakticky žádné neexistovaly. Nordlund se zadíval do poryvů deště vířícího nad asfaltem. Bylo to tak – čtyři letadla, slovy čtyři. Ještě před pár lety by jich tam stály tucty.
V pršiplášti se trochu třásl. Halu z pochopitelných důvodů nevytápěli. Jak je to dlouho, co bylo druhé naftové embargo? Dva roky, dva a půl? A to zbývá ještě celý jeden týden, než oficiálně začne zimní období. Tenhle rok to skutečně bude tvrdé.
Došel k jedné z umělohmotných sedaček, odložil kufřík a zvedl noviny, které tam někdo nechal. Přečetl si titulky – obvyklé akce teroristů –, zarazil se a podíval se na datum. Noviny byly tři dny staré. Uklízečky byly, stejně jako pracovníci za přepážkami, ohrožený druh.
„Heleďte, pane, fronta na prohlídku je tamhle.“
Neslyšel vojáka přicházet a úplně automaticky ho zamrazilo. Četl o nových bezpečnostních hlídkách na letištích, které nejdřív střílejí a pak se teprve věnují prohlídce zavazadla.
„Už mám prohlídku za sebou,“ vysvětloval trpělivě. „Jsem připraven nastoupit.“
Mladý voják byl celý zpocený podezřením a ruka se mu až příliš pevně usadila na pistoli u boku.
„Ne, to nejste, pane – nic takovýho jako jedna prohlídka už není. Jděte si tamhle stoupnout do fronty a buďte rád, jestli si vás nevytáhnou na celkovou osobní prohlídku.“
Nordlund nedokázal určit, jestli to byla jen nezáludná poznámka, nebo výhrůžka. Pokrčil rameny a vydal se k řadě, která se utvořila podél stolů před detektory zjišťující kovové předměty. Kde sakra vězí Kaltmeyer? Znovu se rozhlédl rozlehlou halou. Připomínala mu opuštěná nádraží z doby, kdy byl ještě kluk, než tváří v tvář pětihodinovým letům od pobřeží k pobřeží upadly v zapomnění železniční společnosti jako Twentieth Century Limited.
Třeba se doba vlaků opět vrací. Možná se o to zaslouží Kaltmeyer a on. Rychlodráha bude jen o polovinu pomalejší, ale zato dvakrát tak bezpečná. A na vlacích vždycky bylo něco kouzelného…
Přehodil si kufřík do druhé ruky a zamyslel se, proč mají takové zpoždění. Ve frontě čekající na poslední bezpečnostní prohlídku před nástupem do letadla letu číslo 23 společnosti United stálo teď nejméně padesát lidí. Pak si všiml tlustého muže u detektoru, který nahlas namítal, že musí takovou dobu čekat. Strážci ho náhle vzali za paže a přes jeho odpor ho odtáhli dveřmi vedle východu k letadlu. Nordlundovi došlo, že tlouštík zažije veškerá potupná příkoří spojená s úplnou tělesnou prohlídkou a navíc ho budou nejspíš držet tak dlouho, aby musel ve Washingtonu zůstat do zítra.
Znovu se rozhlédl po letištní hale. Na žádné jiné lety nikde fronta nebyla, ale to ho nepřekvapilo. Pokud to nebylo opravdu nevyhnutelné, tak už nikdo nelétal.
„Dane?“
Na tak vysokého člověka měl Franklin Kaltmeyer nepochybně lehký krok – nejspíš pozůstatek z dob, kdy dělal raziče v tunelech stavěných ve velkých hloubkách. Dnes mu bylo Šedesát, skráně měl prošedivělé, ale jinak byl po všech stránkách zatraceně ve formě. Lidé, kteří dělali na stavbě, říkali, že se udržuje v kondici tím, že je protivný, a možná měli pravdu.
„Pane Kaltmeyere.“
Rychlý stisk ruky. „Jak dlouho už tady je takováhle fronta?“
„Deset minut, víc ne.“ Nordlund zaváhal. „Vy můžete asi nejspíš projít rovnou – jste prominentní osoba.“
Kaltmeyer udělal kyselý obličej. „Někdo začne vykřikovat něco o protekci, i bez toho máme dost starostí s tiskem.“
„Jak vám připadá, že dopadly jednání ve výboru?“
Oba vypovídali před komisí pro dopravu senátora Bergmana – jeden týden se opozdili za plánem, který byl napjatý, jen zvonil, a stačilo to na tahanice s bandou žlučovitých senátorů. Neměli ani čas, aby si porovnali poznámky.
„Tak špatně, jak vypadaly. Ale pokud se nám podaří prorazit včas, všechno nám odpustí.“
Kaltmeyer vyndal malý bloček a začal zkoumat nějaká čísla. Nordlund zmlkl a pokaždé, když se fronta pohnula, udělal jeden nebo dva kroky dopředu. Začal vědomě pozorovat lidi; pak mu došlo, že si neprohlíží jen tak kohokoliv, ale zírá soustavně na ženu, která stála asi deset míst před ním. Nebyla tak přitažlivá jako Diana, ale mužské oko upoutat dokázala. Odhadoval, že je jí asi pětatřicet, o deset víc než Dianě, a má něco málo přes váhu, ale nepochybně je to pohledná ženská v tmavomodrém kašmírovém vycházkovém kostýmu. Obličej byl dostatečně vážný, aby mohlo jít o Irku, ale vystupující lícní kosti jí dodávaly exotický nádech. Světle hnědé vlasy, středně vysoká…
Zamračil se. Hezké rysy a ví, jak zacházet s líčidly. Jak si je člověk odmyslí, rázem na ní není nic výjimečného. Jde zřejmě o celkový dojem, o její postoj, o to, jak se nese.
Kopnutím postrčil svoje zavazadlo dopředu a stále zabrán do pozorování ženy přerazil se málem o cestujícího před sebou. Přeostřil pohled a už si začal připravovat omluvu.
Před ním v řadě bylo asi šest hihňajících se dětí ve školním věku. Soudě podle jejich uniforem šlo nejspíš o žáky nějaké exkluzivní a velmi drahé školy – jedna letenka do Chicaga stojí tisíc dolarů a létají tam obvykle jen obchodníci.
„Promiň, chlapče.“
Zpupná odpověď: „… je v pohodě.“
Klukovi mohlo být tak osm, možná deset – na svůj věk malý, pečlivě oblečený, zrzavé vlasy a pihy. Kdyby nebyl tak nabručený, vypadal by skvěle – dítě, které jako by vypadlo z nového Klubu Mickey Mouse v televizi.
„Jedeš domů na prázdniny?“
Chlapec k němu vzhlédl, ale pak sklopil oči zpátky ke školní brašně, kterou měl u nohou. Na rozdíl od ostatních vypadal stydlivě a nervózně. „Jo.“
Jen do toho, styď se, pomyslel si Nordlund a ucítil bolestivé bodnutí. Měl pro děti slabost, nejspíš proto, že děti patřily mezi tu spoustu věcí, které mu Diana nechtěla dát. Fronta se opět pohnula, ale chlapec stál na místě, jako by tam byl přilepený. Nordlund ho postrčil, kluk chytil tašku a zprudka se otočil.
„Fronta postupuje,“ vysvětloval s mírným překvapením Nordlund.
Chlapec se potil. „Mám dojem, že tohle není můj let,“ vykoktal.
Nordlund ukázal na palubní vstupenku v chlapcově kapse. „Ne, tohle je tvůj let.“ Usmál se. „Taky je jediný.“
Nikdy už si nedokázal přesně vzpomenout, co se dělo dál, ale začalo to tím, že do haly vstoupili dva strážci, zahlédli chlapce a rozeběhli se k němu.
„Počkej, mladíku – chceme si s tebou promluvit!“
Vyděšený chlapec popadl tašku a vyrazil k východu.
„Zastavte ho někdo!“
Chlapec i stráže zmizeli ve dveřích z haly. Rozhostilo se mrtvé ticho. Nordlund s ostatními cestujícími ve frontě zíral do rohu, v kterém chlapec zmizel. Pak řekl jeden ze strážců hodně nahlas: „Všechno je v pořádku, vážení, nic se neděje. Za pět minut začneme nastupovat.“
„Kristepane,“ zamumlal Kaltmeyer, „cvičí si je hodně mladý, co?“
„Myslíte, že to byl jeden z nich?“
Kaltmeyer pokrčil rameny. „Proč by po něm jinak stráže šly?“
Teď postupovala fronta rychle, strážci chtěli, aby se letištní hala vyklidila co nejrychleji.
„Tak, lidi, postupujte, postupujte. Musíte přece všichni chytit letadlo.“
Na ženu v modrém kašmírovém kostýmu si Nordlund vzpomněl teprve, až když prošel východem a procházel letadlem. Žena zmizela.

„Co si dáš, Dane?“
„Skotskou, čistou.“
„Udělejte nám čtyři,“ obrátil se Kaltmeyer na stevardku. Pak mrkl na Nordlunda a ušklíbl se. „Řekl bych, že nám jedna nestačí, a tipoval bych, že jim dojdou hezky rychle.“
„Chudák kluk,“ povzdechl si Nordlund. „Nikdy by mě nenapadlo, že zrovna on…“ Nedořekl.
„To by neřekl nikdo. V tom je ten trik. Používali jako prostředníky babičky, pak přešli na těhotný ženy – a teď jsou na řadě docela logicky děti. Namluví jim třeba, že mají s sebou na palubu vzít něco pro strejdu Ala. Ten prevít mrňavá nemá nejspíš ani tušení, o co ve skutečnosti jde.“
„Tomu se ani věřit nechce,“ namítl Nordlund.
„A proč ne – nejspíš se to děje denně, jenže my se o tom nedozvíme.“
Pokud jde o tohle, je Kaltmeyer bez sebe strachy jako většina lidí, pomyslel si Nordlund. Ale proč by byl ten kluk jinak tak nervózní a proč by začal utíkat, když se k němu blížili strážci?
V jedné věci měl Kaltmeyer pravdu – stevardce se při roznášení pití obchody jen točily a ani ne za půl hodiny měla vyprodáno. Když odevzdali prázdné pohárky, položil Nordlund na sklopený stolek kufřík a vyndal z něj přenosný počítač s velkoplošnou obrazovkou. Vyťukal kód a za chvíli se díval, jak se na obrazovce tvoří kresba.
Kaltmeyer se zvědavě naklonil. „Co to je?“
„Betonový kurt – nový způsob, jak umísťovat kesony ve velkých hloubkách, umožní nám používat tvarovaný nálože na dělání sond do podvodních tunelů. Při dalších projektech tím ušetříme celý týdny.“ Odmlčel se, protože si vzpomněl na spor, který měl před třemi týdny na Základně. „Metcalf si myslí, že to nebude fungovat.“
Kaltmeyer se zatvářil kysele. „Ještě pořád ho chceš jako asistenta? Orencho ho chce vyrazit.“
„Orencho byl vedle – Metcalf je dobrej. Je mladej a neumí jednat s lidma, ale ty svý strojařině rozumí. A v tom ostatním dozraje.“
Kaltmeyer si začal listovat diářem, který před sebou otevřel. „Den po tom, co Orencho zmizel, byl Metcalf u mě v kanceláři a zkoušel urvat tvoje místo. Tys o tom nevěděl?“
Nordlund lhostejně pokrčil rameny. „Jasně že by ho chtěl. Ale aby ho dostal, musí prokázat, že je lepší než já. Když to bude zkoušet, firmě to prospěje a já budu muset být v sedle trochu ve střehu.“
„Jen si dávej pozor, aby tě z toho sedla nevypíchnul tak jako tak.“
Kaltmeyer pustil Metcalfa z hlavy a vrátil se k plánu prací. „Hned, jak se vrátíme, musíme se do toho opřít – buď se nám podaří prorazit skrz do konce roku, nebo nás Kongres pověsí za uši do průvanu.“ Vzhlédl. „Zvládneme to? Ty seš hlavní inženýr – na tobě záleží.“
Jsem hlavním inženýrem teprve dva týdny, pomyslel si Nordlund – dost na to, aby dokázal ocenit všechny povinnosti té funkce, a zatraceně málo na to, aby měl něco z jejích výhod.
„Ano, pane, myslím, že to zvládneme.“
„Neplatím tě, aby sis jen něco myslel, Dane.“
Nordlund cítil, jak se začíná potit v podpaží. „Postupujeme, jak to jde nejrychleji, aniž bychom ohrozili bezpečnost lidí.“
„Nikdo po tobě nechce, abys ohrožoval lidi.“ Kaltmeyer jel krátkým, tlustým prstem po rozvrhu schůzek. „Pro mě je, Dane, tunel pod Michiganským jezerem prostě jen další stavba. Pro tebe – tvoje dítě. Jinak to ani nejde. Jen koukej, ať neprošvihneš termín, kdy se mají oba konce spojit.“ Podíval se na Nordlunda. „A nezapomeň na tu exkurzi k McCormickovi zítra odpoledne. Nevím ani, kolik lidí v tý japonský delegaci bude. Asi šest, aspoň co jsem slyšel.“
„V japonské delegaci?“ zeptal se Nordlund zdvořile.
„Dohodli jsme to na poslední chvíli. Jsou to zástupci nějakýho vládního konsorcia, uvažujou, že se k nám přidají, až se budeme ucházet o západní etapu.“
„Ubytování,“ přemýšlel Nordlund nahlas. „Budeme je potřebovat na většinu týdne někam umístit, že jo?“
„To není problém – polovina hotelů v Chicagu je prázdná.“
„A co se Stevem Phillipsem a majorem Richardsem? Na prověření kvůli tajným informacím moc času není –“
„Dane.“ Kaltmeyer složil brýle, vsunul je do kapsy a podrážděně se na Nordlunda obrátil. „Podívej, jsi moje pravá ruka a lidi, co dělají pravou ruku, se musí umět vypořádat vedle důležitých věcí i s malichernostmi. Nevozím s sebou sekretářky a nezařizuju si rezervace. Řekni Janice, ať se o to postará, nebo to ulož Metcalfovi – tvoje práce je dávat úkoly ostatním. Steva vyšachujeme tím, že mu o tom předem nedáme nic vědět. Je to byrokratickej puntičkář, a kdyby bylo po jeho, prověřoval by nás, i když jdeme na hajzl. Prostě mu jen maž med kolem huby. S Richardsem problémy nebudou – ať mu Janice dá jejich jména, on si zavolá do Tokia a za deset minut ví všechno, co potřebuje. Jasný?“
„Provedu, šéfe,“ odpověděl Nordlund s náznakem ironie.
„Já řeknu Skákej a ty se jen zeptáš Jak vysoko! Jednoduchý, ne?“ Kaltmeyer to řekl s úsměvem, ale Nordlundovi připadal vlídný jako vlk.
Uložil počítač zpátky do kufříku. „Když to říkáte. Něco novýho o Orenchovi?“
Úsměv pohasl. „Tvůj předchůdce už nejspíš bude v Brazílii a užívá si tam za miliony, který odvezl s sebou. To mi něco připomíná – ministerstvo financí k nám díky tomu dobrákovi Maxovi pošle zvláštní revizní komisi. Tohle ale není tvoje starost. To budu mít na triku já.“
Nordlund z toho neměl dobrý pocit. „Na těch připomínkách od výboru Senátu bylo hodně pravdy. Max by nikdy žádnou pořádnou účetní kontrolou dělanou celostátní institucí neprošel.“ Nechápal, jak je možné, že k takové kontrole nedošlo.
„Ať jde ten zatracenej výbor do hajzlu! Orencho se objevil v titulcích, a oni se teď chtějí nějak vyrovnat s tiskem. Nemají ani tušení, jak obrovskej je to projekt. Když už o tom mluvíme, ty taky ne. Dělat kontrolu tohodle projektu je jak účetně kontrolovat druhou světovou válku – je do toho zapojenýho čtvrt miliónu lidí a subdodavatelů je víc, než dokážu spočítat.“
Byl to od chvíle, kdy se poznali, jeden ze vzácných případů, kdy Nordlundovi připadal Kaltmeyer starý. Dotkl se jeho bolavého místa. Dnes ráno před výborem ztratil Kaltmeyer dvakrát trpělivost, když se ho ptali na vnitřní kontrolu účetnictví. Nevystupoval dobře a Nordlundovi se ulevilo, když ho konečně propustili.
„Je to největší stavební podnik, jakej kdy spatřil světlo světa,“ poznamenal náhle Kaltmeyer a podrážděnost byla tatam. „Rychlovlak spojí obě pobřeží a hlavní tahy z Bostonu do Washingtonu a z Los Angeles do San Diega. A ten tunel je jedna z jeho největších částí. Ve srovnání s tunelem pod Michiganským jezerem je tunel pod La Manchem dětská hračka. I tunel Seikan mezi ostrovy Hokkaidó a Honšú je přísně vzato druhá liga.“
Podíval se s vypočítavým výrazem na Nordlunda. „Už ti spadla do klína slušná část, Dane, chceš zbytek? Jestli tu zakázku dostánem, čeká tě post hlavního inženýra západní etapy a ty to víš.“
„Jo, chci to,“ odpověděl Nordlund pomalu.“Nevím, jestli bych pro to zabíjel, ale zmrzačit bych možná dokázal.“
„Je jen potřeba, aby ses osvědčil. Koukej, ať se oba kusy propojí včas, a jestli Kaltmeyer/DeFolge ten projekt dostane, jsi za vodou. Ale starýmu kamarádovi Metcalfovi to neříkej – začne si zítra hledat jinou práci. Je nejspíš věrnej jak hárající fena.“
Troy Metcalf je o dost věrnější, pomyslel si Nordlund. Nebo ne?
Kaltmeyer zívl a odložil diář. „Po oslavách si budeš chtít udělat volno, Dane. Řekni Dianě, ať jede s tebou, a zkus, jestli to ještě dokážeš slepit. Nic lepšího udělat nemůžeš. Víš – ona o rozvod ve skutečnosti nestojí.“
Myslí to dobře, říkal si Nordlund a měl vztek na to, co vyslechl. Pokud šlo o Dianu rozenou DeFolgeovou, měl Kaltmeyer možná pravdu. Ale přestože Diana byla dcerou jeho společníka, Kaltmeyerovi do toho nic nebylo a věděl to.
Tak proč se do toho plete?
O půl hodiny později si Nordlund rozepnul záchranný pás, zamumlal něco o záchodě a vyrazil do zadní části letadla. Většina cestujících už spala, ukolébána hladkým letem a velkým množstvím alkoholu. Na toaletě se zbavil úctyhodného množství laciného nápoje z letiště, do umyvadla si pustil studenou vodu, jedním ubrouskem si navlhčil obličej a druhým se vydrhl dosucha. Byl na takhle těsnou místnůstku trochu veliký – projektant zřejmě nepočítal s tím, že by ji mohl kdy použít člověk, který váží přes sto kilo a měří šest stop a dva palce – a měl lehce klaustrofobické pocity.
Třeba má Kaltmeyer s Dianou pravdu. Ve hře byla ještě jedna věc, o které se nezmínil, ale ona ho patrně ani nenapadla. Nordlund se ohnul nad plastikovým umyvadlem, aby lépe viděl odraz vlastního obličeje.
Je ti třicet sedm, chlapče, a mladší už nikdy nebudeš. Stavařině a tunelům jsi zasvětil život, ale přilba není do postele dobrá partnerka, a když budeš spát sám, táta od rodiny z tebe nikdy nebude.
A zase tu byl ten hořký pocit. Diana nechtěla děti. Za žádných okolností. Před svatbou tak rozhodná nebyla, ale pak se ani trochu nezdráhala dát najevo, že děti v jejím herním plánu nemají místo.
Otevřel dveře a vyšel do uličky, když vtom znovu uviděl ženu v modrém. Rozsvícené světlo na čtení jí ozařovalo obličej.
Zastavil se u jejího sedadla, a když se na něj podívala, řekl: „Nechtěl jsem vás vyrušovat – viděl jsem vás ve frontě, ale myslel jsem si, že jste zmeškala letadlo.“
Odložila knihu a usmála se. „Málem to tak dopadlo.“ Ukázala přes uličku na prázdné sedadlo. „Neposadíte se? Jestli máte chuť si chvíli popovídat, budu ráda. Na spaní jsem pořád ještě trochu otřesená.“
Opětoval její úsměv a posadil se. Byla přímá, to jí musel nechat. A hlas měla stejně přitažlivý jako postavu, hrdelní, ale ne chraplavý, s přídechem naznačujícím upřímný zájem. Měl pocit, že se s ní bude mimořádně snadno povídat. Poposedl na sedadle a napřáhl ruku. „Dane Nordlund.“
Stisk měla spíš pevný než vlídný. „Děláte ve stavebnictví, že?“ Dal najevo překvapení a ona se usmála a dodala: „Jen mě to napadlo, vážně. Vypadáte jako někdo, kdo začal dělat na stavbách, hned jak vyšel střední školu. Protloukal jste se – stavební fakultou, že? – a v létě dělal na stavbách a už jste u toho zůstal. Anebo jste státní účetní revizor, třikrát týdně běháte pro zdraví a o víkendech honíte míček po kurtu.“ Úsměv pohasl. „Navíc cestujete letadlem, a to dnes dělají jen politici, obchodníci a stavební inženýři, kteří musí jezdit z jedné stavby na druhou.“
„Kam patříte vy?“ zeptal se.
Rozesmála se. „Z uvedených možností nikam. Tak vážně – čím se živíte, Dane?“
Vyprávěl jí o projektu, o rychlovlaku a o tunelu pod Michiganským jezerem.
„Četla jsem, že to přijde na spoustu peněz,“ poznamenala. „Stojí to vůbec za to?“
Tohle ho nemohlo překvapit – týden jednání s výborem se táhl přesně v takovém duchu. Největší stavební projekt na světě, to je správné a v pořádku – ale stojí to vůbec za to?
„Myslím že ano, ale já jsem zaujatý. Z krátkodobého hlediska si to, řekl bych, dovolit nemůžeme, ale z dlouhodobého pohledu se bez toho neobejdeme. Rychlovlaky nejsou tak rychlý jako letadla, ale jsou přece jen dost rychlý. A jsou bezpečný, což se z mnoha různých důvodů o letadlech říct nedá.“
„Bezpečný,“ zamyslela se. „Ráda bych věděla, jestli vůbec ještě někdy bude někdo někde bezpečný.“
„Myslíte na toho kluka na letišti? Nejspíš neměl ani tušení, co s sebou nese do letadla. Pokud vůbec něco nesl.“
Zavrtěla hlavou. „Nenesl, ale klidně nést mohl. Brašnu měl plnou knih a tužek. Navíc tam byl jen dinosaurus z plastelíny. Strážce, který mu tašku prohlížel, měl doma taky takovýho kluka a dodatečně ho napadlo, že na desetiletý dítě byl ten dinosaurus až moc zdařilý. Tak se ho vydal hledat. Kluk byl už dost vyděšený z první prohlídky, a když uviděl strážce, jak se k němu blíží, propadl panice a začal utíkat.“
Nordlund na ni zíral a nechtěl tomu věřit. „Snažíte se mi namluvit, že dinosaurus z plastelíny mohla být plastická trhavina a jedna z tužek rozbušká?“
Přikývla. „Ta možnost tu vždycky je. Nepotvrdila se, ale strážce byl nervózní a rozhodl se, že si to prověří. Nemůžete se mu divit, vážně.“
„Co se s chlapcem stalo?“ zeptal se.
„Nechali si ho, aby si ho mohli prověřit ve škole a u rodičů. Zítra ráno ho pustí a on odletí domů.“
„Kdo vám to všechno řekl?“
Zaváhala. „Jeden ze strážců.“
„A kdyby se ukázalo, že ten kluk patří mezi nějaký ty nedospělý teroristy, stráž by ho zřejmě taky možná zastřelila.“
Zamyslela se na chvíli, zmatená jeho reakcí. „Řekla bych, že ano. Pokud by strážce byl nervózní.“
„A vy byste mu to schválila?“
„Možná ano, to záleží na okolnostech.“ Vážné se na něj podívala. „Zatímco vy zřejmě ne.“
„Promiňte, že jsem vás obtěžoval,“ zamumlal Nordlund a vstal. „Musím si ještě projít nějaký zprávy.“ Vystrašení lidé mívají tendenci věřit čemukoliv, ale ona mu nepřipadala jako ten typ. Vůbec s tím chlapcem neměla slitování.
Když se vrátil na svoje místo, čekala tam na něj malá láhev a umělohmotný kelímek plný ledu. Dosedl a Kaltmeyer otevřel jedno oko.
„Uplatil jsem letušku. Dneska už se můžeš spolehnout, že má každá vlastní soukromý zásoby.“
„Díky, potřebuju to.“ Nordlund nalil polovinu lahvičky na led a pořádně si přihnul. Ani se nedověděl její jméno; vedla hovor tak, aby mu ho nemusela říkat.
Ani to nebylo takové neštěstí, jen pro jeho sebevědomí.
Aniž chtěl, náhle se ho zmocnila melancholie. Zdálo se, jako by od doby, kdy odešel od Diany, neustále hledal někoho, kdo je stejně osamělý jako on. Na okamžik měl dojem, že už takového člověka našel.

O pár sedadel za ním otevřela žena v modrém kostýmku příruční tašku a vyndala z ní dvoje úřední desky. Oboje byly označeny slovy PŘÍSNĚ TAJNÉ a na každých byla připevněna lesklá fotografie čtyři krát pět centimetrů. Na spodních deskách bylo napsáno Dane G. Nordlund. To G znamenalo Geoffrey. Kromě nepatrného nádechu šedi na spáncích měl vlasy černé – tak černé, jaké obvykle mívají indiáni a orientálci. Bylo by třeba se vrátit až někam k prarodičům, aby to u něj člověk zjistil.
Byl velmi přitažlivý. Ve spisech stálo, že je ženatý, ale neměl snubní prstýnek a sám o ni projevil zájem – alespoň ze začátku. Což znamenalo, že je ženatý, ale prsten si sundal, aby mohl vyrazit na lov; jenže to se jí nezdálo – nebyl ten typ. Anebo ovdověl. Nebo se rozvedl. Nebo se rozešli. Ať je to jak chce, už na tom nezáleží. A to je vážně škoda.
Další spis byl věnován Franklinu Kaltmeyerovi, zřejmě Nordlundovu spolucestujícímu. Pročte si to později. Znovu se zamyslela nad tím klukem.
Co by dělala, kdyby vzbudil její podezření až na palubě, a pak se ukázalo, že měla pravdu? Byla ráda, že to tak nedopadlo. Chlapec jí strašně připomínal jednoho z jejích synovců.
Znovu se podívala na Nordlundovu fotografii, strčila spisy zpátky do tašky a zatáhla zip. Uložila si tašku pohodlně do klína a zavřela oči, aby si trošku zdřímla.
Dane Geoffrey Nordlund – moc hezké jméno. To z něj bude ale překvapený inženýr, až na ni znovu narazí. Ale jinak, o to by se mohla vsadit, je její svět plný mnohem nepříjemnějších náhod než jeho.

KAPITOLA 2

Zatímco Nordlund čekal na autobus kyvadlové dopravy do garáží na letišti O’Hare, vítr vymetl před letištěm Marriott všechen sníh. Přistáli tady ve dvě ráno, protože let zdržel blizard nad Ohiem a Indianou, a Nordlund byl po pěti hodinách spánku pořád ještě mrtvý. Pořádně se zachumlal do pláště. Měl pocit, že je tu větší zima, nejpíš skoro dvacet pod nulou. A zima v Chicagu, to je vlhká zima, v té člověk promrzne až na kost. Správné vánoční počasí.
Vzpomněl si na zrzavého kluka z Washingtonského vnitrostátního letiště a otřásl se, tentokrát ne následkem chladného vzduchu. Vždyť ten kluk, to bylo nevinné dítě, které jelo domů na Vánoce. Copak mohl být něco jiného? Žena v modrém kostýmu si to myslela, ale on tomu pořád nemohl uvěřit.
Přijel autobus a o pět minut později už Nordlund seděl ve svém volvu a jel po Kennedyho dálnici k Chicagu. Na vozovce leželo hodně sněhu a on se rozhodl, že nesvěří řízení vozu zabudovanému navigačnímu počítači; nevěřil, že kdyby se vůz dostal do smyku, stačí přístroje zareagovat dost rychle. Navíc měl na Základnu svou vlastní trasu. Byla pomalejší, ale zato mnohem malebnější.
Bylo sedm ráno a silnice zely prázdnotou, přestože dřív tu vládla hustá doprava po celý den. Město mu připadalo rok od roku zchátralejší, ale možná to bylo tím, že byl unavený z cestování. Ať už bylo zchátralé nebo ne, bylo to město, které miloval, město, kde se narodil – nejpodceňovanější město ve Spojených státech.
U Posteru sjel z dálnice a pokračoval k Pobřežní cestě vedoucí podél jezera. Z hladiny vanul mrazivý vítr a silnice byla kluzká, ale stejně to byla jedna z nejnádhernějších cest na světě. Nalevo od ní se vlnila ledově modrá voda a napravo ji lemovaly elegantní obytné domy. Vířící sníh bohužel zakryl dvě míle dlouhý výběžek nové přístavní hráze, mola, které vybíhalo do jezera. Na jeho konci byl vybudován umělý ostrov o rozloze padesáti akrů, budoucí chicagské nádraží, součást jejich projektu, a v současné době základna pro stavbu tunelu pod Michiganským jezerem; ale i ten teď k jeho zklamání zahalil sníh.
Projel zatáčkou kolem hotelu Drake, snažil se na zledovatělém povrchu udržet nad vozem kontrolu a o pár bloků dál zahnul na příjezdovou cestu k molu.
„Váš průkaz, prosím.“
Noví strážci u vjezdu byli odměření a vážní a dokonce i ti, kteří ho znali stejně dobře jako majora Richardse, se tomu museli usmát. Stočil okénko, podal jim svůj holografický průkaz a netrpělivě čekal, až ho založí do počítače kontrolujícího otisky prstů.
„Je to v pořádku, pane. Dávejte si na molu pozor na zledovatělá místa.“
Než se dostal do vnitřní části a zaparkoval na parkovišti pro členy vedení, musel projet ještě jednou kontrolou. Na kluzkých schodech vedoucích do dřevěné správní budovy měl co dělat, aby neuklouzl.
Na chodbě v prvním patře se srazil s Metcalfem.
„Jak to vypadá s kurtem, Troyi?“
„Má hodně much – je to podle mne dost sázka do loterie.“
To je ti podobný, pomyslel si Nordlund. „Později si o tom promluvíme.“
„Před tím výborem jsi to zvládl dobře, kamaráde.“
Než Nordlund vešel do kanceláře, otočil se a zadíval se za Metcalfem mizejícím za rohem. Byl menší postavy, asi pět stop osm palců, měl černé vlasy, irské sebevědomí a záviděníhodnou zásobu energie, jakou mívají především lidé menších postav. Měl za sebou nejspíš celé hodiny práce, ale nějak se mu dařilo vypadat svěže. To je další důvod, proč ho tolik lidí nemá rádo, napadlo Nordlunda. Metcalfovi bylo osmadvacet a Nordlund si vedle něj připadal starý. Na mysli mu na okamžik vytanulo Kaltmeyerovo varování, ale zapudil je.
Metcalf je prvotřídní inženýr. Je také příliš mladý, příliš poctivý, příliš chytrý a příliš oddaný. V téhle branži to byly dost sebevražedné vlastnosti. Dokud Metcalf nebude chlastat jak nezavřený, mít nepovedené manželství a špínu za nehty, vyhledávat rvačky a sprostě mluvit, nepředstavuje žádnou konkurenci. Teprve pak by ho raziči mohli začít ctít.
Do své kanceláře vešel radši postranním vchodem, než by použil dvojité skleněné dveře se zlatým nápisem STAVBY KALTMEYER/DEFOLGE. Kufřík hodil na židli, pověsil plášť a z krku si odmotal šálu. Kapesníkem si oťukal vlhký nos – zaručeně na něj něco leze – a rychle si prolistoval vzkazy nashromážděné u záznamníku v rohu stolu. Nebylo tam nic, co by nemohlo počkat.
Zívl a přešel do kouta k automatu na kávu. Otočil knoflíkem, aby si připravil svou oblíbenou směs Colombia – French Roast s poloviční dávkou smetany, počkal dvacet vteřin, než si horká voda zjedná cestu přes filtry, a vzal si kouřící hrníček. Po prvním loku ucuknul. Šest měsíců experimentování, a pořád ještě si neuměl připravit šálek slušné kávy. Možná víc cikorky, snížit trochu teplotu vody –
„Vítejte doma, šéfe.“ Ve dveřích se objevila Janice. „Už budete úřadovat?“
Zoufale ke kávě potřeboval alespoň pět minut samoty. „Je tam něco opravdu důležitýho?“
„Del Styron po vás hrozně touží. A Steve Phillips říká, že si musíte dohodnout podrobnosti ceremoniálu při spojení obou konců tunelu, to nemůže čekat.“
Nordlund se vzdal. „Jen pojďte dál a zkuste, jestli byste si s tou odpornou mašinou poradila líp než já.“ Janice patřila k lidem, bez kterých by se firma Kaltmeyer/DeFolge rozsypala na prach. Bystrá žena ve středních letech, která se nikdy nevdala, starostlivá hospodyně, jež veškerými svými mateřskými pudy plýtvala na všechny, kteří pracovali na stavbě, a nějak se jí dařilo zařídit, že všechno probíhalo jaksi přijatelněji. Ona je, pomyslel si Nordlund, pravé požehnání Boží.
„Říká se, že se tu má vynořit půl tuctu japonských pozorovatelů, aby se koukli na tu odpolední předváděčku. Budou potřebovat ubytování, nejradši nějaký hotel, kde by se cítili jako doma.“
Rázně otevřela poznámkový blok a podívala se na Nordlunda přes zlaté obroučky brýlí. „Taky jsem to slyšela. Takže je to pravda?“
„Kaltmeyer mi to sdělil cestou sem. Zřejmě na to zapomněl.“
„Zamluvím osm míst – pro všechny případy – v Executive House. Mají tam japonskou kuchyni a prý je skvělá.“
„Nakolik je Phillips netrpělivý?“
Zatvářila se vážně. „Strašné na něj tlačí z Washingtonu. Navíc vás nemá rád, a to je nehezká kombinace.“
„Kaltmeyer zase nemá rád jeho, takže je to plichta.“ Usmál se. „Ale děkuju za varování. Pošlete ho dál, hned jak ho uslyšíte vcházet.“
Ušklíbla se.
„Ucítím ho – jeho kolínská je rychlejší než on.“
Nordlund se zrovna pustil do druhé kávy, když Janice otevřela dveře, aby mohl vejít Steven Phillips. Nordlund vzhlédl a ukázal na kávovar. „Posluž si, Steve.“
Phillips se zatvářil uraženě a Janice spěchala, aby mu připravila šálek. „Cukr a smetanu, pane Phillipsi?“
Nordlund skryl úsměv. Člověk ji musel znát, aby postřehl její sarkasmy.
Phillips se posadil, a než si dal nohu přes nohu, s velikým úsilím si upravil puky na kalhotách. Bylo mu něco málo přes třicet, měl řídnoucí, pískově světlé vlasy a úzký obličej, svobodný mládenec, který jde, co se týká oblečení, vždy s módou a pravidelně platí padesát dolarů za úpravu vlasů, přestože podle Nordlunda by udělal líp, kdyby použil hrnec. Ale Phillips byl nebezpečný. Fejetonisté o něm obvykle mluvili jako o „politickém zvířeti“, což znamená, že vám uměl skočit po krku tak rychle, že jste to poznali, až když jste se pokusili pohnout hlavou. Politika byla Phillipsovou největší a jedinou láskou. Studentské skupiny na podporu prezidenta začal organizovat, když byl ještě na škole a prezident teprve seděl v Senátu. Phillips měl k trůnu blízko, a když se mu podaří tunel řádně dokončit – nebo když bude moci tvrdit, že to udělal – bude k němu mít ještě blíž.
Phillips trhl za vlákno na rukávu svého saka. „Díval jsem se na přenos toho slyšení, Dane. Myslím, žes to zvládal moc dobře.“ Měl dostatečně nadutý nosový přízvuk, aby ho měl člověk rychle dost.
„Díky.“ Phillips tím chtěl jen říct, že to Nordlund zvládl docela dobře, ale že on, Phillips, by si vedl mnohem lépe. „Nechtěl jsem tam jezdit, Steve – tady je strašně moc práce.“
Phillips to uznal neosobním přikývnutím – nesnášel, když mu někdo říkal Steve – a přešel rovnou k věci. „Tak na kdy plánuješ spojení obou konců?“
„Někdy kolem prvního – přesně se to určit nedá. Záleží na tom, na jaký vrstvy narazíme v posledním úseku. Žádná překvapení by nás čekat neměla, ale člověk nikdy neví.“
Na rozhovorech s Phillipsem bylo nejhorší, že se z jeho obličeje nedalo vůbec nic vyčíst, člověk nemohl odhadovat, co si Phillips v tu chvíli myslí. Posléze na to však přišel velmi rychle.
„To není dobrý, Dane. Jsi šest měsíců za plánem a vedení si nemůže dovolit žádný další zpoždění. Potřebuju něco určitého.“
Pořádně zpotit se dokázal jen z Kaltmeyera, ale u Phillipse k tomu taky neměl daleko. „Ty nechápeš mou situaci –“
Phillips zvedl hubenou ruku a promluvil protivným tónem.
„A ty nechápeš mou. Jestli nebudeme skrz, než se Kongres znovu sejde, nemáme vůbec šanci protlačit rezervy na západní etapu. Nemůžeme si dovolit žádný další ztrátový výdaje, což znamená, že musíme osekat sociální položky na polovinu, abychom peníze na stavbu dostali. Když nebudeme moct brzo ukázat nějaký reálný pokrok, tak veřejnost neuklidníme, což znamená, že potřebujeme něco do večerních zpráv, aby to viděly miliony voličů.“
„Co máš jako na mysli?“ zeptal se Nordlund suše.
Phillips si poposedl na okraj židle a oči se mu rozzářily.
„Propojení tunelu před Vánoci. Udělat si jen s místními, s lidmi odtud, malou oslavu a po svátcích pak pořádnou. Guvernér, starosta, možná pár senátorů a poslanců – určitě bych dokázal zařídit, aby k tomu přes satelit něco řekl prezident. Položíme koleje, aby šlo protlačit jeden nebo dva vagóny skrz, ať má televize co natáčet.“
Nordlund slyšel, jak se mu v jeho vlastním hlase ozval chlad. „Tohle tedy zaručit nemůžu.“
Phillips vstal a sevřel okraj stolu tak silně, až mu žíly na rukou naběhly.
„To bys ale měl, Nordlunde. Jestli nebudeš skrz do konce roku, opozice v Kongresu zavře portmonku, až dojde na západní etapu, a bez západní etapy bude mít stavba takový ztráty, jaký si tahle země nemůže dovolit. Vláda ztratí v příštích volbách podporu parlamentu a nakonec i prezidentský post.“
Phillips se potil a nad čelem už měl vlasy úplně mokré. „Rozumíš mi? Já nedovolím, aby k tomu došlo.“
Když Kaltmeyer řekne, abych skočil, mám se zeptat Jak vysoko? – napadlo Nordlunda, ale u Phillipse nic takového nepadalo v úvahu.
„To by sis radši měl promluvit s Bohem, a ne se mnou, Steve. Nevím, co nás dole ve skále čeká – to neví nikdo. Uděláme, co je v našich silách, víc ti slíbit nemůžu. Kdybych na ty lidi tlačil moc, riskuju nejen tunel, ale i jejich životy.“
Phillips si otřel obličej kapesníkem a pak ho nacpal zpátky do náprsní kapsy. Na dlouhou dobu se odmlčel. Když znovu promluvil, hlas mu přeskakoval vzteky.
„Není ode mne taktický ti to říkat, Nordlunde, ale já si to stejně neodpustím. Nemám tě rád. Myslím si, že se na tuhle práci nehodíš, a Kaltmeyerovi jsem to řekl. Nemám rád ani tvýho asistenta Metcalfa – je na to příliš mladý a je to, čemu moje babička říkala rozumbrada. A starý syčáky, jako je Beardsley, co věčně dělají problémy, taky nemám rád. Myslíš, že to nevidím? Michiganský tunel nasává peníze jak houba vodu. Takže, tenhle měsíc se to má narodit, tak koukej, ať to tak dopadne. Prošvihneš to a já ti slibuju, že vládu z toho hlava bolet nebude – zato vás ano. Budeme tebe i ty tvoje přítelíčky prověřovat ve výborech až do inaugurace dalšího prezidenta.“
Otočil se na patě a vyrazil ke dveřím.
Než tam došel, Nordlund poznamenal: „Zapomněl sis tu kafe, Steve.“

Vzal svůj šálek a vyšel na malý balkónek, ze kterého bylo vidět vstup do šachty. V mrazivém ranním vzduchu mu dech vytvářel úplnou mlhu. Díval se na řadu klecí, které se vynořovaly z přístupové šachty, chráněné před vodou z jezera obrovskou ochrannou hrází. Od povrchu na dno tunelu to bylo hezky daleko – čtyři sta stop.
Tři klece už byly nahoře a vycházeli z nich muži z noční směny, masa bezejmenných obličejů pod různobarevnými přilbami. Žluté nosili muži, kteří pracovali v přední části vrtu, ti, kteří prováděli vlastní výkop. Jedna ze žlutých přileb se odpojila od skupiny a vydala se k budově vedení. Beardsley. Toho chlapa by Nordlund poznal na sto yardů – bylo mu skoro šedesát a vážil celých sto kil; v Beardsleyově případě to ale byly samé svaly. Pak si všiml svazku papírů, které Beardsley svíral v pravé ruce. Ach bože, už ne. Beardsley byl vedoucím noční směny a tajemníkem místních odborů. Obvykle se s ním dalo vyjít docela snadno, ale když se objevil mezi dvěma směnami, vždycky to znamenalo, že se blíží potíže.
„Zdá se, že tě to nemine, Dane.“
Metcalf za ním vyšel na balkón s šálkem kávy v ruce. Janice ho zřejmě pustila dovnitř a on se sám obsloužil, než vyšel ven.
Nordlund začichal. „Hele, můžu to ochutnat?“ Vzal Metcalfovi hrníček z ruky a napil se. Skvělá. „Jak to děláš?“
Metcalf se zatvářil rozpačitě. „Nevím, prostě otočím těma knoflíkama a minutu počkám.“
Nordlund cítil, že začíná prochládat, a vrátil se dovnitř. Metcalf ho následoval. „Zrovna tu byl ten prezidentův poskok. Chce, abysme byli do Vánoc skrz.“
„Vždyť je to trouba.“ Metcalf se na okamžik zamyslel. „My to stejně nejspíš zvládneme tak jako tak.“
Nordlund se pousmál. „Řekl mi, že mě nemá rád.“
„Není jediný.“
„Říkal, že ani ty se mu moc nelíbíš.“
„Ten chlap vůbec nemá vkus.“
Nordlund se rozesmál. „Tak mu dáme možnost, aby si ho vypěstoval. Phillips patří tobě. Drž mi ho od těla – a je mi jedno, jak to uděláš.“
„To není přísně vzato odborný problém,“ poznamenal Metcalf pomalu.
„Jsi moje pravá ruka, Troyi. A lidi, který dělaj pravou ruku, se někdy vedle důležitých problémů musí vypořádat i s malichernostma.“ Až se příště sejde s Kaltmeyerem, musí mu za tuhle nahrávku poděkovat. Až na to, pochopitelně, že Phillips není malichernost.
Metcalf chvíli přemýšlel a pak se opatrně zeptal: „Ještě s něčím nebyl Phillips spokojenej?“
„Jo. Myslí si, že Beardsley a odbory celou záležitost zdržujou.“ Zvládnutí Beardsleyho by Metcalfovi možná taky mohlo dělat obtíže. Kdyby se naučil vycházet s vedoucím směny, ostatní tuneláři by už byli hračka.
„To bude jednoduchý.“
Nordlund se opřel v židli. „Tak povídej.“
„Řeknu mu, že Beardsleyovi jde o politiku, že dá svůj případ do novin a do televize a řekne před celou zemí, že vedení vyhazuje starý praktiky, kteří opravdu vědí, jak na to. Víš, kolika lidem v tyhle zemi je přes šedesát? Kolika senátorům a poslancům? Takhle už má vedení dost problémů s Kongresem.“ Narovnal hlavu. „Jakej jsem?“
„Vždycky je hezký, když člověk vidí, že se rozhodl správně. Kvůli čemu jsi za mnou přišel?“
„Spojil jsem se s Deitzem z vedení východní skupiny v Benton Harbor. Dorazily nový vrtáky do razicího štítu a jejich skupina teď postupuje rychle. Jsou ve vápencový vrstvě, takže prorazit do Vánoc skrz by mělo být peříčko.“
Třeba jsem to měl Phillipsovi nakonec slíbit, pomyslel si Nordlund; ale byl rád, že to neudělal. Ať by dal Phillipsovi jakýkoliv termín, Phillips by ho nutil, aby ho zkrátil na polovinu.
„Jak vypadá simulace?“
„Není.“ Metcalf zaváhal. „Pokud ji nemá Styron. Zase už vyvádí kvůli tomu programu.“
„Když zbývá míň než čtvrt míle?“ Nordlunda to podráždilo. Jaké překvapení by jim vrstvy mohly přichystat? Už byli tak blízko závěru, že počítačový program na studium vrstev horniny pod jezerem byl skoro zbytečný. „Myslí to vážně?“
Metcalf přikývl. „Pokud si pamatuju, nadává na ten program celou dobu, ale teď už je na něj doopravdy naštvaný.“
Nordlund dopil kávu. „Zajdeme si na dispečink a podíváme se na to.“
Místnost dispečinku zabírala víc než polovinu druhého patra budovy vedení stavby. Navzdory pohyblivým zástěnám, které měly jednotlivým inženýrům dodat pocitu soukromí, byl dispečink pořád v podstatě jako školní šatna – přelidněný, příliš hlučný, v zimě nadmíru studený, v létě nadmíru vyhřátý. Na stěně proti obrovskému oknu s vyhlídkou na vstupní šachtu se promítal veliký holografický obraz zachycující mapu geologických vrstev pod Michiganským jezerem a prostory podél břehu. Mapa vznikala pomalu během posledních dvou let za pomoci údajů z radarů, sonarů a jiskrových zkoušek a byla pravým triumfem počítačové grafiky. Navíc byla první; Nordlund si byl jist, že v budoucnu bude při stavbách tunelů běžná.
V trojrozměrné projekci se k sobě z protilehlých břehů Michiganského jezera vinuly dvě tenké čáry. Jedna vycházela z přístavu Benton Harbor ve státě Michigan, kde rychlovlak vjede do tunelu východním portálem, druhá začínala na západ od Chicaga, v chráněných lesích poblíž Cicera. Vzdálenost, která v tu chvíli od sebe konce obou čar dělila, se nezdála větší než na tloušťku Nordlundova palce.
Styrona našel u terminálu, který byl spojen s hlavním počítačem na Chicagské univerzitě. Do hlavního počítače posílali geologické údaje a počítač nejen prováděl rozbor tlaků, ale vypočítával i složení náloží a jejich umístění, aby se při výbuchu dosáhlo co největšího účinku. Tuhle technologii dal dohromady sám Nordlund a věděl, že ji Metcalf obdivuje, i když to nikdy neřekl nahlas.
Nordlund už kladl ruku Styronovi na rameno, ale pak ji stáhl zpátky. Styron byl zavalitý, podrážděný muž, věčně nacpaný do spousty triček, a potil se v zimě stejně jako v létě. Dotknout se ho, to bylo jako sáhnout na vlhkou, lehce zatuchlou utěrku. Nordlund se rukou opřel o opěradlo Styrenový židle a předklonil se, aby si prohlédl kresbu na obrazovce, průřez vrstvami pode dnem jezera.
„Co se děje, Dele?“
Styron vzhlédl. „Zase ten program pana Lammonta, pane Nordlunde. Podívejte se na jeho loňské údaje z jiskrových testů.“ Dotkl se klávesnice před sebou a objevilo se po sobě několik dalších průřezů. „Tyhle profily protínají směr tunelu. Můžete na nich vidět, že ze žuly, v které jsme teď, přecházejí do vrstvy středně měkkého vápence.“
Nordlund ukázal na obrazovku. „Co v těch vrstvách znamená tady to mžení?“
„Poréznost. Ale nemůžu vám říct, jak velkou.“ Styron mluvil, jako by si nad tím chtěl mnout ruce. „Tady ty průřezy vznikají tak, že počítač otočí údaje o devadesát stupňů. Přitom můžou některé detaily utéct. Ale údaje z jiskrových testů v téhle oblasti vypadají nesmyslně.“
Nordlund si uvědomil, že si vedle něj stoupl Metcalf a taky se dívá na obrazovku. „Jestli je tam porézní vápenec, tak můžeme mít potíže, Dane.“
Nordlund jel konečkem prstu po zamženém kousku. „Co myslíte těmi nesmyslnými daty?“
„To, na co narážíme, neodpovídá tomu, co nám předpověděl program. Přiznám se, že programu pana Lammonta a jeho možnostem tak úplně nerozumím, ale řekl bych, že vysoké procento výsledků shodných se skutečností by mělo být základní.“
„S údaji v naší místní databance jste spokojen?“
Styron se zakabonil a Nordlunda napadlo, že se Styron bojí, že by mohl přijít o práci, kdyby bubnoval na poplach, a ono o nic nešlo.
„Moc ne, pane Nordlunde.“ Zaváhal a nebylo mu to příjemné. „Chápejte mě, tohle je poprvé, co mám přístup k celému programu. Pan Orencho mi doposud dovolil pracovat jen s jeho částmi.“
„Tak radši vezměte všechna základní data z hlavního počítače a začněte je procházet. Ať vám s tím Zumwalt pomůže.“
„Nebudu potřebovat pomoc,“ ozval se Styron a hlas mu zněl trochu kysele. Utřel si obličej. „Tím nechci naznačovat, že program pana Lammonta je –“
„Pracujete pro firmu Kaltmeyer/DeFolge, ne pro Lammonta,“ zarazil ho Nordlund odměřeně. Se Styrenem byla potíž, že nevěděl, komu má líbat prdel dřív.
„Myslím, že bych měl mnohem lepší pocit, kdybych si mohl hrát rovnou s nezpracovanými údaji,“ připustil Styron.
„Tak do toho,“ pobídl ho Nordlund.
Když vyšli na chodbu, zeptal se Metcalf: „Všiml sis, jak často si na ten Lammontův program stěžuje?“
Jen na okamžik si Nordlund vzpomněl na doby, kdy se on sám nemusel starat o nic jiného než o svou práci a Max Orencho se musel starat o práci všech ostatních. „Styron nemá klid, když si nemůže stěžovat.“
Metcalf pokrčil rameny.“Jak myslíš, Dane, když to nedělá starosti tobě, tak mně taky ne.“
Nordlund polácal Metcalfa po rameni. „Přesně tak, já se tím trápit nebudu – ale to neznamená, že by ses tím neměl zabývat ty.“ Otočil knoflíkem u dveří a pak se zarazil. „Ve dvě máme být u McCormicka, ale já bych si předtím rád zkontroloval montáže. Za patnáct minut se sejdeme u rampy vrtulníku.“
„Provedu, šéfe.“
Nordlund si uvědomil, že přesně stejná slova, pronesená se stejnou dávkou potlačovaného vzteku, už někde slyšel. Pak si vzpomněl, kde.
Přesně totéž odpověděl Kaltmeyerovi v letadle.

Beardsley stál se svěšenými rameny u okna a pozoroval poletující sníh. Nordlund měl toho obrovitého muže rád, což neznamenalo, že s ním bylo snadné vyjití. Beardsley znal dějiny tunelářství odpředu i pozpátku… Sakra, on sám byl historie tunelářství. Přestože u společnosti Kaltmeyer/DeFolge dělal jen pár měsíců, jeho životopis by vydal na příručku o vývoji podzemních staveb.
Beardsley ho přišel navštívit, když byl na inspekci stavby tunelu v Zátoce, a sem ho Nordlund přivedl před šesti měsíci. Bylo to šťastné rozhodnutí. Místní odboráři v Michiganském tunelu byli úplně rozložení, a protože Beardsley byl na předcházejícím pracovišti tajemníkem odborové organizace, celostátní vedení ho ohodnotilo jako dobrého vyjednávače a prosadilo volby, ve kterých se Beardsley stal tajemníkem místních odborů.
Od vedení odborů to byla šťastná trefa; Beardsley místní organizaci rychle srovnal. Ale Nordlundovi v jistém smyslu práci neusnadňoval. Přimět Beardsleye, aby přistoupil na něco nového, bylo jak násilím cpát do batolete špenát.
„Co se děje, Arte?“
Obr se vytrhl ze svého krátkého zasnění, narovnal se a otočil. Zamával ruličkou z papírů, kterou si přinesl s sebou. „Musím si s tebou promluvit o tom nesmyslným rozmísťování náloží, Dane. Teď už to určitě nebude fungovat.“ Mluvil ochraptěle, zřejmě se připravoval na to, že bude hádka.
Nordlund si připadal starý. Pět hodin spánku, a to měl před sebou ještě celé odpoledne.
„Nemůže to počkat, Arte? Na předváděčku z McCormicka už mám zpoždění.“
Beardsley dělal, jako by ho vůbec neslyšel. „Jde o ten nákres rozmístění náloží, co dodali ty tvý kašpaři od počítačů. A o nálože vůbec. Kdo přišel na ten nápad, že budeme používat dva různý typy náloží? Já kladl nálože, tos ty ještě nebyl ani v plenkách, a tohle mi nedává žádný smysl. Nejenže používáte dvě různý nálože, ale díry pro ně jsou případ od případu jiný.“
Nordlundovi začínala docházet trpělivost.
„Sakrapráce, Arte, o co ti jde? Při tomhle postupu dosáhneme maximální průraznosti a ty to víš. Počítač určí umístění nálože na základě signálů z vrtných hlav v tunelu. Pokud jde o vlastní nálože, uprostřed dáváme nálože se sedmdesátipětiprocentním dynamitem a na okrajích nitroglycerín. Dynamit má při výbuchu rychlejší tlakovou vlnu, která vyčistí střed hlušiny a sníží tím odpor pomalejšímu výbuchu, který vyvine nitrát. Je to sakra účinný.“
„Mně se to nelíbí,“ zamumlal Beardsley a potřásl hlavou. „Normální ukládání náloží vždycky fungovalo dobře.“
Nordlund se podíval na hodinky. Už mu nezbývalo mnoho času. „Něco ti navrhnu, Arte. Jednu dávku uděláme podle tebe a druhou podle mne. Pak zvážíme odpad z obou odstřelů. Vsadím se s tebou o deset dolarů, že ta nová metoda je lepší. Bereš to?“
Beardsley se ušklíbl. „Zvedni to na stovku.“
„Platí. A teď odsud koukej zmizet, mám zpoždění.“
„Cucák,“ poznamenal Beardsley tiše. Nordlund to zaslechl, ale počkal, až se za Beardsleyem zavřou dveře a pak se teprve pro sebe usmál. Jeho stovka byla naprosto v bezpečí.
Sbalil si věci do kufříku a pak si vzpomněl na něco, co mu od rána strašilo někde vzadu v hlavě. Stiskl tlačítko domácího telefonu. „Janice, dověděl se někdo něco víc o Orenchovi?“
„Ani slovo, šéfe. Policie hlídá autobusový nádraží i letiště, dálniční hlídky kontrolujou výjezdy z dálnice, ale nikdo ještě nic nehlásil.“
Max se nemohl vypařit jen tak beze stopy, uvažoval Nordlund. Hustota dopravy z Chicaga i do Chicaga byla už tak malá, že uzavřít město šlo docela snadno. Kdyby se Max pokusil odjet, úřady by ho odchytily.
Jak si sakra Max myslí, že se s tím dostane ven? A proč to vlastně vůbec dělal? Na Orenchovi bylo od samého začátku něco záhadného – vysoký, pohledný, asi padesátiletý muž s knírkem tenkým jak tužka a hustými hnědými vlasy, skrytými pod kloboukem se sklopenou střechou, který jen zřídka snímal, dokonce i v restauraci. Kdyby o něm chtěl někdo natočit životopisný film, Orencho by v něm mohl sám hrát, tak vypadal dobře. Rozvedený, žena a dva synové v Denveru, po celém městě celou řadu úžasných přítelkyň pro nejrůznější společenské příležitosti, na severním okraji venkovské stavení…
Ale byl, jak se říká, šťastný? Nordlund neměl ani nejmenší tušení a pochyboval dokonce, že to někdo ví. Když musel, uměl být Orencho okouzlující, ale byl to ten typ, který v zaměstnání omezuje veškeré přátelení a málokdy mluví o něčem jiném než o práci. Prvotřídní inženýr, ale kromě toho o něm nikdo na stavbě zřejmě moc nevěděl. Kaltmeyer určitě ano, ale Kaltmeyer toho na adresu Maxe Orencha moc neřekl, kromě toho, že jestli ho někdy najde, přerazí mu vaz.
Pak Nordlunda napadlo něco jiného. Deset ku jedné, že Max není v Brazílii. Vsadil by slušnou částku na to, že Max vůbec neopustil Chicago, že je pořád ještě zalezlý někde ve městě a čeká, až se to uklidní, a pak se teprve pokusí proklouznout ven.
Kromě toho pořád ještě zbývala možnost, že někdo jiný našel Maxe jako první a že Max teď vůbec není v situaci, aby někam mizel.
Ale kdo by měl na Maxovi zájem?

KAPITOLA 3

Ze Základny k hale, kde se u západního portálu montovaly ochranné prstence, to helikoptérou trvalo pět minut. Pilot pomalu přeletěl nad prostranstvím vykáceným v lese a Nordlund před halou napočítal šest prstenců. Dva byly hotové a tři v různé míře rozdělané, jejich rámy z tažené oceli byly místy již pokryty obalem ze skelné vaty napuštěné polystyrenem. Šestý byl přikrytý obrovskou elektrickou vulkanizační plachtou. Bude trvat celý den, než se polystyren usadí a dutou konstrukci bude možné stlačit. Pak se prstenec, prohnutý trochu pod tlakem tří atmosfér, naloží na nákladní plošinu a odveze portálem do čela výkopu, kde bude připevněn na místo.
Vrtulník chvíli zůstal viset na místě a pak si postupně sedal na přistávací plochu asi sto yardů od prstenců. Nordlund vystoupil a Metcalf ho následoval. Bylo krátce po poledni a teplota ještě víc klesla. Nordlund tiše zaklel, protože zapomněl šálu na Základně; jestli se mu nachlazení vyvine v chřipku, může za to nadávat jen sám sobě.
Došli k prstencům. Nordlund si všiml, že na nakládání jednoho z prstenců na nákladní plošinu dohlíží Evans Grimsley, předák ranní směny. Zamračil se. Kde je sakra Švéd? O tohle se obvykle staral on.
„Myslíte, že se nám podaří prorazit včas, pane Nordlund?“
Grimsleyho slova měla podobu drobných obláčků páry, mrznoucích v chladném vzduchu. Byl to podsaditý, malý muž, o dvacet pět let mladší než Beardsley a bez Beardsleyho slabounkého obalu uhlazenosti. Muž, který se každé pondělí objevil s úděsnou kocovinou, nos si utíral do rukávu, svoje lidi udržoval na uzdě klením, občasnou rundou piv v místní putyce a jednou týdně rvačkou, kterou vždycky vyhrál. Grimsley byl nenahraditelný.
„Až to zvládnem, tak to zvládnem, Evane.“ Nordlund přejel rukou po hraně jedné z konstrukcí. Bylo úžasné, kolik váhy dokážou unést a kolik času se ušetří, když je možné je montovat přímo na místě.
„Něco se povídá, že by to mělo být před koncem roku.“
Nordlund popošel, aby si zkontroloval další prstenec. „Taky doufám, Evane.“
„Nestarejte se o to, Grimsley,“ vyštěkl podrážděně Metcalf. „Jak jste teď slyšel, až to zvládnem, tak to zvládnem.“
„Děkuju vám za informaci,“ poznamenal Grimsley a nasupeným pohledem šlehl po Metcalfovi.
Nordlund se na oba muže podíval a tiše se zeptal: „Neměl už tenhle prstenec být dávno v jámě, Evansi?“
Grimsley se dotkl přilby. „Hned se na to podívám, pane Nord-lunde.“ Naposledy po Metcalfovi střelil pohledem, otočil se a vyrazil k mužům obsluhujícím vůz, kteří je pozorovali a šeptali si mezi sebou.
Když byl Grimsley pryč, pokynul Nordlund Metcalfovi, aby ho následoval ke vzdálenějšímu prstenci, z doslechu mužů. „Měl by ses snažit s pracovními četami líp vycházet, Troyi.“ Byl unavený a dělalo mu potíže neztratit trpělivost.
„Mohl by ses za mě taky někdy postavit,“ odsekl Metcalf naštvaně. „Neděláš to moc často.“
„Stojím za tebou, když jde o něco důležitýho a když máš pravdu.“ Nordlund zarazil ruce hluboko do kapes a snažil se zahřát o vlastní tělo. „To, co jsi tu předvedl před chvílí, to byla prkotina.“ Zvedl hlavu. „Co jste si s Grimsleym udělali?“
„Zased si na mě – už to bude dobře rok.“
„Hodí ti návnadu a ty mu po ní skočíš, je to tak? To je vážně pitomost. Jak to tu vypadá, když tu nejsem, Troyi?“
„O co ti jde? S ostatními vycházím docela dobře.“
Stáli teď proti sobě a dech se mezi nimi srážel do malého mráčku.
„Já ten pocit nemám. Beardsley si na tebe stěžoval; a pár dalších taky. Myslí si, že jsi dobrý inženýr, ale neváží si tě.“
„Protože říkám, co si myslím?“
„Protože nepřestáváš přemýšlet, ani když něco říkáš. Protože ty si nevážíš jich.“
Metcalf stál rozkročený a lehce se pohupoval na chodidlech.
„Tak ať máme jasno, Dane. Ty mě taky moc nemiluješ, viď?“
Nordlund cítil, jak se přestává ovládat. „Myslím si o tobě, že jsi zatraceně dobrý inženýr. A taky si myslím, že když si mě Kaltmeyer vybral, abych zaplnil místo po Orenchovi, udělalo ti to pěknou čáru přes rozpočet.“
Metcalfovi se zúžily oči vztekem. „Jsem tady od prvního hrábnutí lopatou, už čtyři roky. Tys do týhle stavby začal kecat trochu pozdě.“
Nordlund se musel přemáhat, aby nezvýšil hlas. „Máš pravdu, jsi tady od chvíle, kdy se na tom tunelu začalo dělat. Ale Kaltmeyer si myslí, že ještě potřebuješ vyzrát. Já s ním souhlasím. Vždycky jsi pracoval u stolu, v jámě s dělníky jsi ve skutečnosti nikdy moc času nestrávil.“ Odmlčel se. „A máš idiotský názory. Orencho tě chtěl vyrazit, protože nedokážeš vyjít s raziči.“
Za pár let Metcalf pochopí, proč na to ještě není zralý. Teď to nevěděl, ale to je možná u mladíků, kteří postupují nahoru, normální.
„Na tom, jestli tě raziči mají rádi nebo ne, houby záleží,“ odsekl Metcalf ostře, „dokud tě miluje šéfova dcera.“
Nordlund cítil, jak rudne. „To by stačilo, Metcalfe.“ Začal se usilovně brodit sněhem k helikoptéře. „Máme zpoždění.“
Když se usadili v kabině, zadívali se každý z opačného okna. Těsně než přistáli na plošině u McCormicka, se mrzutě ozval Metcalf: „Štěkali jsme se tam jak dva kluci, co?“
„Zapomeň na to, Troyi.“
Metcalf to myslel jako omluvu. Bylo ale těžké ji přijmout, protože se tou poznámkou trefil dost přesně – jak přesně, to ani sám nevěděl.
Horší ale bylo, že předtím v letadle měl Kaltmeyer pravdu. Metcalf, to byl nůž v zádech.

U vchodu do obrovské místnosti byla vojenská hlídka a detektory na kovy. Nordlund s Metcalfem čekali, až jim prověří jejich identifikační karty s otiskem palce, pak se Metcalf vydal k baru a Nordlund se začal prodírat davem ke stolu s jídlem. Ještě něco na Základně totiž zapomněl – dát si oběd. Z nakrájených studených pochoutek si vyrobil tlustý sendvič a pak se rozhlédl po místnosti, aby se podíval, koho tu najde.
Napravo, asi čtyři metry od stolu s jídlem, stálo pódium s velikou plastickou mapou, znázorňující projekt rychlovlaku. Vzadu v místnosti postavili stupínek, na kterém vyhrávalo komorní trio lehkou klasickou hudbu. Většinou v davu nikoho neznal – jen hrstku lidí ze stavební společnosti Kaltmeyer/DeFolge promíšenou s maličkou skupinkou mužů s orientálními rysy, zřejmě Japonci, o kterých se zmínil Kaltmeyer. Domýšlel si, že zbytek budou politici a lidé od novin. Muži, kteří vypadali, že jsou celí nesví a vůbec tam nepatří, byli nepochybně od ochranky. Bylo jich hodně.
Číšníci u baru nabízeli kávu – tu si vzal málokdo – a všem ostatním šampaňské a namíchaný Ramona fizz. Nordlund si všiml, jak si Metcalf hýčká malou sklenku, a napadlo ho, že pokud někdo chce, naservírují mu i čistou whisky s ledem.
„Jdeš trochu pozdě, Dane.“ Otočil se a uviděl Kaltmeyera, jak k němu kráčí se sklenicí šampaňského v ruce a v závěsu za ním jde jeho dvanáctiletý syn Derrick a jeden z Japonců.
„Promiňte, Franku, chtěl jsem se, než vyrazím sem, jen na chvíli mrknout na montáž. Jsou tam pomalý při dodávání prstenců.“
„Doufal jsem, že našim návštěvníkům uděláš krátký výklad,“ pokračoval Kaltmeyer o něco vlídněji. „Nakonec jsem ze sebe něco dostal a zbytek jsme pustili z pásku.“ Otočil se k Japonci: „Hideo, chci vám představit hlavního inženýra výstavby tunelu pod Michiganským jezerem, Dana Nordlunda. Dane, Hideo Nakamura z Nippon Engineering.“
„Těší mě,“ řekl Hideo a napřáhl ruku. Bylo mu asi padesát a byl vyšší, než Nordlund čekal, měl hladkou, téměř olivovou pleť, husté černé vlasy a hluboké hnědé oči. Na nose mu seděly brýle, ale obličej měl plný, ne tak plochý, jako orientálci obvykle mívají; mongolský záhyb nad očními víčky byl sotva patrný. Nordlund si řekl, že v sobě asi má trochu bělošské krve, a vsadil by boty, že jeho otec tam sloužil jako příslušník amerických branných sil během americké okupace. Pocítil k Nakamurovi respekt; smíšená krev to dnes neměla v Japonsku snadné. Takoví lidé museli být dvakrát tak průbojní a dvakrát tak bystří jako ostatní, aby to někam dotáhli.
Pak mu to jméno náhle sepnulo a usmál se. „Potěšení je na mé straně, pane Nakamuro. Četl jsem několik vašich článků o umísťování náloží.“
Nakamura se zamračil. „Napsal jsem je v mladické nerozvážnosti, když člověk všemu rozumí. Od té doby už jsem hodně zapomněl.“
„To ani neříkejte,“ zarazil ho Nordlund s úšklebkem. „Hodně mi pomohly v mojí vlastní práci a taky při psaní několika příspěvků – tak mi tu prosím vás neshazujte moje odkazy.“
Kaltmeyer si konečně všiml, že chlapec stojící vedle do něj strká. „Ricky, Dana už jsi neviděl dobrý dva týdny.“
Nordlund podal chlapci ruku a ten ji slavnostně stiskl. „Za deset dnů zase hrajou Černý jestřábi, Derricku. Seženu lístky.“
Derrick se obrátil na otce. „Můžu se dívat, až bude pan Nordlund předvádět model? Nebudu vůbec rušit.“
„Tomu to vadit nebude,“ vložil se do toho Nordlund.
Kaltmeyer chlapce postrčil a pokynul Nakamurovi. „Takže vás tu můžu oba nechat v nejlepších rukou – musím ještě obejít pár lidí.“ Zamával na dalšího japonského inženýra a začal se k němu prodírat.
„Takže tohle je váš mladý pomocník?“ zeptal se Nakamura a usmál se na Derricka.
Nordlund se rozesmál. „To bude jednou daleko spíš – můj šéf.“ Derrick zrudl a zahleděl se do vzorku parket. Je to správný kluk, pomyslel si Nordlund, tichý a přičinlivý chlapec, člověk si ho snadno oblíbí. Taky dobře stavěný, ale Nordlund měl pocit, že by ho bylo potřeba dlouho provokovat, než by se nechal zatáhnout do boje.
„Viděl jste maketu stavby, pane Nakamuro?“
„Hideo, prosím – nikdo mi k tomu nic neřekl.“ Nordlund je oba odvedl k rozlehlé plastické mapě. Zabírala větší část jedné strany místnosti, měla tak třicet na čtyřicet stop a představovala celé Spojené státy. Vlevo stál menší stolek s průhledným modelem spodní části Michiganského jezera a s přilehlými oblastmi států Illinois a Indiana. Byl propracovanější než holografická projekce v dispečinku, ale nezachycoval geologické vrstvy. Zdůrazněny byly tenké cévy úplného tunelového systému – dva tunely pro rychlovlaky spojené menším obslužným tunelem, vedoucí pode dnem jezera.
„Velmi působivé,“ zamumlal Nakamura. Ukázal na řadu velikých nádrží rozmístěných půl míle od sebe. „A co je tohle?“
Musí to vědět, pomyslel si Nordlund. Nakamura by nejel deset tisíc mil na tohle představování, aniž by znal podrobnosti rychlovlaku do posledního nýtku,
„Zásobníky tekutého dusíku. Ochlazují se jím supravodivé magnety, které obepínají kabinu vlaku. Magnety drží vlak zlomek palce nad kolejemi a táhnou ho vpřed rychlostí blížící se třem stům mílím za hodinu.“
Nakamura se zatahal za spodní ret. „To je maximální rychlost?“
„Zdaleka ne. Teoreticky můžeme dojít na hranici jednoho machu, ale rozhodli jsme se pro tři stovky, dokud nebudeme líp vědět, jak to běhá.“
„Když celý systém uzavřete a budete tam udržovat řídké vakuum, mohli byste z toho jeden mach skutečně dostat.“ Nakamura ho velmi bedlivě pozoroval, odhadoval a Nordlundovi to nebylo moc příjemné.
„Pokud vím, budujete podobný systém i v Japonsku.“
„Plánujeme ho,“ opravil ho Nakamura. „Jsme přesvědčeni, že rychlosti nad jeden mach jsou dostupné.“
„V Japonsku, kde jsou kratší vzdálenosti, je to snazší. Tady mluvíme o více jak devíti stech mílích jen mezi Chicagem a New Yorkem.“
„Ukažte mu celý to zařízení,“ navrhl Derrick hrdě, napůl cesty k vedlejšímu stolku.
Nordlund a Nakamura se protáhli davem shromážděným kolem obrovské mapy a následovali ho. Téměř hotový úsek mezi Chicagem a New Yorkem byl vybarven černě, tunel pod Michiganským jezerem byl jen červený proužek.
Nordlund si odkašlal, protože si uvědomil, že kolem stolu budou poslouchat všichni. „V příštím roce bychom měli celou východní etapu – z Chicaga do New Yorku přes Toledo a Cleveland – dokončit. Východní koridor, čtyři sta čtyřicet mil z Washingtonu do Bostonu a spojnici Baltimore, Philadelphia, New York jsme dodělali v loňském roce. Na tomto úseku už dokonce testují prototypy vlaku.“
Pak ukázal na matnou čáru vedoucí z Chicaga na západ do Los Angeles. „Navrhovaný směr západní etapy spojuje Chicago, St. Louis a Los Angeles přes Dallas a Phoenix. Víc jak dva tisíce mil.“
„Na jednu zemi to představuje vysoké náklady,“ poznamenal Nakamura tiše a prohlížel si mapu.
Nordlund pokrčil rameny a tušil, co tím chce asi tak Nakamura naznačit. Ale finance patřily do Kaltmeyerova rezortu, ne jeho.
„Drahé, ale nutné. Aerolinky zajišťují méně než deset procent toho, co dělaly před deseti roky. Rychlovlak je rychlý – a bezpečný. V obydlených oblastech je k němu menší přistup a na otevřené trati ho chrání laserový paprsek. K soupravě se nejde přiblížit, aniž by člověk paprsek nepřerušil a nevzbouřil bezpečnostní složky.“
Nakamura ukázal krátkým prstem na tunel pod Michiganským jezerem. „Proč, pane Nordlunde? Proč vede pod městem i pod jezerem?“
Nordlund pokrčil rameny. „Vykoupit pozemky pro celou trať by trvalo moc dlouho a bylo by to strašně drahé. S novými razicími štíty je levnější a rychlejší podtunelovat městskou zástavbu, než se u soudu handrkovat s tisíci majiteli pozemků a nakonec za jejich vlastnictví stejně platit, až by se z nás kouřilo. A pokud je možné hlídat přístup, je zajištění bezpečnosti mnohem snazší. Kdyby vlak přímo projížděl městem, nešlo by uhlídat vůbec nic.“
Nakamura nepatrně pohnul prstem. „Proč jste nepoložili tunel v trubici na dno jezera? Bylo by to rychlejší a levnější.“
„To není tak jisté. A už vůbec ne tak bezpečné. Proti tunelu umístěnému na dně jezera je možné vést sabotážní akci seshora – podívejte se, jak to dopadlo s tunelem společnosti BART mezi San Franciskem a Oaklandem, jen ztráty na životech a finanční rozvrat. Poškodit tunel, který chrání sto stop skály, je o něco málo těžší.“
Nakamura neochotně svěsil prst. „A celkové náklady?“
„Na západní trase osmdesát milionů dolarů na míli při dnešních cenách. Celkové náklady na trať z Chicaga do Los Angeles dosáhnou pravděpodobně sto šedesáti miliard.“
Nakamura se hlasitě nadechl. „Drahé, ale jak sám říkáte, nutné.“ Očima přejel po mapě trasu z Chicaga do Los Angeles a s nepatrným úsměvem vzhlédl k Nordlundovi. „Vy budete potřebovat pomoc.“
Nordlund mu dokázal úsměv vrátit. „Musíme se na to dívat z dlouhodobé perspektivy. Jenom předpokládané příjmy za dopravu by během několika málo desítek let měly pokrýt náklady na stavbu a na úroky. Když vezmete v úvahu ostatní možnosti, není to tak špatná investice.“
„Za jistých okolností je asi moudřejší být optimista.“ Nakamura změnil téma. „Jestli jsem to správně pochopil, slavnostní otevření se bude konat den před Štědrým dnem.“
Nordlund cítil, jak s ním začíná cloumat vztek. Phillips si připravil svůj vlastní časový rozvrh, a teď chce firmu Kaltmeyer/DeFolge přinutit, aby se do něj vešla.
Derricka to nadchlo. „Pane jo, to je skvělý! Budete tam, pane Nakamuro?“
„Jistěže,“ zamumlal Nakamura. Mávl rukou směrem k mapě. „Taková významná stavba, pane Nordlunde. Umím si představit, jak veliký tlak na vás vláda vyvíjí, abyste si s prací pospíšili.“
Nordlund si vzpomněl na nedávný rozhovor s Phillipsem a ušklíbl se. „Hodně záleží na tom, jestli se nám podaří prorazit včas.“
Nakamura se zatvářil smutně. „V Japonsku si termíny určují lidé, kteří tunely kopou. Zkusili jsme to i jinak, ale výsledky byly tragické.“
Odmlčel se a hlavou mu táhlo něco, co si Nordlund mohl jen domýšlet.
„V tunelu Seikan pod úžinou Tsugara mezi Honšú a Hokkaidó jsem přišel o syna. Tam měl pro mě spěch velmi osobní následky.“

KAPITOLA 4

„Vždycky jsem si říkala, že bys klidně mohl dělat přednášková turné, Dane.“ Ten hlas byl hluboký kontraalt a Nordlund ho velmi dobře znal. Otočil se. Jak dlouho za ním Diana stála, neměl tušení. Představil ji, Nakamura přikývl a situace mu byla na první pohled jasná. Sklouzl pohledem k Derrickovi.
„Třeba by mi tady mladý asistent pana Nordlunda mohl ukázat místnost, kde je model vlaku, co?“ Lehce se uklonil Dianě a pak Nordlundovi. „Později si ještě můžeme promluvit.“
Derrick táhl Nakamuru pryč. „Tamhle je to – největší vlak, jaký jste kdy viděl.“
Nordlund je pozoroval, jak se vzdalují. Svého syna, kterého nikdy neměl, si představoval stejně jako Derricka nebo toho chlapce na letišti. Už ve dvanácti letech na něm člověk viděl náznaky muže, jímž se jednou stane.
Zmizeli ve vedlejší místnosti a Diana řekla: „Myslela jsem to vážně, Dane. Na přednášení jsi opravdu dobrý.“
Diana vypadá mladě a nádherně jako vždycky, pomyslel si Nordlund. Bylo jí šestadvacet; brali se, když jí bylo dvacet dva. Byl o deset let starší, ale kdyby mu bylo sto, nebylo by to nic platné. Věděla toho o mužích až příliš mnoho a on o ženách až příliš málo – potloukal se po celém světě od jedné stavby ke druhé, což mu nedovolilo nasbírat zkušenosti, ale umožnilo udržet si naivitu téměř pubertální. Když se setkal s Dianou, zhmotnil se mu v její osobě jeho sen o ženské dokonalosti. Odehrálo se to ve spěchu; byl chudý, ale měl dobré jméno a absolvoval správné školy. Senátor DeFolge byl bohatý a měl dceru, o níž si myslel, že by se měla slušně vdát, už kvůli pověsti – její i jeho. Všichni tři dostali to, co si mysleli, že chtějí, a tak či onak se všichni tři dočkali zklamání.
Diana se vždycky oblékala elegantně a na dnešní předváděčku si vzala černé přiléhavé šaty, malý náhrdelník perel a světle růžové sako. Účinek byl překvapivý; Diana byla vždycky o krok před tím, co nosily ostatní ženy, takže vypadala odvážně a hypermoderně. Jako by už slyšel její přítelkyně: Diana si takovýhle šaty může dovolit vzít na sebe – ví Bůh, že já ne. Byla si toho účinku vědoma a on věděl, že si v tom libuje.
„Děkuju, Diano,“ odpověděl odměřeně, „jestli jsi to opravdu myslela vážně.“
„Ovšemže ano. Málokdy říkám věci, které bych nemyslela vážně.“
Byla vysoká a měla pevná, tuhá prsa a dobře tvarované nohy. Postavu možná trochu moc hubenou. Na střední škole trpěla nechutenstvím a dodnes se o jídlo příliš nezajímala – zajít si s Dianou na večeři a na skleničku vždycky znamenalo pít a povídat si. Popelavě světlé vlasy měla bezvadně učesané, každý vlásek byl na svém místě. A nalíčená byla naprosto dokonale. Po čtyřech letech manželství věděl, jaké množství práce věnuje oblečení a líčení – a kolik to stojí peněz. Trvala na tom, že šaty a kosmetiku si bude platit ze svých peněz, jinými slovy ze soukromého kapesného od otce. Chápal ji – stává se, že inženýři nemají velké příjmy –, ale nelíbilo se mu to. Vždycky byla mnohem víc tatínkovou rozmazlenou holčičkou než manželkou.
A pak jí najednou měl – stejně jako manželství – dost.
„Snad by ses mohl alespoň tvářit vlídně,“ utrousila tiše a stále se usmívala. „Teď vypadáš jako dokonalý obraz nešťastného bývalého manžela.“
„Tak to je poprvé, kdy připouštíš, že jsem v něčem dokonalý.“
„To není pravda a ty to víš – myslela jsem si, že jsi dokonalý ve spoustě věcí, i když ne vždycky v těch nejdůležitějších.“
Nordlund cítil, jak mu tuhnou rysy. „Tyhle poznámky ti vždycky šly.“
Předstírala, že trucuje. „Bývaly doby, kdy se ti to zamlouvalo.“ Položila mu prst na rty. „Pojďme vyhlásit příměří! Ty tu máš dost svý práce a já taky.“
„Platí,“ přikývl. Nikdy ho nebavilo se s ní popichovat, ale snášel to. To byla jedna z věcí, které to dorazily. Nikdy nedokázala odolat, když mohla seknout, zvlášť pokud šlo o něho.
„Neodpověděl jsi mi ani na jeden z mých vzkazů,“ ozvala se znovu a rozhlížela se po místnosti, koho tam uvidí.
„Měl jsem moc práce.“
„Dane, telefonní hovor ti nezabere víc jak minutu.“
„S tebou něco takovýho jako minutový hovor vůbec nepadá v úvahu.“
Otočila se k němu a na tvářích jí od vzteku naskočila malá rudá kolečka. „Myslela jsem, že jsme vyhlásili příměří.“
„No dobře,“ povzdechl si Nordlund. „Nevolal jsem, protože jsem si myslel, že si nemáme co říct.“
„Tomu nevěřím,“ řekla nevýrazným hlasem. „Naše manželství zase tak špatný nebylo. Pro mě ne, a už určitě ne pro tebe.“
Nordlund se rozhlédl, znepokojen představou, že by ji někdo mohl zaslechnout. Tohle nebyla ta pravá chvíle a to pravé místo. Ale místo a čas pro Dianu obvykle neznamenaly vůbec nic; polovina jejich hádek se odehrála v přelidněných restauracích.
„Nebral jsem si tě pro peníze, Diano.“
„Já jsem si tě taky jimi nesnažila koupit.“
„Tebe jsem na mysli neměl.“
„Otec? Otec tě nezaměstnal, to Kaltmeyer. A ten ti dal práci, protože jsi dobrý inženýr. Nebo mi to alespoň tvrdil – kolikrát, to ani nedokážu spočítat.“
Tentokrát vyhrává, pomyslel se Nordlund. Dává rány nad pás a sbírá body.
„Přihořívá,“ poznamenal, navztekaný, že je v obraně. „Byl jsem dobrý inženýr a to bylo něco, o co ty jsi vůbec neměla zájem.“
„Ale snažila jsem se, Dane. Když jsi vzal to místo na Floridě, jela jsem s tebou dokonce chytat pod vodu ryby. Ještě dneska mám jizvu, která to může dokázat.“
Zamračil se. „Měla sis nechat udělat plastiku a jizva by byla pryč.“
„Mám ji, aby mi připomínala Floridu.“
„Vždyť jsi Floridu nenáviděla.“
„Ne tak úplně. Jenže ty jsi věčně nebyl doma, a když jsi tam skončil, rovnou jsi vyrazil do Limy.“
„Ale Peru jsi nenáviděla.“
Obrátila oči v sloup. „Bože, Peru jsem teda nenáviděla!“
„Bylo to moje zaměstnání,“ poučil ji. „Když sis mě brala, tak jsi to věděla.“
„Myslela jsem si ale, že budeš dělat na stavbách tady doma. Nemohla jsem tušit, že budeš místo toho poletovat všude možně.“
„Diano,“ začal pomalu, „já jsem opravdu chtěl být nezávislý. Nechtěl jsem pracovat pro firmu Kaltmeyer/DeFolge. Nikdy. Teď jsem to na jeden rok vzal, protože ta stavba je příliš veliká a příliš lákavá, než abych jí dokázal odolat. Naše manželství se nerozpadlo za oceánem, zhroutilo se přímo tady. Nevzpomínáš si? Před šesti měsíci šlo definitivně ke dnu, ale směřovalo tam celé ty čtyři roky.“
Náhle to bylo venku, věc, o které už spolu nemluvili. Nemohlo za to ani jeho zaměstnání, ani DeFolgovy peníze. Byli prostě každý jiný, dva naprosto nezávislí lidé, a jediná věc, která mohla jejich manželství udržet pohromadě, pro ně nepadala v úvahu. Diana byla příliš zahleděná do sebe, než aby mu dala děti, a on o manželství bez dětí nestál.
Znovu se rozhlédla po místnosti a on si vzpomněl na něco, co předtím poznamenala.
„Jak jsi to myslela, že tu máš práci?“
„Vždycky jsi říkával, že si žiju jak v bavlnce.“ Nedokázala potlačit rozmrzelost v hlase. „Už to neplatí. Co jsme se rozešli, aktivně jsem se zapojila do senátorových obchodních záležitostí.“
Nordlund na ni zíral. „Nerozumím ti.“
„Stala jsem se zástupcem výkonného ředitele Interlocku.“
„Holdingový společnosti tvýho otce?“ Nic o tom neslyšel, ale lidé už se naučili, že před ním nemají o Dianě mluvit. „Tomu se ani věřit nechce!“
„Ale je to tak,“ ujistila ho tiše. „Je to pro mě nový, je to vzrušující a jsem v tom jaksepatří dobrá.“
Tuhle stránku její osobnosti nikdy nezažil, sebevědomí, které se zásadně lišilo od nadutosti dcerunky z bohaté rodiny. Naprosto dokonale se převtělila z perfektní hostitelky ve vyrovnanou obchodnici. Udělalo to na něj dojem a ona toho hned využila.
„Co takhle zajít si příští týden na večeři, Dane? Jen ze starý známosti – nic závaznýho.“
Nemyslela to vážně a on věděl, že to sama ví. Ale byl zvědav, jak hluboká je ta změna.
„Zavolám ti.“
„Ne, Dane. Já zavolám tobě.“
„Příští týden,“ slíbil.
Pak postřehl její vítězný úsměv a došlo mu, že tahle scéna se od začátku do konce odehrála v její režii. Hrála ji celou duší – a výborně. Vlastně se vůbec nezměnila. Nešlo ani o lásku, ani o zábavu – šlo jen a pouze o vlastnictví. On byl něco, co jí její otec koupil, a ona to teď chtěla zpátky.
„Platí. A teď mi, proboha živýho, Dane, sežeň něco k pití.“
U baru narazil na Kaltmeyera a Nakamuru věnující se zdvořilé konverzaci, i když bylo zřejmé, že ho vyhlížejí. Kaltmeyer pokynul směrem k Dianě.
„Co se dělo?“
Nordlund pokrčil rameny. „To nevím jistě. Ženy mají sklon se měnit ve chvíli, kdy má člověk pocit, že je zná. A pak najednou zjistí, že se vlastně vůbec nezměnily.“
„Žena má tajemnou duši,“ poznamenal Nakamura, „a my vidíme jen její stín, který se jí odráží v očích. Ale stín se mění podle toho, jak se mění světlo.“
„Moc hezká myšlenka,“ zhodnotil to Kaltmeyer a zamával na barmana, aby jim přinesl ještě něco k pití. „Ale nejsem si jist, že jsem ji pochopil.“
Nakamura se usmál. „Být pochopena znamená navždy ztratit podstatu svého ženství.“
Kaltmeyer vytřeštil oči. „To je nějaký citát, že jo?“
„Ovšem.“
Kaltmeyer uchopil skleničku a zjevně se mu ulevilo. „Zaplať pánbu; jednu chvíli jsem se bál, že jste to sám vymyslel.“ Pokynul nějakému muži v davu, a když přišel blíž, oslovil ho: „Murray, vzpomínáš si na Dana? Dane, Murray Lammont.“ Odstrčil se od baru a vyzval Nakamuru, aby ho následoval. „Uvidíme se při předváděčce, Dane. Ne aby ses zase někde zapomněl – veřejný projevy nejsou moje silná stránka.“
Dělám na stavbě už rok, pomyslel si Nordlund, a s Murrayem Lammontem jsem se setkal snad dvakrát. Lammont byl hubený jak tyč, prošedivělý a měl mohutný knír barvy pepř a sůl. Spodní okraj byl trochu narezlý od dýmky, kterou bez ustání kouřil. Původně působil jako profesor geologie a odborník na půdní a geologické vrstvy na jedné malé univerzitě ve Wisconsinu, pak vydělal jmění tím, že převedl geologický průzkum na počítačový program, který se podařilo prodat nejrůznějším stavebním společnostem. Říkalo se, že Kaltmeyer/DeFolge a Lammont spolu dělali už před léty a že firma K/L byla jedním z prvních Lammontových zákazníků.
Nordlund stiskl ruku, která mu na dotek připadala jako zmuchlaný ubrousek. „Moc mě těší, pane Lammonte. Dáte si něco k pití?“
„Jestli to platí Frank a senátor, tak ano.“
Donesli jim nápoje a Nordlund řekl: „Del Styron má nějaké potíže s programem. Stěžuje si na některý údaje z průzkumu.“
Lammont se zatvářil zamyšleně a předvedl jedno nacpávání dýmky. „Co s tím má být?“
„Říká, že v údajích je hodně anomálií.“
„Zítra mu zavolám. Ale s programem nic není, jestli vás trápilo tohle.“
„Jo, to mi starostli dělalo. Máme s tím programem potíže od chvíle, kdy jsem na stavbu přišel.“
Lammont se tvářil naprosto bezvýrazně. „Skutečně? Od Maxe jsem nikdy žádné stížnosti neslyšel.“ Strčil váček s tabákem do kapsy. „Mám dojem, že to představení už pomalu začne. Děkuju vám za pití, pane Nordlunde.“
Pacholek! Nordlund se za ním díval. Orencho že si nikdy nestěžoval? Tomu se moc věřit nedalo; vždyť Max na to nadával v jednom kuse. Vzal z baru pití pro Dianu a vrátil se ke stolu s jídlem, kde předtím stáli. Nebyla nikde v dohledu.
„Já to vezmu, Dane – Diana si odběhla na holčičky.“
Senátor Alan DeFolge byl ten poslední člověk, kterého toužil potkat, ale taky jediný, o kom předem věděl, že se mu nemůže vyhnout.
„Nemohl jsem odolat a pozoroval jsem vás, jak jste si s Dianou povídali. Je to fajn, vidět vás dva zase pohromadě. Stýská se jí po tobě, víš.“
Senátor měl, stejně jako Beardsley, mohutnou postavu, ale jen málo z toho tvořily svaly. Zavalitý, cynický a plešatý, těch pár vlasů, které mu ještě zbyly, měl pevně připlácnuté k růžové lebce. Hodně pil, ale Nordlund si nevzpomínal, že by ho někdy viděl opilého.
„Rozešli jsme se před šesti měsíci, senátore, a naše manželství bylo na lopatkách už dávno předtím.“
Ani se neobtěžoval skrývat hořkost v hlase a DeFolge soucitně pokýval hlavou. „Ve skutečnosti tě nechce ztratit, Dane. Příliš mnoho do tebe investovala.“
„Stejně jako vy, viďte, senátore?“
DeFolge chvíli točil alkoholem ve skleničce a pozoroval ho, než odpověděl: „U ní šlo ovšem o citovou investici. A pokud jde o mne, myslím, že jsi na mě trochu tvrdý. Jestli si chceš myslet, že jsem příliš shovívavý, máš na to právo. Je to moje dcera a udělal bych pro ni cokoliv. Ale dát flek někomu, kdo na něj víc než stačí, to mi nepřipadá tak přehnaný. Frank měl stejně právo veta; kdybys nebyl tak děsně dobrý, bylo by úplně jedno, co chci já.“
Nordlund se mrkl na hodinky. Za pět minut tři – je čas začít s představením.
„Jdu s Dianou příští týden na večeři, senátore. Ale být vámi, nedělal bych z toho žádný závěry.“
DeFolge vypadal, že z toho má radost. „Jsem si jist, že se spolu budete dobře bavit, Dane.“ Pak dodal, jako by ho to dodatečně napadlo: „Nippon Enginnering uvažuje, že se bude o západní etapu ucházet spolu s námi. Bude se tam nabízet místo hlavního inženýra.“
Nordlund se neodvážil otočit, protože se bál, že by mu DeFolge z tváře vyčetl, jaký má vztek. Ten zkurvysyn manipuloval životy druhých už tak dlouho, že to dělal naprosto automaticky. Byl přesvědčen, že každý člověk má svou cenu a že Nordlunda si lze koupit za místo hlavního inženýra na západní etapě. Kaltmeyer si to myslel taky, alespoň mu to v letadle cestou sem řekl. Kdyby o to místo stál, stačilo by políbit Dianu a dát to s ní zase dohromady. DeFolgeův výklad o muži, který na to „stačí“, to byly jenom kecy. Kdyby podmínky byly rovné, vyskytovalo se okolo hodně kvalifikovaných mužů. Jenže jak došlo na něho, veškerá rovnost byla tatam.
Místnost se mezitím skoro vyprázdnila, většina hostů se šla vedle podívat na představení. Nordlund byl v půlce cesty ke dveřím, když někdo vykřikl: „Dane!“
Otočil se a uviděl, jak k němu přes místnost spěchá Janice, brýle se zlatými obroučkami, přivázané kolem krku tenkým řetízkem, jí skákaly na prsou. „Předváděčka ještě nezačala?“
„Beze mne začít nemůže, Janice.“ Vzal ji za paži a byl rád, že taky jednou vidí obličej prostý veškeré záludnosti. Těsně než vstoupili do vedlejší místnosti, zastavila se a zeptala se ho: „Znáte nějakou Cyd Lederleyovou?“
Nic mu to neříkalo. „Nevzpomínám si. Co je to zač?“
„Řekla jen, že se píše s C na začátku a že jste se setkali ve Washingtonu. Zítra vás navštíví v kanceláři.“
Ten víkend ve Washingtonu nesestával pouze z výslechů před komisí; navštívil také několik obvyklých večírků a hostitelky si vždycky daly záležet, aby se seznámil s těmi nejlepšími, i když ne vždy nejbystřejšími mladými dámami, které byly toho času ve městě k maní. Nevzpomínal si, že by se některá z nich jmenovala Cyd.
Ale to nic neznamenalo, nevzpomínal si ani na žádnou Susan Jennifer nebo Mary Ann, a přitom si byl jist, že jich potkal hned několik.
Připraví ho o drahocenný čas – čas, který si nemohl dovolit ztratit – ale třeba to bude taky k něčemu dobré. Mohla by odvést jeho myšlenky od Diany.

Místnost, kde se předvedení mělo odehrát, byla stejně velká jako místnost s jídlem, ale byla prázdná, až na cosi, co zabíralo většinu podlahy a vypadalo jako krajina pro dětský vláček, úplně dokonalá, včetně miniaturních pohoří a tunelů a malinkých západních městeček. Polystyrénovou krajinou se vinula dlouhá klec z pletiva a vytvářela v krajině uzavřenou osmičku. Síť v pravidelných odstupech podpíraly bytelné kruhy, z kterých se táhly spousty drátků do rozvodné desky. Po krajině rychle pobíhal sem a tam technik s termoskou, ve které měl tekutý dusík, a doplňoval kapalný plyn do malých nádrží podél trati.
Hosté se rozesadili do skládacích židlí za plexisklovou stěnu, která je oddělovala od modelu. U jedné stěny bylo připravené malé pódium. Nordlund zaťukal na mikrofon a řekl: „Tak se, lidi, zatím usaďte. Bude trvat asi minutu, než se nám zařízení uklidní.“
Zdálo se, že technik má s jednou nádrží nějaké potíže, a Nordlundovi se zatajil dech. Prosím tě, Bože, nedovol, aby se teď něco pokazilo…
„Dane, můžeme začít?“ Kaltmeyer stál s hlavním technikem u řídicího pultu železničního modelu a roztržitě si pohrával s nejrozmanitějšími knoflíky.
Nordlund se znovu podíval na muže s tekutým dusíkem. Ten zvedl ruku a ukázal mu palec a ukazováček spojené do kroužku. Všechno bylo připravené.
„Jak vidíte,“ začal Nordlund, „celé zařízení je vlastně jedna dlouhá klec ze zmagnetizovaných tyčí, která udržuje soupravu nad zemí.“ Mávl ukazovátkem dopředu k nehybnému modelu vlaku, který se skládal z řídicího vozu a šesti dokonale provedených vagónů. Velikostí se model blížil starodávným Lionelovým vláčkům, které si Nordlund tak strašně přál, když byl malý.
„Hnací sílu dodávají kruhy, umístěné podél trati. Ve skutečnosti jsou to solenoidy chlazené tekutým dusíkem – magnety dokážou vytvořit neobvykle silné magnetické pole. Vlak doslova vtahují do sebe, a jakmile projede, kruh se vypne a je netečný. Setrvačnost soupravu dožene k dalšímu solenoidu, který se hned aktivuje a popotáhne vlak opět dopředu.“
Odmlčel se a zadíval se do tváří posluchačů, aby se ujistil, že mu rozumějí. Inženýři stejně věděli, jak to funguje, novináři se mohli zeptat později a muže z ochranky to ani trochu nezajímalo. Pak zahlédl v publiku Dianu; tvářila se znuděně. To Janice byla naproti tomu unesená; jak se snažila zachytit každé jeho slovo, měla dokonce lehce pootevřená ústa.
„Návaznost zajišťují počítače ze spínacích stanovišť, které jsou rozmístěny každých deset mil. Ty přijímají rádiový signál z vlaku a ovládají rychlost, brždění a další funkce. Protože nedochází k žádnému tření koly o kolejnice, můžeme dosáhnout pozoruhodných rychlostí.“
„Slyšel jsem, že zkušební souprava na trati z Bostonu do Washingtonu dosáhla rychlosti tři sta mil za hodinu,“ ozval se někdo z posluchačů.
Nordlund potlačil úsměv. Nakamura mu dělal nahrávače. „Je to pravda, pane. Jsme přesvědčeni, že touto rychlostí se bude vlak moci pohybovat i na dlouhých úsecích – dokonce možná i rychleji.“ V davu se ozvalo šeptání. Nordlund se naklonil k technikovi, který stál vedle něj, a tiše řekl: „Teď je to na vás.“
Technik dal znamení svému partnerovi u Kaltmeyerova řídicího pultu a za okamžik se vlak pohnul, nejprve pomalu, ale pak začal nabírat rychlost. Model měl bezpečnostní regulátor, který nedovoloval překročit rychlost padesáti mil za hodinu, ale i to bylo na model docela slušné tempo.
Souprava dorazila do první zatáčky, a jak do ní vjížděla, nakláněla se na stranu. Projížděla kratší smyčku a pořád ještě zrychlovala. Nordlund cítil, jak se mu vlasy na zátylku ježí. Do té zatáčky by měl přece vláček zpomalit. Model teď jel po vzdálenějším oblouku, dotáhl to už nejmíň na čtyřicet mil v hodině a stále zvyšoval rychlost.
Z vlaku už byla jen čmouha. Nordlund se rychle podíval na Kaltmeyera. Ten se tvářil samolibě, zřejmě byl na předvádění vlaku pyšný. Do druhé smyčky vjel vlak rychlostí dobře padesáti mil za hodinu a z prvního oblouku už vyrážel šedesátkou. Pak si Nordlund uvědomil, že souprava stále zrychluje. Sestoupil z pódia a rychlým krokem došel k řídicímu pultu, kde stál technik ovládající soupravu. „Skonči to, Jeffe, už nám to stačilo.“
Muž se potil. „Nemůžu – v rozvodný síti se něco podělalo.“ Trhnul pákou, kterou měl před sebou. „Ježíš, Dane, ono to vůbec nereaguje!“
Souprava se teď doslova s řevem řítila po trati a diváci v první řadě si nervózně odsunuli židličky dozadu. Když vlak vjížděl do třetího kola, zdálo se, že ještě přidal. Do dlouhého úseku krajiny vjel určitě rychlostí přes sto mil za hodinu. Očima už ho vůbec nešlo sledovat.
Když vlak opět vjel do první zatáčky, Nordlund to spíš vycítil, než uviděl. Tentokrát se stříbrné pletivo klece prohnulo, jak odstředivá síla vykláněla soupravu do strany. Pak se pletivo náhle protrhlo a vlak, teď spíš neřízená střela, vyletěl přímo proti vzdálenější zdi. Když do ní narazil, ozval se výbuch smíšený s rachotem padající omítky.
Nordlund zíral na zeď a vůbec nevnímal hosty, kteří němě seděli na svých místech a nebyli si tak úplně jisti tím, co se stalo. Vystřelený model prorazil do omítky a částečně i do cihel pod ní díru o průměru šesti stop a zůstal viset napůl do místnosti, napůl z budovy, jak zkroucený kus stříbrného starého krámu na vyhození.
Kaltmeyer i Nakamura stáli teď vedle něj a mluvili oba najednou, ale on slyšel jenom Nakamura.
„Příliš velký spěch, pane Nordlunde,“ říkal Japonec a smutně potřásal hlavou. „Příliš velký spěch.“

KAPITOLA 5

Stál u velikého okna v obývacím pokoji a díval se, jak se venku kolem pouličních luceren točí sníh. Už zase byl čas Vánoc, ale jediné, co mu přinese, bude zármutek a vzpomínání. Na první Vánoce po výbuchu – kolik už to bude let? – měl velmi živé vzpomínky a byly skoro stejně bolestivé jako sám výbuch.
Celé měsíce byl sám v místnosti s bíle povlečenou postelí a úzkostlivě čistými zdmi, které jako by se k němu neustále blížily. Zamřížovanými okny viděl na široký pás zasněžené země, která obklopovala budovu, a několik větrem ošlehaných dubů, po nichž v létě poskakovala a dováděla veverčí rodinka. Rád zvířátka pozoroval, jejich těkavý pohyb a rychlé švihání ocasem. Jen málo živočichů ho dokázalo dojmout tím, že jsou tak… živí.
Už se cítíš líp, říkal si sám pro sebe. Dlouhou dobu – že už by to byl rok? – se stávalo, že se občas zničehonic zhroutil a začal nečekaně vzlykat. Zmocnila se ho sklíčenost, přemohla ho a zaplavila takovou citovou trýzní, že vůbec nebyl schopen přemýšlet.
Stávalo se to zvláště, když se podíval do zrcadla a opět tam uviděl… svou tvář. Reagoval v tu chvíli tak divoce, že museli z jeho pokoje odstranit všechno, co mělo lesklý povrch, včetně všech kovových předmětů a naleštěných podnosů.
Nakonec se mu podařilo propracovat se do takového stadia, že mu povolili malé zrcátko na holení, ale velké zrcadlo v koupelně nechali stále nastříkané. Řekli mu, že časem bude moci odejít a vydat se do světa, který byl venku. Zpátky do chladných večerů, do pokojů plných ticha… a nenávisti.
O nenávisti jim neřekl. Když cítil, že na něj jde, šel buď do koupelny, a než začal ječet, pustil si sprchu, nebo skočil na postel a ztlumil hlas polštáři.
Stal se z něj odborník na nenávist. A věděl, koho nenávidí. Sestavil si seznam o čtyřech jménech, patřila těm, kteří nesli největší vinu. Jednou je přinutí, aby za to zaplatili; byla to jen otázka času. Bylo mu jasné, že nejdřív se musí naučit svou nenávist ovládat, usměrňovat ji. Aby se stal… dostatečně normálním.
Na příchod doktora Merrimaca a dvou zřízenců nebyl připraven. Seděl klidně, když mu křehký, bělovlasý doktor Merrimac vysvětloval, že nejsou příliš spokojeni s jeho pokroky, že náhlé proměny nálad, návaly deprese a výbuchy vzteku jsou důvodem k jistému znepokojení. Co s tím hodlají dělat, zeptal se. Lékař doporučoval, aby zvedli dávky utišujících prostředků a antipsychotik.
Protestoval proti tomu. Také neměl rád náhlé změny nálad a návaly deprese. Dělaly mu ze života peklo na zemi, emocionální vězení, mnohem krutější než uzavřené oddělení v psychiatrické léčebně. Jenže on ten vztek, jenž s ním cloumal, potřeboval, stejně jako odhodlání a elán, které mu vztek dodával. Nemohl si dovolit být šťastný… zapomenout. Tohle ale doktorovi neřekl.
Rozčilil se tak, že málem zapomněl na zřízence. V poslední chvíli si uvědomil, jak náhle zpozorněli a že jsou ve střehu, až příliš ve střehu.
S velikým úsilím se uklidnil a ujistil doktora, že rozhodnutí lékaře přirozeně respektuje. Zřízenci se uvolnili. A kdy navrhuje doktor, že by se mělo začít s léčbou? Třeba hned dnes odpoledne, odpověděl doktor Merrimac. Pak mu obšírně vysvětlil, jak léky působí, a ujistil ho, že mu ani nezpůsobí bolest, ani nebudou mít vedlejší účinky. Přikyvoval, aby si lékař myslel, že je s výkladem spokojen. Nakonec maličký lékař i oba zřízenci odešli.
Věděl, že už tam nemůže dál zůstat. Uplynulý rok potřeboval na to, aby si odpočal, aby se citově zotavil a rozmyslel si, kdo za tu hroznou tragédii může. To se mu povedlo a teď byl čas odejít. Zvýšením dávek by se mu situace mohla vymknout z rukou, ohrozit jeho plány, nebo mu dokonce zakalit vzpomínky na to, co se stalo, vzpomínky, které ho ovládaly. To nemohl připustit.
Blížilo se poledne a on věděl, že touhle dobou budou téměř všichni v bufetu. Čekají, že půjde do jídelny, a dokud to bude vypadat, že tam jde, nikdo ho nezastaví. Vtáhl si župan kolem těla a vykročil na chodbu. Byla prázdná. Zřízenci přistupovali k povinnostem velmi nedbale. Ono tu ale taky bylo jen málo pacientů, které by šlo považovat za nebezpečné, většina dokonce směla pod dohledem chodit na vycházky do nedalekého města.
Zahnul do prázdné východní chodby a vydal se směrem od jídelny. Teď to začalo být nebezpečné, ale dveře vedoucí na svobodu už byly na dohled. Uslyšel nějaké zvuky a pochopil, že někdo jde. Nejbližší místo, kde se dalo ukrýt, byl kumbál s věcmi pro uklízečky. Skočil tam a zavřel za sebou dveře. Vzduch uvnitř byl zatuchlý, kysele tam smrděly staré hadry, saponáty a štiplavě čpěl lidský pot. Nahmatal vypínač a rozsvítil.
Kumbál byl dost prostorný, dobře čtyři na šest stop. Povalovala se tam obvyklá sbírka hadrů, mopů na dlouhých násadách a kbelíků. Na polici nad hlavou uviděl krabice s pracími prostředky, láhve s modrými roztoky na čištění oken a bílé umělohmotné kanystry se saponáty. Štiplavý pach potu vydávalo pracovní oblečení pověšené na věšáku. Džíny, propocené triko a špinavé tenisky. Ponožky tam nebyly.
Shodil župan a pyžama a honem na sebe navlékl pracovní oblečení. Pak zhasl světlo, otevřel dveře a vykoukl na chodbu. V dohledu nikdo nebyl. Vyklouzl ven a vydal se ke dveřím na konci chodby. Nikdo ho nezastavil. Jakmile byl venku, zamířil rychlým krokem pryč od budovy. Zimu a sníh se snažil nevnímat. Pak se po něm podíval muž odhazující sníh z cesty a zvolal: „Haló!“ Zamával mu a pokračoval dál směrem k bráně. Jak bude jednou venku, je volný. Nikdy se jim nepodaří ho najít. Když ho sem před rokem přijímali, vzali mu sice otisky prstů, ale když ho zaměstnali v registraci, využil příležitosti, otisky ze svého spisu odstranil a později je roztrhal a ve svém pokoji spláchl do záchodu.
Málem to dokázal bez potíží. Od svobody už ho dělil jen poslední krok za vstupní bránu ze železných tyčí. Lekl se, když se za rohem vynořil doktor Merrimac se sendvičem zabaleným do fólie v ruce. Křehký mužíček se zastavil, podíval se na něj a zeptal se: „Kam jdete?“
„ Odcházím,“ odpověděl.
Doktor zavrtěl hlavou. „ To vám nebudeme moct dopřát. Ještě na to nejste připraven.“
Ohnal se po starci pěstí a trefil se mu ze strany do hlavy. Doktor se okamžitě skácel se zlomeným vazem.
Podél zdí po obou stranách brány rostly alespoň stopu vysoké keříky. Odtáhl mrtvolu mezi ně a házel na ni uschlé listí a sníh tak dlouho, až si byl naprosto jist, že žádný kolemjdoucí Merrimaca nezahlédne. Necítil lítost, ani smutek. Lékařova smrt se ho svou tragikou dotkla stejně jako kterýkoliv jiný zážitek, jejž je zapotřebí zaregistrovat a zapomenout.
Vždyť se ho nakonec doktor pokoušel zastavit, snažil se mu zabránit, aby mohl uskutečnit své plány. To si nikdo nesmí dovolit!
O hodinu později už stál na dálnici a stopoval směrem do města. Byl Štědrý den. Ale on nikam nespěchal – když to neudělá tyhle Vánoce, tak příští, nebo až další. Může to trvat i několik let, ale ti čtyři mu za jeho hroznou ztrátu zaplatí. Cítil, jak ho zaplavuje důvěrně známá vlna úzkosti, a chvíli se nemohl ani pohnout, dokonce ani když mu zastavil mustang a řidič se vyklonil ven a snažil se ho máváním přivolat.

Na smrt doktora Merrimaca si pak už nevzpomněl. Až do dnešního večera. Zase tu byla doba Vánoc se vším všudy, se sněhem, Santa Clausy na nárožích a s výlohami lákajícími děti. Trvalo mu to pár let, ale všechno už měl připraveně. Byl čas vykonat popravy.
Odstoupil od okna a přešel ke stolu, u kterého si dělal poznámky. Trvalo mu jen velmi krátce, než přišel na to, kde se ti muži skrývají. Musel jen prověřit velké množství adres a postupně ho různí lidé dovedli ke všem cílům.
Policajti jsou cvoci. Ale nemohl jim upřít, že jednu věc promysleli dobře. Nechali ty muže jemu.

KAPITOLA 6

Když Nordlund následujícího rána dorazil na Základnu, zjistil, že katastrofální průběh včerejšího předvádění modelu je během všech pracovních přestávek tématem číslo jedna. Když mu Janice přinesla jeho ranní sladký rohlíček, pečlivě odhadovala, jakou má náladu, než si dovolila udělat narážku. „Všichni raziči říkají, že jste se pokusil trumfnout Pearl Harbor.“
Nordlund se otřásl. „Jsem hlavně rád, že se nikomu nic nestalo. Chtěl jsem, aby pódium pro diváky bylo nad maketou, ale přehlasovali mě.“ Zakousl se do rohlíčku. „Odhlídnuto od toho, paní Lincolnová, jak se vám to představení líbilo?“
„Musím přiznat, že mělo trochu zdrcující závěr. Ale vážně, myslím, že to bylo velmi působivé, až na tu nehodu. Všem kolem mě to připadalo taky tak. Jak vzal ten karambol šéf?“
„Docela dobře. Model byl navíc pozornost od United Electronics – nebyl to náš vynalez.“ Přešel ke kávovaru a chvíli zápolil s knoflíky. „Zařídila jste všechny schůzky pro ty požárníky?“
Sáhla po bloku a narovnala si brýle. „Dala jsem to dohromady včera při předváděčce. Všechno bylo sezvané na včerejšek, jen ty gejši si budou muset sehnat sami.“
Nordlund poslouchal sotva na půl ucha. Kdyby přidal trochu cikorky, dobu vaření zvýšil o pět vteřin a nepatrně snížil teplotu vody, třeba by to pak bylo to pravé.
Nebylo. Zašklebil se a odložil kelímek s kávou na stůl. „Co tam máme na dnešek?“
„Dela Styrona – hned, jak to bude možné. Pak pana Phillipse a majora Richardse. Phillips nevypadal nejšťastněji a major s vámi chce mluvit o těch Japoncích.“
„Dala jste jim jejich jména?“
Přikývla. „To nic nebude, nejspíš jen rutina, která se prostě musí udělat.“ Zatvářila se zvědavě. „Kontrolor z finančního odboru a jeho lidi mají dorazit dneska ráno.“
Chvíli mu trvalo, než si vzpomněl na to, co mu říkal Kaltmeyer v letadle. Vsadil by se, že tak rychle je nikdo nečekal.
„Promiňte, Jan, myslel jsem, že vám to starý pán řekl. To jsou nějaké následky těch zmatků kolem Maxe.“
„Říká se, že prý to jsou DeFolgovi nepřátelé z Kongresu. Je na tom něco?“
„I kdybyste mě zabila, nepovím vám to. Pokud by s nimi byly nějaké problémy, skočte za mnou a já vám řeknu, jestli s tím máte běžet nahoru. To je všechno?“
Zavrtěla hlavou. „Čeká na vás nějaký pan Hideo Nakamura. Mám dojem, že byl taky na té předváděčce.“
Tohle byla vůbec první příjemná schůzka v její nabídce. Vyběhl do vedlejší kanceláře a našel tam Nakamuru sedět na malinké pohovce proti Janicinu stolu. „Pane Nakamuro – to jsem ale rád!“ Když byli zpátky v jeho kanceláři, ukázal na kouřící přístroj a poznamenal: „Dá se z něj dostat čaj i káva, podle toho, co máte radši.“
Nakamura zavrtěl hlavou. „Americká káva, černá, to je pro mě svátek.“ Zatvářil se omluvně. „Pan Kaltmeyer říkal, že nebude vadit, když tu jeden den strávím jako pozorovatel. Třeba mi později někdo z vašich lidí bude moci ukázat i tunel.“
„Švéd to jistě rád udělá. Čekám teď přepadový komando přímo z Washingtonu, ale odpoledne se k vám snad budu moct přidat.“ Zaváhal, protože si vzpomněl na Dela Styrona a monitorovací program. „Musím s hlavním geologem projít pár počítačových programů. Kdyby vás to zajímalo…?“
Nakamura se usmál. „Pokud vám to nezpůsobí potíže, byl bych moc rád.“
„Jistěže ne,“ zamumlal Nordlund, podrážděný Nakamurovou přílišnou zdvořilostí. Zavolal Janice, aby sehnala Styrona, a za chvíli se dovnitř vřítil malý, zpocený geolog s tlustým svazkem sjetin z počítače. Nordlund je navzájem představil a Styron netrpělivě přikývl, rozrušen zřejmě náručí údajů, které přinášel. Rozložil papíry po stolku.
„Tohle mě snad oddělá, pane Nordlunde. Procházel jsem si hrubý data podrobněji a musím se přiznat, že je tam pár míst, který vypadaj dost divně.“
Nordlund se mu podíval přes rameno. „Něco kritického?“
„Tím si nejsem jist.“ Styron se zamračil. „V některých oblastech údajům nerozumím.“ Ukázal na řadu čísel na papíře. „Pan Lammont prováděl se svými lidmi zvukové sondy do vzdálenosti jedné míle na obě strany od tunelu a pak dál ještě namátkové zkoušky do vzdálenosti dalších deseti mil. Použili výsledky jiskrových sond, radaru a sonaru a počítač jim sestavil úplnou maketu vrstev do vzdálenosti deseti mil od trasy a do hloubky jedné míle.“
„Spolehlivost?“
„Mezi sedmdesáti pěti a devadesáti procenty. Teoreticky.“ Tlustým ukazováčkem udělal nad mapou kruh. „Vemte si tenhle příčný řez. Počítač ho čte jako vrstvu usazených hornin přecházející do tlusté vrsty vápence, místy porézní a s výskytem organických látek, na které nakonec leží jílovitá břidlice a vrstva bahna – přesně to, co člověk čeká na dně jezera.“
„A co je pod tou usazenou horninou?“ přerušil ho Nakamura zdvořile.
Styronovi to konečně došlo. Japonský geolog na návštěvě, to znamená, že je to někdo významný. Zjevně to na něj udělalo dojem.
„Nejspíš vyvřelina, pane Nakamuro. Velmi stará, možná prvotní.“ Obrátil se na Nordlunda. „Jenže tady, půl míle od trasy tunelu, máme úplně stejný profil. Spoustu vápence hladkého jak deska.“
„Tak co se vám nelíbí?“
Styron se nadechl. „Přechod od usazenin je příliš pozvolný. Tahle oblast vykazuje pevný vápenec – žádná poréznost, žádné organické látky, jen samý šutr.“
Nordlund vypadal nechápavě. „Co tím chcete říct?“
„Ta vrstva vypadá jako naprosto izolovaný jev. Je obklopena vápencem, který má úplně jiné vlastnosti, a přesto program říká, že přechod mezi ní a pevnou horninou je naprosto plynulý.“
Styron cítil, že se mu to nepodařilo pořádné vysvětlit. „Chci tím říct, pane Nordlunde, že to, co nám počítač předpověděl, a to, k čemu se teď doopravdy blížíme, jsou dvě naprosto odlišný věci.“
„Co na to říká Lammont?“
Styron se zatvářil otráveně. „Nedostatek ve schopnosti počítače dělat z programu odhady.“
„Souhlasíte s ním?“
Zaváhání. „Tomu se dá věřit dost těžko.“
„Tak Lammontovi zavolejte a řekněte mu, aby přišel a dělal na tom s vámi. Kdyby se k tomu neměl, dejte mi vědět.“
Když Styron odešel, poznamenal Nakamura soucitně: „Mám takový dojem, že poslední čtvrt míle zřejmě bude pro vás nejhorší.“
Nordlund s obavami přikývl. „Jestli je tam pevná skála, tak o moc nejde. Nové razící štíty postupují ve skále docela slušně, a protože stěny tunelu mají ve skále prakticky neomezenou nosnost, nepotřebujeme je podpírat ani vyztužovat klenbu, než upevníme na místo skruže. Při měkčí hornině budeme muset vyztužovat stěny i klenbu stříkáním malty. Když bude materiál moc měkký, budeme muset vždycky udělat injektáže, než začneme kopat, a pokud narazíme na bahno, přinutí nás to možná i pracovat pod tlakem. Tím ztratíme čas – a když si vezmu, jak na nás tlačí Washington, nemůžeme si dovolit čas moc ztrácet.“
„Pan Lammont,“ řekl Nakamura pomalu. „Je dobrý?“
„Jeden z nejlepších v branži.“ Nordlund se pokusil vyčíst budoucnost ze dna svého kávového šálku., Aspoň jsem si to myslel.“
Byl zpátky v práci teprve tři dny a už cítil, jak tlak roste. Když mu nabídli místo hlavního inženýra, lákalo ho to a trochu se bál. Byl to významnější post, než jaký kdy měl. Ale nešlo ani tak o práci jako o odpovědnost. Musel Kaltmeyerovi přiznat, že mu to řekl předem.
Zavolal Janice, aby zařídila, že Švéd, Beardsleyův zástupce, ukáže Nakamurovi tunel. Když Japonec odešel, zaklonil se v židli a díval se na zarámovanou fotografii nad kávovarem, památku na jeho pracovní floridský pobyt, na níž spolu s Dianou pózoval vedle statného žraloka.
Pokud šlo o něj, představovala ta fotografie něco opravdového; miloval rybolov. Diana ovšem nikoliv. Bylo to u ní stejné jako s tenisem. Nenáviděla tu hru, ale věděla, že v šortkách, teniskách a se svetrem nedbale hozeným přes ramena vypadá dobře. Tak to předstírala. Předstírání jí v mnoha oblastech šlo moc dobře.
Jenže nikdo to nemůže dělat věčně. Dřív nebo později se vám na to přijde.
Ta myšlenka ho na okamžik zaujala, jako by měla ještě dalši, hlubší význam. Otřásl se a vzpomněl si, že za deset minut má sjednanou schůzku s Metcalfem, Phillipsem a majorem Richardsem a že nemá ani tušení, co jim řekne.
Jednu věc věděl jistě. Nemůže si dovolit zmínit se Phillipsovi o možném selhání počítačového programu.

„Třiadvacátého se oba konce spojí a uděláme malou oslavu,“ řekl Phillips a ani se nesnažil skrývat nadšení. „Štědrý den nepadá v úvahu – to je ve večerních zprávách moc velká tlačenice. Tím získáme čas, abysme mohli přes svátky ukotvit výztuže a možná dokonce položit koleje na hlavní slavnost třetího ledna. Pokud nevybuchne atomová elektrárna nebo nezačne třetí světová válka, měli bysme mít večerní zprávy v šest hodin a ranní vydání novin prakticky pro sebe.“
Metcalf se zatvářil zvědavě. „Čeho se tak bojíte? Propojení tunelu nemůžou noviny ani televizní společnosti přejít, na to je to příliš velká záležitost.“
„A vy to chcete naplánovat na Štědrý den?“ zeptal se ironicky Phillips. „Na to radši zapomeňte. Lidi budou ořezávat stromeček, lítat na poslední chvíli po nákupech nebo cpát nádivku do vánočního krocana. Věnujou nám tolik pozornosti, jako kdybysme kopali kanál v Melrose Parku.“
Metcalf zachytil Nordlundův varovný pohled a pokrčil rameny. „Jistě, pane Phillipsi, třiadvacátýho to bude rozumný.“
Zdálo se, že se Phillips trochu uklidnil. „Naplánujte to tak, aby měli televizáci dost času rozestavět si tam kamery a nahrát si co nejvíc materiálu do večerních zpráv. Televizní sítě to můžou dostat od svých poboček o půl hodiny později. Noviny jsou v tomhle operativnější – budou tady jak místní, tak dopisovatelé Timesů a Postu. Velkou parádu uspořádáme o deset dní později. Dostaneme sem guvernéra a starostu, půl tuctu senátorů ze Sředozápadu a předsedu výboru z Parlamentu. Možná i něco, co by nám ze svého života řekl ten herec, co vystupoval tuhle v televizi v tom filmu o tunelu…“
Odmlčel se a snažil se vybavit si jméno. Nordlund suše doplnil: „Richard Dix v Tunelu pod Atlantikem. Byla to obnovená premiéra pro pamětníky, Steve. Ten herec je už fůru let po smrti.“
„To byl žert, Dane,“ řekl Phillips chladně. „Řeknu sekretářce, aby tohle sepsala a poslala vám kopie s rozepsanými podrobnostmi. Nemohli bysme sehnat mašinu, která by proraženým tunelem projela? Neměl by být problém položit kus kolejí a pár stop ji popostrčit. Třeba bysme si nějakou mohli půjčit od železnic nebo od chicagského metra. Hlavně abysme ukázali, že celá stavba je hotová, jen ji spustit – nebo že bude hotová co nevidět.“
Nordlundem zalomcoval vztek. „Trochu moc tlačíš na pilu, Steve. Nemůžu slíbit, že budeme za devět dnů skrz.“
Chvíli bylo ticho. „Měl jsem dojem, že jsme to takhle rozhodli, když jsme spolu naposledy mluvili,“ poznamenal Phillips škrobeně.
„Ty ses rozhodl, Steve. Já ne.“
Nakonec prolomil ledy Metcalf. „Všichni uděláme, co bude v našich silách, pane Phillipsi. Myslím, že si všichni uvědomujeme, jak důležité to pro vedení je. S jistotou můžeme říct, že ke spojení obou konců patrně dojde někdy kolem třiadvacátého. Když to zvládneme rychleji, můžeme si den dva vydechnout, abychom se vám vešli do plánu.“
Phillips po Nordlundovi střelil vítězným úsměvem. Alespoň někdo od firmy Kaltmeyer/DeFolge je na jeho straně.
Nordlund se rozhodl, že do toho nebude dál vrtat. Tunel prostě prorazí, až ho prorazí, bez ohledu na Phillipsovy soukromé plány. Jestli bude muset Steve chladit šampaňské o den či dva déle, bude to jeho problém. Ale musel přiznat, že Metcalf to zvládl skvěle. Byl vstřícný pro případ, že by to zvládli rychleji, a nezdůrazňoval, že se to nemusí povést. Kdyby se jen Troy uměl takhle chovat ke svým razičům…
„A co bezpečnost, majore?“
Major Harry Richards se během celé debaty o spojení obou konců tunelu tvářil zcela nezúčastněně, ale Nordlund si nevzpomínal, že by kdy Richards, pokud šlo o něco kolem stavby, projevil nějaký názor. Byl ve svých čtyřiceti letech statný a nakrátko ostříhaný a ani nemusel nosit uniformu, aby každému, kdo se s ním poprvé setkal, bylo jasné, že před sebou má příslušníka armády. Choval se přátelsky, ale od „civilů“ na stavbě si přece jen udržoval odstup. Nordlund netušil, jestli je Richards Phillipsův člověk, ale hned první den, kdy na stavbu nastoupil, zjistil, že tu panuje ostraha jako řemen a ani na chvíli nepoleví.
„Pokud mi na poslední chvíli nehodíte na krk nějaký pozorovatele z Japonska, tak to zvládneme.“ V hlase mu zazněl jen docela nepatrný náznak varování.
„To byl Kaltmeyerův nápad, ne můj. Byly s nimi nějaké problémy?“
Richards se lehce pousmál. „Kvůli telefonátům do Tokia jsem se moc nevyspal, ale řekl bych, že kolegové v Tokiu na tom byli stejně.“
„Co říkáte Stevově představě o tom prvním mejdanu?“
Richards se zamyšleně zadíval na Phillipse. „Řekněte lidem od televize, ať se dohodnou, že to natočí jedna společnost pro všechny. To platí i pro noviny – nemůžeme tam dolů pustit každýho i s jeho malým bráškou. A zahraniční potentáty si vůbec držte od těla; ty si s sebou vodí vlastní ochranku a to je práce pro vraha, snažit se je všechny prověřit.“ Odmlčel se. „To neříkám jen tak, Steve. Jestli vůbec odněkud hrozí trable, tak z týhle strany. Nikdo se na ostrov nedostane, pokud nebude mít ode mne podepsanou propustku – to platí pro novináře, stejně jako pro politiky. Bez kontroly se ven ani dovnitř nedostane živá duše. A pokud budu mít někde pochyby, pošlu vám dotyčného zpátky.“
Nordlund se zatvářil překvapeně. „Čekáte něco?“
Richards pokrčil rameny. „Nic určitýho. Ale ta událost sama je lákadlo. Důležité osoby, puštěný kamery, událost významná pro celou zemi… Nemám tušení, kolik drasťáků už vyšlo o cvocích v CIA a bůhví kde ještě, ale podle mě je klidně možný, že se něco takovýho najde i tady. Na obou koncích tunelu nám pracuje tisíc lidí, a kolik toho o nich vlastně víme? Kolika se dopustili dopravních přestupků, jaké mají číslo sociálního pojištění, jestli vlastní dům, a to je tak asi všechno.“
Náhle se usmál. „Nechci, panstvo, abyste se o to starali, to je moje práce. Nezapomínejte ale, že některý lidi by mohli dojít k závěru, že je to nejlepší chvíle, kdy se dá tunel vyhodit do vzduchu.“
Světélko na telefonu na Nordlunda zablikalo, a tak honem stiskl tlačítko. „Co se děje, Jan?“
„Nějaký pan Samuel Wilcox z Hlavní finanční správy, Dane. A jeho asistentka, Cyd Lederleyová.“ Zaslechl v jejím hlase utajovaný smích a zamyslel se nad tím, jaký má asi důvod. Rozhlédl se po ostatních.
„Než odejdete, měli byste se s těmihle lidmi možná taky seznámit – vy je budete muset stejně prověřit, Harry. A s vámi nejspíš stráví tolik času jako se mnou, Steve.“ Znovu stiskl tlačítko. „No jo, tak je pošlete dál.“
Samuelu Wilcoxovi bylo spíš sedmdesát než šedesát a šířil kolem sebe netrpělivou náladu člověka, který náruživě propadl práci. Nordlund si ho dokázal představit, jak dlouho do noci prochází zápisy, na stole před sebou má malý počítač a světle modrýma očima projíždí číslice na obrazovce.
Ale žena v modrých šatech, která šla za Wilcoxem, Nordlunda skutečně zaujala. Řekla Janice, že se znají z Washingtonu.
Přesněji řečeno, z Washingtonského letiště pro vnitrostátní linky.
Byl to jeden z těch vzácných okamžiků, kdy Nordlundovi ubíhal čas pomalu. Phillips vyskočil a napřáhl ruku, ale v hlase mu znělo nepřátelství. „Překvapuje mě, že vás tu potkávám, Wilcoxi.“
Stařec mu potřásl rukou přesně dvakrát. Zdvořilý výraz zakryl veškeré city, které k Phillipsovi mohl chovat. „Jedu, kam mě pošlou, Stevene. A nikdy mě nikam nepošlou, když k tomu nemají dobrý důvod.“
„Až pojedu příště navštívit Michaela na ostrov, řeknu mu to.“
Jeho nepřátelství Wilcoxovi zřejmě ani trochu nevadilo. „S tím tvým přítelem mě to mrzí, opravdu – vypadal, že má před sebou slibnou budoucnost. Ale nechal se chytit s rukou v cizí kapse a byla to jen jeho chyba, nikoho jiného.“
Richards potřásl rukou Cyd Lederleyové s mnohem větším nadšením, než jaké prokazoval Phillips Wilcoxovi. „Jsem rád, že tě zase vidím, Cyd.“
„Harry, to je ale příjemné překvapení – nikdo mě nevaroval!“
Ušklíbl se. „A to se říká, že ve Washingtonu se žádné tajemství neudrží.“ Obrátil se na Nordlunda. „Dane, to je Cyd Lederleyová, moje stará kamarádka z dávných časů.“
„My už se známe,“ řekl Nordlund odměřeně.
„Z toho letu plného flamendrů,“ dodala Cyd s nuceným úsměvem. „Měli jsme s panem Nordlundem dlouhý rozhovor.“
Richards postřehl napětí v jejím hlase, nadzvedl obočí a řekl: „Počítej se mnou na oběd, Cyd.“ Pak pokývl Nordlundovi. „Ještě za vámi zajdu kvůli jejich propustkám, Dane.“
Pak odešli i ostatní. Metcalf odvedl Wilcoxe, aby ho představil Kaltmeyerovi a hlavnímu účetnímu, Henrymu Leaverovi, muži stejně starému a chladnému, jako byl sám Wilcox. Leaver, zamyslel se Nordlund. Jestli ten pohřbil na účtech firmy Kaltmeyer/DeFolge nějaké kostlivce ze své skříně a jestli je má najít zrovna Wilcox, je to předem daná plichta. Leaver je u firmy od samého začátku; všichni kostlivci budou nepochybně pohřbeni hezky hluboko.
„Mohl byste mi nabídnout židli, pane Nordlunde?“
Ukázal rukou na pohovku. „Jsem z té náhody jako omráčený.“
„Chtěla jsem vám to říct už v letadle. Nedal jste mi k tomu moc příležitost.“
„Měla jste příležitostí plnou náruč, slečno Lederleyová.“ Dál to nekomentoval, a když uviděl, že jí to není příjemné, bodlo ho špatné svědomí jen zcela nepatrně.
„Ten kluk,“ řekla tiše. „Měl jste vztek, protože jste s ním měl soucit a myslel si, že já ne. Je trochu tvrdé dojít k takovému závěru, když vezmete v úvahu, jak málo se známe.“
Něco na tom bylo, ale odmítal si to připustit. Sám chodil se srdcem na dlani, zatímco ona si svoje pocity nechávala pro sebe. To neznamenalo, že žádné nemá.
„Tak pojďte, zkusíme se poznat trochu líp.“ Přešel ke kávovaru. „Nemohl bych vám udělat trochu kafe, nebo čaj, jestli ho máte radši?“ Byla ten typ, který pije čaj, to mu bylo jasné. „Máme tu Earl Grey, English Breakfast, Oolong, Orange Pekoe – vyberte si.“
„English Breakfast, když budete tak laskav. Vy máte rád podmořské lovy?“
Nedokázal potlačit úsměv. „To je moje žena na té fotografii – nežijeme spolu. Já podmořské lovy miluju, ale jí to nikdy nic neříkalo.“ Pro sebe si naplnil šálek kávou a otřáslo jím, když zjistil, že chutná naprosto skvěle. Pak tiše zaklel; připravoval kávu ve spěchu a nepamatoval si, jak postupoval.
Když si dala nohu přes nohu a opřela se o opěradlo pohovky, připomnělo mu to okamžik, kdy ji na letišti poprvé spatřil. Patřila k tomu typu žen, o kterých se mluví spíš jako o pohledných než jako o krásných. Byla svým způsobem půvabná, ale s Dianou se nemohla srovnávat. Pak ho napadla zneklidňující myšlenka – když ji nešlo s Dianou srovnávat, proč se o to vůbec pokouší?
Vrátil se ke stolu a řekl: „Nevím, po čem s panem Wilcoxem jdete, ale na mou pomoc i na pomoc mých lidí se můžete spolehnout. Tak deset dnů tu teď možná bude trochu živěji. Snažíme se dostat skrz včas.“
„Dostat skrz?“
„Spojit oba konce tunelu – dojde k tomu pod jezerem, asi čtyři míle od vstupní šachty.“ Zvedl hlavu. „Pan Kaltmeyer mě požádal, abych vám poskytl veškerou pomoc, ale já opravdu nevím, proč jste tady.“ Snažil se, aby to znělo přátelsky, ale nepodařilo se mu to. „Tak proč jste tady?“
Chvíli měla nepřítomný pohled, pak se vzpamatovala. „Výstavba rychlovlaku stojí strašné množství peněz, pane Nordlunde, a tunel pod jezerem Michigan spolkl mnohem víc, než byl jeho podíl.“
„Jsou to dobře investované peníze,“ bránil se.
„Někteří členové Kongresu si myslí, že Max Orencho byl za svoje služby odměněn trochu přehnaně štědře.“
„Max je zloděj. To neznamená, že jsou tu takoví všichni a že je celá stavba rozkradená.“
Odložila šálek na podložku na stole. Také se snažila udržet hovor v přátelské tónině a také se jí to nedařilo.
„V jeho případě se objevilo příliš mnoho ručitelů, kteří se ho snažili ochránit. Finanční správa je zvědavá, o koho šlo, a pokud vůbec někdo takový byl, co dělá teď.“
Tohle nebyla vhodná chvíle na nějaké dohadování. „Kolik vás na to je?“
„Dvanáct, včetně mne a pana Wilcoxe. Dostali jsme místo v budově firmy K a D v centru města, ale já a pan Wilcox budeme mít kancelář i tady, ve třetím patře.“
To bylo oddělení Steva Phillipse; no, tam se budou o místo muset prát – a že to bude sakra bitka!
Zatvářila se uraženě. „Řekla jsem něco legračního?“
„Ne, já jen, že tam má kanceláře Steve Phillips. Ocenil bych, kdybyste se s ním nejdřív pokusili dohodnout, než mě požádáte, abych se do toho vložil.“ Dokázal si to dohadování představit a potlačil úsměv. „Pochopil jsem, že Phillips a Wilcox se znají z Washingtonu.“
„Pan Wilcox poslal jednoho jeho kamaráda na pět let do vězení. Braní úplatků na ministerstvu obrany.“
Nordlunda zamrazilo. Wilcox svého člověka, zdá se, vždycky dostane, a když se vezmou v úvahu lanka, za která Phillips určitě tahá, je jasné, že starý pán se nenechá uplatit ani zastrašit.
„A co tady vlastně budete konkrétně mít za úkol?“
Pozorovala ho namodrale šedýma očima. „Prověřit finanční situaci každé důležitější osoby, která má něco společného s výstavbou Michiganského tunelu. Budeme potřebovat přístup k bankovním kontům; když budeme muset, dostaneme se k nim soudním příkazem. Budeme se snažit odhalit každou nepodloženou položku, každou zpronevěru, všechny úplatky nebo drobné pozorností, které nás dovedou k Maxi Orenchovi.“
Matně si vzpomínal na Rickoverův skandál, ke kterému došlo asi před deseti roky, kdy se na pranýři ocitl otec jaderného námořnictva, protože – jestli si to Nordlund dobře pamatoval – přijal od dodavatelů obranné techniky nějaký kobereček a stříbrný servis. Nordlunda se zmocnil neurčitě nepříjemný pocit. V celé věci bylo něco osobního. Zničehonic mu nevyhnutelně došlo, co.
„To bude vyšetřovat i mě, viďte?“
Přikývla.
„Proč?“
„Především proto, že jste Maxe Orencha vystřídal. A dále proto, že jste tím přeskočil několik výše postavených inženýrů.“
„Měl jsem pro to místo nejlepší předpoklady,“ poznamenal chladně. „Ostatní neměli v téhle branži tolik zkušeností.“
Začala něco hledat v kabelce a nedívala se mu do očí. „Nemyslím to teď nijak osobně. Ale vzal jste si dceru senátora DeFolga a senátor DeFolge, to je víc jak polovina firmy Kaltmeyer/DeFolge. Senátor je s celým projektem propojen velmi komplikovaně; jeho holdingová společnost ovládá celou řadu firem, které slouží jako subdodavatelé v jednotlivých etapách výstavby. V jistých kruzích se objevuje pochopitelná zvědavost, jestli tu nemohlo dojít ke střetu zájmů.“
„Svoje místo jsem si zasloužil,“ prohlásil Nordlund a snažil se držet vztek na uzdě. „Nedostal jsem ho proto, že jsem si vzal Dianu DeFolgovou.“
„Já vás z ničeho neobviňuju, pane Nordlunde. Snažím se vám jen vysvětlit, proč budete i vy předmětem vyšetřování. Prostě proto, že vás nelze tak snadno vyloučit.“ Vyndala z kabelky navštívenku, na její zadní straně něco rychle napsala. „Chtěla jsem to stejně dát vaší sekretářce. Máme s panem Wilcoxem pokoje v hotelu Marriott. Tohle jsou naše čísla.“
Vstala, došla ke dveřím a tam se otočila. „Jste velmi hrdý na práci, kterou tu děláte, viďte, pane Nordlunde?“
„Myslím, že mám na co.“
„Tím jsem si jistá,“ řekla tiše. „Taky jsem si jistá, že čas od času je to těžká, otravná a špinavá práce. Já odvádím taky dobrou práci a taky může být čas od času těžká, otravná a špinavá, jako ta vaše.“
Když odešla, zíral na dveře ještě dobrých pět minut. Když ho před dvěma týdny najali, aby zaplnil místo po Maxi Orenchovi, měl svět u nohou. Během dvou dnů mu svět zhnědl před očima a teď měl pocit, že je v pasti. Ani Kaltmeyer, ani DeFolge mu neposkytli žádnou výhodu. Měl na to místo předpoklady – sám věděl mnohem lépe než oni, jak skvělé předpoklady na to místo má –, ale současně byl zcela nepochybně pěšákem na jejich šachovnici. Netušil, jestli ho dokážou ovládat jinak než přes Dianu, ale vsadil by se, že s penězi to nějak zkusili. A Cyd Lederleyová nepochybně objeví, jak.
Vytáhl zásuvku stolu a hodil do ní její navštívenku, pak se sklonil a vytáhl ze zásuvky dvojici hracích kostek, které dostal od jednoho muže od kompresoru, který dělal v tunelu. Hodil kostky na stůl. Sedm. Zkusil to znovu. Opět sedm. Sáhl po noži na otevírání dopisů a bodl do jedné z teček. Na podložku na stole stekla malinká kapička rtutí.
Kostky byly falešné.
Ale to byl nakonec celý jeho život, včetně manželství a zaměstnání, ke kterému se upsal, aniž si přečetl, co vlastně obnáší. Maxi, kde sakra vězíš, když tě tu opravdu potřebujeme?

KAPITOLA 7

Mučivá úzkost a vztek se v něm před svátky hromadily spolu se ztrátou orientace a pokřiveným viděním, o nichž teď už věděl, že jsou to příznaky blížícího se záchvatu, který je vždycky nevyhnutelně následoval. Když procházel ulicemi, všechno mu připadalo vzdálené a podivně pokroucené, jako by se díval opačným koncem dalekohledu. Už si na to ale zvykl a dokázal před svátečním davem i obchody nabízejícími vánoční nadílku proplouvat naprosto hladce. Stále víc to vypadalo, jako by on sám byl malinký mužíček uvězněný v kobce vlastní hlavy a horečně ovládající miniaturní páčky a knoflíky, které vedly jeho ruce a nohy.
Asi před hodinou se rozsvítily pouliční lampy a teď začalo sněžit. Byl čas na večeři, což znamenalo, že mužova přítelkyně odešla zpívat do baru. Jeho člověk bude tedy teď doma sám a nejspíš si připravuje něco k jídlu. Nikdy nevycházel ven, protože měl strach, že ho někdo pozná. Ale už brzy se bude muset pohnout jinam, nejspíš na Štědrý den, to je jedna z mála chvil v roce, kdy jsou letiště plná lidí a ochranná opatření slabá.
Což znamenalo, že si nemůže dovolit žádný odklad.
Prošel kolem ženy oblečené do modré uniformy Armády spásy. Obličej s vystouplými lícními kostmi měla červený chladem, zarudlé oči jí slzely. Cinkala zvonečkem nad železným hrncem zavěšeným řetízkem v trojnožce. Nápis hlásal Veselé Vánoce a byl ozdoben několika lístky cesmíny – opravdovými, ne namalovanými. Něco si zasloužila, přinejmenším za originalitu. Hrábl do kapsy vaťáku, vylovil tři mince a hodil je do hrnce. Usmála se. Bezvýrazně opětoval její pohled, ale ve tváři měl vepsané něco, co ji přimělo honem uhnout očima.
Dívka toho muže bydlela v desetipatrovém cihlovém obytném domě. Domovní dveře stínil zlatě rámovaný modrý baldachýn, sahající až nad obrubník. Podíval se nad sebe a ostře vnímal každý detail hliníkových trubek, které baldachým nesly, každý steh v napnutém plátně. Musel vynaložit obrovské úsilí, aby se neztratil v jejich složité provázanosti a nezůstal tam celou noc stát a zírat na plátno. Prošel skleněnými dveřmi do haly. Byla luxusní, téměř přepychová, a on se zamyslel nad tím, jak dlouho jeho člověk tu barovou zpěvačku vydržuje a kolik ho to už stálo. Ale on si to nakonec mohl dovolit.
Vyhnul se koberci, který byl natažen po celé délce haly, a opatrně kráčel po teracové podlaze vedle něj. Věděl, že kdyby na koberec stoupl, hustý vlas by ho polkl, že by se do něj potápěl, až by se koberec nad jeho hlavou zavřel, jako se nad ním před tolika lety zavřela voda plná zvířeného písku – byl to opravdu on? nebyl to někdo jiný? – a vysávala z něj život, až se z něj udělal automat, který jedl, spal a pracoval a čekal na okamžik, kdy se bude moci pomstít.
Zasklený seznam nájemníků visel na zdi vedle výtahu. Přehodil si aktovku do levé ruky a prstem jel po seznamu, až našel jméno barové zpěvačky. Proti seznamu byl pod mřížkou mikrofon a řada očíslovaných zvonků. Jeho muž je dost chytrý na to, aby se nehlásil, tak si namátkou vybral jeden ze zvonků, zamumlal do mikrofonu něco o jakési zásilce a čekal. Nikdo se ho na nic neptal – v téhle roční době byly zásilky na denním pořádku.
Ozvalo se zabzučení a dveře výtahu se tiše otevřely. Nastoupil, stiskl tlačítko do šestého patra a snažil se nevšímat si tónů „Adeste Fideles“ linoucích se z reproduktoru umístěného ve stropě kabiny výtahu. Jeden z dělníků si tohle přece zpíval v tunelu, tenkrát když… když…
Dveře se za ním zavřely s tichým vydechnutím a výtah začal stoupat. Hluboko v cele své lebky ucítil náhlý poryv vzteku, který přeSel ve vyrovnané očekávání. Výtah se zastavil, dveře se otevřely a on vyšel do chodby a zamířil k číslu 603. Na dohled nikdo nebyl, tak přiložil ucho na dveře a na okamžik se zaposlouchal. V televizi zrovna běžely večerní zprávy. Muž je pochopitelně sledoval. Čekal, jestli v nich nezaslechne svoje jméno. Rychle vsunul plastikovou kartu mezi rám dveří a zámek. Chvilinku cítil odpor, pak otočil knoflíkem na dveřích a vešel dovnitř. Jeho člověk se cítil tak bezpečně, že ani nezajistil dveře řetězem. Nikoho nenapadne ho tu hledat. Barová zpěvačka byla jen jednou z celé řady přítelkyň, o kterých policie nevěděla, o kterých nevěděl ani nikdo jiný. Jenže ten „nikdo“ sledoval svého člověka tak dlouho a tak trpělivě, až se to dověděl.
Muž seděl na pohovce v obývacím pokoji, obrácen zády ke dveřím. Nic neslyšel; nepředpokládal, že by měl něco slyšet.
„Ahoj, Maxi.“
Muž se prudce otočil a náhle zbledl. Změnil si zevnějšek. Měl oholený knír a obarvené vlasy.
Muž nevěděl, co si má myslet, kromě toho, že mu zřejmě nehrozí bezprostřední nebezpečí. Policie, ani nikdo z firmy jeho nečekaného hosta nenásledoval. Muž byl náhle úlisný a nabízel mu něco k pití. A co že tak najednou přišel, co by rád?
„Věděl jsem, že se nevrátíš, a myslel jsem si, že by ses rád na něco podíval.“
Zdálo se mu naprosto logické, že mu muž samozřejmě bude věřit. Ale i kdyby ne, zbývalo mu jedině zavolat policii, a to si sotva mohl dovolit. Nebo ho zabít. Ale čím? Rozhlédl se. Jestli má ten chlap pistoli, bude v nočním stolku u postele, nebo možná ve stole ve výklenku obývacího pokoje, kde měl pracovnu. Přešel ke stolu. Muž ho následoval, příliš těsně a příliš horlivě. Měl pravdu. Teď už bylo jasné, že pistole je ve stole, nejspíš v prostředním šuplíku. Stoupl si tak těsně ke stolu, aby muž nemohl zásuvku nijak otevřít.
Vyndal z aktovky složku.
„Říkal jsem si, že by ses na to měl podívat, Maxi.“
Muž otevřel desky s papíry, a když uviděl zažloutlé výstřižky s titulky halasně ohlašujícími neštěstí pod East River, naklonil se blíž.
Muž byl teď zcela zaujat výstřižky připomínajícími minulost a nedával pozor. Nevšiml si, že návštěvník vyndává z kapsy krátkou železnou tyč, obalenou vrstavmi izolační pásky. Když náhle vzhlédl, vyděšený a s hrozným podezřenítn, bylo už pozdě. Host švihl tyčí dolů, tvrdě, a udeřil muže těsně za ucho. Ten se bez hlesu zhroutil. Jen nepatrný pramínek krve napovídal, kde ho železná tyč zasáhla. Útočník se sklonil se ke svému hostiteli a sevřel mu hned pod čelistí krk, aby zkusil, jestli nahmatá pulz. Muž byl stále ještě naživu.
Nevšímal si těla a rychle prošel celý byt. Zastavil se v kuchyni, nadzvedl pokličku pobublávajícího hrnce a nasál. Uvnitř se ve vývaru, který slabě voněl po česneku a marsalském vínu, převracelo pár neoloupaných brambor, mrkev, cibule a několik kousků vařeného masa. Až se bude dívka vracet domů, bude jídlo hotové. Večeře pro dva ve světle svíček.
Koupelna byla vykachlíčkovaná pastelově modrými kachlíčky, jejichž horní řadu zdobila tmavomodrá spirála. Stejně sytou barvu měla vana, nad níž z dlaždiček trčela chromovaná sprcha. Na bleděmodrém soklu z hlazeného mramoru, do kterého byla zapuštěna dvě okrouhlá umyvadla, stála láhev s vodou po holení a vedle ní ležela tuba se zubní pastou. Otevřel lékárničku. Byla to dámská koupelna; muž tu byl zřejmě jen dočasným hostem.
To, co hledal, našel vedle vany: elektrický holicí strojek uchycený v černém umělohmotném držáku. Šňůru měl zastrčenou do zásuvky ve zdi a červené světýlko ohlašovalo, že se mu dobíjejí baterie. Přendal strojek i s držákem na umyvadlo vedle vany, ale ze zdi ho nevytahoval. Stiskl vypínač zásuvky, který byl hned pod zrcadlem. Červené světýlko okamžitě zhaslo.
Vrátil se do obýváku, stáhl z muže, jenž se stále ještě neprobral z bezvědomí, veškeré oblečení a odnášel je po kouskách do ložnice, kde je věšel na věšák, pod nějž umístil mužovy boty s ponožkami nacpanými dovnitř. Usmíval se sám pro sebe. Bavil se tím, co teď bude tenhle dobře oblečený člověk nosit. Pak se vrátil do koupelny, pustil vodu, nastavoval teplotu a rukou ji zkoušel, až byla voda středně teplá.
V obývacím pokoji zvedl nahé tělo a odnesl je do koupelny. Muž slabě zachroptěl, ale k vědomí nepřišel. Jemně ho položil do vany, hlavou k vodovodním kohoutkům. Než ho nechal sklouznout pod vodu, namočil si prsty do vytékající krve a kohoutky s ní pomazal. Nakonec vtiskl mužovi do rukou holicí strojek i se šňůrou. Teprve teď nechal muže úplně sklouznout do vany a dával pozor na to, aby byl v horké vodě ponořen i strojek. „Sbohem, Maxi.“
Natáhl se po vypínači a zapnul ho. Ve strojku se zablesko a světla v koupelně náhle zhasla; někde se zřejmě vypnul bezpečnostní jistič. Spíš jen cítil, než viděl, jak se mužovo tělo krátce otřáslo a pak zůstalo bez hnutí ležet.
Přešel zpátky do obýváku, kde světla pořád ještě svítila, a hodil desky s výstřižky do aktovky. Naposledy se rozhlédl kolem a na chvilku se zamyslel nad tím, jestli nemá vypnout oheň pod hrncem, ale pak nad tím máhl rukou. Ta žena třeba bude mít hlad. Tiše vyklouzl ven. Zajistit dveře řetězem nebylo možné, ale vždyť nakonec nebyly zajištěné ani předtím.
Max byl chytrý, ale lehkomyslný. Ono to k němu nakonec tak nějak patřilo – Max byl vždycky lehkomyslný. Za jeho lajdáctví však bohužel museli platit jiní. A pochopitelně i za jeho nenasytnost.
Na chodbě si stáhl rukavice, které měl na rukou, a hodil je do šachty vedoucí ke spalovně odpadků. Když se za ním zavřely dveře výtahu, opřel se o zadní stěnu kabiny a zavřel oči. Už neměl pocit, že je v pasti, už neměl pocit, že musí na povel hýbat jednotlivými svaly, pokud chce někam jít nebo stoupat po schodech nebo se prostě jen protáhnout davem v přecpané uličce obchodního domu. Melodie písně „Bože, dopřej klidu lidem dobré vůle“, linoucí se z reproduktoru v kabině, byla povzbuzující a konejšivá.
Věděl, že až dorazí domů, bude pravděpodobně spát přinejmenším celý příští den. Pak v něm začne ten tlak znovu narůstat a on poznenáhlu zjistí, že se opět stahuje do kobky své mysli.
Ještě se musel postarat o zbývající tři a slíbil si, že do Štědrého večera to zvládne všechno.
Brad vždycky trval na tom, že na Štědrý den si musí udělat naprosté volno.

KAPITOLA 8

V pondělí ráno byl Nordlund naprosto ubitý; většinu víkendu strávil dole v tunelu, dohlížel na směny a prozkoumával odpad ze sondážních děr, které vyvrtali, aby věděli, jaký materál je vepředu čeká. Styrenovy stesky kolem Lammontova programu ho pronásledovaly. Ten program nikdy nebyl k ničemu. To se mohli stejně dobře řídit články a údaji, které geologové uveřejnili o poslední době ledové – o působení ledovců ve Wisconsinu, o jezerech a nánosech, které po sobě nechal led postupující před mnoha tisíci lety na sever.
Zatím se alespoň stále pohybovali v pevném vápenci. Ještě nenarazili na známky „těžké země“, měkkých vrstev, které by si mohly vynutit cementové injekce nebo dodatečné podpěry. Mohli by se dokonce dostat skrz před termínem; měli před sebou posledních tři sta metrů skály a razicí štíty se jimi prokousávaly rekordní rychlostí. Smutné na tom bylo jedině to, že Phillips se tím v očích Washingtonu stával hrdinou.
Nordlund si vzal hrníček s kávou a prošel Janicinou kanceláří. Otevřel vnější dveře, aby viděl na muže pracující v inženýrském středisku. Max Orencho byl možná zloděj, ale Nordlundovi připadal svým způsobem čím dál tím bližší. Kolikrát tam asi Max takhle stál, zíral před sebe a uvažoval nejen o tom, co se zatím udělalo a jak dobře, ale taky kdo to udělal?
Ode dveří viděl Styrona shrbeného nad sjetinami, jak se čas od času otáčí, aby naťukal do svého počítače další údaje. Styron byl dobrý geolog, ale nikdy nedokázal nadchnout lidi kolem sebe. Už proto bylo divné, že Orencho s ním vždycky dokázal vyjít; svého času to dokonce vypadalo, že Max a Styron jsou přátelé.
Nikdy nedokázal pochopit, čím to je; Styron byl vždycky na první pohled šmudla. Harry Richards měl jistě založený jeho svazek – on měl svazek o každém, nikdy však neroznášel drby. Ale i tak nebylo těžké si domyslet, co si o Styronovi myslí. Major se téměř ke každému na stavbě choval nenuceně přátelsky, ale obtloustlého geologa si držel od těla. Jejich vztah, pokud se o něčem takovém dalo vůbec mluvit, byl odjakživa chladný.
Janice došla těsně za Nordlunda a pošeptala mu: „Jestli tu budete takhle hlídat, Dane, dostanete se do řečí.“ Několik mužů v místnosti už dokonce vzhlédlo a zjevně uvažovali, proč na ně zírá. Janice pokračovala už s jistými obavami: „Stalo se něco?“
„Nic – jen únava.“ Otočil se zpátky do kanceláře. „Mohla byste přinést ten seznam předvánočních prémií?“
Když kráčel kolem jejího stolu, na okamžik se zastavil. Otevřený košík měla plný japonských skládaných papírových ptáčků z jasně zbarvených čtverečků hedvábného papíru. Sáhl po jednom, zatahal ho za ocásek a usmál se, když mu papírová křídla odpověděla zamáváním.
„Připravila jsem je pro kostel svaté Kateřiny. Zítra večer jimi s dětmi z Cabrini Green ozdobíme stromeček pro vánoční besídku.“ Cabrini Green bylo samotné srdce ghetta v Západní čtvrti a besídka bude zřejmě jediné, čeho se tamější děti o Vánocích dočkají.
„Měla byste se vdát a mít vlastní děti. Byla by z vás skvělá máma.“ Pak dodal s trapným pocitem: „Promiňte, Jan – snažil jsem se vám tím po svém říct, že jste moc milá žena.“ Jeho by moc bylo potěšilo, kdyby ona poznamenala, že by z něj byl skvělý táta.
Usmála se. „Možná, až budu znova na světě.“
O pět minut později vešla se seznamem a přistihla ho, jak zírá z okna na siluetu Chicaga a je napůl zhypnotizován vířícím sněhem. Poradila se na okraj pohovky, poposunula si brýle se zlatými obroučkami a diskrétně si odkašlala. „Chcete si o tom promluvit?“
„Ne.“ Během uplynulého roku sledovala jeho rozpadající se manželství s Dianou z první řady; už toho musela mít za celou tu dobu dost. Mrkl a soustředil se na papír, který mu podávala. Za nebezpečnou práci tu byli lidé dobře placeni, ale poklady se někdy rozdávají naslepo. Nordlund ovšem věděl, kdo si odměnu zaslouží, a Jan měla představu, kdo ji potřebuje, a někde mezi nimi bylo možné najít zlatou střední cestu.
Když došel až k Metcalfovu jménu, náhle si uvědomil, že ho celý den nezahlédl. „Kde je Troy?“
„Dole v tunelu s Beardsleyho směnou. Nějaké tahanice kolem umísťování náloží.“
Úplně zapomněl, že v tom má vloženou vlastní stovku. Jestli Beardsley neumí prohrávat, tak ať mu je Bůh milostiv.
Nahlas nevinně poznamenal: „Tu ženskou, co přijela s Wilcoxem – jak se jmenuje, Lederleyová? – tu jsem tu taky neviděl.“
„Je pohledná, že?“ Nordlund neodpověděl a Janice pokrčila rameny, přešla k dalšímu jménu a připsala si za ně několik slov. „Ráno volala a říkala, že to nestihne dřív než pozdě odpoledne.“
„Nepůsobila na mě dojmem člověka, který prošvihne první den v novém místě. Pokud si ovšem nezlomí nohu nebo mu neonemocní kočka. A na kočku by si určitě zjednala nějakého souseda.“
„Taky volala Diana.“
Nordlund vzhlédl. „Kdy?“
„Asi před dvaceti minutami; byl jste zrovna u Kaltmeyera. Chtěla, abych vám připomněla, že jste jí slíbil večeři, a vzkazuje vám, že má dnes večer volno.“
„Kde?“ Místa, která Diana vybírala, většinou nesnášel.
„Navrhuje vám Andyho podnik na East Hubbart, že prý máte rád džez.“
Tentokrát si nemohl stěžovat. Andyho podnik patřil mezi místa, kam ji vodil, když spolu začínali chodit, a kromě toho měla pravdu, džez skutečně miloval. Navíc to vypadalo jako nahrávka.
„Jestli se vám to hodí, máte jí zavolat – bylo by to v sedm.“
Náhle odložil seznam a zamračil se. „Jan, co si myslíte o Maxovi?“
Podívala se na něj přes horní okraj brýlí. „Osamělý muž po rozvodu. Vyrovnával se s tím jinak než vy.“
„Jak to myslíte?“
„Na jedné straně spoustou chlastu. Na druhé spoustou známostí na jednu noc. Jako když člověk léčí kocovinu tím, čím se večer zkazil.“
„Víte to jistě, nebo jsou to jen drby?“
„Když tu nebyl, brala jsem za něj spoustu hovorů. Nikdy žádná neřekla jméno.“
„Proč myslíte, že vzal ty peníze?“
„Protože tam byly.“ Ušklíbla se. „Promiňte, je to příliš vážná věc, než aby si z ní šlo dělat legraci. Když se mu rozpadlo manželství, zdálo se, že ztratil úplně o všechno zájem, dokonce i o tunel. Mám dojem, že toužil jen po tom někam odjet a courat se po pláži. Čím nádhernější pláž, tím líp.“
Ještě před nějakou dobou by téhle poznámce nerozuměl, ale teď už ano. Vrátil se k seznamu. Jan napsala ke každému jménu krátký komentář, připomněla v něm například něco, co on sám někdy poznamenal o schopnostech některého muže a pak svůj postřeh zapomněl.
Zřejmě si pamatovala každou větu, kterou kdy pronesl. Pak si uvědomil, že zná ty lidi stejně dobře jako on, možná lépe, protože si dává záležet na tom, aby se seznámila i s jejich rodinami.
„Ty budeš pracovat celou noc, Dane? Doufal jsem, že si se mnou zajdeš na večeři. Potřeboval bys chvíli vysadit.“ Kaltmeyer stál ve dveřích, kabát a šálu už měl na sobě a byl připraven pro dnešek skončit.
Nordlund odložil seznam. Proč si Kaltmeyer myslel, že jít na večeři zrovna s ním by pro Nordlunda znamenalo vysazení? „Rozděluju vánoční prémie. Když je člověk dostane den předem, je to něco jinýho, než když je dostane den potom.“
Kaltmeyer se zatvářil kysele. „Nebuď moc velkorysý. Rozdělíš všechny zásoby a nějaký výbor v Kongresu si pro nás pošle, abychom jeli do Washingtonu a vysvětlili jim, proč stahujeme z daňových poplatníků kůži zaživa. Zítra si o tom promluvíme.“
„Nemějte péči. Budu si počínat rozumně.“ Teprve až teď zahlédl Cyd Lederleyovou, která stála ve dveřích za Kaltmeyerem.
Kaltmeyer jeho pohled zaznamenal. „Myslel jsem si, že by slečna Lederleyová mohla jít s námi a trochu nás povzbudit.“
To je to poslední, o co by se snažila, pomyslel si Nordlund. Alespoň pokud šlo o něj. „Promiňte, Franku, už mám něco naplánovanýho, já –“
Kaltmeyerovi ztuhl úsměv na rtech. „Já si vážně myslím, že bys měl jít s námi, Dane.“
Takže šlo přece jen o práci. Poznámka o tom, že by měl vysadit, zazněla jen tak do větru.
„Nějaký typický místní podnik?“
„To si rozhodni sám,“ dostal velkomyslnou odpověď.
„U Jimmyho.“ Nordlund došel k věšáku a nasoukal se do své prošívané bundy. „Typický místní podnik, pravý zapadák pro naše rakeťáky.“
Kaltmeyer vytřeštil oči. „Pro boha živýho, Dane, vždyť tam dávají jen hamburgery! Tam přece slečnu Lederleyovou nemůžeme vzít.“
Cyd se za ním zasmála. „Už se tam těším.“
Nejhorší je, pomyslel si Nordlund nevrle, že to znělo, jako by to myslela vážně.

Jimmyho podnik byl na konci Wacker Drive, poblíž nákladových ramp deníku Chicago Tribune. Tlumené světlo, barový pult z leštěného mahagonu, uprostřed stolky s červeně kostkovanými ubrusy a proti baru řada napůl uzavřených boxů. Podnik sloužil dlouho jako útočiště lidem od novin. Stavba tunelu s tím pořádně zamíchala, pomyslel si Nordlund. Dnes sem zapadli raziči stejně jako novináři a někdy to byla dost výbušná směs.
„Shawův Krabí dům nebo restaurace Treska by byly mnohem vhodnější,“ vrčel Kaltmeyer. Pověsil si kabát na věšák vedle boxu a pomohl Cyd nasoukat se ke zdi. Nordlund ji následoval.
Kaltmeyer jim přes stůl poslal jídelní lístek, aniž se na něj podíval. „Jestli si objednáme něco jinýho než pivo a hamburger, vyhodí nás ven.“
Cyd se zasmála. „Už jste tu někdy byl?“
„Mockrát zrovna ne. Chlapům se to zřejmě líbí, ale proč, to nevím.“
„Protože tu mají největší výběr dovážených piv ve městě a podávají půllibrový sendviče,“ vysvětloval Nordlund. „A jsou tu slušný ceny.“
„Ty nízký stropy – jen se kolem sebe rozhlídněte.“ Kaltmeyer pořád ještě protestoval, ale už začínal roztávat.
„Na co dovážená piva?“ Cyd se pootočila, aby viděla na Nordlunda. „Byla bych řekla, že tohle je přesně místo, kde budou mít Bud, Millera a Shrohovo pivo.“
Nordlund zamával na číšníka v bílé zástěře. „To je proto, že rakeťáci pocházejí z celého světa. Němci, Italové, Švédi, Japonci – na co si vzpomenete. Nepatří nikam. Jejich svět začíná u portálu, když se stavba rozbíhá, a končí, když se prorazí skrz, když se sejdou s partou, která se k nim prokousává z druhý strany. Pak jsou hned připravený vyrazit kamkoliv jinam za další stavbou.“
Objednal si Beckovo pivo a půllibrový sendvič; Cyd si dala totéž. Kaltmeyer si poručil dvě whisky se sodou. „Jestli si troufnu na jídlo, budu je potřebovat.“
Cyd se klidné rozhlížela po místnosti. Zvláštní pozornost věnovala mužům u baru a kolem herních automatů s videohrami vzadu. „Proč jim říkáte rakeťáci? Není to z vojenské hantýrky?“ Třeba má slabost pro dělnické typy, uvažoval Nordlund a vyděsil se, když zjistil, že žárlí. „V podstatě ano. Jde o elitní skupinu tunelářů a současně se tím poukazuje na to, že se dokážou v práci ohánět.“
Sakra, jak to, že je tak snadné si s ní povídat? Musel si přinomínat, že si Cyd pravděpodobně s Wilcoxem v ničem nezadá a že by ho bez mrknutí oka poslala do vězení, kdyby dospěla k závěru, že se hrabal v pokladně.
Pak mu došlo, že ji Kaltmeyer pozval na večeři především proto, aby jí mazal med kolem pusy, nebo aby si ji alespoň oťukal. Podvědomě vycítil, že s ní Kaltmeyer ztrácí půdu pod nohama.
„Vy jste taky pracoval jako opravdový rakeťák?“ zeptala se Nordlunda.
Z jejich rozhovoru v letadle si to myslet mohla. Zavrtěl hlavou. „Ne, původně jsem vysokoškolák, inženýr, ale dělal jsem s nimi a umím s nimi mluvit. Ale doopravdy mezi ně nepatřím. Je to strašně uzavřené bratrstvo.“
Podívala se přes stůl. „A vy, pane Kaltmeyere?“
Přikývl. „Začínal jsem jako rakeťák, slečno Lederleyová, ale dnes už se pletu pouze do vedení. Lidé z tunelu jsou výhradně Danova záležitost.“
Kaltmeyera pouť z tunelů do vedení podniku jako by vypadla z mravoučných příběhů Horatia Algera. Nikdy o svých začátcích moc nemluvil a Nordlund kolikrát přemýšlel, jak se asi dali dohromady s DeFolgem.
Přinesli jim hamburgery, Nordlund se do svého hned zakousl a pozoroval Cyd, která odstranila horní část housky a začala si maso porcovat vidličkou. „Je toho moc?“.
„Trochu jo. Navíc mám snad deset kilo přes váhu, takže si můžu pečivo odříct.“
Teď jako kdyby slyšel Dianu. „Vy máte strach z váhy?“
„Mohla bych mít, kdybych přibrala dalších deset.“
Zase už srovnávám s Dianou, uvědomil si Nordlund, ale tohle srovnání vyhrála Cyd.
„Co člověka vede k tomu, že se z něj stane razič, Dane? Ale vážně, neptám se jen tak, aby řeč nestála.“
Chvíli si to v duchu rovnal a snažil se najít vhodná slova. „Nejspíš fakt, že je na té práci něco romantického. Když je člověk mladý, má pocit, že to odpovídá jeho představám o vlastní mužnosti. A navíc je v tom, myslím, zvláštní pocit kumpánství – určitě daleko silnější vědomí, že někam patříte, než dává národnost nebo rasa.“
„A navíc je to zatraceně dobře placený,“ zavrčel Kaltmeyer.
Cyd se chvíli věnovala pouze hamburgeru a pak vzhlédla zpátky k Nordlundovi. „Vy jste na to šel tak hlubokomyslně.“
Nejdřív se ho to dotklo, ale pak si uvědomil, že to tak nemyslela.
„Jak by se vám líbilo, kdybyste pořád pracovala pod zemi, tlačily by se na vás tuny vody a země a občas byste dýchala stlačený vzduch, hustý tak, že by se dal málem krájet? Probojovávala byste se bahnem nebo skálou a věděla, že každou ranou si sama usilujete o život.“ Zarazil se a hledal slova. „Být rakeťák, to je něco tajemného, něco jako být závodní jezdec, vystupovat v rodeu nebo létat s letadlem.“
„Kdysi jsem četla nějaký článek o tunelech, kde autor předváděl tuneláře jako lidi, kteří znásilňují Matku Zemi a snaží se ji oplodnit.“ V očích se jí vesele zablesklo.
Nordlund mávl směrem k mužům stojícím u baru. „Mně to říct můžete, ale jim to radši neříkejte.“
Kaltmeyer vzhlédl od svého hamburgeru. „Jak dlouho myslíte, že se u nás zdržíte, slečno Lederleyová?“
Kaltmeyer se zřejmě začal věnovat práci.
„Tak dlouho, jak budeme muset.“ Nepatrně zdůraznila množné číslo – Samuel Wilcox byl přítomen alespoň duchem, když ne fyzicky.
„Jistě, chcete odvést důkladnou práci.“
„Jistě.“
„Důkladnou práci,“ opakoval Kaltmeyer a točil alkoholem ve sklenici. „Říct, co je důkladné, je někdy stejně těžké jako říct, kde je nahoře. To, jak je práce důkladná, obvykle záleží na tom, kolik peněz a času se na ni dá vynaložit.“
Nordlund začal mít nepříjemný pocit. Kaltmeyer se zase už změnil v přítulného vlka. Jak hluboko do toho hodlá vláda vrtat, kolik peněz a času je odhodlána vynaložit? A především, je to jen nepříjemnost, kterou prosadili nepřátelé senátora DeFolga, aby ho otrávili? Pokud ano, Kaltmeyer/DeFolge se můžou sem tam něčeho obávat, ale moc toho zase není.
Cyd se napila piva a chvilku Kaltmeyera pozorovala. „Tuhle otázku byste měl položit panu Wilcoxovi,“ odpověděla pomalu. „Ale nakonec, vždyť je tohle soukromý hovor, ne?“
Kaltmeyer přikývl. „Nesnažím se vás kompromitovat, slečno Lederleyová, ale asi by ani nebylo normální, kdybych se nesnažil zjistit o vašich úmyslech – stejně jako o úmyslech pana Wilcoxe – co se dá.“
Pohrávala si s posledním kouskem hamburgeru. „To beru. Náklady na tunel pod jezerem Michigan vzrostly oproti plánu o půl miliardy dolarů. Zmizení pana Orencha odhalilo nedostatky ve spolehlivosti kontroly vašich účtů. Vláda má obavy nejen z celkové výšky nákladů, ale i z toho, kam se až doposud peníze dostaly.“
Volila slova velmi pečlivě a Kaltmeyer jí netrpělivě naslouchal. Odmítavě mávl rukou.
„Je to obrovská stavba, slečno Lederleyová. Vážou se na ni tisíce subdodavatelů. Sem tam nějakou škvírou trochu peněz vždycky vyteče. Ale věřte mi, tenhle podnik neovládli zloději – je to prostě shodou okolností velký projekt.“
Cyd byla ve střehu. „Pořád by mě ještě zajímalo, proč jste se obrátil na mne, a ne na pana Wilcoxe.“
„Vždyť já s ním budu mluvit, slečno Lederleyová.“ Kaltmeyer se usmál a byl už zas roztomilost sama. „Kaltmeyer/DeFolge je veliká společnost, ale není odosobněná. Nemá manažerskou organizaci jako IBM nebo General Motors. Každý, kdo je ve vedení, má na společnosti osobní zájem, a to je řekl bych rovina, na které s vámi mluvím – osobní rovina.“
Cyd zaváhala a Nordlundovi jí bylo líto. Kaltmeyer zvádal roli kladného hrdiny i padoucha jako profesionál.
„Těžko můžu označit viníka předem, pane Kaltmeyere. Když vláda dojde k závěru, že náklady na michiganský tunel jsou přemrštěné, bude žádat, aby se jí peníze vrátily.“‚ Odmlčela se. „Když se prokáže, že šlo o úmyslné porušení zákona, může dojít i na pokuty. Je dokonce možné, že půjde i o tvrdší tresty.“
Kaltmeyer se zasmál. „Senátor i já jsme příliš staří, než abychom šli za mříže, slečno Lederleyová. Teď vážně, o co vládě opravdu jde?“
Cyd mu úsměv vrátila. „Vážně? Kaltmeyer/DeFolge je možná velká společnost a tohle je možná obrovská stavba, ale jsme přece jen ve věku počítačů. Dnes už se nedá ospravedlnit, když někdo vede nějaký podnik tak nedbale, jako je zcela nepochybně vedená K a D, a ještě nechá vládu, aby platila za ztráty, chyby v řízení a možná i za něco horšího. To říkám pochopitelně jen mezi námi.“
Pronesla to jen s nepatrným nádechem sarkasmu. Ta se o sebe umí postarat, rozhodl se Nordlund.
„Vážím si vaší otevřenosti,“ poznamenal Kaltmeyer suše. Sáhl si do kapsy pro dýmku, nacpal ji, zapálil, opřel se o stěnu boxu a zadíval se na Cyd. Dlouho bylo ticho, narušované jen hádkou u baru. Spor se náhle vyhrotil a změnil se ve rvačku. Nordlund se tím směrem zadíval a začal se zvedat.
„Kruci, to je Švéd.“
„Ne abys provedl nějakou hloupost,“ varoval ho Kaltmeyer. „Nejspíš se do toho zapletl sám a je dost velký, aby se z toho taky sám dostal.“
Nordlund už byl v polovině sálu a zjednával si cestu davem, který se kolem utvořil. Švédovi bylo téměř třicet a byl postižen andělským výrazem a blonďatými vlasy. Jako by toho nebylo dost, měřil metr devadesát pět a vážil sto kilo. Nordlund si všiml, že je namol opilý; v pravé hrstí svíral košili ušpiněnou od inkoustu, v níž vězel nějaký novinář, o deset let starší a dvanáct kilo těžší. Novinář byl opilý úplně stejně jako Švéd.
Nordlund chytil Švéda za rameno. „Představení skončilo, Švéde, je čas jít domů.“
„Odveďte si toho svýho… chlapečka pryč, pane.“ Novinář se zapotácel, zmítaný nejen Švédovým sevřením, ale i vlastníma nohama. Nordlund si všiml, že je sice větší, ale poddajnější. Švéd by na něj byl asi měl, ale už bylo pozdě, už se do toho vložil on.
„Nejsem… ničí chlapeček,“ prohlásil Švéd. Pustil košili, aby mohl napřáhnout pěst, a Nordlund si stoupl mezi ně. „Je čas jít –“
Švéd se rozmáchl pravačkou až odněkud od podlahy. Nepřistála pořádně a zasáhla Nordlunda těsně za ucho. Zapotácel se a cítil, jak se pod ním podlamují kolena. Pak už seděl na zemi, lapal po dechu a nemohl ho chytit.
„A sakra, ježíšikriste…“ Švéd nad ním vrávoral a zoufale se snažil zaostřit na muže, do kterého se trefil. „Pane Nordlund, panebože, no jo, kristepane…“
Pak někdo řekl: „Odveďte ty pitomce pryč.“ Novináře mezi sebe vtáhla skupina jeho přátel. Objevilo se pár rakeťáků a odvlekli blábolícího Švéda ke dveřím. „Já to tak nemyslel, pro boha živýho, nevěděl jsem, že je to on…“
„Jsi v pořádku, Dane?“ Skláněl se nad ním Kaltmeyer a zdálo se, že ho to opravdu zajímá.
„Mám pocit, že mi bude špatně,“ vydechl ztěžka.
Kaltmeyer mu ukázal ruku. „Kolik prstů vidíš?“
Chvíli to trvalo, než se mu pročistil pohled. „Tři.“
Kaltmeyer mu pomohl zpátky do boxu. „Budeš v pořádku. Ale asi tě bude příšerně bolet hlava; dočista tě složil. Však si taky zítra začne hledat práci.“
„Proč? Protože byl opilý?“ Nordlund si sáhl na hlavu. Pod vlasy ucítil lepkavé vlhko. „Sakra, teče mi krev.“
„Přinesu vodu.“
Cyd mu opatrně prohlédla kůži za uchem. „Je to natržený, bude to nějaký čas bolet.“ Otevřela kabelku a našla v ní balíček papírových kapesníčků. Navlhčila je ve sklenici vody, kterou donesl Kaltmeyer, a začala mu ránu za uchem vysušovat.
Kaltmeyer si oblékl kabát. „Budeme ho muset zavést na pohotovost. Otřes mozku podle mě nemá, ale pár štychů to chtít bude. Můžete se o něj postarat? Dojdu pro vůz.“
Přikývla a Kaltmeyer vyrazil ke dveřím. Nordlund vstal a musel se chytit stolu, aby se udržel na nohou. Byl slabý a trochu se mu motala hlava. „Potřebuju se napít, velkou brandy,“ řekl slabým hlasem.
„Donesu vám ji.“ Cyd odešla k pultu a Nordlund se natáhl, aby vzal kabelku, kterou nechala v boxu. Zvedl ji za jedno ucho a něco těžkého z ní vypadlo na dřevěné sedadlo. Zíral na to a viděl najednou nápadně jasně. Osmatřicítka s krátkou hlavní, která vypadala, jako by už někdy byla v akci. Strčil ji zpátky do kabelky a vzápětí se vynořila Cyd s brandy v ruce. Hodil to do sebe a nechal se odvést ke dveřím.
Venku se mu studený vzduch zakousl do otevřené rány na hlavě; bolelo to jak sedm čertů. Viděl Kaltmeyera, jak na rohu nasedá do auta; za okamžik k nim dorazí. Brandy už začínalo pomalu působit a Nordlund cítil, jak se mu vrací síla.
„To je docela kanón, co s sebou nosíte,“ zamumlal.
Nepodívala se na něj. „Kvůli osobní bezpečnosti.“
„Lžete,“ poznamenal.

KAPITOLA 9

Metcalf měl mizernou náladu. Většinu předcházejícího dne strávil dole v tunelu s Beardsleyem a dnes bude muset dělat soudce i porotu, až bude Beardsley umísťovat nálože podle svých představ. Nordlund má sázku v kapse a všem je to jasné. Jen Metcalf a Nordlund ale věděli, že až obr prohraje, stane se hromosvodem Beardsleyho nálady právě Metcalf.
Tohle bylo něco, co měl na sebe vzít Nordlund sám, a ne od sebe odstrkovat. Až na to, ovšem, že Nordlund přijít nemohl. Sakra, dnes ráno vypadal naprosto zničeně. Říkalo se, že prý ho u Jimmyho skolil Švéd – kvůli čemu, to zřejmě nikdo nevěděl.
„Dávej pozor na cestu!“
„Vždyť dávám, Arte.“
Zatáhl za páku elektrického vozíku, aby se vyhnul úzkorozchodným kolejím pro vlak vyvážející odpad, a Beardsley si oddechl. „Kdyby se ti tady dole něco stalo, třikrát zdechneš, než tě někdo najde. Máme to čtyři míle k východový šachtě – chlapi na druhý straně to mají čtyřicet mil.“
„Vždyť já vím, Arte.“
Beardsley se na něj na chvíli zadíval. „Přestaň se vytahovat, člověče. Chlapi si toho všimnou, i když si myslíš, že ne.“
Nepotřebuju, aby mi Beardsley vykládal, jak mám jednat se svými lidmi, pomyslel si Metcalf podrážděně. I když – třeba ano.
Už se blížili k čelu tunelu a minuli několik vlaků vysoko naložených vápencem z výkopu. Pak projeli kolem dopravního pásu, který plnil vagóny žulovým odpadem. O třicet metrů dál usazovali na místo novou výztuhu. Když jeli okolo, Metcalf si ji prohlédl. Skořápku z vyztuženého polystyrenu, stále ještě lehce vyboulenou pod tlakem opěrných ocelových tyčí, bylo třeba vyplnit gunitem.
Beardsley ukázal prstem na skořápku. „Tyhle se ti líbí, viď?“
„Jsou pevnější a lehčí, Arte. A sám víš, kolik času nám ušetří.“
Beardsley se naklonil z vozíku, aby si mohl odplivnout na zem.
„Hned bych se vrátil k železným skružím. Vím, co všechno unesou. Tyhle jsou fórový, a nevykládej mi, co ti nakukaly počítače. Až zjistíš, že je to jinak, bude už moc pozdě.“
Metcalf se díval, jak skupina z plnicího vozu přidělává k výztuži z obou stran hadice. Za chvíli do dutých prostor ve skořápce dravě vyrazí voda s tekutým betonem, hnaná stlačeným vzduchem. Jakmile bude skořápka naplněna a gunit ztuhne, získají výztuž z předpjatého betonu, která odolá nesmírné zátěži.
„Tohle jim řekni sám, Arte.“
Beardsley se na něj obrátil: „Chytráku!“ Ale neřekl to nijak zle.
Metcalf pokračoval dál kolem čety plničů. Zastavil vozík asi třicet metrů od čela výkopu a rozhlédl se. Razicí štít byl odtažený a šnek odstraňující nakopanou zeminu ležel odpojený na dopravním pásu, jenž odvážel odpad do prostoru, kde se nakládal do vagónů. Obrovský mechanický štít s otáčející se razicí hlavou půjde použít, až se hornina uvolní, ale v tuhle chvíli nebyl bez pomoci výbušnin k ničemu.
Vystoupili s Beardsleym z vozíku a došli k mužům pracujícím v přídi vrtu. Grimsley a francouzský Kanaďan DuBois tam manipulovali s malou krabičkou na trojnožce, jejíž špičaté nohy byly pevně ukotvené v kamenité půdě. Z trubičky na jednom konci skříňky vycházel slabý červený paprsek.
„Stojíš nám ve světle, Metcalfe!“ zakřičel Grimsley.
Metcalf sklonil hlavu a uviděl, že má na prsou rudou skvrnku velikosti čtvrtdolaru. „Promiňte.“ Ustoupil stranou a tenký paprsek se protáhl po celé délce tunelu.
„Sedí to!“ zařval DuBois. „Vsaď se o stovku, že jsme na centimetr přesně, a vyhraješ!“
Grimsley se ušklíbl: „Snadná výhra!“
Laser zaručuje téměř přesné nasměrování tunelu, uvědomil si Metcalf. Pomocí telefonního spojení srovnávají jejich paprsek s paprskem na druhé straně, takže se z obou stran strefí přesně doprostřed výkopu.
„Zařízení na laserový nasměrování taky nemáš rád, viď, Arte?“
„Všechny přístroje nejsou špatný. Ale člověk musí vědět, kterýmu má věřit.“
Beardsley se na něj znovu zadíval a snažil se ho odhadnout. „S tvým šéfem si taky vždycky nekápnu do noty, chlapče, ale on má aspoň nějakou zkušenost z díry.“ A jako by ho to dodatečně napadlo, dodal: „Nic ve zlým.“
Beardsley došel k čelní stěně tunelu, u které teď stála vrtná souprava, s jejíž pomocí se umísťovaly výbušniny. Do stěny se zakousnou vrtáky umístěné ve třech kružnicích s jednou velkou vrtnou hlavicí uprostřed. Ta vyvrtá díru pro nálož, která uvolní místo pro odpad z ostatních explozí. Napěťové senzory a celá řada dalších čidel dodávaly informace do počítače na Základně, a ten s jejich pomocí určoval rozmístění děr i typy náloží, aby se při odpalu dosáhlo maximálního účinku.
Metcalf věděl, že tohle zařízení Beardsleyho rozčiluje nejvíc, kvůli němu se minulý pátek s Nordlundem tak pohádali. Pozoroval Beardsleyho, jak kontroluje jednotlivé nálože a pak se obrací na předáka směny Hartmana. „Vypadáš ustaraně, Ede. Něco není v pořádku?“
„Já ti nevím, Arte. Čekám, až přijdou z kanceláře počítačový výsledky.“
„To budeš čekat celý den, než ty chlapi v kanclech pohnou zadkem. Co máme teď před sebou?“
Hartman potřásl hlavou. „Na to kdybych ti uměl odpovědět. Mám dojem, že nás čeká nějaká trhlina. Žulový vrstvy se začínají zužovat a nad nima je něco měkčího a to se začíná rozšiřovat.“
„No jo, nic novýho pod sluncem. Vytoč ven vrtáky.“
Hartman nasadil nejistý výraz. „Sakra, Arte, vždyť budeme mít ty výsledky za chviličku.“
„Krucipísek, řek jsem ti, abys vytočil vrtáky!“
Metcalf k nim přistoupil: „Poslyš, Arte –“
Beardsley se na něj ani nepodíval. „Jestli to tu chceš řídit, chlapče, tak si to řiď. Jestli ne, tak se jen dívej.“
Hartman se obrátil na obsluhu a pokynul jim, aby vrtnou soupravu odsunuli. Jeden z mužů se ohradil: „Tohle je přece děsná ztráta času – za pár minut nám přijde rozmístění náloží.“
Beardsley si ho pohrdavě změřil: „Drž hubu, Lynchi!“
Chip Lynch, uvědomil si Metcalf. Nový přírůstek. Jeden z těch, u kterých je jasné, že dlouho nevydrží. Měl z tunelu strach – dalo se to vycítit.
Lynch pokrčil rameny, obsluha odsunula plošinu s vrtnou soupravou a odkryla tím hrubou čelní stěnu tunelu. Tvořil ji špinavý bílý, drsný kámen, zjizvený množstvím zkušebních vrtů, s velkou dírou uprostřed.
Beardsley osahával povrch stěny. „Dejte mi někdo palici!“ DuBois mu podal kladívko s těžkou bronzovou hlavou. Beardsley soustředěně poklepal na skálu a volnou ruku položil na rozrytý povrch. Na Metcalfa to udělalo dojem. Beardsley svými prsty „četl“ skálu. Proťuká postupně celé čelo a vibrace, které údery kladívka na různých místech způsobí, se budou nepatrně lišit podle toho, jaké materiály se za stěnou nacházejí.
Beardsley se zamračil a Metcalfa napadlo, že jeho prsty zřejmě zachytily nepatrnou ozvěnu, která naznačuje, že hornina před nimi by mohla být porézní. Pokud ano, nebyl to tupý ohlas, jaký vyvolává písek nebo bahno, ale i tak to bude něco úplně jiného než pevná žula.
„Myslíte, že takhle můžete zjistit, jaký vrstvy tam na nás čekají?“ posmíval se Lynch.
„Chlapče,“ řekl Beardsley klidně, „proklepával jsem stěny dřív, než si tě tvůj táta přinesl na tancovačku a máma odnesla domů.“ Pokračoval v ťukání a pak se otočil na Hartmana. „Použij normální nálože, a máš to doma pod střechou. Touhle deskou se probouráme do porézního vápence.“
Hartman zavrtěl hlavou: „Počkám na výsledky počítačovýho zpracování, Arte.“
„Všichni víme, co nám počítač řekne.“ Beardsley mluvil zdánlivě klidně. „Ale když myslíš, udělej, co ti poví, Ede. Hlavně si pamatuj, že ty seš ten chlápek, kterej nakonec ponese odpovědnost za to, co se stane. Ten zatracenej počítač ne.“
Hartman stále váhal a Metcalf se do toho vložil. „Podej mi telefon.“
Hartman vzal sluchátko, které měl přidělané k opasku, a podal mu ho. Metcalf vyťukal číslo počítačového oddělení a pak řekl: „Tady Metcalf, jsem u čelní stěny. Projeďte nám údaje, možná tu budeme potřebovat slabší nálože. Mám pocit, že před sebou máme porézní vápenec.“
Chvíli naslouchal a pak vrátil sluchátko Hartmanovi. Podíval se na Beardsleyho. „Znovu vyhodnotí údaje ze zvukových sond a čidel na vrtný soupravě. Ozvou se nám.“
Beardsley znechuceně zakroutil hlavou. „Kdy, zítra ráno? Tohle na celý tyhle zatracený stavbě nefunguje od samýho začátku!“ Obrátil se na Hartmana. „Máš někde sondu, Ede?“
Hartman došel k vrtné soupravě a vrátil se s dlouhou bronzovou tyčí, která byla uvnitř dutá. Beardsley ji od něj vzal, vyšplhal na plošinu chránící vrtné zařízení a vsunul sondu do otvoru, který už tam byl vyvrtán pro nálož. Pořádně zatlačil a narazil na odpor. Náhle tyč poskočila o dobrých osm centimetrů dopředu. Beardsley ji vytáhl a prozkoumal její dutinu. Udeřil tyčí o okraj plošiny a z dutého vnitřku sondy se na podlahu tunelu snesla špinavě bílá sprška kousků horniny.
Beardsley se podíval dolů na Lynche. „Ještě nějaký námitky, chytráku?“ Pak se obrátil na Hartmana: „Pošli někoho, ať odnese dynamit a sloučeninu B zpátky do skladu. Tohle vyřídíme nitrátem a naftou.“
„Nějak si moc dovoluješ,“ namítl Hartman.
Beardsley pokrčil rameny. „Zeptej se tamhle pana Metcalfa. Postaví se za mě.“
Teď se všichni zadívali na něj a Metcalf ucítil, jak mu z podpaží začínají stékat pramínky potu. Napadlo ho, že Beardsley zapomněl na svou sázku s Nordlundem.
„Slyšel jsi, co říkal, Ede.“ A pro sebe dodal: „Tohle máš u mě, Nordlunde.“

Než se muži vrátili s dusičnanem sodným a naftou, uplynulo dvacet minut. Byly to vcelku slabé nálože s malou průrazností, přesně to, co potřebovali, aby probourali díru do měkké vápencové sloje. Metcalf pozoroval Beardsleyho, jak nálože umísťuje a propojuje je drátem od detonátoru. Když byl hotov, dal pokyn ostatním a ti se schovali za přenosný štít proti výbuchům.
Grimsley si nasadil na uši chrániče, pak se obrátil na Metcalfa. „Máte je taky?“ Metcalf zavrtěl hlavou a Grimsley se ušklíbl: „Co jste si kruci myslel, že tady dole provádíme? Kristepane, Metcalfe, vzpamatujte se!“ Sáhl do kapsy a vyndal další pár chráničů. „Nate, nasadte si je.“
Metcalf cítil, jak rudne zlostí, ale silou vůle ji v sobě potlačil. Přesně, jak to řekl ten starý komediant, nikdo si ho neváží. Ale on sám si nakonec taky nikoho moc neváží.
„Díky.“
Grimsley ironicky odpověděl: „Rádo se stalo.“
Beardsley využil posledních okamžiků k tomu, že si přes nos a ústa uvázal veliký modrý hedvábný kapesník, pak odklopil na bateriovém detonátoru kryt, který chránil spouštěč, a stiskl tlačítko.
Nálože vybuchly s temným rachotem, po němž následoval zvuk padajícího kamení. Od čelní stěny se vyvalil oblak prachu a několik mužů začalo kašlat. Metcalfa pálily oči od prachu a na rukou a oblečení se mu usadil bílý prášek. Beardsley počkal ještě pár minut, pak obešel kryt a vydal se k čelní stěně. Ostatní se trousili za ním a jejich siluety byly ve vzduchu naplněném prachem nejasné.
Metcalf šel taky a v kapse hledal kapesník, aby si ho dal před nos a nevdechoval dál prach. Nálože vytvořily v žulové vrstvě klínovou průrvu a odhalily za ní sloj porézního vápence. Porézní bylo slabé slovo. Vápenec téměř úplně odplavily kdysi dávno proudy vody, takže celý prostor byl prakticky dutý a jeho strop podepíralo několik tlustých pilířů skály.
Budou sem muset hezky rychle umístit opěrné výztuže; nemohli si dovolit spoléhat na to, že by pilíře vydržely – skála zase tak pevná nebyla. Ale vypadalo to, že Beardsley sázku vyhrál: výbuch posunul čelo tunelu o dobrých sedm metrů a vytvořil obrovské množství odpadu.
Ozvalo se hluboké dunění a Metcalf cítil, jak se mu chlupy na krku zježily. Panebože, jestli je tu uvězní zával… Lynch, který šel před ním, se obrátil na útěk, pak zakopl a přistál Beardsleymu u nohou.
Vápenec na levé straně, kde vytvářel pevnou stěnu ohraničující porézní oblast, se odchlípl a sesul na dno tunelu. Kolem mužů zavířil bílý prach. Burácení trvalo několik vteřin a pak postupně utichlo.
Nikdo se nehýbal. Hartman našel lampu a namířil její světlo do závojů prachu.
„Něco tam je.“ Beardsley chytil Hartmana za ruku, aby nasměroval paprsek světla do prostoru, kde předtím byla vápencová stěna. Prach si pomalu sedal a v přítmí Metcalf zahlédl vstup do rozlehlé jeskyně.
Beardsley vykročil do nově otevřené dutiny a Hartmana napůl táhl s sebou. Kdykoliv Hartman klopýtl, paprsek světla poskočil po stěnách a kamenném stropě a naplňoval jeskyni strašidelnými tvary a stíny. Metcalf je těsně následoval a kousal se do rtů, aby se přestal třást. Ze všeho nejvíc byl osudu vděčný za to, že se ve chvíli, kdy se stěna zhroutila a on byl přesvědčen, že se kolem nich bortí celý tunel, nepomočil.
„Sakra,“ vyjekl Lynch, „podívejte se na to!“
Hartman posvítil na zem a Metcalf zatajil dech. Uviděli dvě kostry, jejichž kosti ještě tu a tam pokrývaly zbytky oděvů, a na zemi vedle nich se válela kupa nějakých dalších hadrů.
„Co myslíte, jak se sem hergot jen mohli dostat?“ zeptal se Hartman třesoucím se hlasem.
Metcalf přiklekl ke dvěma hromádkám kostí. Byli to lidé malé postavy z doby… z jaké doby? Pak si všiml, že se na zemi něco zalesklo, a opatrně zvedl jednu ramenní kost. Ležela pod ní panenka s porcelánovou hlavou a zbytky koženého tělíčka. Poblíž natažené paže druhého kostlivce se válely tlející zbytky dřevěné pochodně. Velikost koster začala být náhle pochopitelná.
„Nejspíš to byly děti,“ poznamenal tiše. „Musely sem vlézt před spoustou let – vchod do jeskyně byl možná v útesu nad jezerem a ony se rozhodly, že to tu prozkoumají, a ztratily se. Soudě podle tý panenky, řekl bych, že je to tak osmdesát, sto let.“
Grimsley škrtal jednu zápalku za druhou nad jakýmsi temným útvarem u jedné ze stěn jeskyně. „Tohle určitě nebylo dítě.“
Metcalf k němu došel. Větší kostra, zřejmě mužská. Pod ní ležely zbytky oblečení a poblíž tenkého dřevěného luku, jehož tětiva už dávno uhnila, několik šípů s pazourkovými hroty a dřevěný kyj lemovaný po obou stranách ostrými odštěpky obsidiánu, nasekanými do klínových tvarů.
„Ten indián tu musel být o spoustu století dřív, než sem vůbec dorazili osadníci z Evropy.“ Sehnul se a vytáhl hrot šípu chycený mezi kostmi v hrudním koši. „Tenhle neumřel přirozenou smrtí, to je jasný. Nejspíš ho sem zahnali, tady ho zabili a nechali ho tu.“
Vsadil by se, že kostra indiána je tu mnohem déle než dětské kostry, a pokusil se představit si, jak se musely děti vyděsit, když vklopýtaly do jeskyně a našly v ní kostlivce.
Lynch se v šeru otřásl. „Pojďte, vypadneme odtud. Vždyť je to uplnej krchov.“
Muži Beardsleyho tiše následovali provaleným vchodem zpátky do tunelu. Než vyšel Metcalf z jeskyně, otočil se a zadíval se ještě jednou do polotmy. Beardsley tu sázku vyhraje, Nordlund bude mít vztek, a jemu to může být nakonec úplně fuk. Ale to nebylo tak důležité.
Důležité bylo, že několik let měli s Lammontovým programem štěstí a to je teď, když jim zbývalo nějakých třicet metrů, opustilo. Porézní vápenec… jak moc asi bude porézní? A co udělají s touhle zatracenou jeskyní?
Nasál vzduch. Ucítil v něm vlhko, hnilobu, stáří a…
A ještě něco.

KAPITOLA 10

V úterý dopoledne bylo hodně práce a Nordlund neměl čas se o své zranění na hlavě starat. Dolů do tunelu poslal s Beardsleyem Metcalfa a navrhl, aby Troy sám posoudil, jestli je možné nechat Arta projednou umístit nálože. Ne že by jeden případ mohl Beardsleyho o něčem přesvědčit.
Potom se Styronem znovu prošli ten počítačový program, načež požádal Janice, aby sehnala náhradního japonského dodavatele – Kaltmeyer a delegace z Nippon Engineering měla dorazit v poledne. Teď měl díky bohu konečně čas vychutnat si o samotě šálek kávy, a dokonce si možná se zavřenýma očima i trochu odpočinout na pohovce a doufat, že bolest přejde. Kristepane, vždyť ani nemohl otočit hlavu, aby ho to nezabolelo.
„Dala jsem vám na stůl dva aspiriny a karafu s ledem, Dane. To jste si nevšiml?“
Janice. Pootevřel nepatrně oči. „Vzal jsem si ten zatracený aspirin už před dvěma hodinama.“
„Na ošetřovně mají kodein, jestli byste ho potřeboval.“
„Nepečujte o mě, Jan. Dnes ne.“
„Péče jste si užil dost včera večer, co?“
„To jste si dovolila dost, Jan.“
„Vždyť je to jedna z věcí, za kterou mě platíte.“
Vzdychl, „Cyd Lederleyová mi hrála Florentinskýho slavíka, když jsem si šel pro ránu. A na pohotovosti mi dělala společnost, když jsem blouznil po demerolu. Spokojena?“
Slyšel, jak mu rovná věci na stole. „Jen částečně. Našel jste tu její vzkaz? Položila jsem vám ho tu hned vedle aspirinů.“
„Kde?“ Vztyčil se, odehnal Jan mávnutím ruky a poněkud nejistým krokem se vydal ke stolu. Malá, bílá obálka byla zasunutá pod roh záznamníku. Otevřel ji a vyndal obyčejnou kartičku. Doufám, že už je vám líp. Děkuju vám za ten místní kolorit. Podepsala se: Cyd.
Zmuchlal kartičku a hodil ji do koše, ale pak si to rozmyslel, vylovil ji, narovnal a zasunul do peněženky. U Jimmyho ze sebe možná udělal šaška, ale pokud jde o Cyd, zvládla ten večer naprosto skvěle. Zvládla dokonce i Kaltmeyera.
Pak si vzpomněl na pistoli. Zeptal se na ni Cyd ještě jednou na pohotovosti, hned jak mu píchli demerol, proto si teď nemohl vybavit, co mu odpověděla, pokud vůbec něco.
„Major Richards je u sebe?“
Jan zvedla obočí. „Vždycky je u sebe. Chcete za ním zajít?“
„Řekněte mu, ať sem přijde, jestli má chvilku čas.“
Richards se objevil, než stačil Nordlund dopít kávu. Aby dal majorovi najevo, že to bude úřední jednání a může se protáhnout, pokynul jen mlčky ke kávovaru.
Richards si dopřál šálek čaje a usadil se do křesla vedle stolu. „Už jsem o vás a o Švédovi slyšel. Měl jste ho nechat, aby se porval – bylo by to lepší než všechny rvačky, který jste kdy viděl v televizi.“
„Už jste to někdy zažil?“
„Chodíme do několika stejných barů.“ Richards si ho prohlížel a byl zřejmě zvědav, proč si ho sem Nordlund zavolal.
Nordlund uvažoval, jak to má říct. „Co víte o Cyd Lederleyové?“
Richardsovi blýskla v očích obezřetnost. „Milá dáma. Proč se ptáte?“
„Nosí pistoli. Policejní osmatřicítku. Vsadil bych se, že ví, jak s ní zacházet.“
„Zeptal jste se jí na to?“
„Řekla, že to má na osobní ochranu.“
Richards se opřel v křesle a šálek s čajem si položil na koleno. „To přece dává smysl. Je to pohledná ženská; nepřekvapilo by mě, kdyby se na ulici dostávala do potíží. Z celýho světa bude jednou Central Park.“
„Nosit policejní speciál, to je nepřiměřená obrana, ne?“
Richards se zatvářil o něco méně přátelsky. „Na to byste se měl zeptat někoho, koho nedávno přepadli nebo znásilnili.“
„Máte pravdu.“ Chvíli bylo ticho. „Vy jste ji znal dřív – už ve Washingtonu, že?“
Ostražitost v majorových očích se výrazně prohloubila. „Je to tak.“
„Chodil jste s ní?“
„Nějaký čas, asi šest měsíců. Skončili jsme jako dobří přátelé.“
Což znamenalo, že jednu chvíli byli víc než dobří přátelé. Richards do ní byl zřejmě svého času zamilovaný – a je možná dodnes.
„Vypravujte mi o ní.“
„Můžu říct, že je to velmi uzavřený člověk.“
Nordlund nechal v hlase zaznít trochu hněvu. „Nejste jediný, kdo se musí starat o bezpečnost tyhle stavby, majore. Myslím, že mám právo vědět o Cyd Lederleyové trochu víc než jen jméno, zařazení a služební číslo. Chci vědět, proč má povolení nosit zbraň. Můžu si o tuhle informaci zavolat do Washingtonu, ale myslel jsem si, že přes vás to bude rychlejší.“
Richards se zatvářil omluvně. „Promiňte, Dane. Měl jsem vám to říct už předtím. Když dorazili ty Japonci, přestal jsem to všechno nějak stíhat. Cyd má povolení nosit zbraň – a ani by sem bez ní nepřijela. Při vyšetřování Státní inspekce jde o miliony dolarů. Jestli s Wilcoxem narazí na nějaké známky nezákonné činnosti, může to znamenat obrovské pokuty a dokonce možnost, že se někdo ocitne ve vězení. Když jsou lidi zahnaný do kouta, dělají bláznivý věci a párkrát se už pokusili vylít si vztek na Cyd.“
„A co Wilcox? Ten je na takové věci trochu křehký, ne? Jestli si někdo může vybrat za cíl Cyd, nemohl by si jeho vybrat tím spíš?“
„Ona na něj dává pozor. V úředních hodinách jsou pořád spolu.“
Proč mu to Richards neřekl dřív? Cyd byla na kus úvazku Wilcoxova asistentka a na celý úvazek jeho osobní stráž. Tiše zasténal. Hlava už ho zase rozbolela; bude muset požádat Janice, aby mu nějaký kodein přece jen přinesla.
„Tak mi o Cyd vypravujte.“
Richards se rozpovídal, napětí bylo pryč. „Na osobní věci se budete muset zeptat přímo jí. Je jí dvaatřicet, pochází z Milwaukee, na univerzitě ve Wisconsinu získala diplom z psychologie a ekonomie. Jednou vdaná, manželství bezdětné – vydrželo tři roky a nemá strach to zkusit znova.“ Odmlčel se. „Myslím, že to je všechno, co vám povím.“
Nordlund vyjmul její vzkaz a brnkal o něj prstem. Takže večer se jí líbil. No, jemu taky, i když s některými zásadními výhradami. Ale Kaltmeyerovi určitě ne.
„Děkuju vám mnohokrát za informace, Hany. Příště na mě nezapomínejte, ano?“
Jan strčila hlavu do kanceláře. „Dane, Troy –“
Metcalf se kolem ní protáhl. „Budeš muset sjet dolů do tunelu, Dane.“
„Pro boha živýho, Troyi –“ Nordlundovi se zbytek věty zadrhl v hrdle. Metcalf vypadal, jak kdyby spadl do truhly se šedivou moukou. Uvědomil si, že nálože měl pokládat Beardsley, a na okamžik se mu žaludek trochu sevřel strachem.

Jízdy v elektrickém vozíku se děsil; věděl, že pokaždé, když poskočí přes hrbol na podlaze tunelu, hlava mu nabobtná bolestí. Ale během dvou mil bolení hlavy pominulo a mohl se dokonce rozhlížet, aniž ho píchalo za krkem. Kodein začal účinkovat.
Metcalf prudce objel mohutný razicí štít a ocitli se u staré čelní stěny vrtu, vlastně u toho, co z ní zbylo. Vzduch byl pořád ještě zamžený kamenným prachem, ale už jim nedělalo potíže rozeznat Beardsleye a jeho lidi, shromážděné u hromady rozdrcené a rozmlácené skály.
Vylezl z vozíku a došel k Beardsleyovi. „Co se stalo?“
Podle samolibého výrazu ve tváři se Beardsley nepochybně hodlal do něčeho navézt. „Ty vaše skvělý mašinky nám neřekly, že se tu cpeme do vrstvy porézního vápence.“
Nordlund se tvářil nechápavě. „Tak co se stalo?“
Odpověděl mu Metcalf. „Art přečetl skálu, než nálože umístil. Varoval nás, že se probouráme do oblasti hodně porézního vápence. A představ si, měl pravdu.“
Přední část vrtu byla jedna veliká rozmlácená masa bílého kamene s obrovskou průrvou uprostřed. Metcalf jí prošel, Nordlund ho následoval a za ním Beardsley a všichni z jeho směny. Slabé nálože, které Beardsley použil, otevřely za čelem rozlehlý prostor a roztříštily většinu vápence. Po pravé ruce měl Nordlund velký otvor, začátek čehosi, co vypadalo jako prostorná jeskyně vydlabaná do vápencové vrstvy nějakou dávnověkou řekou. Cítil, jak se mu v hrdle a nozdrách usazuje prach. Kýchl a pak prošel vchodem do jeskyně. Vzduch se tu dýchal snadněji, ale páchl po… po čem?
Za sebou uslyšel Beardsleyho tlumený hlas: „Přineste sem nějaký světlo.“ Hartman, předák směny, pokročil dopředu s lampou na baterie v ruce a posvítil kolem dokola po jeskyni. Nordlund zahlédl první dvě kostry a přiklekl, aby prozkoumal kosti i malou panenku. Metcalf měl pravdu v tom, že to byly děti, stejně jako měl pravdu s pravěkým bojovníkem.
„Taky jsme našli tohle.“
Hartman mu podával náhrdelník vyrobený z malých červených korálků a z něčeho, co kdysi mohla být pera, z jakýchsi zetlelých zbytků, které vypadaly jak houpající se medvědí tlapa. Kromě kyje a luku se šípy byl jediným výtvorem lidských rukou oštěp s dlouhou dřevěnou násadou a se zlověstným obsidiánovým hrotem, dlouhým sedm palců. Hrot vypadal tak ostře, že by se s ním dal krájet papír.
„Odvážný bojovník,“ zamumlal.
„Jak to víte?“ zavrčel Beardsley.
„Tak si to představte.“
Ozval se Metcalf: „Co s tím krucinál budeme dělat, Dane?“
Vzal si od Hartmana světlo, objel s ním celou jeskyni a málem přehlédl východ mezi dvěma žulovými pilíři. Prošel jím do menší místnosti, vlastně jen chodby, jež vedla někam, kde tušil další menší jeskyně, kterými by se dalo dojít až někam… kam? A jak je to daleko? Ty dvě děti došly až sem, ale to moc neznamenalo, protože se ztratily. Jen Bůh ví, jak dlouho bloudily spletí jeskyň, než se unavily a vyhládly a nakonec zemřely hladem a vyčerpáním ve vlhkém, chladném vzduchu.
Ať už byl tehdy východ kdekoliv, dnes je s největší pravděpodobností nepřístupný.
„Nevím, Troyi. Co bys krucinál dělal ty?“
Metcalf se rozhlédl a otřásl se. „Nejspíš bych se pomodlil nad těmi kostmi a zazdil to tu.“
Nordlund zavrtěl hlavou. „Nejdřív bych to řekl Kaltmeyerovi a Phillipsovi. Pak to teprve zazdil.“
Když šli zpátky ke vchodu, musel přemýšlet o tom, co mu na té jeskyni vadilo.
Nevonělo to tam dobře.

Zabývali se tím už půl hodiny a pořád k ničemu nedospěli. Nordlund si připadal unavený a ubitý, ale všichni ostatní bohužel pořád vypadali svěže.
„Mám dojem, že od toho programu chceš moc,“ namítal Kaltmeyer. „Jediné, co opravdu umí, je předpovídat, a předpověď je vždycky jen předpověď. Většinou je správná, někdy nevyjde.“
Nordlund se obrátil vpravo na baculatého geologa: „Co vy na to, Dele? Byla ta odchylka v normě?“
Styron váhal, potil se a snažil se odhadnout poměr sil mezi Nordlundem a Kaltmeyerem. Pak vydechl, protože se vzpamatoval a došlo mu, že se k této otázce vyjádřil jasně už dřív. „Ani trochu, pane Nordlunde, a to tak, že ani dřív. A teď už vůbec ne.“
Kaltmeyer se předklonil a opřel si lokty o kolena. Neměl Styrona nikdy v lásce a bylo mu jedno, že je to na něm vidět. „Max si na to nikdy nestěžoval, Dele. A vy taky ne.“
Na Styronovi bylo vidět, že by v tu chvíli byl raději kdekoliv jinde, jen ne v Nordlundově kanceláři. Čelo měl poseté kapičkami potu a získával čas tím, že si uvolňoval límeček. „Fakt je, že pan Orencho si v podstatě nikdy moc nelámal hlavu s tím, když jsem si před ním stěžoval. A já měl navíc k programu volný přístup až v poslední době.“
„Myslím, že bysme sem měli zavolat Lammonta a nechat ho, aby s programem sám tak den pracoval.“ Metcalf se na Nordlunda podíval naprosto nevinným pohledem. „Stejně je mi divný, že to ještě nikdo neudělal.“
Nordlund se sám pro sebe usmál. Jestli se Metcalf pokoušel předvádět před Kaltmeyerem, začal štěkat na špatný strom.
„A k čemu by to sakra bylo dobrý?“ Kaltmeyer nesnášel Metcalfa skoro stejně srdečně jako Styrona. To, že spolu ti dva souhlasili, ho jen ještě víc rozpalovalo; Nordlund už dokázal rozeznat příznaky. „Tunel je skoro hotový; ten zatracený program patří minulosti. Co bysme podle vás měli udělat, Metcalfe? Chtít, aby nám vrátili peníze?“
„To není tak špatný nápad.“ Metcalf už taky začínal ztrácet nervy.
Nordlund se do toho vložil v obavě, že někdo řekne něco, čeho pak bude litovat. Metcalf by mohl dostat na místě výpověď a tím by byl problém vyřešen – až na to, že Metcalfa si nemůže dovolit ztratit, na to je příliš dobrý. „Zítra ráno zavolej Lammonta, Troyi. Necháme ho, aby ten program s Delem prošli.“
Kaltmeyer zavrtěl hlavou. „To nejde.“
Nordlund cítil, jak rudne. Jednou z podmínek, které si kladl, když bral to místo, bylo, že provozní rozhodnutí budou vždy jen jeho věc. „Franku –“
„Lammont odjel z města na dovolenou,“ pokračoval Kaltmeyer. „Dnes ráno jsem mu volal do práce.“
Tomu se snad ani věřit nedalo! Lammont odjel pryč, když bylo proražení tunelu na spadnutí?! Když ho Styron potkal na předváděčce, řekl mu Lammont, že ho následujícího dne zavolá.
„Spojil se s vámi vůbec, Dele?“
„Ne, pane. Tak jsem mu zavolal do kanceláře, ale nemohl jsem se k němu probojovat. Sekretářka ale neříkala, že by měl v plánu odjet na dovolenou.“
Svině jedna. „Požádám Janice, aby ho vystopovala. Buď se dostaví, nebo si pro toho pacholka osobně dojedu a dotáhnu ho sem.“
Kaltmeyer se zatvářil, jako by chtěl něco namítnout, ale pak si všiml výrazu v Nordlundově obličeji a zůstal zticha.
Nordlund si v bloku, který ležel před ním, odškrtl další položku. „Tak dobře, další bod programu – co uděláme s tou jeskyní?“
Phillips si tužkou nervózně ťukal do zubů, jak netrpělivě sledoval hovor. Teď vybuchl.
„Jak to myslíte – co uděláme s jeskyní? Přece ji zazdíte, ne? Spojení obou konců tunelu je naplánované na třiadvacátého, oslavy na třetího. Nemáte čas srát se s nějakejma jeskyněma!“
Kaltmeyer se rychle podíval na Nordlunda, v tomto případě spíš vystrašeně, než nahněvaně. „Něco tam nehraje, Dane?“
Opět do toho vpadl Metcalf. „Z předcházející směny to někdo vyžvanil. Už nám volají z novin i z televizních stanic. Chtějí se něco dovědět o indiánském pohřebišti pode dnem jezera. A volal nějaký doktor – mám ho tu poznamenanýho“ – z kapsy u košile vytáhl útržek papíru a začal z něj číst – „Coleman ze Severozápadní univerzity a trval na tom, že to musí vidět. Prohlašoval, že jde o antropologický objev a jako takový spadá pod státní správu a že komerční organizace, jako je Kaltmeyer/DeFolge, nemůžou prostě jen tak vstoupit na pozemek, který je v rukou lidu.“
„Takovýhle novinky se ale šíří rychle, co?“ poznamenal Kaltmeyer suše.
Nordlund se v duchu probíral seznamem jmen z Hartmanovy směny a zastavil se u Chipa Lynche. Tenhle nový přírůstek byl příliš vyděšený, než aby z něj mohl být dobrý razič. Pokoušel se to zdržovat? Někteří lidi by spíš udělali tohle, než by přiznali, že se bojí, a prostě dali výpověď.
Na okamžik se rozhostilo ticho a pak si Phillips odkašlal. „Tak aby bylo jasno. Jestli, pánové, prošvihnete termín proražení, ocitne se celý projekt ve strašlivých problémech, až se bude projednávat další rozpočet. Navíc se v celém plánu výstavby tunelu pod Michiganským jezerem dostanete do takového skluzu, za který vám už budou hrozit pokuty, a ty srazí firmu Kaltmeyer/DeFolge na kolena. Když jste minulé jaro dojednávali změnu smlouvy, byla to jedna z podmínek – jedna z těch, na kterých jsem trval.“
Mluvil klidně a odhodlaně; jen bledý obličej svědčil o tom, že ho vztek ještě nepustil.
Metcalf se tématu nehodlal jen tak vzdát. „Já bych se tak neukvapoval. Noviny i televize to nepochybně nafouknou, a jestli to ten profesor dotáhne k soudu, bude z toho zase jen víc novinových titulků a právních průtahů. Americký indiánský Kongres tím získá dost času, aby trval na odčinění následků vyplývajících ze znesvěcení jejich pohřebiště.“
Troy hraje ďáblova advokáta, pomyslel si Nordlund. To není chytré.
„Děláte si legraci, Metcalfe?“ vyštěkl Kaltmeyer. Rozhostilo se naprosté ticho. „Oddělení pro styk s veřejností platím přece za to, aby se s takovými věcmi vypořádalo.“
Metcalf se nehodlal jen tak vzdát. „Můžou z toho být problémy.“
„Víte, co s tím udělat?“
„Nevím, pane, jen jsem si říkal, že bych měl upozornit na –“
Kaltmeyer praštil pěstí do stolu, až hrníčky s kávou poskočily.
„Sakrapráce, Metcalfe, už mi nikdy nevykládejte, co je špatně, když nemáte ani tušení, jak to udělat dobře!“ Otočil se na Nordlunda. „A co ty, Dane? Chceš k tomu něco dodat?“
Nordlund netoužil protahovat dokončení tunelu o nic víc než Phillips nebo Kaltmeyer. Ale na druhou stranu, pokud šlo o rizika spojená s vývojem veřejného mínění a o nebezpečí právních průtahů, měl Metcalf pravdu. Vždycky se mohlo stát, že někdo vezme jeskyni a kostry zasvé a začne v tom vrtat. Podíval se na Richardse, ten by se k tomu taky měl vyjádřit. Vždyť bylo docela dobře možné, že konečné rozhodnutí zůstane na něm.
„Jednu věc ale nikdo nevzal v úvahu, a tou je ministerstvo obrany.“
Kaltmeyer se zatvářil nechápavě: „Co s tím má společnýho ministerstvo obrany?“
„Pokud si vzpomínám, ministerstvo si pořizuje seznam všech podzemních jeskyní a jeskynních systémů, aby vědělo, kde je možné uskladňovat řízené střely a umísťovat sila. Všechny stavební společností, které pracují pod zemí, musí takové jeskyně oznámit vládě. Je to tak, majore?“
Richards se konečně probral. „Ještě to prověřím, ale jsem si jist, že máte pravdu.“
Kaltmeyer přejížděl pohledem z jednoho na druhého, jako by nevěřil svým uším. „Tím přece zaručeně nemůžou myslet každou díru v zemi. Vždyť je to nesmysl! Vždyť odpálit střelu pode dnem Michiganskýho jezera není snad vůbec možný.“
„Taky se mi tomu nechce věřit,“ zamumlal Nordlund. Nespouštěl přitom oči z Richardse.
Phillips vstal, došel k oknu a zadíval se na vzdálený horizont. „Spojení obou konců třiadvacátýho. Oslava třetího.“ Otočil se, rty sevřené vztekem. „Jestli to prošvihnete, postarám se, aby pokuty dostaly firmu Kaltmeyer/DeFolge do kolen. Zazdít tu jeskyni a mít to z krku nemůže trvat víc jak jednu směnu.“
„Obávám se, že to budu muset nahlásit do Washingtonu,“ řekl Richards klidně. „Než bude moct kdokoliv něco podniknout, budeme muset počkat na rozhodnutí ministerstva obrany.“
Byrokracie, pomyslel si Nordlund, tu miluju. Kaltmeyer na něj vztekle upíral pohled a Nordlundovi bylo jasné, co si myslí: Proč jsi jen nedržel tu svou zatracenou, nevymáchanou hubu…
„Nakonec, Dane, ty ses tady šéf. Tak co s tím uděláme?“ Kaltmeyerův hlas zněl ošidně měkce.
„Dáme tam přepážku. Upravíme jednu skruž, zasadíme do ní přetlakový průlez s pancéřovým sklem, aby tam lidé mohli prolézt a pracovat. Ten profesor může kolem svých koster šmejdit, jak se mu zachce; až bude hotový, prostě tu výztuž vyměníme. Novinám a televizi tím vezmeme vítr z plachet. Když nic jiného, budou z nás hrdinové – to už bude to vaše oddělení pro styk s veřejností umět zařídit. A mezitím se můžeme klidně vrátit ke kopání tunelu.“
Phillips na něj zíral s lehce pootevřenými ústy. „Takže nakonec budeme mít tunel s dírou v boku? Jak to krucinál bude vypadat v televizi?“
Nordlund vzdychl. „Ale, Steve, vždyť to nikdo neuvidí, protože jim to prostě nedovolíte. Budete si u kamer hlídat úhly záběru, kvůli bezpečnosti a tak vůbec.“
Phillips několikrát klapl naprázdno ústy ve snaze přijít na nějakou námitku. Probral všechny možnosti a nakonec to s kyselým výrazem vzdal. Špatné na tom bylo jedině to, že to mohlo fungovat.
„Spokojeni?“ zeptal se Nordlund. „Pokud ano, tak končím schůzi.“
Když odešli, vstoupila Janice. „Jak to šlo?“
„Řekl bych, že dobře. Nakonec nikdo nic nenamítal.“
Ukázala na puštěný intercom. „Slyšela jsem to.“
„Aspoň se nemusím obtěžovat tím, že bych vám to teď vykládal, ne, Jan? Volal někdo?“
„Děkuju vám a volal – volala Diana, aby vám připomněla tu večeři u Andyho.“ S obavami se na něj podívala. „Máte sílu na snobskou kuchyni a odvázaný jazz?“
Sílu neměl a napadlo ho, že Dianě zavolá, nakonec však jen pokrčil rameny. Ale co, vyřídí to všechno za jeden večer a zítra už se tím nebude muset zabývat.
„Přežiju to. A u Andyho to zas taková snobáma není – to bez urážky.“
Metcalf ho chytil zrovna, když byl na odchodu. „Co to hergot na ty schůzi mělo znamenat, Dane? Ten nápad se silem je úplná blbost – to ti přece nikdo nesežere.“
„Pokud si to pořádně promyslí, tak jistě ne.“ Zastrčil si konce šály do kabátu. „Jenže než dojde na nějaký rozhodnutí, budou si to všichni právě muset promyslet, a to bude podle mého odhadu trvat přinejmenším týden. To je dost dlouhá doba na to, aby náš přítel profesor přemístil kosti a zjistil, že ta jeskyně je spíš kulisa pro příhody Hucka Finna než indiánský pohřebiště. A pak to prosté zazdíme a zapomeneme na to.“
Metcalf ho pozoroval a v obličeji se mu usadil výraz obdivu. „Tys to měl takhle spočítaný od začátku, co?“
„Věřil bys mi, kdybych řekl, že ne? Asi sotva. No co, skoro všichni jsou spokojený – profesor bude mít radost, v tisku se nic špatnýho neobjeví, a my přijdeme o tři nebo čtyři hodiny času.“
„Jak to myslíš, skoro všichni?“
Nordlund ho poplácal po rameni. „Phillips. Ten je otrávený, ne proto, že vyhrál, ale proto, že my jsme neprohráli. Nikdy prostě nemůžeš udělat radost všem.“
Jan stále ještě pracovala ve vedlejší kanceláři, ale místnost pro inženýry byla prázdná a všechna světla, až na lampu u jednoho z počítačových terminálů, byla zhasnutá. Styron už zase pracoval dlouho přesčas, ale ten nakonec v poslední době trávil v práci hodně večerů.
Nordlund ho dokonale pustil z hlavy.

KAPITOLA 11

Když Nordlund odcházel, Del Styron krátce vzhlédl, a když Nordlund otevřel dveře, otřásl se v náhlém závanu chladného vzduchu. Ten bezohledný pacholek se ve dveřích zastavil a alespoň minutu hledal po kapsách klíčky od vozu. Styron měl rád teplo – u sebe v bytě udržoval teplotu na pětadvaceti stupních, elektricky vyhřívanou deku měl puštěnou na maximum a teplé spodní prádlo nosil nejmíň šest měsíců v roce. Jednou dokonce uvažoval o tom, že se odstěhuje na Floridu, ale bylo tam dost obtížné najít práci, a tak si to na poslední chvíli rozmyslel. Možná někdy v budoucnosti.
Soustředil se opět na papíry, které mu počítač před chvílí vytiskl. Už začínal pomalu pronikat do smyslu celého programu, jediná potíž spočívala v tom, že program zřejmě žádný smysl neměl. Lammont příliš často používal vymyšlená hausnumera a málokdy opravdová data získaná z výzkumu.
Styron se ještě deset minut namáhal, než pochopil, že potřebuje víc údajů. Otočil se, zadal terminálu několik příkazů a pak čekal, až laserová tiskárna vychrlí na široký, zeleně proužkovaný skládaný papír sloupce dvaatřiceti číslic. Dobré dvě minuty trvalo, než tiskárna přestala pracovat a na obrazovce se objevil nápis TISK UKONČEN.
Vytrhl papír z podavače, poskládal ho do harmoniky a pak jel prstem po sloupcích a čas od času se zastavoval, aby si do žlutého bloku před sebou udělal poznámku. Postupně pohyb jeho prstu zpomaloval a tvář měl čím dál tím zachmuřenější. Údaje o horninách pode dnem jezera vykazovaly stejné rozpory, jaké ho varovaly už předtím, ale teď se tam objevily ještě další nesrovnalosti.
Proč si Max nikdy nestěžoval? Jako inženýr byl Orencho překvapivé všestranný – v počítačích a programování se vyznal stejně dokonale jako v geologickém výzkumu. Musel vědět, že s Lammontovým programem je něco v nepořádku.
Styron se znovu zadíval na údaje srovnávající vrstvy, které jim program uplynulé dva roky předpovídal, s těmi, kterými se ve skutečnosti museli prokousávat. Když se na to člověk podíval s odstupem, byly rozdíly ohromující. To mohli stejně dobře používat virguli.
Třeba je to ve způsobu programování… vstal a přešel ke knihovně u zadní stěny. Podíváme se na to… Lammontova disertační práce Algoritmus interpolace vrstev při geologických měřeních. Název budil děs. Styron si knihu odnesl ke stolu, prolistovával ji, pak se na jedné stránce zarazil a v rohu si ji ohnul, aby ji neztratil. Na počítači vyťukal několik příkazů, pak se vrátil ke knize a porovnal vybrané údaje na označené stránce s čísly zářícími na monitoru.
Uběhla další minuta a Styron se opřel. Srdce mu teď bušilo rychleji a cítil, že má košili promáčenou potem. Dlouho bez hnutí studoval čísla na obrazovce, nakonec si zapálil cigaretu, došel k jednomu z oken s vyhlídkou a zahleděl se na jezero.
Jak by to krucipísek mohl dokázat? Dokouřil cigaretu, vrátil se k počítači a vyvolal si soubor LAMMONT v adresáři osobních záznamů. Na monitoru naskočil stručný životopis a Styron si ho přečetl. Kristepane! Je to tady, černé na bílém – vlastně žluté na černém, vezmeme-li v úvahu barvu obrazovky. Každý si to tu mohl najít. Bylo to jako s tím ukradeným dopisem. Schováte ho tak, že ho každý vidí, ale nikdo se na něj ani nepodívá.
Za tohle by měl dostat přinejmenším přidáno.
Jenže v životě není nic jisté, takže pojistit se nebude vůbec na škodu. Ve skladu by na to mohl něco najít, vzpomněl si, že tam kdysi něco zahlédl… Po pěti minutách to našel. Magnetofon se šňůrou, s jejíž pomocí se dal připojit zezadu k terminálu, sluchátka a kazetu s profesionální nahrávkou – Beethovenova Devátá řízená kýmsi, o kom nikdy neslyšel. Asi ji sem donesl některý z inženýrů, který si rád pouští hudbu, když tady vzadu obědvá. Vždyť je to jedno – otvory bránící smazání nahrávky přelepí páskou a může nahrávat rovnou přes to.
Připojil magnetofon k terminálu, vložil do něj kazetu a pak si přes terminál znovu zavolal hlavní počítač. Ve chvíli, kdy se soubor objevil na obrazovce, zapnul magnetofon, zaklonil se v židli a zaposlouchal se do tajemné směsice zvuků, které se ozývaly ve sluchátkách.
Když byl ve třech čtvrtinách druhé strany kazety, obrazovka terminálu zhasla a kursor na ni napsal KONEC. Přetočil kazetu na začátek, odpojil magnetofon a vrátil ho do skladu. Usadil se znovu k počítači, dlouho zíral na obrazovku, pak se vzpamatoval a vymazal podprogram, kterým se přihlašoval.
„To by mělo stačit,“ zamumlal.
Schoval kazetu do kapsy a natáhl se po telefonu, aby vyťukal číslo k Nordlundovi. Pak zaváhal. Hned nad telefonem měl na stěně přepážky připíchnutý malý nástěnný kalendář s kresbou muže, který u břehů Floridy loví se siluetou Miami za zády žraloka.
Ke zvýšení platu se tam nikdy nedostane. Ani kdyby bylo hodně tučné.
Zatáhl z cigarety, znovu si vyvolal adresář osobních záznamů a pak navolil na telefonu jiné číslo. Za pokus to stálo. Kdoví, třeba bude mít štěstí.
Měl štěstí. „Tady Del Styron,“ ohlásil se do mluvítka. „Před dvěma dny jsme spolu mluvili na té předváděčce, vzpomínáte si?“ Počkal, až se mu to z druhé strany potvrdí, a pak přešel do velmi vážného tónu. „Prošel jsem si Lammontův program. Už vím, v čem je problém.“ Pauza. „Ne, nechci o tom mluvit s Nordlundem. Chci si o tom pohovořit s vámi. Asi je vám jasný, proč.“
Na druhém konci se na dlouho udělalo ticho, ale žádné cvaknutí neslyšel; jeho protějšek tam ještě byl. Nakonec se znovu ozval. „Přesně,“ řekl Styron. „Dnes večer.“ Na druhém konci se ozvaly protesty a Styron se do telefonu zasmál. „Možná, že bych za Nordlundem měl jít.“ Mělo to úspěch. „V devět hodin. A přijďte včas.“
Zavěsil sluchátko zpátky do držáku a zeširoka se usmál na lovce žraloků, plavícího se po namalovaném moři. Náhle se ho zmocnil skvělý pocit. Koho by kdy napadlo, že jednou zakopne o něco takového? Dnešek byl nejdůležitější den jeho života.

Když přišel domů, rozsvítil, zamkl za sebou dveře, zajistil je řetězem, a dokud ještě stál na rohožce v předsíni, sklepal si sníh nalepený na botách. Hned nato zkontroloval termostat. Občas mu uklízečka, která k němu jednou za týden chodila, snížila nastavenou teplotu, přestože jí jasně řekl, že se termostatu vůbec nemá dotýkat. Desky se spisy, které ukradl v kanceláři, hodil na nejbližší židli, pověsil kabát, otočil se a rozhlédl po bytě se sníženým obývacím pokojem, tlustými koberci a širokými okny s vyhlídkou na břeh jezera ležícího o padesát pater níž.
Pro usedlého, ne už nejmladšího starého mládence to nebylo špatné. Jednou z věcí, které se firmě Kaltmeyer/DeFolge daly přičíst k dobru, bylo, že platila zatraceně dobře. I když pochopitelně ne dostatečně dobře.
U malého baru s alkoholem si namíchal něco k pití, pustil si stereo a uvelebil se na rozkládací pohovce. Kolik večerů tady proseděli s Maxem ponořeni do hovorů o ženách? Podle toho, co se vykládalo v kanceláři, byl Orencho po rozvodu osamělý, ale k němu se náhle začal chovat daleko víc přátelsky. I tak to Maxovi trvalo víc jak měsíc, než nasbíral dost odvahy, aby se svého nového přítele geologa zeptal, jestli ve městě nezná nějaké ženy, ženy, které by měly zájem o trochu zábavy a vzrušení bez závazků a výhledů do budoucnosti. Tehdy se Max zeptal správného člověka.
Styron sebral skleničku, došel k zrcadlu nad krbem a vědomě zatahoval břicho, když si prohlížel svůj odraz. Mohl by trochu shodit, ale pořád ještě vypadal slušně; alespoň měl na hlavě dost vlasů. A čtyřicítka vlastně ještě není střední věk. A hlavně na tom tak jako tak nezáleželo; ženy se dnes mnohem víc starají o peníze než o zevnějšek. Jestli si někdo myslí něco jiného, jen sám sebe podvádí.
Dal Maxovi pár jmen a telefonních čísel – postupně hodně jmen a hodně čísel – a poučil ho, že se má vždycky přesvědčit, jestli mají dost peněz na taxík domů. Max byl naprosto nezkušený, ale učil se rychle. Když si chceš hrát, musíš něco dát, to je základní pravidlo hry. Jen strašně málo hospodyněk skočí do postele z čisté lásky; vždycky je něco za něco. Ženáči proto, aby to dostali, platí za jídlo, nájem a vybavení domácnosti.
Probrali spolu kdysi spoustu žen a srovnávali svoje postřehy. Vsadil by se o cokoliv, že Max město neopustil a zrovna teď je s jednou z nich někde zalezlý. Kdyby měl chuť a dost trpělivosti a prošel si jméno po jméně svůj adresář, asi by se mu podařilo Orencha vystopovat. Ale na co, krucinál, k čemu by to bylo dobrý?
O firmě Kaltmeyer/DeFolge se spolu nikdy moc nebavili. Nabyl dojmu, že Max u firmy pracuje od samého začátku, a jednou se probojoval do adresáře s osobními záznamy, aby si to prověřil. Měl pravdu. Pak Max zmizel a začalo se šuškat, že utekl s několika miliony, které patřily firmě.
Hovno! Max nebyl ten typ. Spíš by řekl, že Max na společnost něco věděl, a tak mu zaplatili, aby se ztratil. Anebo je vydíral, aby mu zaplatit museli. Zaručeně toho bylo hodně, za co je šlo vydírat. Teď už chápal, proč mu Max nikdy nedovolil, aby si prohlédl celý ten program. Hned by nějakou čertovinu vycítil. Kristepane! Kaltmeyer/DeFolge to jednoduše zametli. Téměř.
Podíval se na hodinky. Sedm. Ještě dvě hodiny. Došel k obývací stěně, kde byl televizor a stereosouprava, a zapnul jeden z magnetofonů, ten, s jehož pomocí je možné během přehrávání nahrávku překopírovat. Vzal kazetu, kterou nahrál v práci, a vložil ji do jednoho otvoru v magnetofonu, pak vzal čistou kazetu, zasunul ji do druhého a přístroj zapnul. Mohutné reproduktory na opačných koncích obývací stěny okamžitě naplnily místnost stejným bláznivým štěbetáním, jaké předtím v práci slyšel ve sluchátkách. Cukl sebou a ztlumil zvuk.
Při zrychleném nahrávání to nebude trvat dlouho; program nevydal ani na celou kazetu. Má čas si vydechnout. Vyšel do kuchyně, z mrazáku vyjmul láhev Stoličné a do vychlazené sklenice si nalil štědrou dávku. Díky vychlazení byla vodka hustá a táhla se přesně, jak to měl rád. Zašmátral vzadu v ledničce, našel misku s pěti spirálkami citrónové kůry a hodil si jednu z nich do sklenky. Na to, aby si připravil pořádnou večeři, byl příliš nervózní, ale pečené stehno, zabalené do fólie, které mu zbylo ze včerejška, bude úplně stačit.
Uvelebil se na pohovce, pomocí dálkového ovládání zapnul televizor a dal se do čekání. Po chvíli vstal, přešel do ložnice, z nočního stolku vyndal svou dvaatřicítku a vrátil se do obýváku. Položil pistoli na stůl vedle kupy papírů s vytištěnými údaji z počítače a desek na dokumenty. Konečně mu došlo, že to, co dělá, je nebezpečné, že bohatí lidé se nikdy nerozloučí s velkou sumou peněz dobrovolně. Cítil, jak se v podpaží a na zádech začíná potit.
Když uslyšel cvaknutí, jak se magnetofon vypnul, vyndal z něj původní kazetu, uložil ji do původní umělohmotné krabičky a položil ji na pracovní pult, který z obývací stěny vyčníval asi třicet centimetrů do pokoje. Druhou kazetu přendal do otvoru na přehrávání, aby stačilo jen stisknout knoflík a místnost vyplní tajuplné cvrlikání Lammontova počítačového programu. Měl tušení, že by to mohlo být docela působivé.
Bylo čtvrt na deset a už si začínal myslet, že udělal pěknou hloupost, když vtom se ozval bzučák u dveří. Kde je sakra zase ten domovník? Zase už nasává v garáži? Honem došel k domácímu telefonu, vybídl návštěvníka, aby šel nahoru, a zároveň stiskl tlačítko, ovládající otevírání dveří.
Když si šel do kuchyně nalít další vodku, skoro běžel. V duchu si představoval, jak jeho návštěvník stoupá po schodech do haly, vstupuje do výtahu a tiskne tlačítko do padesátého poschodí.
Ze špičky nosu mu do vodky začal kapat pot. Honem ho otřel rukávem. Ježíši Kriste, jak jen mohl být takový trouba…
Pak se ozvala zvonkohra a on otevřel dveře. Byl tak vyvedený z míry, že se ani nepodíval kukátkem, aby se přesvědčil, kdo stojí venku.
Překvapením zůstal stát jako opařený, pak zvolna vydechl a uvolnil se.
„Teda,“ řekl, „vy jste poslední, koho jsem čekal. Pojďte dál.“
Otočil se a došel ke stolu, kde hned vedle hromady sjetin z počítače ležela dvaatřicítka. Cestou stiskl na magnetofonu tlačítko Play a tajemná hudba Lammontova počítačového programu zaplnila pokoj.
„Jen pojďte dál,“ zopakoval jazykem toporným po vodce. „Budeme jednat obchodně.“
Náladu měl téměř blahosklonnou.

KAPITOLA 12

Diana měla jako obvykle zpoždění a Nordlund si našel stůl vzadu. Po poslední adaptaci bylo nejoblíbenější chicagské centrum džezu ozdobené obložením z tmavého dřeva a vybavené dřevěnými stoly s červeně kostkovanými ubrusy. Podél jedné stěny se táhl nálevní pult a na opačném konci stálo malé pódium. Obložení a stoly byly zubožené jmény a nápisy vyrytými do dřeva tak, aby pasovaly se zářezy pily a dírami po hřebících. Muselo to stát majlant.
Objednal si skotskou se sodou a pohodlně se usadil na židli, aby se mu lépe čekalo. Hudební skupina na opačném konci místnosti hrála Novou vlnu, což sice nebyla jeho parketa, ale pořád to bylo lepší než to, co dneska předváděl rock. Diana neměla ráda vůbec žádnou hudbu; překážela jí v konverzaci. Přišel na to pochopitelně až po svatbě. Předtím pečlivě dbala o to, aby v něm vzbudila dojem, že přímo miluje chvíle, kdy se může trmácet po městě za nějakým zapadlým klubem nebo novou skupinou, jen aby to stálo zato.
Andyho podnik byl to poslední místo, kam by měla chuť jít. Zcela nepochybně ho vybrala proto, aby mu udělala radost – to by ho mělo svým způsobem varovat.
Uvažoval, jak se jí asi daří dodržovat pracovní dobu u Interlocku. Protože znal její temperament a přesvědčení, že celý svět se proti ní spikl, dokázal si představit, že úředníci, kteří s ní spolupracují, si nechávají rychle narůst nové nehty, protože ty, které měli doposud, si už úplně okousali.
Když prošla dveřmi, bylo dvacet minut po sedmé, norkový klobouk a světle šedivý kabát měla lehce poprášený sněhem. Ruská móda, pomyslel si. Zřejmě je to předzvěst sezóny. Jakmile ho zahlédla u stolu, usmála se a vyrazila k němu.
„Promiň, mám zpoždění, Dane – vím, že to nesnášíš, ale může za to opravdu práce.“
Pomohl jí z kabátu a položil ho přes opěradlo židle. „Vůbec se tím netrap –“ (ani ji to nenapadlo) „dopřálas mi možnost trochu vydechnout.“
Číšník se dostavil ve chvíli, kdy si stahovala rukavice. Vzhlédla k němu. „Dvojité martini Boodles s ledem – jestli vám došlo Boodles, tak Tanqueray.“
Nordlund zvedl obočí. „Radši dvojité martini než suché španělské s ledem? Tos musela mít opravdu špatný den.“
„Buď hodný, Dane. Abych pravdu řekla, ten den skutečně za moc nestál.“ Oči měla zapadlé a Nordlunda napadlo – vůbec poprvé, pokud si vzpomínal –, že opravdu vypadá trochu vyzáble. „Strávila jsem celé odpoledne s panem Wilcoxem a tou jeho asistentkou, Cyd nebo jak se jmenuje. Jsou oba studený jak suchý led; nikomu je nepřeju.“
Jak je to dávno, co spolu sedávali, poslouchali hudbu, zavírali oči a z jídelního lístku si vybírali naslepo? Andyho podnik nebyl nijak okázalý, ale na tohle byl dost dobrý a užili si tady spoustu legrace. Alespoň on ano.
Znovu se napila ze své sklenice a Nordlunda pobídla zvědavost. Sotva po minutě hovoru se Diana propracovala třetinou svého martini. Zařezávat od osmi do pěti jako úředník v Interlocku bylo zřejmě mnohem náročnější než pozdní odpoledne a večery věnované společenskému životu.
„O čem si s tebou chtěli popovídat?“
Nedůvěřivě se na něj zadívala. „Dane, ty ses vážně hrozně naivní, viď? Proč myslíš, že otec vlastně dával dohromady Interlock?“
Jako vždycky zahnala Nordlunda do obrany. „Přece, aby sám sebe oddělil od svých obchodních zájmů, když vstoupil do politiky. Vždycky jsem to považoval za jasný způsob, jak předejít nařčení ze střetu zájmů.“
„Tobě to možná jasné bylo, Dane. Skutečně to fungovalo velmi dobře. Jenže operace byly takové, že obyčejná slepá víra nebyla k ničemu.“
Všiml si, že její pozornost přitahuje skupina v pozadí. Pianista vyváděl všechno možné, kromě toho, že by do klávesnice mlátil lokty, a znělo to trochu jako vtělení Pete Johnsona.
„Tenhle svět je mi naprosto cizí,“ poznamenal. Začínal mít hlad a chtěl si už objednat.
Odložila skleničku. „Dane, poslouchej mě. Snažím se ti tu něco vyložit.“
Celý jeden měsíc manželství trvalo, než začala trvat na tom, aby jí oddaně naslouchal, když něco povídá. To je v pořádku, říkal si tehdy; ona vždycky pečlivě naslouchala, když blekotal něco o práci a o tom, jak se měl venku na stavbě. Celý rok mu trvalo, než přišel na to, že ho vůbec neposlouchá, ale v duchu si sestavuje to, co má v úmyslu říct.
„Já tě poslouchám, Diano.“
„Snažím se ti vysvětlit,“ prohlásila pomalu, „že Interlocku se podařilo docela slušně rozšířit vlastnictví pozemků. I mně teprve začíná docházet, jak veliký objem to představuje.“
Teď si jeho pozornost získala; když Diana mluvila pomalu, šlo o něco vážného.
Gestem požádala číšníka o další sklenici. „No, a ta paní Cyd vyšťourala, že část pozemků, které vykoupilo vedení rychlovlaku v Illinois na výstavbu dráhy, patří –“
„– Interlocku,“ dokončil za ni. Pod Michiganským jezerem nikdo pozemky neprodával, ale poblíž města, těsné než vlak dorazil k západnímu portálu v chráněných lesích, bylo hodně malých farem a menších soukromých pozemků. „To je překvapení!“
Zapálila si cigaretu, opřela se o opěradlo židle a pravý loket si podepřela levou rukou. „Dane, na jedné z těch parcel měl Interlock jako spolumajitel malý vlastnický podíl. Kromě něj tam pochopitelně existovali další spolumajitelé.“
To se mu nezamlouvalo. „Ty na něco narážíš.“
„To si piš! Vzpomínáš si na ten fond, co pod našimi jmény otec založil, když jsme se vzali?“
Tehdy tomu moc pozornosti nevěnoval a mezitím na to úplně zapomněl. „Chceš říct, že ty a já prostřednictvím toho fondu prodáváme pozemky vedení rychlovlaku? Přičemž tvůj otec může do výběru trasy vlaku mluvit víc než jen společensky?“
„Přesně tak, Dane, jsem na tebe hrdá.“
„Kdo do toho fondu ještě patří?“
„Max.“
„Kdyby do toho nebyl zapojený Max, tak z toho vůbec nic nebylo, co?“
Rozmačkala cigaretu v popelníku. „Řekla bych, že mnohem míň.“ Další provázek, pomyslel si vztekle. Uvažoval, jak dlouho by to trvalo, než by mu Kaltmeyer nebo DeFolge sdělili, že je v tom až po krk a že jestli se firmu Kaltmeyer/DeFolge někdy podaří dovléct k soudu, pověsí je bud všechny společně, nebo každého zvlášť. „Já s tím nemám nic společného,“ řekl slabým hlasem.
Pokrčila rameny. „Mně o tom nebudeš muset přesvědčovat.“
Opřel se a pozoroval ji přivřenýma očima. Nerozuměl jí teď o nic víc než dřív. Egocentrická, sobecká, intrikující. Kdyby jí bylo dvaadvacet, skoro by se jí to dalo prominout. Jenže jí bylo dvacet šest, takže už neměla na žádné ohledy narok.
„Proč ses se mnou dnes chtěla sejít, Diano?“
„Na rovinu? Protože tě chci zpátky.“
Když byla mladší, byla v ní jakási něžnost a nevinnost. Nějaký čas mu trvalo, než přišel na to, že ta něžnost je čistě fyzická a nevinnost předstíraná. Dnes už ale dojem něžností a nevinnosti nevzbuzovala vůbec. V jádru byla vždycky tvrdá a teď už to na ní bylo i vidět. Práce v Interlocku se k ní hodila.
„Proč?“
Měla slzy na krajíčku. Tohle nesnášel; kdysi na něj jako na zelenáče slzy platily. Používala je, aby v něm probudila pocit viny, a tak dosáhla toho, co chtěla. Ale vždycky to byly krokodýlí slzy; nikdy nezažil, že by plakala doopravdy.
„Protože tě miluju. Jednoduchý, ne?“
Mohl jí nakonec uvěřit všechno možné, jenom tohle zcela určitě ne.
„Diano,“ vzdychl, „jediný důvod, proč chceš, abych se vrátil, je to, abys pak ty mohla dát kopačky mně. Minule jsem to nandal já tobě a tys mi to nikdy neodpustila.“
V očích se jí náhle objevily nepatrné záblesky zuřivosti. Podívala se na hodinky a vrátila se pohledem k němu. Na rozdíl od tvrdého alkoholu, který otupoval hrany v jejím hlase, martini je jen přiostřovalo.
„Otec mi tě představil, když ses vrátil ze Saudské Arábie. Byl jsi tehdy slavný mladý inženýr, Dane. Byl jsi opálený, pohledný a okouzlující. Zamilovala jsem se do tebe.“ Hlas jí zhořkl. „V práci sis vedl skvěle. Jinak jsi mi způsobil obrovské zklamání. Hlavně v posteli.“
Cítil, že v obličeji bledne. „Tys taky nebyla nijak skvělá. Tréninkem se koneckonců dokonalosti nedosáhne.“
„Jaks na to přišel? Díky bohatým zkušenostem s floridskými šlapkami a arabskými děvkami?“ Začala si navlékat rukavice. „Jo, užívala jsem si. Nestyděla jsem se za to, ale není to nic, s čím by se člověk svěřoval vlastnímu snoubenci. Možná, že jsem to měla udělat, ale sex je jedna z oblastí amerického života, kde se lidé nad zkušeností mračí.“
Nordlund měl celého toho rozhovoru náhle dost, stejně jako celé Diany.
„Důvod, proč se naše manželství rozpadlo, je prostý, Diano – já chtěl děti, a ty ne.“
Vstala a oblékla si kabát. „To je fakt, Dane. Ale to jen znamená, že jsme každý jiný – ne to, že bys ty byl lepší.“ Sáhla po kabelce. „Děkuju ti za pití.“
Díval se za ní a snažil se odhadnout, kdo to celé začal. Nálada se jí změnila příliš rychle, i na její poměry. Proč s ním chtěla jít na večeři? Aby tu mohli sedět a navzájem si spílat?
Natáhl se pro svou ředěnou skotskou, usrkl a s nelibostí konstatoval, že led stačil roztát. Rozhlédl se po číšníkovi, pak pokrčil rameny a položil na stůl desetidolarovou bankovku. Přesune se k baru; stejně ztratil chuť k jídlu. Třeba mu ten večer bylo souzeno pít sám – hlava ho tak jako tak bolela, o moc horší už to být nemohlo.
Sotva se usadil u baru, ozval se známý hlas: „Dobrý večer, Dane.“
Cyd Lederleyová! Dnešní večer prostě nebude mít pro sebe.
„Mám dojem, že teď řeknete Můžu vás pozvat na něco k pití,“ pokračovala.
Poprvé v životě si Nordlund doopravdy přál, aby uměl věřit na náhody.

„Tak vy máte ráda džez?“ zeptal se sarkasticky.
Byla naprosto klidná. „Abyste věděl, mám. Přátelé ve Washingtonu mě nabádali, že Andyho podnik nesmím prošvihnout.“
„Co si dáte?“ přerušil je barman.
„Skotskou se sodou,“ zavrčel Nordlund.
„Udělejte dvě,“ doplnila ho Cyd. „A platím to já.“
Nejdřív Diana, teď Cyd. Jestli ho někdo pozoruje, musí mu hrozně závidět. Měla na sobě modrou krepdešínovou blůzu a šedivé vyšívané plandavé kalhoty s ornamenty ze stříbrných vláken na kapsách – bylo to dost šik, určitě dost k Andymu. I Diana by to ocenila.
„Vy sledujete Dianu, viďte?“
„Jestli tomu chcete věřit, tak si poslužte. Ten rozhovor, co jsme dnes odpoledne měli s vaší manželkou, byl dost náročný. Je naprosto logické, že jsem chtěla vědět, ke komu se uchýlí pro útěchu.“
„Pořád ještě je to moje žena; jsme od sebe jen odloučeni. Navíc mám pocit, že jsem ji moc neutěšil.“
„To jsem si všimla.“ Napětí jí z hlasu vyprchalo. „Promiňte, Dane.“
Pokrčil rameny. „Však se z toho vzpamatujeme. Vážně máte ráda džez?“
„I džez, i klasiku. Patří k sobě.“
„Chcete něco vědět o tom fondu?“
„Ani ne, a už vůbec ne teď. Leda byste o tom sám chtěl mluvit.“
„Dostal jsem se do pěkný kaše, co?“
Přikývla. „Trochu jo. Vy jste si s manželkou od jejího otce, senátora DeFolga, nechali připsat ten fond. Přestože jste odloučeni, fond stále existuje a ten, kdo do něj vložil peníze, může sám za sebe někde investovat. Vláda bude chtít vědět, jestli někdo takový neměl zvýhodněný přístup k informacím a jestli nákupy nějak neovlivnily trasu vlaku.“
„To vypadá na hodně horkou kaši, co?“ poznamenal otráveně.
Dotkla se jeho ruky. „Jestli to dojde až tak daleko, najala bych si právníka, ale být vámi, zas tak moc bych se tím netrápila. Jak je to staré přísloví? Postižená husa kejhá nejvíc?“ Zaváhala. „Nejsem si tak jistá, že Kaltmeyer a DeFolge vám řeknou totéž; možná budou dělat, že je vaše účast vážnější, než připadá mně. Ať je to jak chce, pořídila bych si vlastního právníka – nenechala bych se nikdy zastupovat některým z jejich advokátů.“
„Zařídili by to tak, aby mi to spadlo na hlavu?“
„To jsem neřekla.“
I mimo službu mluvila rozumně, pomyslel si. Rozumně, zaujatě a zúčastněně, odpovídalo to prvnímu dojmu, kterým na něj zapůsobila v letadle.
Zadívala se mu do obličeje a navrhla: „Co kdybychom si dali něco k večeři? Mám hrozný hlad a vy jste sem přece kvůli tomu přišel, ne?“
„Kam se chcete posadit?“
Kývla směrem k boxu u protější zdi. „Tamhle to bude přesně ono.“
Dovedl ji tam a vklouzl na dřevěné sedadlo tváří obrácen k pódiu. Na stolku mezi nimi stál popelník a stará láhev od vína s ukapávající svíčkou v hrdle. Svíčka jí zalévala obličej měkkým světlem, zdůrazňujícím její vystouplé lícní kosti a velké, tmavé oči. Je to velmi pohledná žena, uvědomil si znovu – ne klasicky krásná, dokonce ani kalifornsky moderní jako Diana, ale tak nějak… tuzemsky exotická. Ňadra měla pod blůzou malá, ale plná a zdálo se, že postavě věnuje značnou péči.
„Běháte?“
„Ne – cvičím aerobik, aikidó a dělám moderní tanec.“
Zmohl se na slabý úsměv. „Nějak se to k vám nehodí.“
„K té drsné obchodnici? To doufám. Ve volném čase ráda vařím, poslouchám muziku, čtu a někdy si velmi zkušeně zalenoším – ale ne často, ovšem.“
Dostavil se číšník, objednali si a Nordlund pokračoval: „Tak dobře, o vaší práci se bavit nebudeme, tak co takhle popovídat si o mé?“ Myslel to jako žert.
„Měla jsem to v úmyslu.“ Zatvářil se překvapeně a ona pokračovala: „Vážně, nevymýšlím si. Vy se přece kopáním tunelů živíte odjakživa. Proč? Co vás i rakeťáky na tunelech tak přitahuje? Než jsem sem přijela, byl pro mě tunel jen… no, jen další díra v zemi.“
Díky skotské se uvolnil natolik, že se až lekl, když si uvědomil, že se dobře baví. Uvažoval, že si objedná ještě jednu, ale pak se rozhodl, že se nejdřív nají a až potom bude pokračovat v pití, až se bude moci víc věnovat hudbě. Ukázal na její sklenici, ale Cyd na ni položila dlaň a zavrtěla hlavou.
„Tunel,“ prohlásil důrazně, „není jen další díra v zemi. Z čistě praktického hlediska je to velmi důmyslné technické zařízení. A nikdy nebylo jednoduché ani bezpečné – Římani a před nimi Egypťané ztratili při stavbách tunelů stovky životů.“
„To je to tak starobylé zaměstnání?“
Zasmál se. „Starobylé? Kolem roku 2180 před Kristem si jeden babylonský král nechal postavit tři tisíce stop dlouhý tunel pod Eufratem, jen aby mohl jezdit kočárem ze svého paláce do místního chrámu. Byl to docela jednoduchý, svrchu kopaný tunel – to se vykope příkop, zastřeší se a na střechu se nasype hlína, V osmém století před Kristem judsky král Ezechiáš nechal postavit tunely, kterými šlo během obléhání dopravovat vodu. Na ostrově Samos se dodnes zachovaly tunely, které se datují do sedmého století. Měli tehdy jen jednoduché ruční nástroje, ale dokázali se jimi zatraceně dobře ohánět.“
Cyd přinesli biftek, zakousla se do něj a pak se s úlevou opřela. „Bože, já měla hlad!“
Cyd měla nejen o pár kil a pět nebo šest let víc, pomyslel si Nordlund. Cyd si života užívala, Diana s ním smlouvala.
„Vy jste kdysi přednášel výstavbu tunelů, ne? Nejspíš úvodní kurz?“
Překvapeně vzhlédl od svého talíře. „Jeden semestr na Severozápadní univerzitě. Jak jste na to přišla?“
„Protože víte tolik z historie – to se přece vždycky přednáší v úvodních kurzech.“ Vzala si další kus masa. „Nemíváte strach ze závalů a takových věcí?“
„Jistě. Čas od času se něco propadne, a pokud se pracuje pod vodou, stlačený vzduch vybouchne – jako tehdy v třicátých letech v tunelu v Hobokenu, kde zahynulo dvacet lidí. Ale hrozí i jiná nebezpečí. Některá jsou dost neobvyklá.“
„Neobvyklá? Jako třeba?“
Zakousl se do svého bifteku. Byl středně opečený, přesně, jak to měl rád. Měl by si k Andymu zajít častěji, i kdyby sem musel jít sám.
„Třeba jako v Tannanském tunelu v Japonsku, kde koncem dvacátých let narazili na ložisko vody, která měla tlak dvacet kilo na čtvereční centimetr. Na stejně natlakované ložisko narazili i v Lotschbergském tunelu v Alpách a přišli o celou sehranou partu pětadvaceti chlapů. Nebo dvanáct mil dlouhý tunel pod horou Simplon mezi Švýcarskem a Itálií, tam napíchli nejdřív studenou vodu a vzápětí rezervoár, kde byla voda pětačtyřicet stupňů horká. Pak je tu nebezpečí metanu z nedalekých ropných nebo uhelných slojí, ten může být příšerně výbušný. Když stavěli Sylmarský tunel v Kalifornii, zahynula takhle spousta lidí. Navíc je tu kysličník uhelnatý – větrat dlouhý tunel může být problém – a někdy dokonce kyanid. A to jsem se ještě vůbec nezmínil o stlačené hornině.“
„Stlačené hornině?“
Odmlčel se, aby si otřel ústa a zavdal skotské. „Ty najdete v Alpách a v Japonsku – ve všech hornatých oblastech, kde je skála, do které se kope, vystavena velkému tlaku. Doslova pak teče. Skála se chová jako tmel a celý úsek, který na první pohled vypadal, že má podklad z pevného kamene, se vám najednou vzedme a vyteče do výkopu.“
„Pořád ještě jste mi nevysvětlil, co se vám a ostatním rakeťákům na stavění tunelů líbí?“
Musel o tom chvíli přemýšlet, aby přišel na to, jak říct něco, co mu připadalo naprosto samozřejmé.
„Je to hodně věcí najednou, Cyd. Neumím si představit žádnou práci, která by člověku dopřála víc vzrušení, ani způsob života, který by člověka víc naplňoval. Teď zrovna jsem uvázaný v kanceláři, ale chybí mi, že nedělám dole s rakeťáky, betonáři a ostatními, kteří se prokousávají zemí někdy rychlostí padesát yardů, jindy jednu stopu za den a ženou se, aby se setkali s posádkou, která se blíží z druhé strany.“
Dopil zbytek skotské a chvíli zůstal jen tiše sedět. Cyd ho pozorovala, ale také nic neříkala a dopřávala mu čas, aby si uspořádal myšlenky. Diana by změnila téma hovoru, napadlo ho.
„Jde ovšem taky o to kamarádství. Je to pevná rodina. Rakeťáka nemůžete přimět, aby vzal jinou práci. Následují jeden druhého z Kalifornie do Itálie, Německa nebo Japonska – kamkoliv, kde se razí tunel. Rakeťáci nemají rádi otevřený prostor, nesnášejí kansaské pláně, nenávidí cestování v letadle, kde člověk jen tak visí v prostoru. Nejšťastnější jsou, když pracují pod zemí. Já taky.“
Pohrával si se zbytkem bifteku a ona vycítila, že už o tom nechce dál mluvit, že to byl takový soukromý nával melancholie. Rozhlédl se kolem, aby našel číšníka. „Myslím, že si dám poslední skotskou a dvacet minut bych do sebe nasával muziku.“
„To není špatný nápad – taky si dám jednu.“
Nebyl si tak úplně jist, že má skutečně ráda džez. Ale proto tam ostatně nebyla. Sledovala Dianu, ale jenom proto, aby ho našla.
Napadlo ho, že začala pomalu směřovat k cestě domů.

Bylo už po půlnoci, když dospěl k závěru, že toho má pro ten večer dost. Dvakrát významně zívl a ona jako na povel prohlásila: „Zítra musíme oba do práce, viďte?“
Oblékl si kabát a do jejího jí pomohl. „Můžu vás odvézt domů?“
Zaváhala přesně tak dlouho, aby si mohl myslet, že o tom uvažuje. „To byste mě potěšil.“
Když byli v autě, navrhl: „Mohli bychom jet pár mil na sever po vnějším okruhu. Když je noc jako tahle, je jezero naprosto uchvacující.“ Věděl, že to zní, jako by byl dokonalý trouba, ale věděl taky, že ona to od něj vezme. A navíc se tím nehodlal zabývat.
„Mám na vyhlídku na jezero spoustu vzpomínek, kdysi jsem tu žila.“
„O tom jste se nikdy nezmínila,“ řekl překvapeně.
„Už je to dávno. Nepřipadalo mi to důležitý. A tak dlouho jsme si zase nepovídali.“
Byla to krásná noc; přestalo sněžit, vzduch byl nevlídně studený a křišťálově čistý. Byla to jedna z těch nocí, kdy se prasknutí větve nese dvě míle daleko a našlapování ve sněhu zní, jako když někdo křoupe topinku. Posadili se do vozu a za pár minut už jeli po okruhu. Kolem prvních bloků projížděli mlčky.
„Vánoce,“ ozvala se konečně Cyd dívající se z okna. Nordlund pohlédl na stromy podél ulice obsypané drobnými bílými světýlky. Člověk může z Chicaga odejít, ale nikdy se ho nezbaví; vzpomínky na město nikdy nevyblednou. Není mnoho amerických měst, o kterých by se to dalo říct – možná o New Yorku a San Francisku, určitě o Bostonu.
Pohroužila se znovu do mlčení a dál zírala vpravo od sebe na ledem pokrytou pláž. Nordlund začal uvažovat, jestli ji neodhadl špatně.
„Max Orencho je mrtev,“ řekla konečně. „Dnes odpoledne volali panu Wilcoxovi z FBI. Našli ho ve tři hodiny ráno – lépe řečeno, našla ho jeho přítelkyně. Hraje na piano v nějakém baru na North Side; proto přišla domů až tak pozdě.“
Nikdy Maxe pořádně neznal – nikdo ho pořádně neznal. Orencho byl opravdový samotář. Pokusil se přijít na to, proč ho zpráva nepřekvapila, a uvědomil si, že ji očekával celé týdny.
„Jak se to stalo?“
„Našli ho ve vaně. Zřejmě se praštil do hlavy o kohoutek.“ Na okamžik se odmlčela.“Jak lezete do vany, Dane?“
„Cože?“
„Myslím to vážně.“
Je to přece jen zvláštní žena, napadlo ho. Až na to, že by se na to neptala, kdyby to nebylo důležité. Pro ni. V duchu si tu scénu představil.
„Nastavím si teplotu, napustím si do vany tak deset dvanáct centimetrů vody a vlezu si do ní.“
„V jaké poloze?“
„Sednu si, abych se mohl opřít.“ Napadlo ho, kam asi míří. „Tak, abych byl čelem ke kohoutkům.“
„Stalo se vůbec někdy, že byste k nim byl zády?“
Zavrtěl hlavou. „Možná, když jsem byl dítě a máma mě drhla žínkou.“
„Maxe našli zády ke kohoutkům. Holil se, stoupl si do vany s elektrickým holicím strojkem v ruce, upadl a rozbil si hlavu o kohoutek. Holicí strojek spadl do vody a bylo po všem.“
Zamyslel se nad tím. „To nezní moc pravděpodobně, Cyd.“
„Taky mám ten dojem.“
„A jak myslíte, že to doopravdy bylo?“
„Řekla bych, že ho někdo praštil přes hlavu a položil do vany. Pak k němu hodil ten strojek.“
Byl ospalý, téměř ztrácel vědomí, jak se k němu zleva blížily obytné domy a ozdobené stromy a mizely mu za zády. „To není hezká smrt.“
„Žádná smrt není hezká.“
Vjel na kluzký úsek a rázem byl vzhůru a zápasil s volantem. Když se mu podařilo vůz ovládnout, podíval se na Cyd, která ve tmě klidně pokuřovala.
„Tak co to je, Cyd? CIA, nebo FBI?“
Když neopovídala, naštval se.
„Vy jste si na mou adresu dopřála pár docela bystrých úsudků, Cyd. Teď dovolte, abych si zkusil odhadnout já vás.“ Zajel na krajnici, natáhl pravou ruku a na prstech vypočítával jednotlivé poznámky.
„Džez zas tak moc ráda nemáte, protože to byste si u Andyho vybrala stůl blíž pódia. Máte povolení nosit zbraň, zřejmě na ochranu proti násilníkům, lupičům a rozčarovaným ředitelům podniků a podobným individuím z obchodního světa, kteří by mohli jít do basy, pokud se vám s Wilcoxem podaří najít správný důkaz. Ale Hany Richards taky naznačil, že jednou z vašich povinností je sloužit Wilcoxovi jako tělesná stráž. To je pro vládního finančního kontrolora trochu neobvyklá činnost, i když nosí zbraň. Dnes jsem vám nabídl, že si popovídáme o tom fondu, a vy jste to odmítla. Proč? Protože o tom případu dost nevíte? Protože jste před sebou neměla složku s údaji, abyste věděla, na co se máte ptát? A – jen tak na okraj – aikidó se učí ve všech policejních oddílech po celé zemi a mám dojem, že CIA a FBI na tom budou stejně. Kdybyste mi řekla jen, že se věnujete bojovým uměním, tipoval bych tai či; člověk se v něm může cvičit sám a je ze všech nejelegantnější. Aikidó je tvrdá dřina, potřebujete partnera a cílem je naučit se zneškodnit protivníka, jak to jde nejrychleji.“
„To ale dost záleží na okolnostech, ne?“ poznamenala tiše.
On už ale myslel na něco jiného. „Co se stalo na tom letišti, Cyd? Stála jste ve frontě a náhle jste zmizela. Kam jste šla?“
Pak si uvědomil, že tuhle otázku už pokládat neměl – že na ni ve skutečnosti nechce znát odpověď.
Přece jen se rozhodla odpovědět. „Šla jsem za tím klukem. To já jsem ho vyslýchala.“
Nečekal, že to přizná.
„Zastřelila byste ho? Kdybyste musela?“ To bylo to, co proti ní těch několik posledních dní měl; myslel si, že by mohla být schopná toho chlapce zastřelit.
„Nevím.“ Hlas se jí třásl. „Mám synovce, který mu je strašně podobný, nejdřív jsem myslela, že je to on.“
„Vy jste u FBI, viďte?“
„Minulý týden mi to přidělili.“
„Ta revize je opravdová?“
Přikývla. „I moje role v ní je opravdová.“
„To je všechno kvůli Maxovi?“
„Částečně.“
Vtom mu to došlo. „Jde o stavbu. O tunel pod Michiganským jezerem.“
„Skvělý cíl pro teroristy,“ prohlásila bezvýrazným hlasem. „Zvlášť teď, když se blíží proražení.“
„V životě se tam nemůžou dostat. Nikdo se do tunelu nedostane, aniž by o něm Hany Richards věděl, co je zač a co si s sebou nese.“ Náhle mu to všechno do sebe překrásně zapadalo. Richards své překvapení při spatření Cyd jen hrál. „Harry sám požádal, aby na to vyslali vás, viďte?“
Krátce se zasmála. „Harry potřebuje pomoc. Bezpečnostní opatření na Základně jsou jak řešeto – jinak to, počítám, ani být nemůže. Pracuje tam tisíc zaměstnanců a Harry toho o nich ve skutečnosti moc neví. Jak by mohl? Sám jste řekl, že přicházejí z celého světa. Nějaký jejich zvěd se mohl nechat najmout už před dvěma roky a Harry o tom nemusí vůbec vědět.“
V autě začínalo být chladno. Nordlund nastartoval a vyjel zpátky na zledovatělý asfalt. Na nejbližším výjezdu se otočí a odveze ji domů.
„Co když jen tak blafujete,“ poznamenal.
„Chcete vědět, proč jsem se tak sesypala a všechno vám vyklopila.“ Znělo to cynicky a velmi profesionálně.
„Přesně tak.“
„Protože moje vazba na FBI stejně dřív či později vypluje na povrch. Protože vy jste v nejvyšším vedení, ale jste relativně čistý. Protože budu potřebovat vaši pomoc. A protože vy budete potřebovat mou pomoc.“
„U Andyho jste mě v souvislosti s tím fondem hodlala osvobodit,“ řekl pomalu. „Proč?“
„Vím toho o tom vašem fondu hodně, Dane. A vím hodně o tom, jak si senátor a jeho dcera počínají, o tom, jak funguje Interlock. Na druhou stranu, v průšvihu jste, ale myslím, že ne osobně, a myslím, že ne zas tak moc. Spravedlnost je pomalá, ale není slepá. A jak jsem už řekla, potřebuju vás.“
„Moje vlast mě potřebuje,“ zašklebil se. „Proč jste nepřišla a nepožádala mě o to rovnou?“
„Nebyla jsem si vámi jistá, vždyť jsem vás neznala.“
Soustředil se na cestu a nedíval se na ni. „Ale jděte, Cyd, takový trouba zase nejsem. Víte o mně všechno, co se vědět dá.“
Opět se dívala z okna a cigareta jí v temnu kabiny žhnula jak žhavý uhlík. „Jednu strašně důležitou věc jsem nevěděla – co si myslíte o tunelech a o lidech, se kterými tam dole pracujete.“
„Vy si vážně myslíte, že se někdo pokusí na tunel zaútočit?“
„Myslím, že je to víc než pravděpodobné. A když ne na samotný tunel, tak na lidi, kteří práci na tunelu řídí. Max je koneckonců po smrti. Někdo ho zabil.“
„Max ukradl milion dolarů a zmizel. To je nejspíš pro spoustu lidí dost dobrý motiv.“
Pokrčila rameny. „Neznám všechny okolnosti. Vy ano?“ Když neodpovídal, pokračovala: „S útokem na lidi to myslím vážně, Dane. Když dostanou správné lidi, můžou celou stavbu skutečně ochromit.“
„Koho třeba?“
„Kaltmeyera, vedoucího některého z oddělení, předáky směn. Vás.“
Trápilo ho to, ale ještě mnohem víc ho trápila samotná Cyd. Pokaždé, když už začínal mít pocit, že se k ní o něco málo přiblížil, stal se z ní rázem někdo jiný a dost odlišný. Cyd zřejmě nebude na jeho samotu o nic lepší lék, než byla Diana.
A z toho neměl vůbec radost.

KAPITOLA 13

„Hele, Esposito, musíme nakrmit odvoz, jasný? Popadněte krumpáče a mákněte každý za dva!“
„Trhni si nohou, Grimsley.“
Zas je tu tohle svinský roční období, pomyslel si Grimsley. Popotáhl a utřel si nos hřbetem ruky. Stejně jako polovina všech mužů, s nimiž pracoval v čelní části tunelu, byl nastydlý a rýma, která mu stále kapala z nosu, se smíchala s kamenným prachem a vytvořila na horním rtu vrstvu pružného cementu. Úplně ztratil čich a chuti už taky moc neměl. Aspoň že nepracují pod přetlakem, za to byl osudu vděčný.
„Co chceš, abysme s tím dělali?“
Espositovi bylo asi pětadvacet, měřil něco málo přes sto sedmdesát pět centimentrů, vážil asi třiasedmdesát kilogramů, měl olivovou pleť, zlomený nos, černé vlasy a procítěný pohled, který doháněl ženy k šílenství. Když došlo na opíjení u Jimmyho, dohnal často k nějaké šílenosti i sám sebe – což je dost zvláštní, když se vezme v úvahu jeho postava, pomyslel si Grimsley.
„Vezmi Feltona a budete odklízet odpad. Tak pohnete sebou? Nemáme na to celej den.“
Esposito se ušklíbl: „A co budeš dělat ty? Muchlat se s krtkem?“
„Kdo umí, umí, Esposito.“
Dostal k ruce dva muže, kteří mu pomáhali s razicím štítem, a uznával, že tentokrát se Nordlund opravdu trefil. S Feltonem i Espositem pracovali už dřív a tvořili dohromady sehraný tým. V jednom kuse se do sebe sice naváželi, ale každý z nich věděl, kdy přestat, kdy skutečně o něco jde. A svou práci vždycky odvedli, nikdo si na ně nemohl stěžovat. Pro Esposita to byl teprve druhý tunel, ale Felton byl už starý harcovník; měl za sebou skoro stejné množství tunelů jako Grimsley.
Když procházel kolem razicího štítu, poplácal ho a podíval se na něj majetnickým pohledem zkušeného raziče. Byla to železná potvora, obrovský stroj, který potřeboval šest motorů napájených z baterií, aby pohnul svými masivními lopatkami. Už na začátku směny je přimontovali na kruhový nosič vepředu místo razičích hlav, takže štít si teď mohl prokousávat cestu bahnem, prachem i měkkou horninou v čelní části vrtu. Už dokonce stačili i zkontrolovat šnekový dopravník, který sloužil jako mechanické střevo přemísťující odpad ze středu čelního nosiče po celé délce štítu až dozadu, kde se nakládal do vagónů.
Na tohle musel přijít opravdový génius, pomyslel si Grimsley hrdě. A řídit to může jen pořádný razič. Jediná potíž byla v tom, že se štít nedal používat pořád. Když narazili na žulu, dostaly přednost výbušniny, proto také v uplynulém měsíci razičí štít tolik nevyužívali.
„Myslíš, že se tam bude platit vstupný, Grimsley?“
Felton ukazoval směrem k jeskyni, jejíž vchod byl teď zatarasený pláty překližky a utěsněný přilepenými kusy polyetylénu – až na dveře a okénko, které tam museli dát proto, aby tam mohl pracovat nějaký potrhlý profesor. Dneska ho ještě neviděli; možná už ty svoje kostřičky sbalil a vypadl.
„Kdyby tam zarazili mříže a strčili tě za ně, měli by hned jednu parádní atrakci, Feltone. Škrábal by ses na prdeli a ženský by ti házely buráky.“
„Trhni si nohou.“
„To už mi říkal Esposito, Feltone. Vymysli si něco původního.“
Grimsley držel v ruce krabičku s ovládáním, a když začal dávat štítu pokyny, ustoupil ke straně; obrovitý stroj lámal těžkými lopatkami zbytky měkkého vápence a postupoval kupředu. Grimsley co chvíli poopravil úhel postupu, aby štít neustále směřoval přímo doprostřed tunelu. Když se přiblížil k čelu chodby, Grimsley postup stroje zpomalil.
„Tak, chlapi, padejte pod blatník.“
Muži se nasoukali pod vysunovací kovový plát, který se táhl po celé délce razicího štítu a sloužil jim i jejich nástrojům jako ochrana. O pár stop dál drhl okraj plátu o oblouk tunelu a uvolněný odpad kolem nich padal dolů.
„Hele, Grimsley, dívej se, kam jedeš. Jinak dostaneš pokutu za překročení povolený rychlosti.“
Ještě postup razicího štítu zpomalil. Vepředu se vydrolilo velké množství vápence a v malých kouscích se sneslo na zem. Asi půldruhého metru před nimi už to vypadalo, že je čeká pevná stěna z vápence, plná malých důlků.
„Ťukni tam, Feltone, ať víme jistě, že je to pevný. Chceme předem vědět, jestli se nenavezeme do nějakých dalších jeskyň.“
Felton dolezl až před razicí štít a přejel rukou po vápencové stěně. Pak ustoupil a udeřil do ní krumpáčem. Nad výsledkem se Grimsleyovi zatajil dech. Vápencová deska se rozpadla na velké kusy kamene a zhroutila se na dno tunelu. Velká hrouda ze stropu tunelu dopadla na plošinu razicího štítu.
„Jste v pořádku, chlapi?“
Pod ochranným plátem byli už zase oba, Felton i Esposito; Felton se vrátil tak rychle, že ho Grimsley ani nezahlédl.
„Možná, že bysme sem měli zavolat Beardsleye nebo Hartmana.“ Espositovi se třásl hlas.
„Kvůli tomu, že na tebe spadlo trochu špíny? Nebuď srab!“ Ale na okamžik Grimsleye napadlo, že to možná není špatný nápad. „Pusťte mě tam.“ Protáhl se do přední části razičího štítu a prozkoumával zbytky vápencové stěny. Byla tlustá sotva tři centimetry a celá rozpraskaná. Takže se nebylo čemu divit.
„Než znova rozjedeme krtka, budeme to tu muset odházet,“ ozval se Felton. Taky nemluví moc sebejistě, pomyslel si Grimsley.
„Nejdřív se kouknem, co to tu vůbec máme.“ Grimsley vykročil do úzkého prostoru vepředu. Další vápencová stěna, ale tentokrát hladká a neporušená. Felton a Esposito se nacpali vedle něj.
Felton nasál vzduch. „Kristovy drahý rány, Esposito, ty ses uprdnul – je to cítit.“
„Já nic necítím, vole.“ Načež Esposito také začichal a pokrčil nos. „Smrdí to jak odpadky,“ protiřečil vzápětí sám sobě.
Grimsley byl tak strašně nastydlý, že necítil vůbec nic. „Podíváme se, jak vypadá čelo, a pak sem někoho zavoláme.“
„Chceš poslat pro Metcalfa?“ uchechtl se Esposito.
„Zavři klapačku, Španěláku – toho bych sem nezavolal, ani kdyby to byl jedinej, koho by sem zavolat šlo. Ten nepozná vlastní prdel, i kdyby na ní měl ruku.“ Od opasku si odepnul kladívko s krátkou násadou a začal stěnu proklepávat. Byla pevná.
Felton stojící za ním znovu nasál vzduch a zamračil se. Náhle vykřikl: „Evane, nech –“
Grimsley se nemohl zastavit uprostřed pohybu. Kladívko dopadlo na vápenec ve výšce očí a proletělo skrz. Do obličeje mu vyšlehl proud vzduchu a i přes ucpaný nos ucítil téměř nesnesitelný zápach zkažených vajec. Zrovna se začal otáčet k Feltonovi, a tak uviděl, jak se Espositovi rozšířily oči a vzápětí zesklovatěly. Felton lapal po dechu a snažil se nahmatat oporu, která tam nebyla. Grimsley instinktivně zadržel dech.
Esposito dopadl na kolena a zvracel. Felton se zhroutil vedle něj a obou mužů se zmocnily křeče. Grimsley se vyškrábal přes horní okraj štítu a plíce ho pálily, jak se zoufale snažil dostat dozadu za stroj. Rezavý zvuk poplašné sirény oznamující únik plynu vyplnil tunel za razicím štítem a Grimsley slyšel muže, kteří se s křikem snažili dostat do bezpečí.
Proklouzl kolem zadní části štítu a vyrazil k nejbližšímu elektrickému vozíku. Vyhoupl se do něj a přinutil ho k nejvyšší rychlosti, jakou z něj dokázal dostat. Dělalo se mu mdlo, před očima měl kruhy a nakonec se musel alespoň krátce nadechnout. Bože, to je puch…
Téměř okamžitě začal dávit, ale pak vyjel ze zamořeného prostoru do míst, kde byl čerstvý vzduch. Na tváři ucítil vánek a bylo mu jasné, že větrací systém se automaticky přepnul na vyšší obrátky, aby odčerpal plyn z tunelu.
Bylo mu špatně a na omdlení a musel vynaložit veškeré úsilí na to, aby nevypadl za jízdy z vozíku do opuštěného tunelu, kterým se hnal nejvyšší rychlostí. K přístupové šachtě vedoucí na Základnu to byly čtyři míle, to nikdy nedokáže… Pak uviděl, jak se k němu blíží několik vozů. Zastavil a začal pomalu vypadávat z vozu na podlahu tunelu. Někdo ho zachytil a přitiskl mu na obličej masku, která mu do zmučených plic vháněla kyslík.
Metcalf.
„Kde jsou Esposito a Felton?“
Zakašlal, po bradě mu steklo trochu zelené žluči a pak mávl rukou směrem k přídi tunelu.
„Jsou mrtví.“ A pak si vzpomněl na ty stovky prochlastaných nocí u Jimmyho a několik rvaček, které vždycky vyhrál, a chvíle v tunelu, kdy si byli navzájem bližší než rodní bratři a pracovali celou směnu bez jediného slova, protože každý z nich věděl, co si ostatní myslí.
„Zatracený chudáci,“ vydechl a poprvé od svých jedenácti let se zhroutil a druhému muži se rozplakal v náručí.

KAPITOLA 14

Nordlund roztáhl nákresy na pracovním stole a přichytil je nahoře a dole napínáčky ke korkovým lištám, aby se mu nesrolovaly. Měl na vybranou buď popíjet kávu, zírat ven na studenou, šedivou oblohu a myslet na Cyd Lederleyovou, nebo se něčím zaměstnávat i o přestávce. Deset minut s Metcalfem, rychlá prohlídka tunelu, pak znovu projít se Styronem ten program na počítači –
Kde sakra je Styron? V práci se neukázal, ale taky nevolal, že by mu něco bylo. To nebylo pro tělnatého geologa typické.
Ukázal na nákres člunu.
„Funguje to takhle, Troyi – jakmile je člun na svém místě, otevřeme ventily, aby se usadil na dně jezera nebo řeky. Tadyhle“ – ukázal – „je prstenec kesonů, každý z nich má čtvrt metru v průměru a jsou navzájem spojené kovovou lemovkou. Kesony jsou dvojplášťové a pod svrchním pláštěm je umístěná plynová nálož.“ Pohnul rukou. „Vidíš to?“
Počkal, až Metcalf prozkoumá nákres, a pak opsal prstem nad středem kresby kružnici.
„Odpálíme plynovou nálož a spodní keson se zarazí do bahna na dně jezera. Tím dosáhneme velikého kruhu, ze kterého můžeme odčerpávat vodu. Tak vlastně získáme suchý prostor čtyři metry v průměru, kde můžeme provést všechny potřebné vrty k umístění ventilační šachty.“
Metcalf bubnoval prsty o stůl. „Teoreticky je to dobrý nápad. Ale pochybuju, že to bude doopravdy fungovat.“
S Troyem nebyla potíž v tom, že toho říkal hodně, ale spíš v tom, jak to říkal. Když s něčím nesouhlasil nebo něco navrhoval, probudila se v něm arogance, kterou se nesnažil skrývat. Metcalf byl chytrý a věděl to. A byl navíc příliš dobrý inženýr, než aby to šlo přehlédnout.
„Proč ne?“
„Je to kompromisní řešení. Musí to být dostatečně lehký, aby to plavalo, a zároveň dost těžký, aby se to udrželo u dna, jakmile to jednou potopíš. Na suchu to jako model fungovalo, ale podle mě to určitě nebude ve skutečných podmínkách takhle klapat. Stěny člunu nejsou dost silné, aby vydržely za nepříznivých povětrnostních podmínek.“
„Můžeme je zesílit a na plavbu použít přídavné plováky. Navíc, pokud budou špatný povětrnostní podmínky, stejně nebudeme vrtat.“
Metcalf zavrtěl hlavou. „Jakmile zesílíš stěny a přidáš přídavný plováky, bude to těžký jak březí kráva – zaručeně budeš mít potíže, až to budeš chtít vytáhnout nahoru.“
„Když to posuzuješ z přísně vědeckýho hlediska, tak čmelák nemůže lítat,“ poznamenal Nordlund podrážděně. „Opravdový problémy jsou ekonomický – model je přijatelný, ale malý, což znamená, že všechno se musí v příslušném měřítku zmenšovat. Jakmile zdvojnásobíš velikost, bude to mít větší výtlak a rázem můžeme udělat silnější stěny. Potíž je ale v ceně.“
„Dáš si pořádně do těla, až to budeš tahat nahoru. Myslím, že –“ Metcalf náhle zmlkl a zaposlouchal se. „Co to kruci je?“
Ve vstupní šachtě se rozezvučel klakson oznamující únik plynu.
Nordlund sáhl po bundě a rukavicích a vyrazil ke dveřím. „Jdeme!“
Betonová cesta kolem vstupní šachty byla plná pobíhajících mužů. U vchodu do šachty Nordlund uviděl, že na povrch už vyjíždějí klece plné vyděšených dělníků. Doběhl ke skladu, ze kterého muži vynášeli dýchací přístroje pro záchrannou četu. Hmátl po jednom přístroji a pak zastavil rakeťáka, který právě vyjel na povrch a v obličeji byl strachy celý bílý.
„Co se stalo?“
„Jedna posádka se provalila do plynový díry.“ Jak mluvil, objevovaly se malé obláčky páry.
„Která posádka?“
„Grimsleye – zrovna usazovali krtka do přídě vrtu.“
Nordlund zahlédl Beardsleye běžícího ke kleci a zařval: „A co zbytek lidí dole?“
„Evakuujeme je nejrychleji, jak můžeme – větrání jsme zapnuli naplno, to by mělo pomoct.“
„Jdeme!“ Nordlund sprintoval ke kleci. Nacpal se dovnitř a za ním Metcalf a Beardsley a muži ze záchranné čety. Když začala klec klesat, naviják pištěl na protest proti přetížení. Až doposud bylo za celou dobu trvání stavby převezeno do nemocnice všeho všudy dvanáct mužů, a to bylo dávno předtím, než sem přišel on. Ze všeho nejvíc mu záleželo na tom, aby stavbu dokončil bez jediného úmrtí.
Ozval se Metcalf, ale neoslovil nikoho určitého: „Zaslechl jsem, jak jeden z chlapů říká, že to smrdělo dost hrozně. Po shnilých vejcích.“
„Sirovodík,“ zamumlal Nordlund.
„To svinstvo je jedovatější než kyanovodík.“ Tentokrát měl v hlase děs i Beardsley. „Přímo u ložiska to nikdo nepřežije.“
„Viděl jsi někdy někoho, kdo to takhle schytal?“
„Jo. Vůbec do toho pohledu nebudeš mít chuť, nevypadají dobře.“
Klec klesala velmi rychle, ale Nordlundovi to připadalo jako celá věčnost. Jakmile dosedla na dno a dveře se otevřely, vyřítil se ven a skočil k nejbližšímu elektrickému vozíku. Metcalf nasedl vedle něj. Beardsley je tunelem následoval v druhém vozíku.
„Kde se tu vůbec takový svinstvo bere?“ zařval Metcalf.
„Zetlelý rostiny s vysokým obsahem síry,“ křičel Nordlund odpověď. „To ložisko tam bude tak sto let.“
Lammontův program nic takového ani nenaznačil.
Jak uháněli dopředu, počítal Nordlund výztuže, aby věděl, kolik mil ujeli. První míle, druhá… pak zahlédl nejasný obrys vozíku, který se k nim blížil z čela tunelu. Alespoň někdo to přežil. Vozík zpomalil a zastavil. Nordlund zabrzdil, Metcalf vyrazil k řidiči a vzápětí se skláněl pod řídicí páku.
Grimsley. Dva příslušníci záchranné čety zabrzdili za nimi a doběhli k nim. Nordlund je mávnutím ruky poslal dál do tunelu.
Beardsley zastavil hned vedle Nordlunda. „Vůz tu nech Metcalfovi. O Evana se může postarat záchranná četa.“
Nordlund se posadil vedle něj a Beardsley vyhnal motor do otáček. Obličej měl napjatý a zkřivený. „Tohle jsem už zažil. Ucítíš nádech něčeho, co smrdí jako odpadky, a pak už necítíš vůbec nic. Při dostatečně vysoký koncentraci to okamžitě umrtví všechny čichový buňky. Nechápu, jak to, že to ty zatracený čidla na plyn nezachytily.“
„Jestli chlapi narazili na kapsu se stlačeným plynem, tak neměl automatický systém vůbec čas spustit poplach.“ Nordlund jen poskočil, jak Beardsley přejel s vozíkem přes koleje, po kterých jezdil vlak s odpadem. „Budeme sem muset poslat skupinu na rozbor plynů.“
„Už jsou na cestě.“
„Chci se podívat na jejich těla.“
„To není k ničemu.“
„Já jsem ten, kdo to musí oznámit jejich rodinám.“
„Dělej, jak uznáš. Nebude to příjemný pohled.“
Projeli kolem zabedněného vstupu do jeskyně a zastavili za razícím štítem. Vozy záchranné čety tu už stály a záchranáři se již protáhli dopředu kolem stroje. Ve vzduchu bylo stále ještě cítit nepatrný zápach zkažených vajec a Nordlund si nasadil masku. Následoval Beardsleye podél razicího štítu do prostoru před vrtací hlavou. Tři muži ze záchranné čety se skláněli nad dvěma nejasnými obrysy schoulenými na podlaze tunelu a čtvrtý muž jim svítil lucernou.
Muž klečící u těl vzhlédl k Nordlundovi a řekl: „Tady už nejsme nic platný. Museli umřít okamžitě.“
Oba, Felton i Esposito, leželi v groteskních pozicích, oči široce otevřené a zalité krví a svaly stále ještě sevřené po kruté křeči, která zalomcovala jejich těly. Paže i nohy měli zkroucené, svaly pod košilí byly naběhlé a zaťaté. Tváře měli oba muži promodralé a zkřivené.
Jeden ze záchranářů odešel k vozíku a vrátil se s několika plastikovými vaky na převážení těl. „Necháme je tady, dokud nedorazí koroner.“
Nordlund přikývl a pak se s Beardsleyem vrátili k jejich vozíku. Nordlund si stáhl masku. Zápach bylo ještě cítit, ale byl čím dál tím slabší.
Beardsley se udeřil pěstí do dlaně. „Tohle se nemělo stát,“ zamumlal.
Nordlund si připadal bezmocný. „Byla to náhoda. Náhody se nedají nijak předvídat.“
„Já měl dojem, že přesně tohle měl mít na starosti ten váš zatracený počítačový program.“
„Byla to naprosto ojedinělá kapsa, Arte. Ojedinělý kapsy se nedaj nijak lokalizovat.“ Nezdálo se, že by mu Beardsley věřil. „Náhody se stávají,“ opakoval Nordlund zoufale. „Náhodu nedokáže nikdo předvídat.“
„Tvoji lidé určitě ne,“ poznamenal Beardsley s nehybnou tváří.
Nordlund se díval, jak muži nakládají do klece vaky na přepravu mrtvol, a pak s Metcalfem osaměli pod betonovou klenbou odrážející veškeré zvuky, v hale, kde jednou bude chicagské nádraží rychlovlaku.
„Kde je Beardsley?“ zeptal se Metcalf.
„Vepředu se skupinou na rozbor plynů.“
Metcalf potřásl hlavou. „Bude s ním teď těžký pořízení; Esposito a Felton byli jeho kamarádi.“
„Jo, já vím.“
„Nedalo se tomu nějak předejít, Dane? Neměl nám ten program něco naznačit?“
„Přinejmenším naznačit, Troyi. To víš, že nás na to měl aspoň upozornit.“ Hned, jak se dostane k sobě do kanceláře, najde si Lammonta, a vůbec mu nezáleží na tom, kde zrovna je.
Došel k přístupové šachtě a pak se zarazil, když uslyšel vrzání lana signalizující, že se pomalu blíží další kabina.
„Budeme mít společnost.“
Za minutu klec přistála dole a její vrata otevřel Kaltmeyer, následován Phillipsem a senátorem Alanem DeFolgem. Za nimi se vynořila klátivá postava Roba Zumwalta, Styrenova prvního asistenta. Kde je kruci Del? Proč nepřijel sem dolů? Nebo se vůbec neobjevil v práci?
Nordlund krátce informoval zamračeného Kaltmeyera o tom, co se stalo. Pokaždé, když se to zdálo vhodné, DeFolge soucitně potřásl hlavou.
„Tragická ztráta, Dane, opravdu tragická ztráta. Pojišťovna se postará o rodiny, ale firma by měla taky něco udělat.“
Když Nordlund skončil, tvářil se Kaltmeyer nevýrazně. „Inspektor z ministerstva dolů dorazí zítra, aby si prohlédl tunel a rozhodl, jestli na tom má společnost nějakou… vinu.“
„O žádnou vinu tady nepůjde,“ ozval se DeFolge klidným hlasem. „Nic opravdu velkolepýho se nedá postavit, aniž by se přitom nezranilo pár lidí. Když se dělá omeleta, musí se rozbít vajíčka. Kolik lidí umřelo na žlutou zimnici, když se stavěl Panamský průplav? Kolik lidí se zabilo, když budovali most Golden Gate?“
„S inspektorem si nedělejte starosti, senátore,“ řekl Phillips. „Já to zvládnu.“
„To je mi jasný, chlapče.“
Nordlund se zadíval na Kaltmeyera. Něco se tu dělo, ale na něj to probíhalo moc rychle, jako kdyby všichni kromě něj znali nějakou anekdotu.
„Budou muset prozkoumat celou stavbu, pane Kaltmeyere. Budou po nás chtít, abychom na tu dobu zastavili všechny práce. A budou po nás chtít nějaký změny, nějaký záruky, aby se něco takovýho nemohlo opakovat, znáte to –“
„Řekl jsem, že to zvládnu,“ přerušil ho Phillips podrážděně. „Umíme na ministerstvo dolů trochu zatlačit. Žádný inspektor nás tu nebude zdržovat.“
„Mám v úmyslu poskytnout mu veškerou podporu,“ oznámil mu Nordlund upjatě. „Termín pravděpodobně nestihneme, ale nehodlám riskovat životy lidí jen proto, abych ho splnil.“
Ticho se začalo prohlubovat. Všech šest se po sobě v rozpacích dívalo, ostré světlo ze zářivek nad nimi dodávalo jejich tvářím ztrhané a ostré rysy.
„Jenže… vláda… nestrpí… žádné… odklady!“ Phillips zrudl náhlým hněvem a jeho slova se odrážela od vápencových stěn. „Důvody jsem probral snad už stokrát – jakmile nedodržíte termín, přísahám bohu, že vás vláda potopí! A já udělám, co je v mých silách, abych jí v tom pomohl!“
Phillips mluvil přímo k DeFolgovi a ostatních si vůbec nevšímal. Takže senátor je jediný, na kom záleží, pomyslel si Nordlund; to on na sebe soustředil veškerou moc.
„Nikdo nehodlá termín nedodržet, Steve.“ DeFolge se obrátil na Nordlunda. „Chápu, jak ti je, Dane – proto jsme tě ostatně přijali. Jsi prvotřídní inženýr, s mužstvem dokážeš vyjít, všichni ti důvěřují. Sám víš, že bych udělal všechno, abych těm mužům vrátil život, ale to už žádný smrtelník nedokáže. Už nám zbývá jen pár desítek metrů. Proč všechno ohrozit kvůli něčemu, co už nemůžeme odčinit, něčemu, co se už nikdy nebude opakovat? Blesk nikdy neudeří dvakrát, vždyť to znáš.“
DeFolge naznačuje, že lepší je riskovat lítost než zajistit bezpečnost, pomyslel si Nordlund. Neměl nejmenší tušení, co by tu inspekce mohla najít, nebo co by mohla vyžadovat – dodatečné detektory plynu, možná víc poplašných hlásičů. Ať to bude cokoliv, udělá všechno, co mu inspektor předepíše. Jedno je jisté, žádná spolehlivá záruka neexistuje – nikdo to nemohl vědět líp než on sám.
Ale dva muži přišli o život při nehodě, jíž se možná dalo předejít. A jediný člověk, který jim to mohl potvrdit, tam nebyl.
„Ne, to neznám, senátore. Pokud jde o mne, inspektor bude mít všechno, co bude chtít, včetně dočasného přerušení stavby. Jedna věc je mi jasná už teď, Lammontův program potřebuje pořádně prošetřit. Budeme sem muset Lammonta dostat, aby konečně zjistil, čím se to tu vlastně sakra provrtáváme.“
Senátorovi se oči zúžily do štěrbin a téměř mu zmizely v odulém obličeji. „Ty chceš ten tunel zavřít – je to tak, Dane?“
„Přesně tak, senátore.“
DeFolge se otočil na Metcalfa a jeho hlas zněl ostře. „Chceš se stát hlavním inženýrem, chlapče? Může být, to místo se právě uvolnilo. Vím, že o to stojíš; když zmizel Max s celým tím balíkem peněz, kroužil jsi nahoře kolem, hubu jsi měl otevřenou a byls v transu jak hárající fena. Tak teď přišla tvoje šance – ber, nebo nech být. Ale být tebou, tak bych to bral.“
Na dlouho se rozhostilo ticho. Metcalf přejížděl pohledem sem a tam z DeFolga na Nordlunda. Třásl se, ale Nordlund nedokázal odhadnout, jestli je to následek chladného vzduchu v tunelu, nebo toho, že se nedokáže rozhodnout!
„Já… já to tak nevidím, pane.“ Navzdory chladu se Metcalfovi leskl na čele pot. „Potřebujete někoho, kdo má víc zkušeností než já.“
„Moc práce už tu nezbývá, chlapče. Z funkčního hlediska je tunel hotov. Půl roku je potřeba na to, aby se dokončil paralelní tunel a obslužné otvory, pak dohlídnout na dokončovací práce a je po všem. Dostaneš uznání za to, žes ho dokončil, a při slavnostnímn otvírání budeš stát vedle prezidenta. S prémiemi to bude nejlepší plat, jaký jsi v životě dostal.“
Metcalf němě zavrtěl hlavou, neschopen odmítnout nabídku ještě jednou slovně.
DeFolge ho chvíli pozoroval. „Měl jsem dojem, že mám nos na lidský povahy, ale tys mě překvapil. Buď seš blázen, nebo jeden z mála čestných lidí, který jsem v životě potkal.“ Obrátil se zpátky k Nordlundovi a náhle se zase choval přátelsky.
„Mám dojem, že bychom si to měli říct na rovinu, Dane. Jestli prošvihneš termín proražení tunelu, tak letíš, ať se děje cokoliv. Seženeme si nějakého inženýra zvenčí, aby stavbu dokončil. A k čemu to bude dobrý? Pan Phillips se postará, aby Kaltmeyer/DeFolge tak jako tak vypadl ze hry. Dokončíme tu práci nejrychleji a nejlevněji, jak to půjde – v naší situaci by to tak udělal každý. Ale ať tě nahradíme kýmkoliv, dotyčný se nikdy nebude tak starat – ani o tunel, ani o lidi.“
Odmlčel se, aby dal Nordlundovi čas si to rozmyslet. „Budeš nám tu hodně chybět. A rakeťákům taky. Zůstaň s námi, dokonči tunel včas a my provedeme všechny změny, které budete s inspektorem chtít – jak to jen půjde. My z toho budeme mít prospěch, ty z toho budeš mít prospěch a chlapi budou… řekněme… zdravější a spokojenější. Co ty na to, Dane? Vždyť je to už tvoje dítě, staráš se o ně od chvíle, co Max zdrhnul s těma prachama. To chceš svěřit vlastní dítě cizincům?!“
DeFolge mluvil překvapivé sebejistě a Nordlund ho za to nenáviděl. Dostali ho. Když odejde, bude stavba trpět. A lidé taky. Nebo se jen snaží sám sebe přesvědčit, že je nenahraditelný?
Rychle se podíval na Kaltmeyera, jestli nezahlédne nějaký náznak nápovědy, co by měl udělat, ale pak odvrátil pohled. Kaltmeyer se mu nepodíval do očí a Nordlundovi ho náhle bylo líto. To DeFolge je ten mocný za scénou a vždycky jím byl. Kaltmeyer je jen loutka v jeho rukou a provázky, které ho ovládají, může teď každý vidět. Když bylo potřeba, aby DeFolge vystoupil ze stínu, neváhal ani na okamžik a svého partnera ponížil.
„Chci tu mít Lammonta.“
DeFolge se souhlasně usmál. „V tom jsem s tebou zajedno, Dane, myslím, že s Murrayem bychom si rádi promluvili všichni.“
Nordlund se obrátil na Zumwalta, který vypadal ve studeném vzduchu prochladle a vystrašeně. „S vámi budu pracovat stejně jako s Delem. Zapomeňte, že máte osmihodinovou pracovní dobu.“
Zumwalt polkl. „Jistě, Dane, rozumím.“
A je to, pomyslel si Nordlund. Každý člověk má svou cenu a oni objevili jeho. Nikdo nedokáže řídit stavbu tak jako on. Nikdo nebude mít takovou starost o lidi a tolik pro ně dělat jako on.
Poslednímu pokušení byla vždycky vystavena osobnost sama, a ne chutě.
A pak zoufale zatoužil celé to s někým probrat, s někým, kdo by se dokázal povznést nad jeho pocity, s někým, kdo by mu uměl říct, jestli udělal správnou věc, nebo ne.
Jenže nikdo takový neexistoval.

KAPITOLA 15

Seděl u Jimmyho a naslouchal hovoru mužů kolem sebe. Popíjel dnes čistou vodku, což téměř nikdy nedělal. Obvykle si dával jen pivo; vždycky měl strach, že by pod vlivem tvrdého alkoholu mohla polevit jeho kázeň, bál se, že by mu pití mohlo začít nahrazovat to, co chtěl vykonat, o čem věděl, že to udělat musí.
Dnes večer měl tak obrovský vztek a jeho touha po pomstě byla tak šílená, že se doslova třásl, než začal pít. A pití ho nějak uvolnilo, dodalo mu klidu a lstivosti, když se probíral tím, co ten večer má v úmyslu vykonat, úkolem, který si s takovou pečlivostí naplánoval – ano, s tak velikou pečlivostí.
Bude si muset pospíšit; zločiny neustávaly. Dnes zaplatili za chamtivost toho muže další dva lidé svými životy a brzy jich nepochybně bude víc. Neznal Feltona ani Esposita nijak důvěrně, ale to, co o nich věděl, se mu líbilo. Esposito byl ještě mladík a měl nejlepší léta před sebou. A Felton strávil celý život na nejrůznějších stavbách po celém světě. Jak se mohl nechat nachytat na kapsu s plynem? A co dělalo ložisko sulfidu vodíku uprostřed vápencové vrstvy? Při průzkumu se tam nikde nevyskytly nejmenší známky organických látek nebo uhlovodíků s obsahem síry. A kdo vůbec dělal ten průzkum?
Ten muž měl komplice, lidi, které využíval předtím a využívá i dnes. Co by měl udělat s nimi? Co by s nimi udělal Brad, kdyby byl teď na jeho místě a on sám byl jedním z těch, kteří utonuli v tom náhlém víru vody za kovovou stěnou, s obličejem přitisknutým na kulaté okno, lapající po vzduchu, jenž vybublával dnem řeky?
Jednu věc věděl zcela jistě: Brad by nebyl zdaleka tak milosrdný jako on.
Jednu věc si ale bude muset přece jen řádně promyslet. Kdo byli mužovi noví komplicové?
Podíval se na hodinky. Už byl čas jít. Lidé v baru začínali být rozmazaní. Zase před sebou začal vidět obličeje mužů, se kterými v uplynulých letech pracoval. Věděl, že jestli si s nimi začne povídat, nahlásí to… nahlásí to… nahlásí to doktoru Merrimacovi.
Zachvěl se a utáhl si límec těsněji kolem krku. I přesto, že měl na sobě těžký, kůží obšitý kabát a kožešinovou čepici s klapkami staženými přes uši, stále cítil štiplavý mráz. Už zase začalo sněžit, stejně jako tehdy o svátcích, ale tento rok nebudou žádné Vánoce, na které by se mohl těšit. Vždyť stejně žádné nebyly už strašnou spoustu let.
Ustoupil do stínu pod stromem a trpělivě pozoroval dům na druhé straně ulice. Bylo už pozdě v noci, ale řada modrých svátečních lampiček stále lemovala vchod, stejně jako okapy. Dům postavený z dubového dřeva a přírodního kamene byl rozlehlý a drahý. Z předcházejících průzkumů věděl, že je chráněn důmyslným elektronickým bezpečnostním systémem. Dovnitř se nedalo nijak dostat, aniž by na to nebyl někde někdo upozorněn. Ten muž navíc nikdy nebyl sám: měl bezmezně oddanou manželku.
Že se o sebe ale uměl postarat, pomyslel si a vztekle kopl do obrubníku. Dům na předměstí v krátké slepé uličce, v létě stíněné hustým listím stromů v aleji, s vchodem umístěným kus od hlavní ulice a chráněným dvěma zděnými sloupy a tepanou železnou bránou. Teď už byl taky starší a mohlo by trvat třeba jen rok, než by zemřel, svíraje si hrdlo v okamžiku, kdy mu srdce náhle vypoví službu, či zmítaje se v bolestech způsobených něčím, co ho požírá zevnitř. Jak strašně si nepřál, aby ten muž zaplatil tím, že zajde přirozenou cestou! Dluh, který měl, mu musel splatit ten večer.
Stiskl tlačítko na svých digitálních náramkových hodinkách. Bylo přesně devět hodin. Měl pocit, jako by tam v mrazu stál celé hodiny, ale čekal tam teprve čtyřicet minut. Jeho kořist se brzy vrátí ze stavby.
Stáhl si rukavice a začal si dýchat na prsty. Na to, co měl v úmyslu, potřeboval, aby byly pohyblivé. Nemohl si dovolit, aby mu mrazem ztuhly. Ještě jednou na ně dýchl a pak se zarazil, protože uslyšel přijíždět auto.
Lesklý černý cadillac, nepatrně zšedlý sněhem, se ze všech sil snažil udržet na vrstvě ledu, kterou měl pod koly. Díky předcházejícím večerům, jež strávil pozorováním domu, auto poznával. Zastavilo před domem a řidič vypnul motor a zhasl světla.
Muž nejspíš musel pracovat dlouho do noci; finanční kontrola z vlády ho zřejmě nutila k tomu, aby zakrýval pravdu přívalem čísel. To mu vždycky šlo velmi dobře.
Muž vystoupil z vozu a jeho dech vytvořil v modrém osvětlení domu obláček. Byl vysoký a štíhlý, bílé vlasy měl schované pod hnědou koženou čepicí s krátkým kšiltem. Natáhl se zpátky do vozu přes řidičovo místo, a když se znovu vynořil, měl náruč plnou balíčků zabalených do jásavě barevných papírů a převázaných červenými stuhami. Stiskl zvonek a někde uvnitř domu se rozezněla zvonkohra. V horní části prosklených dveří se objevil stín a pak je otevřela žena, které už bylo přes šedesát. Měla na sobě květovaný, prošívaný teplý župan a veliké chlupaté trepky. Naklonila se a dala muži, jenž málem upustil balíčky na zem, polibek. Jeden z balíčků od něj vzala, společně vešli do domu a dveře se za nimi neslyšně zavřely.
Až teprve vevnitř mu žena ten vzkaz vyřídí. Ale on hned neodjede. Dá si na čas a dopřeje si trochu vaječného koňaku nebo sklenku horkého, kořeněného vína. Možná dokonce i rychlou večeři. Ale přesto brzy odjede na dostaveníčko s mužem, o němž se domnívá, že už je dávno mrtev.
Teď neměl času nazbyt. Tohle byl okamžik, který si v duchu tak často přehrával. Vykročil ze stínu pod stromem a honem vyrazil přes ulici. Rychle se kolem sebe rozhlédl – nikdo jiný v celé uličce nebyl – a pak udeřil obaleným kladivem do zadního koncového světla cadillaku. Způsobilo to jen docela nepatrný hluk. Oťukal žárovku, jež byla uvnitř, a oklepal z ní sklo, ale dával pozor, aby nepoškodil přívody k vláknu. Z kapsy vytáhl dlouhý drát, – na jednom konci opatřený dvěma zubatými svorkami. Jednu z nich připevnil k vláknu a druhou k objímce žárovky. Hbitě drát rozmotal a táhl ho pod nárazníkem a kolem rámu. Dlouhý byl dostatečně. Na volném konci drátu byl připevněn malý měděný váleček. Odšrouboval uzávěr benzínové nádrže a váleček do ní ponořil.
A bylo to! Ten muž mu to dlužil už dlouho a dnes byl čas, aby dluhy splatil.
Nemusel příliš čekat – sotva patnáct minut – dveře se otevřely a v nich se objevil bělovlasý muž a jeho manželka. Muž měl na rukou rukavice a nesl si koženou čepici. Zdálo se, že se s manželkou objímá nějak dlouho – ano, měl strach a nedokázal to v sobě potlačit –, pak si nasadil čepici a sešel po schodech dolů. Manželka čekala v osvětlených domovních dveřích. Muž se u vozu zastavil, zamával jí a pak nasedl a hlasitě za sebou zabouchl dveře. Jak si zapínal bezpečnostní pás, jeho stín se na místě pro řidiče pohyboval sem a tam.
Bezpečnostní pás nebude tomuhle člověku k ničemu. Tomuhle člověku už nepomůže ani sám Bůh.
Muž ve voze zapnul startér a motor se probudil k životu. Žena zrovna zavírala domovní dveře, když muž rozsvítil reflektory vozu.
Výbuch udělal hlasité blaf a z benzinové nádrže vyrazily plameny. Téměř okamžitě byl cadillac obalen sloupem ohně. Viděl temný obrys muže zápasícího s bezpečnostním pásem a představoval si, jak ječí. Žádná možnost úniku pochopitelně neexistovala. Plameny byly příliš silné a muž byl příliš starý; ve své snaze dostat se ven bude pomalý a slabý.
„Sbohem, Henry,“ zamumlal.
Sledoval, jak Henryho manželka vybíhá na ulici a křičí, prošívaný župan jí pleská přes hubená lýtka, chlupaté trepky se jí vyzouvají v měkkém sněhu. Zastavila se několik metrů od auta a zvedla ruce, aby si jimi chránila obličej před silným žárem. Když nenuceně vystoupil ze stínu pod stromem, vůbec si ho nevšimla.
Několikrát se otočil, aby se podíval na plameny poskakující po autě. V domovních dveřích ostatních domů v uličce se objevovali jejich vyděšení obyvatelé a němě zírali na hořící vůz. Jeho si nikdo nevšiml.
V dálce zaslechl sirénu hasičského vozu. A o hodně blíž ječeni Henryho manželky, která sledovala, jak její manžel hoří a hroutí se na předním sedadle cadillaku.
Bylo úžasně snadné si jekotu nevšímat.

KAPITOLA 16

Nordlund dopil svou ranní kávu a vyšel z kanceláře na balkon. Ve vzduchu byla cítit obleva, ale ta stejně moc dlouho nevydrží – jen tak dlouho, aby se sníh změnil v břečku, která způsobí, že jakmile začne zase mrznout, ulice se změní doslova v cestu do pekel.
Díval se na obrys Chicaga a nechával chladný vzduch, aby mu pročistil mozek. Život, to je otázka volby, říkal si. S manželstvím volil špatně a teď měl strach, že se zase nerozhodl správně.
Káva ho zničehonic přestala zahřívat, otřásl se a vrátil se dovnitř. Jak to říkávala babička? Kdo chce jíst s ďáblem, musí mít dlouhou lžíci. Smysl přísloví byl v tom, že žádná lžíce, jež by měla dostačující délku, neexistuje. Ani na stolování s dáblem – a určitě ne na stolování se senátorem DeFolgem.
Stiskl tlačítko domácího telefonu. „Už se objevil Del, Jan?“
„Ještě ne, šéfe – máte chvilku čas?“
„Pro vás jistě.“
Janice se okamžitě objevila s ranní poštou v ruce a hodila mu ji do přihrádky na dopisy, pak ji zase vylovila, kus po kuse ji probírala a nedívala se mu do očí. Nordlund se v duchu usmál. Janice něco chce.
„Co se děje, Jan?“
„Na kdy je naplánované proražení tunelu?“
„V tuhle chvíli to vypadá, že na neděli ráno. Slavnost by měla být kolem jedenácté. Chcete tam jít?“
Zhluboka se nadechla. „Dane, strávila jsem prací na tomhle projektu čtyři roky života. Je mi jasné, že přístup tam bude omezený; nejspíš je spousta manželek, které by rády –“
„A já říkám, že tam jít můžete, jasný? Kdo už by si to zasloužil, když ne vy? Promluvím o tom s Harrym – neměl by v tom být žádný problém.“ Rychle si prošel poštu a pak se znovu podíval na Janice, tentokrát ustaraně. „Nemáte tušení, kde by mohl být Del? Nevíte o nějakém onemocnění v rodině, které by ho mohlo přimět, aby náhle odjel z města, nebo něco podobného?“
Chvíli jí trvalo, než se vrátila zpátky na zem a soustředila na Styrona.“Na nic si nevzpomínám.“
„Nějaké osobní problémy?“
„Nemám tušení – ale jestli se mu něco stalo, polovina děvek ve městě vyhlásí smutek.“
Nordlund z toho neměl dobrý pocit. Orenchovi se přece něco stalo a Del pro ně byl skoro stejně důležitý. Byla to jiná situace, ale…
Dopil kávu, vyšel do pracovny inženýrů a zamířil ke Styrenově malé kóji. Prošel papíry, které ležely na vrchu – dva dny staré neotevřené dopisy, půl tuctu technických časopisů, poznámkový blok s několika telefonními čísly – Janice by je mohla prověřit, i když tušil, čí čísla to budou. Jinak nic.
V předtuše se otočil k pořadači se složkami a začal hledat geologický rozbor oblasti, v níž našli ložisko sulfidu vodíku. Probíral se tím podruhé, když si všiml, že celá řada složek chybí.
Přešel k vedlejší kóji. „Vy máte nějaký Delovy desky, Robe?“
Zumwalt se zatvářil překvapeně. „Něco chybí?“
„To ještě nevím.“
O patnáct minut později už jim oběma bylo jasné, že Styron nebo někdo jiný odnesl z pořadače velké množství údajů a vytištěných výsledků.
„Zkusíme se podívat do počítače.“
„To je ono.“ Zumwalt naskládal své dlouhé tělo do křesla před monitorem a bez úspěchu zkusil vyťukat několik příkazů. Po chvíli se na obrazovce rozzářil nápis ÚDAJE NEJSOU K DISPOZICI.
„Zkuste to ještě jednou,“ zamumlal Nordlund.
Když přes monitor začaly přejíždět údaje, Zumwalt si soustředěním poposedl blíž k obrazovce. Pak se zaklonil a odfrkl si. „Je mi líto, samá voda. Vypadá to, jako by tam chyběl celý jeden blok dat.“
„Čeho se týkal?“
„Oblasti kolem tý plynový kapsy a pak dál na sever; odhaduju tak asi čtyři čtvereční míle.“
„Kdybyste na některou z těch složek narazil, dejte mi vědět – okamžitě.“
Vrátil se k sobě do kanceláře a našel tam na pohovce sedět Kaltmeyera s nějakým cizím člověkem. Kaltmeyer vypadal, jako by od předchozího dne v tunelu zestárl o pět let.
Oba dva vstali. „Dane, rád bych ti představil Neala Youngblooda. Je to inspektor z ministerstva dolů.“
Nordlund mu potřásl rukou a rychle si ho odhadl. Youngblood byl mladší, než by člověk čekal, že z ministertva dolů pošlou – možná něco málo přes čtyřicet, husté černé vlasy, široká ramena, ale úzké boky, opálený a se stiskem, že se Nordlundovi zkřivil obličej. Tohle byl ranař, který věci řeší na místě, žádná kancelářská myš. Pevné tělo, vystouplé lícní kosti, možná v sobě měl trochu indiánské krve.
„Jste z jihozápadu?“
Youngblood se usmál. „Z Oklahomy. Můj otec byl naftař, takže můj zájem o díry v zemi se dá vysvětlit vcelku přirozeně.“
„Myslel jsem si, že bys mu mohl ukázal tunel, Dane. Řekl jsem mu, že nemáme co skrývat – a že mu ukážeš všechno, co bude chtít vidět.“ Kaltmeyer mluvil roztržitě a Nordlund uvažoval, o čem si asi včera večer povídali s DeFolgem, když odešli z tunelu. Tedy, aby byl přesnější, o čem mluvil DeFolge.
„Nechcete jít s námi?“
„Nechám tě v tom, něco mi do toho přišlo.“ Zaváhal, podivně nesmělý. „Pokud ovšem nemáš nějaký zvláštní důvod, proč bych u toho měl být.“
Kaltmeyer se ho ptal, neoznamoval mu to, a Nordlund z toho měl trapný pocit. Jeho samotného DeFolge včera v tunelu sesadil z místa a Kaltmeyera odhalil jako slabšího partnera a ani jeden z nich se s tím ještě nevyrovnal.
„Myslím, že to nebude nutné, Franku.“
To byla další věc, jež se navždy změnila. Odteď už to vždycky bude „Frank“, ne „pan Kaltmeyer“.
Kaltmeyer se podíval na Youngblooda. „Musím s Danem ještě probrat něco soukromého, Neale. Možná byste si mezitím mohl promluvit s Janice – stejně určitě umírá zvědavostí, aby se o vás něco dověděla.“
Jakmile se za Youngbloodem zavřely dveře, Kaltmeyer ztěžka dosedl do židle za psacím stolem. „Včerejšek se nám moc nevydařil, co?“ I hlas mu zněl staře.
„Diplomacie není DeFolgova silná stránka.“
Kaltmeyer se dokázal alespoň slabě usmát. „Každý to musí čas od času od někoho schytat, Dane. Taky sis toho ode mě svýho času užil dost.“ Úsměv vyprchal a Kaltmeyer se na chvíli ponořil do mlčení. „Víš, co se říká o General Motors? Tam prý nikdy nevyhodili žádného hlavouna; vypovědět jim smlouvu by přišlo příliš draho. Pokud odmítnou jít předčasně do důchodu, dostanou sekretářku a novou funkci – něco jako zástupce ředitele pro náhradní díly – a přestěhují je do zadního traktu ředitelství. Zbytek aktivní služby stráví tím, že kontrolují soupisy inventáře a posílají dopisy stejně podružným zástupcům ředitele, kteří sídlí na stejné chodbě.“
Zadíval se z velikého okna, za nímž se sníh měnil ve zmrzlý déšť a narážel do okenních tabulek.
„Jakmile se na jaře tunel oficiálně otevře, odejdu do penze. Nejsem typ, který by se smířil s funkcí zástupce ředitele pro kancelářské sponky.“ Hlas se mu náhle vyostřil. „Zkusil si tě koupit a dokázal to, Dane. Pro Alana má každý svou cenu.“
Kdysi dávno měl i Kaltmeyer svou cenu, pomyslel si Nordlund. Alan DeFolge přišel na to, jaká ta cena je, a zaplatil ji. A pak z toho začal mít nepříjemný pocit. Vždyť měl sám taky svou cenu.
„Já tu nejspíš nebudu o nic déle než vy, Franku.“
Kaltmeyer neodpovídal, dál se díval do oken a Nordlundovi došlo, že chce mluvit o něčem jiném.
„Henry Leaver je mrtev.“ Kaltmeyer v mlčenlivém smutku zaklesl ruce do sebe. „Někdo včera večer hodil do nádrže jeho cadillaku detonátor a připevnil ho ke kontaktům světel. U manželky nechal vzkaz, že do města přijel nějaký starý kamarád a chce se s Henrym setkat. Jakmile Henry nastartoval a rozvířil světla, bylo po všem. Upekl se zaživa.“
Nordlund vytřeštil oči. „Policie –“
„Žádné stopy. Ani mě nic nenapadá.“
Nejdřív Max. Teď Henry. A Styron je nezvěstný. Přejel mu mráz po zádech, když si připomněl, co všechno mu před dvěma dny vykládala Cyd o teroristech.
„To mě mrzí,“ řekl konečně.
„Znal jsem Henryho dlouho,“ vzdychl Kaltmeyer. „Nikdy neměl žádné nepřátele.“
Nordlund neměl to srdce, aby mu naznačil, že Leaverovým vrahem byl s největší pravděpodobností někdo, koho Leaver nikdy ani neviděl.
První půlhodinu byl Youngblood spíš návštěvník než inspektor, obdivoval velikost tunelu a prohlížel si mohutné prstence, které budou dodávat rychlovlaku dopřednou rychlost.
„Jak daleko se ještě musíte provrtat?“
Nordlund přibrzdil vozík; přijížděli do té části tunelu, která ještě nebyla úplně hotová, a podlaha začala být hrbolatá.
„Dvacet metrů – měli bychom být skrz někdy v neděli dopoledne.“
„A pokud jde o paralelní tunel?“
„O dobré dva týdny později.“
„A obslužný tunel?“
„Zhruba ve stejnou dobu.“
Youngblood si prohlížel drsný povrch výztuží, kolem kterých projížděli. „To je trochu neobvyklé, viďte? Normálně bývá první hotov obslužný tunel.“
„Politické tlaky,“ poznamenal Nordlund suše. „Chtěli něco, co by mohli ukázat ve večerních zprávách, jak to půjde nejdřív.“
„Už jsem se seznámil s tím vaším Stevem Phillipsem – protivný chlap.“ Youngblood na něj mrkl.
„Jaké přístroje používáte na rozbor vzduchu, pane Nordlunde?“ V jeho postoji došlo k nepatrnému posunu; právě se dal do práce.
„Stálé monitory plynu jsou umístěny po celé délce tunelu. Jeden z nich spustil poplašné sirény.“
Youngblood vytáhl z kapsy malý, odřený zápisník. „Jak často je kontrolujete a seřizujete?“
„Jednou za měsíc. Až doteď jsme žádné potíže s plynem neměli.“
V tu chvíli dorazili k razičímu štítu a Nordlund vůz zastavil. Rakeťáci se kolem stroje nakupili, zvědaví na inspektora. Nordlund ho vedl do přídě tunelu.
„Do té kapsy se probourali přímo tady.“ Ukázal na vápencovou stěnu. Nebyl si jist, jestli to není jen jeho představivost, ale měl dojem, že pořád ještě cítí slabý zápach plynu, jako doznívající stopy parfému po ženě, která odešla z pokoje.
Youngblood začichal. „Ještě je tu, co? Ale už je hodně slabý.“ Udělal si poznámku do bloku. „Zkontroloval jsem vaše náhradní monitory, hlavně model Vargas. V jednom z nich je potřeba vyměnit ionizační jednotku.“
To Nordlunda překvapilo. „Je tam cesium 137 – to by mělo vydržet pět let.“
„Nejspíš je to nějaký starší kus, který ležel někde ve skladu.“ Odložil blok a zamračil se. „Moc vám tu nepomohly, co?“
Nordlund měl pocit, že je zahnaný do obrany. „Jsou to spolehlivé přístroje. V té plynové kapse byl velký tlak – čidla neměla dost času na to, aby reagovala.“
Youngblood se u štítu ohnul a chvíli si prohlížel něco na zemi. Když se narovnal, neměl ve tváři příliš přátelský výraz.
„Jak to, že se to ložisko neobjevilo ve vašem geologickém průzkumu, pane Nordlunde? Děláte si průzkum, než pohnete strojem, ne?“
„Obvyklá praxe – prověřujeme to každých čtyřiadvacet hodin.“
„Když říkáte my, kdo to vlastně dělá?“
„Del Styron. To je náš stálý geolog.“
„Rád bych si s ním promluvil.“
A je to tady, pomyslel si Nordlund. „Není tu. Neobjevil se v práci už –“
„Už dva dny, je to tak?“
„Nesnažil jsem se to skrývat.“
„Nic takového jsem neřekl, pane Nordlunde. A co váš počítačový program? Kdo ho sestavoval?“
„Murray Lammont a jeho společníci.“
Youngblood přikývl. „Prý je dobrý, tedy alespoň má dobrou pověst. Jak dobrý je ten váš přítel Styron?“
„Není to můj přítel, ale je jeden z nejlepších.“
„Často si vyrazí na flám?“
Nordlund byl náhle ve střehu. Youngblood si toho stačil zjistit hodně, než se tu u nich objevil. „Nevím. Proč?“
Youngblood došel k překližce, která zakrývala vchod do jeskyně. „Jestli tu nebyl dva dny, mohlo by to být logické vysvětlení. Už jste prošli nemocnice?“ Nordlund zavrtěl hlavou. „Být vámi, udělal bych to.“ Poklepal na tenkou dřevěnou desku. „Slyšel jsem o tom ve Washingtonu; muselo to být tak trochu překvapení.“
„To bylo,“ přiznal Nordlund.
„Ale nemělo by být – a o to tu jde!“ Youngblood potřásl nechápavě hlavou. „Měli jste o tom vědět, ale nevěděli. Myslím, že bychom si zítra měli promluvit s panem Lammontem. Třeba není tak dobrý, jak si všichni myslíme.“
Ty seš tu od toho, tak si to koukej vyžrat, pomyslel si Nordlund. „Snažil jsem se s ním spojit. Je na dovolené. U něj v kanceláři nevědí kde – nebo to nechtějí říct.“
Youngblood se vrátil k vozíku a posadil se. Zadíval se na Nordlunda a pomalu zavrtěl hlavou.
„Váš vlastní geolog zmizel před dvěma dny. Muž, který řídil váš geologický výzkum a sestavoval program pro vaše počítače, je pryč a vy nevíte kde. Před pár dny zahynulo několik lidí proto, že jeden z těchhle dvou chlápků něco zkurvil. Vy tu neřídíte moc sehranou loď, viďte?“
„Začal jsem tuhle práci dělat před dvěma týdny,“ upozornil ho Nordlund v obraně.
„Ale černý Petr vyšel na vás, ne? Alespoň v tuhle chvíli ho máte.“
„Navrhujete nějaká opatření?“ zeptal se Nordlund vztekle.
„Pro začátek bych v druhém tunelu nahradil bodové monitory spojitými. A dále bych doporučil, aby všichni muži, kteří v dané chvíli pracují v tunelu, nosili plynovou masku – a je mi jedno, jestli to postup prací zpomalí, nebo ne.“
„Beru,“ zavrčel Nordlund.
Asi míli ujížděli mlčky a pak se Youngblood pokusil překřičet hluk: „Vy vypadáte na sympatickýho člověka, Nordlunde, a tohle je vaše první velká stavba, kterou máte na starosti, takže to, co teď řeknu, je jen mezi námi. Vaši pánové mají slušný politický vliv. Zavřel bych vám to tu, kdybych mohl, ale vím, že nemůžu. Jestli vám zbývá dvacet metrů, jste v podstatě za vodou. Ale jedno vám povím, vaši práci bych nevzal, ať by mi nabízeli cokoliv. Vy tu nejste hlavní inženýr, vy jste obětní beránek.“
Celou dobu to podvědomě věděl, ale říct mu to musel někdo jiný. Alan DeFolge ho nechtěl kvůli své dceři, chtěl ho, aby měl nějakou pojistku.
Diana byla jen jednou z položek při podplácení.

KAPITOLA 17

„To hodláte pracovat celou noc?“
Cyd stála ve dveřích a plášť měla hozený přes ruku. „Dvakrát za sebou jste mě pozval na večeři. Mám dojem, že teď je řada na mně.“
„Když vezmu v úvahu, jaký to byl den, nedá se taková nabídka odmítnout.“ Pokynul jí, aby vstoupila do kanceláře. Všimla si, jak se tváří, a zavřela za sebou dveře.
„Bylo to tak zlý?“
„Asi jo.“
Posadila se na pohovku a plášť a klobouk odložila vedle sebe.
„Chcete si o tom popovídat?“
Přikývl. „Slyšela jste o Henrym?“
„Dnes brzo ráno. Nejspíš hned, jak se to dověděl Kaltmeyer. Ještě to neví, ale od téhle chvíle se ani on, ani DeFolge nepohnou, aby je nedoprovázeli tělesné stráže a ochránci.“
„Když jste mi tehdy večer vykládala o tom, že by mohli na tunel zaútočit teroristé, myslel jsem si, že jen tak děláte vlny.“
„Ta možnost tu je,“ řekla zamyšleně. „Ale není jediná. Není dokonce ani nejpravděpodobnější.“
Vstal a došel ke kávovaru. „Čaj, nebo kávu?“
„Počkám, až budeme v restauraci.“
„To tu mám tak mizernou kávu?“
Ušklíbla se. „Čaj ano. Kávu jsem ještě nezkusila.“
Narychlo si připravil šálek kávy a otočil si židli za stolem, aby jí viděl do obličeje. „Vysvětlete mi to.“
„Něco na tom nehraje, Dane. Orencho už stavbu opustil – proč, to teď není důležité. Jeho smrt nemohla postup staveb v tunelu nijak ovlivnit. Zato Henry Leaver měl pro ekonomiku celé věci zásadní význam – vy nemáte ani tušení, jak zásadní; daňový úřad si dá se záznamy o poplatcích firmy K a D pěkně do těla. U Styrona nevím. Jeho nepřítomnost je tu znát, ale – opravte mě, pokud se mýlím – mám dojem, že to nemůže proražení tunelu oddálit.“
Souhlasně přikývl.
„A všechno to je… už trochu pozdě. Pokud si dotyčná skupina ovšem nemyslí, že tím může vyvolat paniku mezi muži v tunelu. Orenchova i Leaverova vražda se objeví v novinách a v televizi, ale zatím žádná skupina nevystoupila a nepřihlásila se k tomu. Projevy v médiích a následná panika jsou z hlediska jejích zájmů rozhodující. Podívejte se, jak to dopadlo v polovině osmdesátých let, kdy pár únosů zničilo turistické lety do Evropy.“
„A co z toho vyplývá pro nás?“
Rozesmála se. „Pro mě z toho vyplynulo, že si přece jen dám trochu čaje. Bez smetany, bez cukru, bez ničeho.“ Když ji obsloužil, pokračovala: „Jak dlouho už u firmy Kaltmeyer/DeFolge pracujete?“
„Něco málo přes rok.“
„Co jste o ní věděl, než jste tu nastoupil?“
Zasmál se. „Tři roky jsem patřil do rodiny, to si nevzpomínáte?“
„A než jste si vzal Dianu?“
Náhle začal být opatrný. „Léta jsem o nich čítával v odborných časopisech, často jsem viděl jejich inzeráty na inženýrská místa ve Wall Street Joumalu a v různých věstnících. Ve skutečnosti nemůžu říct, že bych o nich kdoví jak moc věděl. Byla to stavební společnost orientovaná na Spojené státy, zatímco já strávil většinu času v zámoří.“
„S jinými stavaři jste o ní nemluvil?“
„Možná že ano, nevzpomínám si. Proč?“
„Jednu dobu neměla zrovna nejlepší pověst.“
„Jak to myslíte?“ zeptal se opatrně.
„Snažili se pracovat lacino – stroje z druhé ruky, úsporná bezpečnostní opatření. Vždycky koukali, aby vyhověli liteře zákona, ale ne jeho duchu. Měli ve zvyku dávat levnější nabídky, aby dostali zakázky, a pak zjistili, že musejí přehlížet předpisy, aby měli nějaký zisk.“
Pomalu zavrtěl hlavou. „Spoléháte na nepřímé zdroje informací, Cyd. Kaltmeyer ani DeFolge by nikdy nic takovýho nepřipustili, takže to musíte mít od konkurence. A ta o nich sotva řekne něco hezkýho.“
„Tyhle informace nepocházejí od přímé konkurence. Ve stavbařské branži se to všeobecně ví; dokonce i vaši dodavatelé s tím souhlasí.“
Měla pravdu a on se jenom bránil. Kaltmeyer/DeFolge nebyli ve svém oboru nikdy považováni za rytíře. Ale protože si vzal zrovna Dianu, přestal si pomluv všímat – vždyť pro firmu tak jako tak nepracoval.
„Možná to svého času byla pravda, Cyd, ale kdyby svou pověst neočistili, nikdy by nezískali smlouvu na tuhle stavbu.“ Zaváhal. „Ještě jste mi neřekla, jaké jsou další možnosti.“
„Držme se zatím té první. Nějaký terorista vraždí hlavní představitele v naději, že se mu práce na tunelu podaří zastavit. Taky je to možná průzkumník, který sice spáchal několik vražd, ale hlavní nápor si schovává až na oslavu proražení tunelu – ať už na tu nejbližší, nebo na tu velkou v lednu, i když té bude možná přítomen prezident a bezpečnostní opatření budou dost silná. Pokud to tak je, tak jde podle mne o někoho, koho každý zná, kdo má takové postavení, aby měl přístup všude a ke každému, někdo, kdo zná každodenní rutinu všech lidí.“
Přistihl se, jak se v duchu probírá seznamem těch, kteří pracují dole v tunelu, zastavuje se u Metcalfa, vylučuje ho a pak se k němu zase vrací. Kaltmeyer v něm před dvěma týdny vzbudil vůči Metcalfovi paranoidní pocity a Troy sám mu od nich od té doby svým chováním moc nepomohl. Pak tu myšlenku zapudil. Podezřívat Metcalfa znamenalo, že to může být už jen on.
„Myslíte, že může být ještě nějaká jiná možnost?“
V hlase se jí objevila nejistota. „Je to taková staromódní teorie. Může to třeba být nějaký bývalý zaměstnanec, někdo, kdo v sobě dlouhou dobu živil nevraživost.“
„To by šlo snadno prověřit. Projděte si záznamy o vývoji společnosti, osobní spisy, zjistěte, kdo má nějaký motiv. Ale bude to chvíli trvat.“
„Ale nebude,“ poučila ho pomalu. „Stačí jít deset let zpátky a žádné záznamy nenajdete. Kaltmeyer/DeFolge si jich tak jako tak vede málo, nejspíš z finančních důvodů. A jakmile je to podle zákona možné, zničí je – úplně všechny. Jestli tu máme případ nespokojeného zaměstnance, tak si K a D prostě podřízli krk. Protože prověřit se to nijak nedá.“
Zůstal mlčky sedět a dopíjel kávu. U obou možností se dostali do slepé uličky a on neměl tušení, kde zase začít hledat.
„Myslím, že bych vám měl ukázat tunel,“ ozval se po chvilce. „Jestli chcete, řeknu Metcalfovi, aby vás tam zítra vzal. Stejně umírá touhou, aby se s vámi seznámil.“
„Je mi ctí. Co bude s tou večeří?“
Smetl papíry s desky stolu do horní zásuvky. „Jistě. U Jimmyho vám to bude vyhovovat?“
„Myslela jsem, že je řada na mně.“
„Až jindy – u Jimmyho to jde rychle a mají tam lehká jídla. Možná, že bychom se pak mohli podívat po Delu Styrenovi.“
„Víte o něm něco?“
„Volal jsem mu snad desetkrát – doma to nikdo nebere, jen záznamník. Pak jsem nařídil Janice, aby požádala o pomoc zřízence domu, kde bydlí. Jsou to moc nóbl byty, nikdy neobtěžují nájemníky, pokud k tomu nemají soudní příkaz. Taky obvolala nemocnice a policii – nepřijímali nikoho, kdo by odpovídal Styronovu popisu. Jestli se zítra neukáže, můžeme požádat policii, aby se tam na něj podívala, ale mě napadlo, že bysme je mohli předběhnout a zajít k němu na návštěvu.“
„To je od vás hezké, že mě vezmete s sebou.“
Ušklíbl se. „Máte pistoli.“
Nasadil si klobouk, oblékl si plášť, vešel do skladu a Cyd ho následovala. Byl tam vánoční papír, stuha a police plná prázdných krabic. V tuhle roční dobu balili někteří zaměstnanci dárky tady a ne doma, aby manželka nebo děti nezjistili obsah balíčků předem. Zabalil prázdnou krabici do archu papíru s usmívajícím se Santa Clausem a ovázal ji červenou stuhou.
Cyd se tvářila nechápavě. „Na co to je?“
„Už jsem se bál, že se nezeptáte. To je dárek pro našeho starého přítele Dela. Když nezvedá telefon, je taky možný, že nás nepustí do domu. Tohle by nás mohlo protlačit domovními dveřmi.“
Když vyšli ven, všiml si, že na parkovišti stojí DeFolgova limuzína a v Kaltmeyerově kanceláři se svítí. Wilcox je musel pořádně vylekat. A bez Henryho, který by čísla utajil, byli pravděpodobně oba až po uši v problémech.
Náhle ho napadlo, jestli se DeFolge obtěžoval poslat kytici vdově po Henrym Leaverovi.

Dvakrát projel po Lake Shore Drive kolem domu, kde Del Styron bydlel, a potom teprve zaparkoval v podzemní garáži. Pak se třásli se Cyd venku a on měl strach, že se jim nepodaří dostat se dovnitř. Obával se, že samotný „dárek“ jim ke vstupu nedopomůže. Příležitost se naskytla, když dorazila skupina návštěvníků, kteří šli na předvánoční mejdan.
Vešli za návštěvníky dovnitř, a zatímco čekali na výtah, zamíchali se mezí ně. Vrátný se nikoho z nich na nic ani nezeptal.
„Vás dva Rusty taky zná?“
Byl to obtloustíý, růžolící čtyřicátník a v ruce svíral dárkové balení bourbonu Jim Beam.
Nordlund si nadhodil balíček, aby byl lépe vidět. „Jo, ale my totiž nejsme místní. Rusty i děti nás ale znají už celý léta.“
„Děti?“
Jedna nula, pomyslel si Nordlund.
„Vždyť on měl už dvě v době, kdy jsme se poznali.“
Muž vytřeštil oči. „On?“
„Bezva kamarád,“ zamumlal Nordlund a vtáhl za sebou Cyd do výtahu. Když skupina ve dvacátém patře vystoupila, zůstal vzadu a rukou přidržel dveře výtahu. Protože se nikdo nedíval, nastoupil zpátky a stiskl tlačítko do padesátého poschodí.
„Myslela jsem, že máte rychlejší start na míč,“ poznamenala Cyd se smíchem.
Ušklíbl se. „Chybí mi trénink.“
Když se v padesátém patře otevřely dveře výtahu, opustila ho bezstarostná nálada. Chodba byla zcela opuštěná. Došli k bytu číslo 5004 a Nordlund stiskl zvonek. Uslyšel zevnitř tichou zvonkohru, ale za dveřmi se neozvaly nejmenší známky pohybu. Po minutě stiskl tlačítko zvonku znovu. Někdo musel být doma – pode dveřmi prosvítal proužek světla. Třeba se Styron nechtěl s někým setkat. Stiskl zvonek ještě jednou.
Nic.
„Umím to otevřít,“ navrhla Cyd.
„Není třeba.“ Dveře nepřiléhaly dokonale. Hmátl po knoflíku, zatlačil a dveře se otevřely. Chvíli zůstal stát a uvědomil si, že zadržuje dech. Pomalu vydechl.
Vstoupil do malé předsíňky, v níž byla po levé straně skříň ve zdi a na vzdálenějším konci stoleček z chrómu a kouřového skla, na kterém stála čínská mosazná lampa. Šedivý koberec táhnoucí se ode zdi ke zdi byl hebký jako samet. Tiše otočil knoflíkem u skříně a otevřel ji. Styronův kabát visel na věšáku, gumáky stály na podlaze, šála a rukavice byly hozené na poličce vzadu.
Zvýšil hlas: „Dele?“
Nikdo se neozval.
Prošel předsíňkou, těsně následován Cyd, a vstoupil do rozlehlého, jasně osvětleného obývacího pokoje. Stejný šedivý koberec, světlé, citrónově žluté stěny, osm stop dlouhá kožená pohovka s odkládacími stolky z ořechového dřeva po obou stranách, před ní kávový stolek z kouřového skla, u něj několik křesel, která se hodila k pohovce, černá stojací lampa a v malém výklenku ořechový psací stůl a kancelářská židle. V obývací stěně byla zabudovaná stereofonní souprava a obrovský televizní přijímač s velkoplošnou projekcí. Protější zed, tu, na kterou bylo vidět z pohovky, vyplňovalo od podlahy až téměř ke stropu okno s vyhlídkou. Hluboko pod nimi blikala světla severní části Chicaga.
Tohle je architektův sen, pomyslel si. Del si zařídil život jako boháč; jen na zaplacení nájmu musel prasknout celý plat.
„Dane.“
Cyd promluvila velmi naléhavě a Nordlund se otočil. Vydala se do kuchyně, a když procházela za pohovkou, zastavila se, sehnula se a prohlížela si něco, co bylo skryté ve stínu. Honem k ní došel.
Styronovo tělo leželo roztažené na koberci. Kousek od natažené ruky se válela pistole ráže 32.
„Ničeho se nedotýkej, Dane.“
Nic neřekl, přiklekl a vzal mrtvého muže za zápěstí. Bylo mu jasné, že pulz nenahmatá, ale udělal to úplně automaticky. Styronův obličej byl bledý a skvrnitý, v očích neměl žádný výraz, panenky byly rozšířené a nehybné. Pokožku měl na dotyk studenou. Nordlund dospěl k závěru, že Styron už je nějaký čas po smrti, nejspíš celé dva dny, po které nepřišel do práce. V prsou měl střelnou ránu a soudě podle spáleného a potrhaného oblečení byla vypálena zblízka. A zřejmě došlo ke rvačce – hnědorudá šmouha na košili byla ve skutečnosti krvavý otisk ruky. Nordlund se narovnal a otřel si ruce kapesníkem; krev na koberci ještě nepatrně lepila.
Cyd vytáhla tužku, prostrčila ji lučíkem spouště a zvedla pistoli. Přičichla k hlavni a zamračila se. „Moc to cítit není – zřejmě se z ní střílelo před několika dny.“
Nordlund ji pozoroval, jak prochází bytem. Počínala si velmi profesionálně.
„Ani stopy po násilném vniknutí. Ať to byl kdokoliv, oběť ho pustila dovnitř.“
„Znal polovinu kurev ve městě – aspoň to říkala Janice.“
Zavrtěla hlavou. „Postele jsou ustlané. Nikdo v nich nespal – ani na nich neležel. V koupelně je jen jeden použitý ručník.“
Nordlund došel ke stolu. Na koberci vedle židle zahlédl něco bílého a zvedl to. Byl to děrovaný okraj papíru na tisk z počítače, stejný papír, jaký používali na Základně. Podíval se pod stůl a pak otevřel zásuvky. Změť dopisů, dvě šekové knížky – ani jedna nevypadala příliš vyrovnaně, adresář, sbírka výstřižků z novin, gumičky a navštívenky.
Nebyly tam ani chybějící složky, ani žádné potištěné papíry. Ale na stole nějaké potištěné papíry být musely – a složky se spisy možná taky. Teď tam nebyly; Delův návštěvník si je nejspíš vzal s sebou.
„Zavolám policii,“ řekla Cyd.
Přikývl. „Jistě, udělejte to,“ poznamenal a zavřel zásuvky u stolu.
Když vytáčela číslo, zůstal stát ve výklenku a prohlížel si obývací pokoj. Hned, jak vstoupili do pokoje, něco mu padlo do oka… Konečně si toho všiml znovu. V obývací stěně svítilo několik malých světýlek. Došel k soupravě. Zesilovač byl zapnutý a magnetofon také. Byl to zdvojený typ a tlačítka byla nastavena na zrychlené nahrávání z kazety na kazetu, ale obě komory byly prázdné. Jedinou kazetou široko daleko byla stará nahrávka Beethovenovy Deváté, položená na poličce.
Cyd dokončila hovor s policií a zavěsila. „Víte o někom, kdo by mohl Styrona nenávidět tak silně, aby ho zavraždil?“
„Neznal jsem Dela tak dobře. O jeho přátelích i nepřátelích nemám nejmenší tušení.“ Nordlund se rozhlédl po místnosti. „Abych pravdu řekl, měl jsem pocit, že bydlí v činžáku.“
„Kaltmeyer/DeFolge mu museli dávat docela slušný plat.“
„Tak slušný zas ne. Takže jestli platil nájem ze svého platu, můžu vám zaručit, že se moc nenajedl.“
„Byl z bohaté rodiny?“
Pokrčil rameny. „To by mohla vědět Janice, já ne.“ Došel zpátky k obývací stěně, zvedl kazetu s Devátou a pohazoval si s ní v ruce. Ucítil pod prsty něco drsného a prohlédl si ji zblízka. Otvory zabraňující smazání nahrávky byly přelepeny lepicí páskou, aby bylo možné na kazetu znovu nahrávat. Z náhlého popudu vložil kazetu do levé komory magnetofonu a stiskl tlačítko přehrávání.
Z obou reproduktorů v protilehlých koutech pokoje se ozvala tajemná směs hvízdání a cvrlikání, směs, která místy zněla skoro – ale nikdy ne zcela – jako nějaká hudba.
Cyd svraštila čelo. „Co to je?“
Stiskl tlačítko vyhazující kazetu a vyjmul ji. „Zkažený pásek,“ zalhal. „Nechcete se podívat na televizi, než policie dorazí?“
Došla k oknu a zadívala se na malinká auta, která se dole plazila ulicí a jejich reflektory se odrážely od mokré vozovky.
„Vy se bez zpráv neobejdete, co?“
„Tak trochu,“ přiznal.
Až dorazí policie, budou ze všech věcí v bytě, včetně kazety, doličné předměty. Podíval se na Cyd – stále ještě vyhlížela z okna –strčil kazetu do kapsy a v televizi si naladil zpravodajský program. Díval se na něj, ale ve skutečnosti ho nesledoval.
Takovou tajemnou směsici pískání a cvrlikání už jednou slyšel, když mu kamarád, který byl blázen do počítačů, ukazoval, jak se dají na magnetofonový pásek ukládat digitalizované údaje. Pokud se nezmýlil, Styron udělal něco podobného. A jediný důvod, proč to s ním vzalo takový konec, byl ten, že si nahrával údaje, které jim chyběly v jejich počítači.
Někde určitě musí být někdo, kdo má přístup k systému, který dokáže data nahrát zpátky, takže si je budou moci přečíst na obrazovce.
„Jak dlouho to bude trvat, než se policajti ukážou? Zítra mám před sebou dlouhý den.“
Otočila se od okna a potlačila zívnutí. „Dlouho ne, jen pár minut.“
Měl trochu provinilý pocit. S policií nebude mít žádné problémy. Byl tu se Cyd a to je dostatečná záruka. Ani ho nebudou prohledávat; nebudou se ho asi dokonce ani moc vyptávat.
Byl si naprosto jist, že Styron si chybějící složky a listiny odnesl domů. Když byl v práci, určitě přehrál údaje z počítače přes Beethovenovu symfonii a doma si pak udělal ještě kopii. Pokud ano, kopie je teď pryč. Naštěstí ten, kdo ji odnesl, přehlédl originál – ochránila ho jeho nálepka.
Nordlund nevěděl, čeho se údaje týkají, ale ať už to bylo cokoliv, stálo za to kvůli tomu vraždit.

KAPITOLA 18

Půl osmý ráno, pomyslel si Metcalf. Ten, kdo řekl, že hříšníci nedojdou klidu, měl naprostou pravdu. Nejspíš to byl stejný chlápek, který řekl, že žádný hřích nezůstane nepotrestaný… Prstem si projel seznam dopoledních úkolů, pak zvedl sluchátko a vytočil číslo.
„Dietzi? Tady Troy… Odhaduju, že nám zbývá tak dvanáct stop, ale budeme to muset jen tak štrejchnout. Kaltmeyer chce vzít palici a zbytek prorazit v neděli ráno před Bohem a před ostatními, zvláště pak před kamerami.“
Sdělil Dietzovi podrobnosti, sjednotili se na tom, co se na obou stranách musí udělat, a pak si ještě navzájem předali pár drbů a nejnovější vtipy z tunelu. Když pokládal sluchátko, smál se. Bůh se s ním vážně nemazlí, řekl si v duchu; jediný rakeťák, se kterým skutečně vychází, pracuje na opačném konci stavby.
Podíval se na hodinky, potom vstoupil do Janiciny kanceláře a zhroutil se na pohovku. Zrovna přišla a věšela si kabát na věšák. Ukázala na hnědé pytlíky na stole. „Jeden sladký věneček s třešněmi, jeden sýrový, dva vdolky a dvě velký kafe bez ničeho, i bez cukru. Řeknu vám to rovnou – vemte si ten sýrový.“
„Vy nevěříte Danově zázračné mašině?“
Podívala se na něj přes horní okraj brýlí se zlatou obroučkou. „Mívám občas na mizerný kafe chuť – připomíná mi to doby kdy jsem vyrůstala ve Skokie.“
Zhltnul polovinu věnečku. „Jak je na tom Grimsley?“
„Dobře. Na proražení tunelu už tu chce být zpátky.“ Začala si na vdolek mazat trochu másla. „Včera večer jsem mluvila s jednou sestřičkou z nemocnice. Říkala, že Grimsleye navštívily postupně dvě ženy – a obě se prohlašovaly za jeho manželku.“
Metcalf se na ni zadíval s otevřenou pusou: „Vy si děláte legraci!“
Dávala si s rozmazáváním másla načas. Vychutnávala svůj drb a napínala ho. „Jedna z nich byla Jihoameričanka a neuměla anglicky. Druhá byla Vietnamka a taky –“
„– neuměla anglicky!“ zařičel Metcalf. „Kristepane, Grimsley myslel na všechno, co? Ty dvě se nikdy nemohly dohodnout.“ Utřel si oči, pořád se chechtal a jen postupně se začal uklidňovat. „Dane říkal, že máte seznam hostů, kteří byli pozváni na proražení tunelu.“
Chvíli hledala v přihrádce a pak mu podala svazek papírů. „Na konci první strany si všimněte, kdo tam taky přijde.“
Podíval se na seznam. „Kdyby vás tam Dane nenapsal, udělal bych to sám.“ Odmlčel se a probíral se soupisem jmen. „Žádný opravdový osobnosti se podívat nepřijdou, co? Phillipsovi se nepodařilo sehnat ani starostu.“
„Tohle je jen takový malý představení pro rakeťáky a inženýry. To velký bude až v lednu.“ Než stačila dojít ke dveřím, dodala: „Nezapomeňte, že dopoledne máte taky ukázat tunel Cyd Lederleyové.“
Ušklíbl se. „Vyřiďte Nordlundovi, že je mi ctí.“
Nebylo to přesně to, co si myslel, ale co bylo nakonec Nordlundovi do toho? Připevnil si seznam k bloku a vyšel do místnosti inženýrů. Na většinu z nich bylo ještě brzo, ale Zumwalt už seděl shrbený před svým terminálem a kazil si zrak civěním na jantarově žlutou obrazovku. Jiná doba, jiná generace – z něj by nikdy nebyl hippie s dlouhými vlasy, rozdrbanými leviskami, holkou a se dvěma ubalenými cigaretami s marihuanou v peněžence. Alespoň tu holku měl – a úplně čerstvé novorozeně.
„Co se děje, Robe?“
Zumwalt se zaklonil v kresle a sepnul ruce za zátylkem. Pokynul směrem k obrazovce. „Jen si znova procházím ten program a snažím se přijít na to, proč jsme narazili na něco tak dokonale jinýho, než co nám ten program předpověděl. Takovýhle program by měl z údajů, které mu Lammont dal, tu oblast porézního vápence předvídat, ale nepředvídal.“ Palcem přejel po hraně asi stostránkového sloupce papírů potištěných údaji z počítače. „Tohle mám přímo z paměti hlavního počítače, ale v naší paměti to není.“
To Metcalfa zmátlo. „Jak je to možný?“
„Nevím. Vypadá to, jako by někdo z paměti vymazal celý jeden sektor údajů a hlavní podprogram.“
„Kdo by to sakra mohl udělat?“ Jak Zumwalt pokrčil rameny, Metcalf cítil, že se ho začíná zmocňovat vztek. „Dej mi vědět, až přijde Styron. Tohle je moje věc, stejně jako Danova.“
„To je jasný.“ Pauza. „Mám z Dela takový divný pocit.“
Metcalf na sebe natáhl kabát. „Jaký divný pocit?“
„On není typ, který by si vyrazil na dvoudenní flám. Vlastně vůbec moc nikam nechodí. Kdybych měl byt jako on, taky bych nejspíš seděl doma.“
„Tys byl někdy u Styrona v bytě?“
„Jednou jsem tam šel na nějaký večírek. Nevydržel jsem tam dlouho – nebyl to můj styl, nemohl bych si to dovolit. Ale místo je to hezký.“
„Tys u něj byl na večírku?“ V Metcalfovi se probudila trocha zvědavosti.
„Někdo si nechal donést pizzu, jiný si poslal pro menší povyražení.“ Zumwalt se na něj zasvěceně podíval. „Na zaplacení pizzy bych se klidně podílel, ale to povyražení bylo trochu dražší.“
„Že by Styron zůstal dva dny za sebou doma, protože se ušukal k smrti? Ale jdi, Robe.“
„Napadá tě něco lepšího?“
Metcalf odfrkl a neobtěžoval se s odpovědí. Vyšel z budovy a přešel přes betonovu plošinu ke vstupní šachtě s řadou klecí. Den byl šedivý, ale oteplilo se; sníh na betonu tál a vytvářel malé kaluže břečky. Proč se údržba nesebere a neodhrabe to, když má teď příležitost? Večer bude zaručeně mrznout a někdo by si tu mohl zlomit nohu.
Nastoupil do klece, a zatímco klesala, uvažoval o tom, jak se podaří dostat dolů na oslavu všechny hosty. Deset lidí v jedné kleci, šest, když budou mít televizní techniku. Jestli ti budou chtít přenášet živě, budou muset dostat signál z míst, kde bude oslava, do sálu, kde má být stanice vlaku, a pak nahoru přístupovou šachtou. Nebo to taky můžou jen nahrát a pak to vysílat ve zprávách v šest večer. Možná, že udělají obojí.
Tak se na to podíváme… Vylovil tužku. To máme pět cest v pěti klecích. Potřebují se postarat o dvě stě padesát hostů. Ale dostat je dolů bude snazší, než dopravit je do přídě vrtu. Čtyři míle nikdo pěšky nepůjde a na rychlý převoz nemají dost vozíků; stejně většina hostů nebude vědět, jak se vozíky řídí. Budou muset vyčistit jeden vlak na odvoz odpadu a nacpat do něj lavice na sezení…
Klec přistála s lehkým zavrzáním. Vyšplhal se do jednoho elektrického vozíku, vyrazil do přídě tunelu a cestou mával na muže, které míjel. Někteří pozdrav opětovali; jiní zůstali překvapeně koukat.
Tohle je nový Troy Metcalf, jak ho chce mít lid, pomyslel si zasmušile. Koukejte to ocenit, pacholci…
Minul zabedněný vchod do jeskyně. Během oslavy tam profesor Coleman nebude moci zůstat. Richards už mu to nejspíš řekl, ale bude si to později muset ještě ověřit.
Když mu do čela vrtu zbývalo třicet metrů, vypnul motor. Štít byl odsunutý dozadu a muži teď ručně odstraňovali z čelní stěny vrtu vápenec, aby tam zbyla jen tenká přepážka.
Objevit Švéda nebylo těžké; tyčil se nad ostatními. Metcalf by přísahal, že košile mu byla přes bicepsy na rukou malá.
„Jak to jde?“
Švéd si velikým špinavým kapesníkem utřel pot z tváře. „Čí to byl blbej nápad?“
„Phillipsův – ale dohodl si to s Kaltmeyerem.“
„Já jsem si říkal, že ten pacholek s tím má něco společnýho. Podle mě je to pěkně střelený – ručně to budem obírat víc jak čtyřiadvacet hodin. Štítem bysme byli skrz za hodinu.“
„Jo, ale v televizi by to nevypadalo tak dobře. Jestli jsem to správně pochopil, Kaltmeyer a DeFolge dají poslední ránu skrz kladivem.“
Nechápavý pohled: „Ty si děláš srandu!“ Metcalf zavrtěl hlavou. „Tak jo, však jim to nachystáme – třeba by do toho ve stejnou chvíli moh z druhý strany praštit Dietz. Stejně si myslím, že je to pěkná hovadina. Podle mě bylo proražení tunelu vždycky jen pro směny.“
Metcalf se podíval na seznam úkolů. „Nevztekej se – potom tu bude společná oslava. Šampaňský, nádherný chlebíčky, cukroví. Pozvaný budou všichni.“
To Švéda zřejmě potěšilo. „Ale, to není špatný – tak já přijdu.“ Otočil se k ostatním. „No tak, Lynchi, Buchsere, Pyotte, a ostatní taky, pohněte trochu prdelí, máme na to jen den, a ne týden!“
Metcalf se vrátil k vozíku, a než nasedl, chvíli zaváhal. Zadíval se na drsné stěny tunelu a snažil se představit si, co tu asi prožili Felton a Esposito. To je ale hnusný konec! Lehký vánek, pak náraz něčeho příšerně odporného – a vzápětí se v křečích svíjeli na kamenité zemi tunelu a v mukách umírali.“
Ale další ložiska s plynem už tu nebudou, tolik toho už před sebou nemají. Museli se bát jedině toho, co bylo před nimi, ne toho, co na ně mohlo číhat po stranách. Přesto by byl radši, kdyby už měli umístěné výztuhy a hrubá skála byla ukryta za nimi.
Podíval se na hodinky. Byl čas seznámit se s tou Nordlundovou dámou a provést ji po tunelu. Byla to skutečně nádherná ženská, něco málo přes třicet – skvělý věk – a nabrala dost váhy, aby člověku nepřipadala křehká. Podle toho, co měl zatím možnost pozorovat, měla zřejmě i něco v hlavě.
Chvíli uvažoval o tom, že si sundá snubní prsten a udělá Nordlundovi trochu konkurenci, pak nad nápadem mávl rukou. S chytrými ženami je obvykle potíž v tom, že si zpravidla předem zjistí, jestli je člověk ženatý, nebo ne. To byla jedna z věcí, díky kterým byly chytré.
Na druhou stranu – třeba je jí to jedno.
Zasmál se, nastartoval a vyrazil zpátky ke vstupní šachtě. Škoda, že během vlastního proražení tunelu bude mít spoustu práce nahoře na Základně.
Vypadalo to, že to bude velkolepá oslava.

Cyd Lederleyová se dívala, jak kolem ní ubíhají kamenité stěny, a pak vzhlédla nad sebe a uviděla kruh světel, který lemoval neustále se zmenšující ústí šachty. Když si uvědomila, kolik prázdného prostoru jí zívá pod nohama a že její život visí jen na tenounkém lanu, zmocnil se jí děsivě nejistý pocit. Když je klec plná lidí, musí to být mnohem horší.
Kruh světel se zmenšil do velikosti desetníku a klec s měkkým žuchnutím zastavila. Troy Metcalf tam na ni čekal a vypadal příjemně překvapen.
„Zrovna jsem chtěl jet nahoru a vyzvednout vás tam. Člověku, který je zvyklý na uzavřené výtahy, může připadat cesta v kleci dost divná.“
„Hodně divná,“ přitakala. Několikrát se s Metcalfem na Základně setkala, ale nevěnovala mu příliš pozornosti. Menší postavy a pohledný. Bylo jí jasné, že si její přitažlivosti taky všiml.
„Bylo to od vás milé, když jste se nabídl, že mě tu provedete, Troyi.“
Věnoval jí šibalský úsměv – dobře natrénovaný, napadlo Cyd. „Potěšení na mé straně. Ale nenabídl jsem se, Dane mi to dal za úkol. Hlavně nikde po cestě nesundávejte přilbu – je to proti předpisům.“ – Chvíli si nebyla jistá, jak ho má brát, ale pak nad tím mávla rukou. Ze všeho nejvíc na ni Troy působil dojmem přidrzlého mladšího bratra.
Rozhlédla se kolem sebe. „Kde to zrovna jsme?“
„Přesně v těchto místech budou nástupiště chicagského nádraží. Hala bude stát v místech, kde dnes stojí Základna, ale tady bude něco jako vozovna.“
Překvapila ji rozloha nádražních prostor vytesaných do skály. Odhadovala, že na výšku má hala tak tři patra a plochu asi jako fotbalové hřiště.
Metcalf rozpřáhl ruce a ukázal ke vzdálenějším okrajům tří obrovských děr vyvrtaných do kamenité stěny.
„Ty dva velké tunely mají šest a půl metru v průměru – to jsou dopravní štoly. Ten menší uprostřed, to je obslužný tunel. Každých tři sta metrů je chodba, která všechny tři tunely spojuje.“
Všimla si, že koleje jsou již na místě, stejně jako několik velikých magnetických prstenců. U postranní stěny sestavovala skupina dělníků několik dlouhých stolů.
„Dodavatelé potravin,“ vysvětloval Metcalf. „Po nedělním slavnostním proražení tunelu se vrátíte sem a tady bude oslava.“ Něco ho napadlo. „Půjdete na slavnost? Neviděl jsem na seznamu vaše jméno.“
„Říkala jsem si, že se Dana zeptám, jestli by bylo vhodné, abych sem přišla. Myslíte, že bude mít něco proti?“
Znovu se usmál a Cyd musela uznat, že má nakažlivý úsměv. „Byl by proti, kdybyste nepřišla.“
Chudák Troy, bude ji nenávidět, až přijde na to, že patří k FBI a že záleží pouze a jenom na ní, kam půjde. Ale to byl most, přes který přešla, když se téhle práci upsala.
Nasedl do jednoho z elektrických vozíků a s vážnou tváří se k ní obrátil. „Někdy se tady dole lidí zmocní klaustrofobie, zvlášť když přijedou do čela tunelu. Kdyby se vám to stalo, řekněte mi to a ihned odtud vypadneme.“
K jejímu vlastnímu překvapení se jí náhle zmocnila panika, když vjeli z rozlehlé umělé jeskyně do poměrně malého tunelu. Ale asi po třiceti metrech panika vyprchala.
„Jak daleko je do čela vrtu?“
„Čtyři míle. Bude to trvat asi deset minut. Chlapi na druhé straně mají smůlu – musí ujet skoro čtyřicet mil, než dorazí na konec vrtu. Trvá jim to skoro hodinu a půl.“ Rozmáchl se kolem sebe. „Hodně dokončovacích prací uděláme na postupu. Všimněte si, že tady, poblíž nádraží, už jsou zabudované koleje a magnetické prstence pro rychlovlak. Jak pojedeme dál tunelem, zmizí nejprve prstence a potom i koleje. Betonové stěny začnou vypadat hrubě a nedokončeně. Posledních tisíc stop už uvidíte syrový povrch výztuží a koleje pro vlak odvážející odpad budou položené na holé skále.“
Jak se blížili k přídi vrtu, přibývalo v tunelu hluku i lidí. Muži plnili výztuhy betonem, ukládali je na místo a pokládali koleje… Když míjeli zabedněný úsek, kus dřevěné výplně ve stěně tunelu, zakřičela: „Co to je?“
„Před pár dny tu narazili na jeskyni – neměli jsme tušení, že tu je.“
„To mě překvapuje.“
„Nás to taky překvapilo.“
Tunel začal být pochybný a nehotový a zničehonic se jim do cesty postavilo obrovské kovové monstrum, zřejmě razicí štít. Metcalf zastavil a pěšky se vydali dopředu. Asi tucet mužů tam odsekávalo povrch bezvýrazně šedivé stěny.
„Odsuneme štít o takových čtyři sta nebo pět set stop a tady postavíme Kaltmeyerovi malé pódium, aby si měl kam stoupnout, až se bude rozmachovat perlíkem. O pár kroků dál bude stát pár lavic pro významný hosty, tamhle bude místo pro televizní štáby a nakonec sem nacpeme židle tak pro stovku ostatních hostů.“
Pokusila se představit si to a začala z toho mít nepříjemný pocit. Harry si dá se zajištěním bezpečnosti pořádně do těla.
„Taky mám dojem, že to není nejlepší nápad,“ poznamenal Metcalf, když viděl, jak se zatvářila.
„To není moje parketa.“ Na zlomek sekundy ji napadlo, že se ji snaží nachytat na švestkách. Tohle bylo na práci v FBI nejhorší – člověk se nikdy nezbavil podezřívavosti. Pak se zamyslela nad tím, jestli je Troy Metcalf skutečně takový, jak vypadá.
Náhle si uvědomila, že muži přestali pracovat a dívají se na ni. Nečekala, až ji Metcalf sám představí, usmála se, vykročila k nim a napřáhla ruku. „Ahoj, já jsem Cyd Lederleyová.“
Došlo jí, že ten vysoký blonďák je Švéd. Většinu vlasů měl ukrytou pod žlutou přilbou, ale jeho obrovské ruce si nešlo splést.
„Tuhle jsem vás viděla u Jimmyho,“ oslovila ho.
Došlo mu to a zrudl v obličeji. „Já byl nametenej jak puma,“ řekl omluvně. „Nikdy v životě by mě přece nenapadlo praštit Dana.“
„Jsem si jistá, že vám to odpustí, ale můžu vám zaručit, že na to nikdy nezapomene.“
Seznámila se se všemi muži, potřásla si s nimi rukou a nestarala se o to, jestli si zapráší nebo ušpiní šaty. Měla tak trochu pocit, že je vážená osobnost. Pak se s Metcalfem vrátili k vozu. Do paměti si vryla podoby všech mužů, kteří v tunelu pracovali, a kdyby musela, dokázala by popsat každý metr tunelu. Ukázala na malé dřevěné skříňky vysoké asi půldruhého metru, přitisknuté ke stěně tunelu a s dvířky zajištěnými visacími zámky.
„Co je to tamhle?“
„Říkají jim kurníky – jsou to skříňky na nářadí. Člověk nemůže po každé směně tahat všechny nástroje zpátky ke vstupní šachtě, tak si je zamykáme tady.“
Všimla si, že jedna ze skříněk je poblíž zabedněné části tunelu, a uložila tuto informaci do paměti k ostatním.
Když seděli ve voze a jeli zpátky ke vstupní šachtě, poznamenala: „Vy máte Dana rád, viďte?“
„Požádal vás, abyste se mě zeptala?“
„To sotva.“
„Jo, mám ho rád. Ale ne tolik jako vy.“
„Ne stejným způsobem,“ opravila ho.
Chvíli řídil dál mlčky. „Hodně ho obdivuju. Je to zatraceně dobrý inženýr. Ale jestli mu to řeknete, zakroutím vám krkem.“
Zvedla obočí. „Proč?“
„Nejde o nic složitýho. Prostě to není můj styl. Jediný problém s Danem je v tom, že nikdy nepřizná, že se musí naučit v podstatě tolik, kolik si myslí, že se musím naučit já.“
Metcalf je chytřejší, než by mu Dane kdy přiznal, rozhodla se.
Když dorazili zpátky k přístupové šachtě, ušklíbl se a poznamenal: „Měla byste na mě být hrdá. Zvládl jsem celou cestu a neudělal vám ani jeden návrh.“
Usmála se. Jeden návrh, který se tvářil, že není návrh. Právě včas.
„Máte závazky, Troyi.“
„Vy ne?“
„Už nějaký čas ne. A kdyby vás to zajímalo, nemám ve zvyku si jen tak pohrávat. A vy byste taky neměl.“ Měla pravdu – představa přidrzlého mladšího bratra se na něj přesně hodila. „To jste střelil naslepo?“
„Ani ne. Dospělá jste na to dost, přitažlivá taky, a někde cestou jste se naučila, jak zacházet s muži.“ Zvedl hlavu a ušklíbl se. „Mě jste zvládla a s chlapy v tunelu jste to taky skoulela pěkně zostra. Pro dobrou studentku je manželství obvykle ta nejlepší instituce, kde se dají takové věci naučit.“
„Je to možné.“
Pak jí došlo, že ani jeden z nich se nezmínil o Styrenově smrti. Dane ji požádal, aby to nedělala – řekl, že to chce oznámit sám. Ale muselo se to přece objevit v ranních novinách; redakce si u policie prověřuje snad každou hodinu, jestli se nevyskytlo nějaké úmrtí. Měli by to mít včas už do prvního vydání. Třeba Metcalf ranní noviny ještě nečetl, nebo mu dnešní vůbec utekly; a rakeťáci si nejspíš počkají, až jim novinky dne přečte večer moderátor v televizi.
Metcalf to před ní netajil, tím si byla jistá. V jeho případě o žádné zatajování z pocitu viny nešlo. Ale stejně by bylo zajímavé vidět, jak se bude tvářit, až se to dozví. Nejdřív Orencho, pak Leaver, pak Styron… Stačilo by nejspíš už jen jedno úmrtí, a inženýři by propadli panice.
Když jela v kleci nahoru, uvědomila si, že se v tunelu potila, a uvažovala, jestli to tedy měla klaustrofobii. Ten pocit stísněnosti, který prožívala celou dobu, co byla dole… Chvíli o tom uvažovala a snažila se ten pocit někam zařadit. Pak jí to došlo. To vůbec nebyla klaustrofobie. Šlo o něco úplně jiného, ale stejně vážného.
Celou dobu, co byla v tunelu, měla pocit, že ji někdo pozoruje –věděla, že ji někdo pozoruje.

KAPITOLA 19

Nordlund usnul pozdě a spal trhaně, ve snech ho strašily Styronovy nehybné oči a šedivá pleť. Počínáni policistů bylo formální, přesně jak předpokládal, a jednali spíš s Cyd než s ním. Řekl jim všechno, co jim říct mohl, a pak odvezl Cyd zpátky k hotelu Marriott. Do postele se dostal až v půl třetí ráno a hodinu se převaloval, než se mu podařilo usnout.
Když v sedm ráno zazvonil budík, zamáčkl ho a spal ještě hodinu, pak se konečně probudil, posadil se na okraji postele a hlavu svíral v dlaních. Probouzej se postupně, říkávala jeho matka. Abys nepřekvapil srdíčko…
Uvařil si šálek kávy, schroupal jednu topinku a pomalu vyjel k Základně. V noci se trochu oteplilo, ale jen natolik, aby se na ztvrdlém ledu udělala vrstva vody. Stačily pouhé dva smyky a do krevního oběhu se mu dostalo dost adrenalinu, aby se konečně probudil.
Když dorazil na Základnu, bylo deset hodin. Jan ho slyšela přicházet a vklouzla bez zaklepání dovnitř. „Právě hlásili v rádiu, že Dela někdo zavraždil.“
Pověsil si kabát a měl pocit, že je tak unaven, jako by vůbec nespal. „Jo, já vím – našli jsme se Cyd jeho tělo.“
Zatvářila se překvapeně a pak váhavě oznámila: „Volala jsem jeho příbuzným do Clevelandu a jménem firmy jsem jim kondolovala. Říkala jsem si, že byste s panem Kaltmeyerem chtěli, abych to udělala.“
„Věděli o tom?“
Přikývla. „Policie jim dnes brzo ráno volala.“ K jeho velkému překvapení sejí oči zalily slzami. „Je mi ho líto, Dane.“
Opravdu smutné na tom bylo, že nejspíš jí jediné ho bylo skutečně líto. Pro něj samotného Styron neznamenal nic, prostě jakéhosi člověka s jeho tělesnými zálibami a chutěmi, a jinak nic. Pokud měl Styron nějaké přátele, našel si je jinde než v práci.
Jestliže Jan už o Delově vraždě slyšela, věděli o tom určitě i všichni ostatní na stavbě. Když se ta vražda spojí se smrtí Orencha a Leavera, může z toho celá směna hezky znervóznět.
„Připomněla jste Metcalfovi Cyd?“
„Zrovna teď jsou dole v tunelu.“
Hned jak v kanceláři osaměl, vylovil z kapsy kazetu, chvíli si s ní pohrával a pak se rozhodl. Žádné zvláštní city ke Styrenoví nechoval, ale ten, kdo Děla zabil, na tom byl v jeho očích mnohem hůř – a navíc ho strašně zajímalo, proč to udělal. Ještě jednou si kazetu nadhodil a pak ji položil na stůl. Stiskl tlačítko domácího telefonu. „Jane, mohla byste mi poslat Roba?“
Za chvíli dovnitř vklopýtal Zumwalt. Z nedostatku spánku vypadal, jako by měl napůl kocovinu. To dělá to novorozeně, pomyslel si Nordlund závistivě.
„Co se děje?“
Nordlund k němu přistrčil kazetu. „Vzpomínáte si na tu stařičkou metodu, kterou se údaje z počítače ukládaly na magnetofonové pásky?“
Zumwalt vzal kazetu do ruky, zatvářil se překvapeně, když si přečetl, o jakou nahrávku jde, ale pak si všiml, že otvory bránící přehrání jsou zalepeny lepicí páskou, z čehož bylo jasné, že Beethovena někdo přemazal.
„Slyšel jsem o tom, ale sám to nepamatuju.“
Nordlund ukázal na kazetu. „Myslím, že v tomhle případě jde o takovou nahrávku. Chci po vás, abyste se podíval, jestli by to šlo překlopit zpátky do digitální podoby a uložit data do některé z našich laserových diskových pamětí, aby je šlo vytisknout nebo vyvolat na obrazovku.“
„Kdo si to nahrál?“
„Nevím to jistě. Myslím, že to byl Styron.“
Zumwalt položil pásek opatrně zpátky na stůl. „Myslíte, že na tom jsou ty chybějící údaje?“
„Možná.“
Znovu kazetu zvedl, tentokrát opatrně, jako kdyby mohla při pevnějším sevření vybouchnout.
„Jak to, že já vždycky dostanu takovýhle tajuplný úkoly?“
„Protože jste takový tajuplný člověk, Robe. A protože věřím vaší představivosti a intuici.“
Zumwalt se zmohl na ospalý úsměv. „Za drobnou lichotku jsem ochoten tu zůstat i po pracovní době.“
„Kdy bych to mohl mít?“
„Znám jednoho chlapíka, který má v Southportu nahrávací studio, ten by to mohl zvládnout.“
Nordlund mu pokynul, že může odejít. „Kdybychom to mohli mít zítra, bylo by to fajn.“
„Nedáváte mi přehnaně času.“ Ale to už byl Zumwalt na půl cesty ke dveřím.
„Robe.“ Zumwalt zaváhal s rukou na klice. „Nechci, abyste to vykřikoval všude po kancelářích. Myslím to vážně.“
Zumwalt udělal palcem a ukazováčkem O jako oukej, aby naznačil, že je mu to jasné. „Nahraju si to pro všechny případy ještě jednou a obě kopie pořádně zamknu.“
„To udělejte, Robe – a jakmile vyluštíte něco, co se dá přečíst, dejte mi vědět.“
Jakmile za Zumwaltem zaklaply dveře, zavřel Nordlund oči a pokusil se urvat pro sebe alespoň pět vteřin odpočinku. Před očima se mu okamžitě vynořilo Styronovo tělo, s prázdnýma očima zapadlýma do důlků, bezkrevnou pokožkou a chladné na dotek. Před třemi roky v Peru viděl hodně mrtvol, oběti zemětřesení; dobrovolně se přihlásil do skupiny, která je vyprošťovala. Stačila hodina a přestal umírající a mrtvé počítat.
Ale nikdy si na ně nezvykl.

Odpoledne už pokročilo, když dovnitř vstoupil Metcalf, následovaný Phillipsem a nějakým mužem, který Nordlundovi připadal povědomý, ale nedokázal si ho zařadit. Metcalf položil na stůl list papíru z počítačové tiskárny.
„Zbývá nám sotva pět metrů, a podívej se na záznam z měření obvodů – obě skupiny se setkají s odchylkou menší než jeden centimetr.“
Nordlund si prohlédl údaje z měření na obou stranách tunelu. Bylo to těsné, hodně těsné.
Phillips obdivně potřásl hlavou. „Nevěřil jsem, že to vaši lidi zvládnou, Nordlunde, vážně ne.“ Nadechl se. „Ale myslím, že nejde o to, abychom to spojení měli hned za sebou. Byl bych rád, kdyby nám tam zbyla tenká vrstva, kterou by prorazil dobrý krumpáč nebo kladivo.“
„Takhle hrát na efekt, to je dost hrozná myšlenka, Steve.“
Phillips nasadil podrážděný výraz.“Já si náhodou myslím, že je to skvělý nápad. A nejsem sám. Kaltmeyer si myslí, že je to úžasný a tady Troy taky. Už jsem sehnal i Cala Briggse –“
Náhle si vzpomněl na svého hosta. „Promiň, Cale – Dane, rád bych vám představil svého přítele, Cala Briggse. Cal dělá moderátora večerních zpráv na WBBM-TV. Zařadili ho jako reportéra do týmu, který bude zajišťovat přenos od nás. Říkal jsem si, že mu ukážu tunel, aby věděl, co tu může čekat.“
Nordlund si v tu chvíli jméno i tvář zařadil. Briggs patřil mezi lepší moderátory, nebál se vypadat na čtyřicet a spoléhal víc na pod-loženost zpráv skutečnými znalostmi než na nabubřelý a unavující proud sladkých řečí; zdálo se dokonce, že má za sebou nějakou novinářskou zkušenost. Nordlund jenom nedokázal pochopit, jak mohl být takový Briggs Phillipsovým přítelem, ale podezříval Steva, že celou věc trochu nadsadil.
„Těší mě, pane Briggsi.“ Potřásl moderátorovi rukou a obrátil se na Metcalfa. „Tobě se ten nápad líbí?“
Metcalf se zatvářil rozpačitě. „Měl jsem pocit, že to svým způsobem není tak špatná myšlenka.“
Briggs si odkašlal a vložil se do hovoru: „Podle toho, co o tom vím, se mi to taky líbí. Potřebujeme tam mít nějakou akci, pane Nordlunde, jinak to budou samé mluvící hlavy.“
„Washington si to takhle přeje,“ dodal Phillips a svaly na čelisti se mu napjaly. „Hned dnes ráno jsem tam volal.“
Nordlunda napadlo, kterýpak kancelářský poskok druhého řádu asi představuje „Washington“, ale pak pokrčil rameny. Ať Phillips pro jednou vyhraje, vždyť jemu je to nakonec jedno.
„Vzhledem k tomu, že chcete, aby tam byla pár palců tlustá přepážka od stropu až k zemi, bude chvíli trvat, než to odsekáme. A ten, kdo pak bude mít v ruce kladivo, bude muset být připraven uhýbat. I tenká přepážka z kamene něco váží – když vás zasáhnou úlomky, můžou vám ublížit; můžou vás dokonce i zabít.“
„V televizi to bude vypadat báječně,“ naléhal Phillips. „A Kaltmeyerovi se to navíc líbí – chce se tím kladivem rozpřáhnout sám.“
Že by se měl role s kladivem ujmout osobně, navrhl Kaltmeyerovi nejspíš Phillips. Možná Kaltmeyer doufá, že ho to opravdu zabije – že odejde navždy v oparu slávy během večerních zpráv.
„Tak dobře, zkusíme to. Co tam ještě máte?“
„Rozmístění hostů.“ Phillips roztáhl nákres, který si s sebou přinesl. „Navrhuju, aby tam bylo pódium, jen pár stop od čela tunelu. Vystoupí tři nebo čtyři řečníci, a než se dá Kaltmeyer do díla, pronese pár slov i on.“ Podíval se na Nordlunda. „Jestli chcete taky něco říct, Dane, mohli bychom vás tam nejspíš ještě nějak vklínit. Sám bych vám mohl něco napsat –“
„Už máte řečníků dost, Steve. Mě z toho vynechte.“
Phillips se ani nesnažil skrýt úlevu.
„Před pódiem bude asi půl tuctu židlí. Tam počítám, že budete vy, Kaltmeyer, senátor DeFolge s dcerou a dva nebo tři další hosté.“ Nasadil omluvný výraz. „Pořádná oslava bude v lednu; tohle je tak trochu nanečisto. V lednu tu budeme mít plno osobností.“
„Jistě,“ přitakal Nordlund suše.
Phillips ukázal prstem na nákres. „Za první řadou bude mezera nějakých deset stop, aby si kameraman mohl najít nejvýhodnější úhel, až se Kaltmeyer ožene kladivem a stěna se začne hroutit.“ Usmál se nad vlastním výběrem slov. „A dál tam pak pravděpodobně nacpeme několik set hostů – pár inženýrů, raziče, kteří v tunelu pracovali, možná i někoho z osazenstva kanceláří. Až to skončí, budou se dělat rozhovory. Měl byste Galovi najít někoho, kdo mluví anglicky – mám na mysli plynule.“
Nordlundovi bleskla myslí představa, jak Phillips takovou větu říká u Jimmyho v lokále, a musel potlačit úsměv.
Phillips vypadal, že je sám se sebou nad míru spokojen. „Osobnosti budou až při té druhé oslavě, ale při téhle bude taky na co koukat.“
Nordlund se obrátil k Briggsovi. „Jestli chcete, můžu vám zařídit, abyste si mohl rozhovory nahrát předem. Nebude v tom nejmenší problém – chlapi po takové možnosti skočí.“
„To by mi pomohlo.“ Briggs zaváhal a nasadil omluvný výraz. „Nenapadlo mě, že by při probourávání stěny mohlo hrozit nějaké nebezpečí.“
Nordlund se soustředil na nákres. „Tím se netrapte. Kaltmeyer by měl vědět, co dělá. Ale nepouštějte vašeho kameramana příliš blízko –naše pojišťovna by to nezaplatila. Tak – je to všechno?“ Začali se sbírat k odchodu a Nordlund pokynul Metcalfovi. „Vydrž tu ještě chvíli, Troyi.“
Když ostatní odešli, řekl: „Na Phillipse si dávej pozor, ten umí kousnout!“
Metcalf zrudl. „Proboha živýho, Dane, co chceš? Požádal jsi mě, abych ho zvládl, tak jsem ho zvládl. A v tomhle případě nás to podle mě nic nestojí. On se tu čtyři roky motá kolem, aby viděl tohle představení. Prosadí ho, kdyby měl tahat za všechny nitky, který má ve Washingtonu. To ty víš taky.“
Nordlund se opřel v křesle a třel si kořen nosu. Byl unavený a skleslý a nedařilo se mu vypudit z mysli Styronův obličej.
„Máš pravdu – promiň. Už jsi slyšel o Delovi?“
Z Metcalfa hněv rázem vyprchal. „Jan mi to před pár minutama řekla. Moc jsem ho neznal. Nikdy jsem k němu neměl moc blízko.“
„Já našel tělo – Cyd Lederleyová a já. Šli jsme se k němu podívat, chtěli jsme zjistit, proč se neukázal v práci.“
„To už je třetí případ. Myslíš, že to někdo dělá kvůli tunelu?“
„Víme o tom oba stejně. Provedl jsi Cyd?“
„Jo. Pěkně svižná ženská, umí se o sebe postarat.“
Takže Metcalf se jí pokusil udělat návrh a Cyd takovou možnost okamžitě zavrhla.
„Ty se Cyd taky líbíš.“ Ani se neobtěžoval dodat: „Jako bratr.“
Zrovna se chystal odjet domů, natahoval si gumáky, když mu na jeho přímou linku zavolala Cyd.
„Něco vám schází, Dane.“
Chvíli mu trvalo, než pochopil, že to myslí v žertu. „Jo? Co by to mohlo být?“
„Domácí strava. Jedna kamarádka mi do pondělí půjčila byt. Dejte na mě a neodmítejte tuhle možnost – jsem dobrá kuchařka.“
Ještě ho čekal den a noc plné námahy a vypětí a Cyd Lederleyová mu nabízela potěšení z vlastní společnosti, nádavkem jídlo a večer plný klidu a uvolnění.
Neměl na to, aby pozvání odmítl.

Byt byl malý a pohodlně zařízený, nacházel se kousek od ulice LaSalle ve čtvrti Carla Sandburga. Domácnost svobodné ženy, pomyslel si Nordlund. Těžké, tlusté závěsy a příliš mnoho polštářů v obýváku na zemi. V kuchyni deska pracovního pultu z tvrdého dřeva a kolem oranžovohnědé mexické obkladačky. Překvapil ho úzkostlivý pořádek v koupelně, ale jen do té doby, než otevřel toaletní stolek. Cydina přítelkyně uklízela na poslední chvíli a všechny zkrášlující pomůcky, které normálně stály na umyvadle a na okraji vany, nacpala dovnitř. Naštěstí tu nechala alespoň mýdlo. Kdyby ho musel hledat, nikdy by ho nenašel.
Cyd na něj volala z kuchyně: „Bude biftek a pečené brambory, jestli vám to nevadí. Salát děláte vy. Mám dojem, že věci na to najdete v lednici.“ Chvíli se probírala policemi a pak se ozvala znovu: „Maude má bar v obýváku – koukněte se, jestli tam nechala něco na povzbuzení. Dám si na dva prsty všeho, co teče, ale rychle.“
Na dně baru byla láhev whisky Jack Daniel’s, ve které zbývala asi třetina litru, a neotevřená láhev ginu Gilbey’s. Nordlund zaváhal a pak sáhl po láhvi Daniel’s. Byl to večer, ke kterému se hodila whisky.
Vypadalo to, že Cyd je v kuchyni jako doma, i když na bifteku se toho moc zkazit nedá. Dobrá omáčka na špagety – to by byla jiná písnička. Nalil do dvou skleniček whisky, jednu jí podal a prohlásil: „Tady se vám to nese, dámo.“
Napila se a hlasitě mlaskla. „Ta bodla – nezapomeňte na salát!“
„Neboj, mami!“ Začal se prohrabovat ledničkou a v přihrádce na zeleninu našel jeden hlávkový salát a dvě rajská jablíčka a na horní poličce půlku okurky. „Jak se daří Wilcoxovi?“
Vzhlédla k němu od grilu. „To je společenská otázka, nebo sondujete půdu?“
Podržel salát pod puštěným kohoutkem, pak vyklepal přebytečnou vodu, začal salát trhat a jednotlivé kousky házel do salátové mísy. „Obojí.“
„Podle mě asi není důvod, proč byste se neměl ptát. Mimochodem, Sam si docela oblíbil toho vašeho Henry Leavera. Kdyby nestáli každý na opačné straně, mohli z nich být dobří přátelé.“
Nedokázal v jejím hlase zachytit ironii. „Jsem si jist, že by to Henry ocenil. Wilcox ho možná mohl i navštěvovat ve vězení.“
„Myslím, že Leaver považoval Sama za plnohodnotného protivníka. Jak máte rád propečený biftek?“
„Prostředně, ale sním ho tak, jak ho dostanu.“ V kuchyni se udělalo teplo, Cyd začala být lehce rozpálená a prameny vlasů se jí lepily na čelo. Živě si vzpomínal, že jeho matka vypadala taky tak, když něco vařila a on byl malý kluk a motal se po kuchyni.
„Myslím to vážně, Cyd. Jak se rýsuje případ americká vláda versus Kaltmeyer/DeFolge?“
„S tím salátem si radši pospěšte; mám dojem, že vás s masem začínám předhánět. Brambory budou hotové během pěti minut. Už byste taky mohl otevřít víno.“
„Vy o tom nechcete mluvit, viďte?“
Opřela se o kuchyňský pult a hřbetem ruky si otřela čelo. Věděla, že mu nemusí říkat vůbec nic. Ale už mu nakonec jednou prozradila, že je do toho taky zapletený.
„Máme důvodné podezření, že Max přijal provize od vašich subdodavatelů a že Kaltmeyer a DeFolge o tom věděli.“
„Ještě něco podobného?“
Přikývla. „Už tohle by nejspíš stačilo na obžalobu a mám takový dojem, že Sam o ni požádá. Zajímáme se ještě o změny ve vlastnictví pozemků na obou koncích tunelu, jak v Illinois, tak v Michiganu. Vypadá to, jako by někdo měl zvýhodněné informace, a já bych se vsadila, že to byl váš bývalý tchán.“
„Zákon o konfliktu zájmů – jsem si jist, že ho senátor dodržuje nejen do písmene, ale že ctí i jeho ducha. Bude pojištěn na všechny strany.“
„To je právě jedna z věcí, na které se snažíme přijít.“
Konečně se mu podařilo objevit dřevěnou lžíci a vidličku a nalil na salát jogurtovou zálivku s česnekem, kterou našel už předtím.
„Jenom dva lidé by to mohli vědět a jeden z nich je mrtev. A Kaltmeyer nebude proti DeFolgovi nikdy svědčit.“
Tvářila se nezúčastněně, a tak se zeptal: „A proč myslíte, že by měl?“
„Nevím, jestli by měl, nebo ne. Je to stará písnička – každý zloděj jednou šlápne vedle.“
„Z pozemků nikdo moc peněz nevytluče a bůhví, že pod hladinou jezera nic neprodávali. Nechce se mi věřit, že by Lammont zfalšoval výsledky svých měření, aby trasa vedla přes pozemky, které má pod kontrolou DeFolge. Lammont a jeho asociace jsou mezinárodně uznávané veličiny.“
Vyzkoušela jeden z bifteků tak, že do jeho středu jemně zakrojila a podívala se, nakolik zrůžověl.
„Mezinárodní veličiny se podařilo podplatit už dřív. Ale Lammont v podezření není.“
„A co já?“
Usmála se. „Podle zákona není naivita trestná. To bez urážky, Dane. V dnešní době je to poklona.“ Řízla do druhého bifteku a zamračila se. „Jak jste říkal, že to maso chcete?“
„Tak středně. Proč?“
„Říkal jste středně, nebo že ho sníte, jak ho dostanete. Neměl jste mi dávat na výběr.“
„Mám takový hlad, že je mi to jedno.“
Nasadila povznesený výraz. „Heleďte, říkala jsem vám, že jsem dobrá kuchařka. Dobrá kuchařka se s jídlem vždycky trochu opozdí. Když jsou hosti vyhladovělí, chutná jim všechno.“
Nedokázal z mysli vypudit vzpomínku na Styrona a snažil se přijít na to, co měli Max, Del a Henry Leaver společného. Mezi Styronem a Orenchem jisté spojení bylo, stejně jako mezi Orenchem a Henrym, ale Del a Leaver spolu neměli společného vůbec nic.
„Buď jsem moc dobrá kuchařka, nebo úplně špatná, Dane. Nemohl byste mě přestat napínat a prozradit mi, co z toho je pravda?“
Překvapeně k ní vzhédl. „Říkáte si o poklonu?“
„Celou dobu, co jíme, jste neřekl ani slovo.“
„Měl jsem plnou pusu.“
Pokývala hlavou. „Teď vážně. Něco vás trápí.“
Opřel se do židle a zadíval se na ni. Kristepane, to je přitažlivá ženská! „Máte pravdu,“ přiznal se po chvíli. „Přemýšlel jsem. O těch třech vraždách.“
Dojedla poslední sousto bifteku a natáhla se po konvici s kávou, aby si dolila šálek. „A na co jste chtěl přijít?“
„Jestli spolu nějak souvisejí, nebo ne. Vyhozený zaměstnanec, který si vyrovnává účty, se hodí na Leavera a Orencha – byli u firmy od samého začátku. Ale na Dela to nesedí. Nastoupil teprve před dvěma roky.“
„Třeba s tím nemá nic společného. Podle toho, co říkali na policii, měl Del dost rušný soukromý život.“
Zavrtěl hlavou. „To neberu. K vraždě může vést trvalý vztah, ale ne známost na jednu noc. Zvlášť, pokud se za veškeré potěšení platí. A neříkejte mi, že po něm vyjel pasák. Neměl žaludek na to, aby něco udělal děvce.“
„Tím je taky nejspíš teorie o nešťastném bývalém zaměstnanci odstřelená, i když pro ni bylo spousta dobrých důvodů. Před dvanácti lety měla firma Kaltmeyer/DeFolge smlouvu na výstavbu tunelu pod řekou East River v New Yorku. Došlo tam k výbuchu a skoro celou směnu to zabilo. Byla kolem toho spousta povyku, obvinění kvůli zanedbaným ochranným opatřením, ale nic se nedokázalo.“ Podívala se mu do očí. „V záznamech firmy to nehledejte. Není to tam. Ale kdybyste se na to chtěl někdy podívat, máme všechny výstřižky u nás.“
Možná jednou, pomyslel si.
„Delova vražda se do téhle teorie nehodí. Co takhle teroristi? Proto vás sem přece poslali – musí tedy taková možnost existovat.“
„To existuje, ale není tak pravděpodobná, jak jsem si myslela dřív. Tunel je lákavý cíl, ale jestli jdou po lidech, tak si zatím vybírají dost podivně. Orencho od firmy odešel, Leaver nebyl nijak důležitý a Styron byl, když se na to podíváme střízlivě, prostě inženýr třetí kategorie. Mně to moc smysl nedává – podle mne jste prvořadé cíle vy nebo Kaltmeyer, možná ještě senátor.“
Začala sklízet ze stolu.
„Jak jste se vůbec dostala k FBI?“
„Myslíte, jak se tak hezká holka, jako jsem já, může ocitnout v branži, jako je tahle?“ Sevřela rty. „Všechno to začalo, když mi bylo osmnáct, skončila jsem střední školu a flákala se po Evropě. Letadlo, kterým jsem letěla z Říma do Káhiry, cestou unesli. Přistáli jsme v Bejrútu a oni zastřelili jednoho po druhém pět Američanů a vyhodili je poklopem ven. Jeden z nich byl kluk, se kterým jsem chodila do školy. Tehdy jsem si myslela, že jsem do Tima zamilovaná – jezdili jsme po Evropě spolu.“
Měl pocit, jako by ho někdo praštil do břicha. „Omlouvám se vám, Cyd.“
„Když následujícího dne zaútočila na letadlo americká protiteroristická jednotka, přišlo o život dalších dvanáct lidí. Patřili k Šesté flotile. Rychlost jejich reakce překvapila každého. Zabili všechny únosce. Vzpomínám si, že když jsem z letadla odcházela, plivla jsem na jejich těla.“
„Nevěděl jsem, že je to takhle citlivá otázka.“
Pokrčila rameny. „Je to už čtrnáct let, Dane. Moc často si na to nevzpomenu.“
„A k FBI jste se přihlásila hned potom, nebo jak?“
Sáhla po sklenici s vínem a vyšla do obývacího pokoje; vydal se za ní s novou láhví.
„Hned potom ne. Nastoupila jsem na Severozápadní univerzitu a promovala z ekonomiky s psychologií jako vedlejším oborem. Když jsem dostudovala, přihlásila jsem se k FBI. Přijali mě a poslali na Michiganskou státní univerzitu, abych si psychologii dodělala. Myslela jsem si, že je to od nich sakra velkorysý; a myslím si to dodnes.“
Pustila malý stereofonní magnetofon a nechala ho tiše hrát. Ozval se klasický pop, ale rozhovor byl příliš vážný na něco těžšího. Usadil se na gauč a pozoroval ji, jak přechází po místnosti. Měla sportovní postavu, mnohem vypracovanější, než na jakou se kdy zmohla Diana, a když šla, bylo to na jejích pohybech znát. Byl to požitek, dívat se, jak přechází z jednoho místa na druhé.
„Víte hodně o tom, jak si teroristi počínají?“
Posadila se na gauč vedle něj a složila nohy pod sebe. „Knihu jsem o tom nenapsala, ale vím, co by v ní mělo být.“ Na okamžik se zamyslela. „To není nějaká osobní msta; za ty roky se ze mě stal skutečný profesionál.“
„Nemůžu uvěřit tomu, co jste mi řekla o tom chlapci na letišti.“
„Byl v tom nevinně, prostě jen vyděšené dítě. Ale už se vyskytli jiní, kteří nebyli vůbec nevinní.“
Zamračil se. „Nemůžu se s tím vnitřně nějak smířit.“
„Už pomalu třicet let jsme ve válečném stavu, Dane. Vyvinulo se to ve velmi důmyslnou válku mezi většinou obyvatel na zemi a malou skupinou, která vyhledává anarchii, aby s její pomocí dosáhla naprosto převratných změn. Tihle lidé jsou přesvědčeni, že žádná změna není možná, dokud se nesesype dosavadní domeček z karet. Teď zrovna se zakopávají na pořádný zátah.“
Přistrčila k němu sklenici, aby jí nalil.
„Pronikají sem, spousta z nich nelegálně, zřizují si tu menší podniky a postupně se sžívají s okolím. Čas od času spustí nějakou operaci – obvykle úspěšně. Kdybyste si dělal soupis různých nehod, věděl byste, že ta válka nabírá tempo. Dochází k nim častěji a častěji a jsou při nich stále větší ztráty na životech. A protivník vítězí – podívejte se, jak to dopadlo s leteckou dopravou. Nepřímo vlastně umožnili, aby vznikl rychlovlak, a tím i tenhle tunel.“
Nordlund zavrtěl hlavou, pořád ještě tomu nechtěl uvěřit. „Ale ten kluk na letišti nevypadal –“
„Jako od Středozemního moře? Tmavé vlasy a olivově hnědá pleť? V teroristických kruzích jsou dnes v kurzu Američani jako poleno. Začíná se tím, že si vyberou děti, které tak aspoň trochu vypadají – někdy je dokonce adoptují, a pak je vychovají v té zemi, kde je jednoho dne budou chtít nasadit. Vedou děti k bezmezné nenávisti k hostitelské zemi. Je to svým způsobem návrat k Hitlerjugend, tam se státu podařilo zpracovat děti tak, že byly ochotné udat úřadům i vlastní rodiče.“
Nordlund se ušklíbl. „Ti ale posílali děti do boje.“
„To není nic neobvyklého – v Iránu v osmdesátých letech posílal Chomejní ve válce proti Iráku bojovat na frontu deseti až dvanáctileté chlapce.“ Napila se vína a na chvíli se ponořila do myšlenek. „My jen čekáme, dokud teroristi neudeří, protože ti se jednoho dne rozhodli, že počet mrtvých je stejně důležitý jako zájem médií. Západní společnost je zranitelná, Dane. Mnohem zranitelnější než agrární společnost, skládající se z farem a malých vesnic. My jim můžeme způsobit malé ztráty; oni nám obrovské.“
„Mně se ten kluk líbil,“ zamyslel se Nordlund. „Nemůžu přistoupit na myšlenku, že by ho někdo mohl zastřelit – ani kdyby skutečně byl vinen.“
„Pochopitelně. Chtěl jste děti a Diana vám je nechtěla dát.“ Teď bylo na ní, aby se zatvářila omluvně. „Tuhle u Andyho jste oba mluvili dost nahlas.“
„Jednak máte pravdu – a jednak nás zřejmě slyšet bylo. Když je člověk s někým ženatý spoustu let, stává se to.“ A pak ho samotného překvapilo, že ho to nenapadlo dřív. „Vy jste byla někdy vdaná, Cyd?“
„Jednou.“
„Co se stalo?“
„Rozpadlo se to hned první rok. On byl vlastně milý kluk. Byli jsme prostě každý úplně jiný.“
Nordlund nevěděl, jak má další otázku formulovat. „Od té doby jste nikoho nepotkala?“
„Zatím ne.“ Usmála se. „Jednou málem ano. Harryho Richardse. Asi rok jsme si byli dost blízcí, ale pak jsme se rozhodli, že zůstaneme přáteli.“ Přikryla mu ruce dlaněmi. „A co vy? Svého času jste musel být do Diany bláznivě zamilovaný.“
Už v letadle si uvědomil, jak výjimečně snadné je si s ní povídat, a při každém dalším setkání se v tom dojmu jen utvrzoval.
„Poznal jsem Dianu na novoroční zábavě v Beaux Arts. Byla to čistě sexuální, pudová reakce – ona navíc uměla naslouchat a říkala v pravou chvíli pravé věty. Byla ve věci. Věděla něco o umění, vyznala se v literatuře a uměla mi dát najevo, že se jí to líbí stejně silně jako mně.“ Zasmál se. „Mám dojem, že Diana za celý život nepřečetla jedinou knihu. Všechno si našla v literárních přehledech. Když zjistila, že mám rád baseball, věděla toho o něm za dva týdny víc než já. Senátor najal trenéra ze střední školy, aby ji to naučil.“
Cyd se rozesmála: „Vy jste byl dobrý úlovek – promiňte, nemohla jsem si to odpustit.“
„To jsem asi byl.“ Když se na to člověk podíval s odstupem, mělo to i svoje veselé stránky. Ale pořád ještě to bolelo. „Senátor si mě prověřil na univerzitě i v profesních organizacích, do kterých jsem vstoupil – a pochopitelně i ve firmě, u které jsem pracoval. Jsem z rodiny, která má dobré jméno – táhne se až někam k revoluci –, ale chyběly jí peníze. To DeFolgovi nevadilo. Řekl mi, že chce ‚znovu posílit rodokmen‘.“
Rysy mu při té vzpomínce ztuhly.
„Připadal jsem si jak nějaký zatracený arabský hřebec.“
To už na gauči seděli těsně vedle sebe a ruce se mu zvedly a položily kolem jejích ramen téměř samy. Když domluvil, nepatrně se pootočila a políbila ho a jeho ruce ji sevřely pevněji. Pak jí dlaněmi vklouzl pod tenký vlněný svetr a polaskal jí ňadra.
Od samého začátku směřovala k tomu, že mě svede, pomyslel si.
Bůh jí za to žehnej.

KAPITOLA 20

Na tuhle příležitost čekal. V minulosti se zabýval možností poškodit nějak helikoptéru, ale byla bez ustání pod dohledem pilota nebo někoho z bezpečnostní služby. Navíc ji používalo hodně lidí; nemohl si být jist tím, kdo bude zrovna na palubě, až přístroje selžou. Limuzína mu teď nabízela příležitost, kterou nečekal.
Vůz byl už několik hodin opuštěný a krčil se jako veliký černý brouk na vyhrazeném parkovišti. Muži, o které mu šlo, pracovali dlouho do noci – pracovali takhle už celý týden, protože se zoufale snažili udělat to, co jindy přenechávali Henrymu Leaverovi, aby odbyl za ně. Řidič byl nezmar a odešel do malé jídelny, která měla otevřeno kvůli razičům a ostatním pracovníkům z noční směny. Osvětleným oknem řidiče viděl, byl to vysoký, tmavý muž s širokýma rukama a rozpláclým nosem, popíjel kávu, a kdykoliv si dovnitř zaskočila pro kávu a sendvič nějaká sekretářka nebo úřednice, začal s ní flirtovat.
Mezi jednotlivými flirty si povídal se dvěma pracovníky bezpečnostní služby, kteří byli vyčleněni na ochranu významných pasažérů používajících limuzínu. Většinu času trávili v jídelně, byli otrávení a nešťastní, srkali kávu a pozorovali dělníky chodící venku.
Šoféra znal a nijak zvlášť ho v lásce neměl. Byl arogantní a nejednou mu způsobil problémy. Teď zrovna byl plně zabrán do hovoru s dívkou z projekčního oddělení; už se ani nechodil dívat k oknu, aby si limuzínu zkontroloval.
Taková příležitost už se nemusí opakovat.
Bylo pozdě večer a obloha byla zatažená, takže ani nesvítil měsíc, aby se odrážel ve zmrzlém bahně, které pokrývalo celé parkoviště. Opustil tmavý obdélník dveří a pomalým krokem se kolem budovy Základny přešoural k parkovišti. V ruce si nesl poznámkový blok, a kdyby ho někdo zastavil, měl už připravenou výmluvu – vysvětlení, proč tam je.
Znovu začalo pršet. Kapky mu stříkaly do obličeje, a když ucítil, že mu voda stéká za krk, málem propadl panice. Jaké to asi je, když člověk zjistí, že do tunelu se valí voda a stoupá mu k hlavě, a pak už je celý pod hladinou a snaží se dostat nahoru, popadá dech, a když pomalu klesá ke dnu, vidí přes sklo průzoru vlastní obličej? Měl pocit viny… Ach Bože, měl hrozný pocit viny, protože se díval, jak se Brad potápí, a už v tu chvíli věděl, že to bude on, kdo to celé přežije.
Kdyby si s ním byl mohl vyměnit místo…
Narazil do limuzíny a příval vody náhle zmizel. Stál znovu na jakémsi parkovišti a byla studená a bezměsíčná noc. Téměř láskyplně nazdobenou limuzínu poplácal. Ještě jednou se zamyslel nad tím, jestli by neměl znovu použít detonátor vhozený do nádrže, ale pak tu myšlenku zamítl. Především proto, že limuzína parkovala příliš blízko u budovy Základny a on neměl v úmyslu ohrozit kohokoliv jiného. Navíc by výbuch v takové blízkosti budovy mohl nepředstavitelně poškodit cenné záznamy a možná dokonce způsobit skluz v dokončení tunelu. To nechtěl riskovat – vždyť byl koneckonců tunelář.
Štěstí mu přálo. Řidič nechal limuzínu otevřenou. Odložil blok na zem vedle auta, rozhlédl se, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje, a otevřel dveře. Stiskl tlačítko, které ovládá zámek kapoty. Otevřela se s rachotem, jenž mu připadal jako menší výbuch. Ztuhl a byl si jist, že z jídelny musí někdo vyběhnout. Ale ne, šoféra pořád viděl za oknem. Rozprávěl velmi živě; dívka o něj začínala mít zájem.
Z kapsy vytáhl izolované kombinačky a kus olověného elektrického drátu a přistoupil ke kapotě vozu. Blok motoru se všemi servomechanismy představoval jednu elektrickou změť, ale on si nákres vozu prostudoval v prospektu a věděl, co má dělat. Odpojil vedení k automatickému ovládání, aby vůz reagoval pouze na ruční řízení. Bezpečnostní nafukovací vaky spouštělo malé čidlo, které reagovalo na rychlé zpomalení. Přemostil vedení kouskem drátu a pak čidlo odštípl.
Nic se nestalo – nic se nestane, dokud se motor nezahřeje natolik, aby se drát přetavil. V tu chvíli začnou čerpadla vhánět do vaků plynný freon a vaky explodují řidiči do obličeje. Limuzína bude zrovna uhánět po dálnici na sever. Ztratit vládu nad autem v husté dopravě – a při všech těch vánočních večírcích ve městě bude sakra hustá doprava – to je jistý rozsudek smrti.
„Sbohem, Franku,“ zamumlal. „Sbohem, senátore.“
Byli poslední dva na jeho seznamu; účty tím budou vyrovnané. Ale… možná ne docela. Vždyť tu jsou další, ti, kteří pomáhají Kaltmeyerovi a senátorovi zrovna teď, ti kteří jsou – byť jen nepřímo – odpovědni za smrt Esposita a Feltona. Nechat je vyváznout bez trestu, to by ne bylo fér. Copak by jim Brad odpustil a na všechno zapomněl?
Asi sotva.
Zaklapl kapotu, zvedl blok a vydal se pryč. Není sice ještě Štědrý večer, ale bude už brzo. Dnes je to bez dvou dnů patnáct let. A jen den po mých narozeninách, pomyslel si hořce. Po našich narozeninách.
Ale pro Brada to konečně budou veselé Vánoce.

KAPITOLA 21

Když Nordlunda probudila tichá hudba z rozhlasové stanice vysílající klasiku, zašilhal na noční stolek. Cydina kamarádka měla na rádiu nastavené buzení na půl sedmou. Byl to souzvuk duší – on si obvykle nastavoval buzení na stejnou dobu. Začal vystrkovat nohy z postele, ale pak je vtáhl zpátky. Pod pokrývkou bylo teplo a příjemně, zatímco v pokoji bylo chladno. Hráli si v noci „na misky“, tiskli se k sobě, jak to šlo nejvíc, a postel se změnila v malé útulné hnízdo. Cítil vůni jejích vlasů a vnímal její hluboké, pravidelné dýchání. Byla to dlouhá noc plná milování a smíchu, jedna z mála, které v životě zažil.
Všechno úplně jiné než s Dianou… a vzápětí si vynadal, že už se zase pokouší srovnávat. A přitom to srovnávat opravdu nešlo. Ze všech žen, které kdy potkal, měla Diana nejskvělejší prsa i nejdokonalejší nohy. A v tom právě byl ten problém. Diana je sbírka jednotlivých částí těla, zatímco Cyd je hotová žena, tělesný gestalt.
Začal se vysunovat z postele a snažil se, aby ji nevzbudil. Podařilo se mu udělat první krok, když uslyšel tiché zachechtnutí. Kolem kolenou se mu náhle omotala paže. „Ale ne, ještě ne!“
Nejdřív si dopřáli trochu pošťuchování přes pokrývky a pak pětiminutový lechtací souboj, který vyvrcholil výbuchem potlačovaného smíchu. Všechno to skončilo v pulzujících poryvech vášně, doprovázených neovladatelnými pocity náklonnosti. Čtvrt hodiny leželi beze slova, pevně do sebe zaklesnuti. Nordlund si její hlavu tiskl na prsa a něžně ji hladil po vlasech.
Jen pomalu, říkal si v duchu. Jen pomalu, hodně pomalu…
Pak se pomalu uvolnili ze sevření. „Jak chceš udělat vajíčka?“ zeptal se.
Otevřela jedno oko. „Ty víš, jak se dělají vajíčka?“
„Dám na pánev trochu másla, hodím na to dvě vajíčka, aniž bych porušil žloutek, přidám lžíci vody, přiklopím a nechám to dusit, dokud bílek na žloutku nezbělá.“
„Nesnáším mužský, kteří umějí vařit,“ vzdychla. „Tvá matka by zasloužila napráskat.“ Pak dodala: „Nezapomeň na slaninu. Zabal tři kousky do alobalu, vraž je do mikrovlnky a tři minuty je tam nech. Budou hezky křupavý, ne mastný. A v lednici nechala Maud plechovku pomerančový šťávy. Dívala jsem se tam.“
Vysprchoval se a byl s přípravou snídaně asi v polovině, když vešla do kuchyně, vysušovala si vlasy ručníkem a na sobě měla župan, jen volně přepásaný. Přičichla si ke kávě a obrátila oči ke stropu. „Mám dojem, že až umřu, přijdu do nebe.“
„Zkus žít sama a naučíš se vařit ve spěchu.“
„Komu to vyprávíš?“
Nad kávou ho dlouho soustředěně pozorovala. „Nejspíš bych ti to neměla říkat, ale Diana nepochybně lhala, když ti vyčítala, že jsi ji v posteli zklamal.“
Cítil, jak rudne. „No jo, Cyd, já normálně –“
„– o takových věcech nemluvím, jasně. Taky to nemám ve zvyku. Jen jsem si říkala, že bys to měl vědět, pro případ, že to nějak zranilo tvoje sebevědomí.“ Chvíli popíjela kávu, ale očima ani na okamžik neuhnula z jeho obličeje. „Podle posledních výzkumů, Dane, záleží to, jak je někdo dobrý v posteli, na tom, nakolik ho má člověk rád.“
„Nikdy jsme se nemilovali ráno,“ poznamenal Dane. „Diana byla, pokud šlo o sex… velmi rituální.“
„Ráno je to asi nejlepší – naprosto přirozený, spontánní.“ Odložila šálek a přistoupila k němu, aby mu vjela do vlasů a políbila ho na tvář. „Ber to jako poklonu, Dane. Je s tebou spousta legrace.“
Náhle se ušklíbl. „Díky.“ Vyklopil první dávku vajec na talíř a z pokrouceného alobalu z mikrovlnné trouby přidal slaninu. „Diana má ze všech žen, které znám, nejvíc mužský přístup k sexu. Myslím, že v jejích představách jsou si sex a moc rovnocenné.“ Zamračil se. „To jsou věci, o kterých normálně –“
„– nemluvím,“ doplnila ho Cyd.
„Přesně,“ přikývl s lehce nepříjemným pocitem. Když zazvonil telefon, ulevilo se mu. „Maude?“
„Možná ano. Třeba nechala doma úvěrové karty nebo tak něco.“ Zvedla sluchátko z přístroje pověšeného na zdi. „Maude není doma. Tady je její kamarádka, Cyd Lederleyová.“ Chvíli poslouchala a úsměv jí začal na tváři tuhnout a postupně pohasínal.
Podala mu sluchátko. „To je Janice. Říká, že se tě snaží polovinu noci vystopovat.“
Vzal si od ní telefon. „Tady Dane.“ Chvíli poslouchal a pak hluchým hlasem řekl: „Dorazím tam, jak to půjde nejdřív.“
Cyd na něj zírala, zvědavá, ale ve střehu. „Co se stalo?“
„Kaltmeyer. A DeFolge. Řidič ztratil na dálnici vládu nad limuzínou. Oba dva jsou mrtví, stejně jako řidič.“
Náhle se začala chovat naprosto profesionálně.
„Už identifikovali těla?“
„Ještě ne. Byl to čelní náraz v devadesátce. Benzinová nádrž vybuchla a všechna tři těla jsou k nepoznání spálená.“
Vysypala snídani do odpadků a odložila talíř do dřezu. „Pojedu rovnou s tebou.“ Než zmizela v ložnici, otočila se. „Mrzí mě to, Dane. Vím, že pro tebe Kaltmeyer znamenal hodně.“
Přikývl a v hlavě měl úplné prázdno. Necítil vlastně vůbec nic.
Ale věděl, že to na něj přijde.

Základna byla té novinky plná. Většina lidí, které potkal, mezi sebou mluvila přidušeným tónem, a když je míjel, pokradmu se na něj dívali. Na chodbě v druhém poschodí ho zastavil Metcalf. „Byl to skvělý muž, Dane.“
„Už jsou známé nějaké podrobnosti, jak se to stalo?“
„Nikdo nic neví. Zřejmě jim zničehonic vybuchly do obličeje záchranné vaky. Řidič uhnul do protisměru a bylo to – čelní srážka s náklaďákem.“
Jestli záchranné vaky vůbec měly nějaký účinek, tak nejspíš ten, že prodloužily jejich utrpení. A v tu chvíli mu došlo, že se bude muset postarat o Dianu, protože smrt otce pro ni bude příliš velká rána, než aby se s tím dokázala vyrovnat sama. Matka zemřela při porodu a sestry ani bratry nemá.
Zumwalt se ho pokusil zadržet v místnosti inženýrů. „Vím, že máte fofr, Dane, ale ta věc, co jste mi dal včera – je to opravdu vážný.“
Ani se nezastavil. „Za chvíli se u vás stavím, Robe. Teď se toho zrovna děje trochu moc.“
V kanceláři zjistil, že mu Janice uklidila ze stolu všechno kromě telefonu, diáře s telefonními čísly a podložky se žlutým papírem. Měla pravdu, jako obvykle, a ani mu to nemusela říkat. Musí volat do Washingtonu, pak vyjádřit upřímnou soustrast Kaltmeyerově sestře do Kanady – sama ovdověla už před lety – a Derrickovi. Pro něj to bude tvrdé; nemá žádné jiné příbuzné. A taky bude muset pochopitelné zavolat Dianě, i když ta už je nejspíš na cestě sem.
„Mám pocit, že nejdřív bych měl zavolat na policii, Jan, a zjistit co nejvíc detailů o –“
Stála čelem k němu, ale obrácena tak, že viděla na dveře vedoucí do vedlejší kanceláře. Oči se jí náhle rozšířily a vydala ze sebe malé vyjeknutí. Hluk hovorů v místnosti inženýrů ztichl, jako když utne. Nordlund se prudce otočil.
Do kanceláře zrovna vcházel Kaltmeyer, následovaný DeFolgem. Oba byli bledí a přepadlí.
„Ještě nejsem po smrti,“ prohlásil Kaltmeyer s mdlým úsměvem. Hodil kabát na pohovku, zatímco DeFolge se sesul na židli u stolu. Bylo na něm vidět, že je otřesen, oči mu v odulém obličeji neklidně a vystrašeně poskakovaly sem a tam. „Zavolej sem Harryho Richardse. A Phillipse taky. Budeme muset podrobně probrat celý plán na zítřek – jestli se vyskytnou nějaké problémy, tak to bude jedině tam. A zítra už by se mohli strefit.“
Nordlund cítil, jak je napjatý. Která z Cydiných teorií je správná? Ta o skupině? Nebo ta o vyšinutém bývalém zaměstnanci?
„Co se stalo?“
Kaltmeyer potřásl hlavou. „To nikdo přesně neví. Podle výpovědí očitých svědků jel Matthews po dálnici na jih a ve voze měl dva spolucestující – nejspíš ty chlapy z ochranky, které nám poslal Harris –když vtom explodovaly záchranné vaky. Matthews začal zápasit s volantem a vjel do protisměru. Kdybychom byli s Alanem v autě, tak je v tuhle chvíli po všem. Jenže my letěli helikoptérou přes jezero do přístavu Benton.“ Náhle zaváhal. „Chtěli jsme si zkontrolovat Dietze a jeho partu kvůli zítřku.“
Teď lže, pomyslel si Nordlund. Utekli s DeFolgem strážcům a letěli do Bentonu nejspíš proto, aby si tam prošli záznamy. Ale na tom teď nezáleželo.
Za chvíli vešli do kanceláře zamračený Richards a vyděšený Phillips a spolu s nimi i Metcalf. Kaltmeyer zopakoval své vyprávění se záchrannými vaky a zničenou limuzínou.
„Policie prohlásila, že dnes během dne budou mít spolehlivou identifikaci všech těl, ale jsem si jist, že půjde o Matthewse“ – podíval se na Richardse – „a o ty dva strážce.“
„Firma se s jejich rodinami vyrovná,“ vpadl mu DeFolge horlivě do řeči.
Richardsův výraz se nezměnil a Nordlund uvažoval, jestli je zná dobře. Vůbec neměli pouštět Kaltmeyera a DeFolga z očí, pomyslel si. Pak si uvědomil, že kdyby to dodrželi, jelo jich v té limuzíně do města všech pět a Kaltmeyer i DeFolge byli teď mrtví.
„Tak co uděláme s tím zítřkem?“ zeptal se Kaltmeyer a díval se na Richardse. „Máte nějaké návrhy?“
„Ze všeho nejvíc bych doporučil zapomenout na kamery a celou oslavu. Přístup dovolit výhradně těm, kteří tu pracují, spojit oba konce a pokračovat ve stavbě tunelu. A zrušit i lednovou oslavu.“‚
„A co byste doporučil kromě toho?“ zeptal se Phillips, v tváři popelavě šedý. „Dva roky života jsem strávil tím, že jsem vypiplal tenhle projekt, a vy to teď chcete všechno vyhodit z okna jen proto, že někdo nezvládl řízení. Máte nějaký důkaz, že to nebyla „náhoda?“
„V souvislostí s –“ začal Richards.
„V souvislosti s čím?“ skočil mu do řeči Phillips. „Max Orencho se skrýval ve městě, protože seděl na milionu dolarů, a někdo si ho našel. Proč jsou z toho všichni tak překvapený? Lidi se vraždí kvůli nepatrným zlomkům takovýho balíku. A Del Styron byl sexuální zvrhlík a stýkal se s divnými lidmi.“
Richards se zatvářil pobaveně. „Henry nebyl ani zloděj, ani sexuální maniak.“
„Já ho vůbec neznal,“ odsekl Phillips. Pak pokynul směrem ke Kaltmeyerovi a DeFolgovi. „Tihle dva s ním pracovali celý život; jestli měl Leaver nějakýho kostlivce ve skříni, budou o něm vědět. Tohle prostě nejsou korálky ze stejný šňůry.“
Cyd přece říkala, že to spolu souviset nemusí, vzpomněl si Nordlund. Ale on sám tomu nevěřil. Nějaká souvislost mezi tím vším být musela.
„Vláda očekává, že se ta slavnost objeví ve zprávách,“ pokračoval Phillips chraplavým hlasem. „A bude chtít vidět jak tu zítřejší, tak zcela zaručené i tu lednovou, kruci. A jestli tu najednou budou všichni splašený kvůli událostem, který spolu nesouvisejí, nebude z toho mít vláda vůbec radost.“
„Však ono se to vynoří, Steve,“ vložil se do hovoru Nordlund. „Nějaká souvislost tu určitě je. My jenom nevíme, jaká.“
„Dejte mi důkaz, nic jiného nechci!“ Phillips se ze všech sil snažil mluvit racionálně. „Stačí malý důkaz, který bych mohl předvést ve Washingtonu a přesvědčit je, že je potřeba zítřejí oslavu stáhnout.“
Kaltmeyer se podíval na Richardse. „Jaký jsou jiný možnosti, Harry?“
„Do tunelu se nedostane nikdo, kdo tam nebyl předtím, kromě televizního štábu a těch hostů, za něž se budou moci osobně zaručit ti, kteří jsou v tuto chvíli tady v místnosti.“
„A co dodavatelé jídla?“ zeptal se Metcalf.
Richards se podíval do svých poznámek. „Řekl jsem do tunelu. Dodavatelé budou mít přístup pouze do nádražní haly, kde pak bude recepce.“
Phillips se zhluboka nadechl. „Mně to vyhovuje.“
Kaltmeyer přikývl. „Takže to bychom měli. Dane?“
„Bez námitek.“
Nelíbilo se mu to, ale jediné, čím mohl podpořit svoje námitky, byl velmi nepříjemný pocit. A to by mu nikdo nevzal.

Když všichni odešli, přistoupil k oknu a zadíval se ven na přístupovou šachtu. Venku byl šeredný den. Teplota v noci opět klesla. Bahno na betonové ploše zmrzlo na kámen a do večera začne určitě znovu sněžit. Jak je to dlouho, co se soukal z postele, ve které strávili se Cyd noc? Připadalo mu, že od té doby utekl už nejmíň týden.
Ale její vůni i vědomí, jaké to je být s ní, měl ve vzpomínkách stále velmi ostré. Kdyby tak mohl dnes večer zalézt do stejného útočiště a cítit těsně vedle sebe Cydino horké tělo…
„Dane?“
Zumwalt vešel a zavřel za sebou dveře. „Janice si zrovna odskočila a já vás chtěl chytit, když tu zrovna nikoho nemáte.“
Téměř dokonale zapomněl, že s ním chtěl Rob mluvit.
„Tak co jste objevil?“
„Popravdě řečeno víc, než jsem chtěl. Dost mě to vyjukalo.“
„Podařilo se vám z té pásky něco dostat?“
„Skoro všechno, kruci. Dokonce jsem i zjistil, na čem to bylo nahraný – Moloney si sem přinesl magnetofon, aby mohl poslouchat vážnou hudbu, když si ve skladu rozbalí oběd.“
Rozložil na stolku pruh papíru potištěný údaji z počítače. „Data z Lammontových měření zůstávala v hlavním počítači. Lammontův program sloužil k tomu, aby odhadl, jaké vrstvy nás čekají mezi jednotlivými místy měření. Tohle je předpokládaný průřez vrstvami,“ rozbalil počítačový nákres, „podél celé trati.“ Pak hned vedle rozbalil další kresbu. „Tohle je průřez vrstvami, které jsme ve vytýčené trase skutečně našli.“
Nordlund oba nákresy pečlivě studoval dobrých deset minut. Chvílemi se spolu sice navenek shodovaly, ale Nordlund neobjevil žádnou pravidelnost, nic, co by naznačovalo, jak mohly vzniknout odchylky. Nikdy si předpovědi nesrovnával se skutečným profilem trasy a teď, když měl obojí před sebou, stál tváří v tvář nepovzbuzujícímu zjištění.
„Nemají vůbec nic společného,“ ozval se konečně. „Vůbec nic.“ Podíval se na Zumwalta. „Co bylo na tom pásku?“
Zumwalt se potil. „Obvykle, když se provádějí taková měření, bývají k nim připojeny doprovodné informace – datum, kdo to dělal, jakou použil techniku, a tak podobně. Styron udělal to, že prošel všechny původní údaje z měření a požádal hlavní počítač o doprovodné informace ke každému měření. Pokaždé, když se těchto údajů domáhal, hlavní počítač odpověděl INFORMACE NENl K DISPOZICI. A on si to nahrál – svoje otázky a odpovědi, které na ně dostal. Podprogram, který smazal, byl program, kterým se šlo dostat k doprovodným informacím.“
Nordlund se znovu zadíval na nákresy. Bylo to nepochopitelné, ale skutečně spolu nijak nesouvisely…
„Copak to nevidíte, Dane?“ zeptal se Zumwalt zoufale. „Lammont žádná měření neprovedl – on si všechny údaje vymyslel. Celé to prostě odhadl. Lammont tuhle oblast zná jako svoje boty. Wisconsinský ledovec mu dokonce posloužil jako podklad pro výklady v jeho učebnici o extrapolaci vrstev. Věděl dost na to, aby dokázal udělat dost přesný odhad, ale pořád to byl jen čistý, suchý odhad; nebylo v něm místo na překvapení.“
„Proč by si je vymýšlel?“ zeptal se Nordlund nechápavě.
Zumwalt vylovil z kapsy mnohem menší list papíru potištěný textem z počítače, rozbalil ho a položil na stůl.
„To je Lammontův záznam z osobního oddělení. Podívejte se na data. Vzali ho těsně před tím, než se firma Kaltmeyer/DeFolge přihlásila do soutěže o tenhle kšeft. Neudělal žádná měření prostě proto, že neměl čas je udělat. Kvůli soutěži, do jejíž uzávěrky zbýval týden, potřebovali ty údaje ihned. Bylo to na poslední chvíli, tak si vzali Lammonta, aby si celou sérii měření vymyslel – do písmene úplně celou!“
O tomhle musím Cyd informovat, jak to půjde nejrychleji, pomyslel si Nordlund. Začal z toho být případ pro federální orgány a po Lammontovi půjdou jak čerti. FBI jim ho najde. Pokud je ještě naživu.
Zumwalt začal svinovat nákresy a ostatní papíry. „Jenom nechápu, proč si to Styron všechno nahrával. Proč s tím prostě nepřišel za vámi?“
„Já bych řekl, že to chtěl použít na vydíraní, a dotyčný mu to nesežral.“ Del se nikdy netajil touhou dostat se jednou na Floridu. V zimě teplo, v létě vedro…
„A proto ho zabili?“ Zumwaltovi se zadrhl hlas.
„Někdo to udělat musel. Ale nejsem si jist, že to byla stejná parta.“ Došel ke kávovaru, uvařil dva šálky kávy, vrátil se a jeden podal Zumwaltovi, který si ho vzal oběma rukama. Třásl se tak silně, že mu káva i tak šplíchala přes okraje šálku.
„Prošlo jim to,“ zajíkavě ze sebe vyrazil. „Ty hajzlové to riskli a prošlo jim to.“ Pak dodal: „Měli bychom něco udělat – jít na policii nebo na FBI nebo tak někam. Máme přece nahrávku, která dokazuje, že ty měření byly zfalšovaný.“
Nordlund si tím nebyl tak jist. „Podle mě proti nim ten program nikdo nepoužije. Vláda si firmu Kaltmeyer/DeFolge najala, aby zakázku postavila. Neřekla jí, jak to má udělat. Od zítřka bude ten program patřit minulosti. Vláda bude mít svůj tunel včas a dostane ho za nejnižší cenu. V téhle sitaci nebudou firmu Kaltmeyer/DeFolge honit.“
Zumwalt se vyrovnal s prvotním šokem a začínal dostávat vztek.
„Felton a Esposito – kdyby ten program vypadal jinak, byli by naživu.“
Nordlund si vzpomněl, co mu řekl Beardsley. „Zločin z nedbalosti by před soudem neobstál. Žádný program nedokáže předpovědět izolované ložisko plynu.“
„Max je mrtev, Del je mrtev a starý Henry Leaver taky. Někdo je zabil Dane!“
Jen na okamžik si zkusil představit nepředstavitelné. Frankovi i senátorovi sice tekla trochu voda do bot, ale nebylo jí zase tolik. Maxe dostat chtěli, ale ne mrtvého, a Henry pro ně pro oba byl vždycky spíš něco jako otec; Leaver by proti nim nikdy nesvědčil. Ten Lammontův program byl nepříjemný, ale z toho by se nějak dokázali vykroutit. Tunel stojí; jestli byl program zfalšovaný nebo ne, na tom už nezáleží.
„A Kaltmeyera a DeFolga se taky někdo pokusil zabít. Co z toho pro nás vyplývá? Přece by si sakra neplánovali vlastní sebevraždu.“
Zumwalt vytáhl z kapsy kazetu a položil ji na stůl. „A co mám dělat s tímhle?“
Nordlund kazetu zvedl. „Předám to FBI spolu s oznámením – možná budu potřebovat vaši pomoc.“
„Kdy?“
Nordlund se rozhodl. „Až rezignuju. Dnes odpoledne.“
DeFolga našel v jeho kanceláři ve třetím poschodí sedět samotného, na stole měl navršenou hromadu desek s různými dokumenty. Když Nordlund vešel, vzhlédl.
„I když jsi hlavní inženýr, Dane, mohl bys aspoň zaklepat.“ Usmíval se, když to říkal, ale v hlase byla slyšet jistá podrážděnost. Je nervózní, pomyslel si Nordlund, je vyvedený z rovnováhy.
„Kdy se má vrátit Frank?“
DeFolge se smířil s tím, že byl vyrušen, odsunul kupu desek na stranu a sepjal ruce na břiše.
„Je dole v tunelu; počítám, že dřív jak za hodinu se nevrátí. Chtěli si s Phillipsem probrat zasedací pořádek, postavení pódia a takovéhle věci.“ Z malé plechové krabičky na stole si vzal mentolku. „Steve říkal, že jsi odmítl vystoupit s krátkým projevem. Měl by sis to ještě rozmyslet, Dane; tvojí kariéře by to mohlo prospět – bude tam televize a tak vůbec.“
„Nebudu tam,“ oznámil mu Nordlund.
DeFolge nasadil ustaraný výraz. „Co je to s tebou dneska?“
Nordlund položil na stůl obálku. „Tady jsem přinesl výpověď.“
DeFolge obálku zvedl, ale neotevřel ji. Hlas měl chraplavý. „Jak to myslíš, Dane?“
Nordlund si u stolu vzal dřevěnou židli, otočil ji, obkročmo se na ni posadil a lokty se opřel o opěradlo.
„Kdy jste přijali Lammonta?“
„Upřímně řečeno, už si nevzpomínám. Na osobním by ti to řekli.“
„Bylo to týden před tím, než se firma Kaltmeyer/DeFolge přihlásila do soutěže o tunel.“
Poslední zbytky DeFolgovy přívětivé masky zmizely. „Na co narážíš, Nordlunde?“
„Lammont zfalšoval měření pro počítačový program; nikdy nic nenaměřil. Čtyři roky jsme pracovali s programem, který byl skrznaskrz vymyšlený.“
DeFolge se předklonil a jeho odulý obličej byl náhle pevný a ostře řezaný. „Tak já ti něco povím, synku. Tunel je hotov a dostane se do záznamů o rekordech. S Lammontem jsme měli dohodu dávno před tím, než jsme ho začali platit; jestli ta měření neprovedl a jestli tě to štve, promluv si o tom s ním a neotravuj mě. A jestli si myslíš, že vláda bude dělat vlny kvůli něčemu, co se přihodilo před čtyřmi roky, jsi vedle. Tunel je hotov a všem bude úplně jedno, jak to probíhalo.“
„Člověk, který na to přišel, byl zavražděn,“ poznamenal Nordlund neústupně.
Na okamžik se DeFolge zatvářil překvapeně, pak se mu očka zúžila. „Z toho obviňuješ mě, Dane? Rozmysli si to pořádně, než to řekneš znova. Nemám nejmenší tušení, kdo toho chcípáka zabil, a je mi to fuk, ale něco ti řeknu. S firmou Kaltmeyer/DeFolge ani se stavbou to nemá nic společného. Když už jsme u toho, nevím taky, kdo zabil Maxe Orencha, ale to bych opravdu rád věděl – třeba bychom tím dostali zpátky alespoň část peněz, které nám ukradl.“
Náhle se zachmuřil.
„Henry Leaver byl dobrých třicet let můj přítel. Když jsme s touhle společností začínali, skočili bychom jeden pro druhého do ohně. Jedno je mi jasné. Ten, kdo ho zabil, chtěl dostat i mě a Franka, a jen čirou náhodou se mu to nepovedlo.“
Nordlund si uvědomil, že takhle DeFolge vystupoval i před kongresovým výborem. Velmi svižně, útočně, nepolapitelně.
„Od této chvíle je moje rezignace platná, senátore.“
Vstal a chystal se odejít, když vtom DeFolge hořce poznamenal: „Zasloužil bych si od tebe lepší zacházení, Dane.“
„Za to, že jste mě využíval? Za to, že jste mě zatáhl do svého trustu?“
DeFolge pokýval hlavou. „Jak to do svého? Do tvého trustu. Zřídil jsem ho pro tebe a pro Dianu.“
„A kdo ručil?“
„Můj právní zástupce – to je normální, na tom není nic nezákonného. Vláda by se na to mohla trochu vyptávat, ale všechno bylo legální a s odkrytým hledím; nedokážou nikomu vůbec nic. Ty jsi navíc jen jeden ze dvou věřitelů. S činností trustu nemáš vůbec nic společného.“
„Trust byl ale zapojen do nákupu pozemků kolem ústí na obou koncích tunelu, je to tak?“
Zdálo se mu, že DeFolge potlačuje úsměv, a pak mu to náhle došlo. Za nákup pozemků u ústí tunelu vláda DeFolga nikdy neukamenuje; to je jen kouřová clona. Jestli je DeFolge v něčem zranitelný, tak je to kvůli Lammontovi a jeho zfalšovaným měřením, tedy kvůli tomu, co senátor zamítl.
„Nepřímo byl. Trust půjčil peníze několika firmám, které si předplatily nárok na jisté pozemky, a ty pak prodaly třetí straně. Půjčky se jim vrátily s úžasným ziskem.“
DeFolge se pokusil o vlezlý úsměv, který dopadl téměř směšně, jako když si žena nasadí paruku, kterou není schopna nosit rovně. Z kapsy vytáhl obálku a přisunul ji přes stůl Nordlundovi.
„Chci, abys z toho něco měl, Dane. Chci, abyste z toho s Dianou oba něco měli. Zrovna teď je pro tebe práce v tunelu důležitější než manželství, ale ono tak jako tak věčně nevydrží.“
Nordlund otevřel obálku. Byl v ní šek na doručitele vypsaný na deset tisíc dolarů.
„Co to má být?“
„Trust má právo uvolňovat ze základního zisku jisté částky. Tohle je tvůj podíl, jak jsme o něm mluvili. Chci ti ho zítra po oslavě předat.“
Nordlund zíral na šek. „Vy máte svou dceru hodně rád.“
„To děvče je to nedražší, co v životě mám. Snažím se, aby měla všechno, co chce.“
„Včetně mě?“
„Včetně tebe.“
Nordlund hodil šek na stůl.
„Zrušený šek je taky důkaz, co, senátore? Důkaz, že jsme všichni na jedný lodi – a to stačí, abych zapadl do řady, že je to tak?“
DeFolge se změnil způsobem, který Nordlunda vyděsil. Obraz raněné počestnosti a milujícího otce zmizel. Muž, který seděl proti němu za stolem, byl náhle zcela uvolněný a působil dojmem překvapivé fyzické síly. I oči měl naprosto jasné.
„Vlastně jsem si ani nemyslel, že si ho vezmeš, Dane. Ale za pokus to stálo.“
Nordlund ho zvědavě pozoroval. „Vy jste to všechno vážně udělal kvůli Dianě?“
„Jistě. Ale tys pro mě taky měl svou cenu – lépe řečeno, pro firmu.“ Tentokrát se v masitém obličeji objevil úsměv zcela přirozeně. „Osobně na tebe z výšky seru, Dane, ale ty vždycky nabídneš za stejnou cenu víc, než kolik by člověk dostal jinde. Pro mou dceru i pro firmu bys byl výhra. Jenže jsi charakter a ozval ses. Oddanost firmě – opravdovou oddanost, jak žula – je těžký si koupit, na to žádná společnost nemá. Tys byl jako pojistka, nejlepší a nejlevnější, jakou jsem mohl sehnat. Kruci, Dane, jen během těch výslechů před komisí jsi měl cenu zlata.“
Nordlund se na něj dlouze zadíval. „To je vaše věc, senátore.“ Pak se otočil a vyšel ven.
DeFolgův drsný hlas ho následoval. „Tu rezignaci si klidně můžeš dopřát, Nordlunde, ale já ji nemusím přijmout. A nepřijmu ji až do zítra, až skončí ta slavnost. Přijít tam můžeš i nemusíš, to je tvoje věc. Jakmile bude po všem, tak jsi oficiálně podal demisi.“
Zasmál se.
„To už mi to bude jedno – a všem ostatním taky.“

KAPITOLA 22

Měl vztek, takový vztek už neměl celé roky. Kdo mohl předvídat, že DeFolge změní plány a odletí s Kaltmeyerem helikoptérou do Bentonu? Řidiče mu bylo líto, ale stejně měl v úmyslu ho v téhle akci obětovat. Nečekal, že s ním do města pojedou i ti dva chlapi od ochranky, a jejich smrt ho mrzela mnohem víc.
Teď na to nesmí myslet. Podstatné je, že mu to naprosto a dokonale nevyšlo a že to teď bude muset naplánovat celé znova.
Bude k tomu muset dojít na slavnostním prorážení tunelu, tedy den před Štědrým dnem. To se tam objeví tisk i televize, takže alespoň svět uvidí jeho poslední odvetný úder. Bude to nebezpečné – ale bude to taky správné! Vždyť se to hodí, zemřít před zraky svých věrných! Ovšem, ve vstupní hale budou lidé od bezpečnosti; nebude mít kudy utéct. Ale dosáhne cíle a zabije všechny čtyři muže, kteří jsou odpovědni za Bradovu smrt.
Konečně bude moci Brad v klidu odpočívat. A on sám se bude moci vrátit do nemocnice doktora Merrimaka k léčení, z kterého tak dávno utekl. Ale… nestalo se doktoru Merrimakovi něco? Nemohl si vzpomenout.
Sešel dolů do sklepa. Byla to jedna veliká dílna, kde se podél zdí po obou stranách táhly dlouhé pracovní stoly. K jednomu z nich došel a zastavil se, aby prozkoumal, co mu nabízí.
Povalovala se na něm spousta pušek a pistolí, některé z nich ležely rozebrané na nákresech jednotlivých částí. Na všech kovových dílech se leskla tenká vrstva oleje. Miloval zbraně. Viděl v nich nesmíme důmyslné stroje, každý určený na nějaký specifický úkon.
Který bude tentokrát nejlépe vyhovovat jeho potřebám?
Pohladil pušku Garand ráže 30 z válečných zásob. Ta má velkou prachovou nálož a úžasnou průraznost. Ale je trochu moc velká a příliš těžká. Uzi taky nepadala v úvahu; automatickou zbraň by si rozhodně nevzal – neměl nejmenší touhu ohrozit i nevinné osoby stojící okolo.
Přešel k té části ponku, kde leželo několik pistolí, včetně překrásné malé beretty. Na berettě je něco elegantního, ale nevěděl přesně, na jakou vzdálenost bude muset střílet, a pistole nejsou tak přesné, jak potřeboval, pokud člověk nestojí hodně blízko u cíle.
Bude to jeho poslední možnost, a tak musí mít jistotu, že se nemine.
Rozhodl se pro klasickou pušku M-3, kterou koupil ve výprodeji armádních přebytků. Bude muset zasáhnout nějaké životně důležité místo, protože tahle zbraň má malou průraznost. Ale bude ji moci snadno pronést v jednom z tubusů, ve kterých si do tunelu nosí nákresy.
Zaváhal. I když tam budou televizní kamery, osvětlení asi nebude nejlepší. Prohlédl si obyčejný zásobník na náboje ráže 30, který k pušce patřil, pak se začal prohrabovat v zásuvce ponku a nakonec našel krabici vojenských nábojů se stopovkou. Střely obsahovaly kousek fosforu, který během letu hořel a označoval dráhu střely k cíli. Na tuhle práci budou nejlepší. Jestliže se napoprvé netrefí, umožní mu snadno provést opravu.
Zavřel oči a představil si poslední okamžik, kdy se horké projektily, zanechávající za sebou pomstychtivě rudou stopu, zaboří do těla nepřítele. Bude se muset procvičit v nabíjení; chce přece zabít dva muže. Ale po tom prvním se každého zmocní prvotní zmatek, okamžik nechápavosti, kdy všichni ztuhnou, nebudou si jisti, co se vlastně stalo, nebudou chtít uvěřit tomu, co na vlastní oči viděli. Díky tomu by měl mít dost času.
A co potom? Snil o možnosti, že svou dlouhou pouť za pomstou dokoná a pak uteče. Ale nevypadalo to pravděpodobně. Už teď byla jen otázka času, kdy si někdo spojí obě předcházející vraždy s ním a vyrazí po stopě. Vždyť je to jedno; stejně už nemělo moc smysl zůstávat naživu. Budoucnost, v níž ho stejně čekalo jen vzpomínání na Brada, je ponurá a osamělá a vzpomínky už teď rychle blednou a mění se v idealizovaný portrét, který mu skutečného Brada sotva může nahradit.
Jakmile jednou ukojí svou touhu po odplatě, čekají ho skutečně jen roky plné samoty a vzpomínání.
S námahou téměř fyzickou od sebe odehnal černé myšlenky a vzápětí se již opět plně ovládal, v duši měl klid a chladno. Ať už ho v budoucnu čeká cokoliv, vyrovná se s tím, až to přijde.
Upevnil pušku do svěráku a začal si pomalu, pečlivě seřizovat miřidla. Večer s ní bude muset zajít někam do lesa a tam ji vyzkoušet.
V tunelu nebude muset pochopitelně dělat žádné opravy kvůli větru, ale v tomhle si mohl dovolit být puntičkář.
A pak ho napadla prapodivná myšlenka. Ve vstupní hale jistě budou strážci a každého prohledají, než ho pustí do tunelu. Zato na konci tunelu, tam, kde bude oslava, nikoho hlídat nenechají. Nebude to potřeba; každý přece projde dvojí bezpečnostní kontrolou. Až se tam v lednu objeví prezident, bude to určitě vypadat jinak – tajná služba bude nepochybně vartovat jak v hale, tak v tunelu. Ale zítra ne.
V přídi tunelu bude on sám jediným ozbrojeným člověkem.
Všechny ostatní, kteří na tom mají nějaký podíl, může zabít taky.
Kdyby byl na jeho místě Brad, udělal by to.

KAPITOLA 23

Když dorazil Michael Dietz na Základnu u východního portálu tunelu, strávil posledních par hodin před východem slunce tím, že si procházel seznam úkolů spojených s proražením tunelu. Když skončil, bylo osm hodin; na to, aby sjel dolů do tunelu, měl pořád ještě spoustu času. Až tam dorazí, bude muset dohlížet na odsunutí razicího štítu a odstranění velkých kusů technického vybavení z prostoru, kde jeho lidé osekávali poslední vrstvy vápence.
Byla to pěkná piplačka, udělat tam tenkou přepážku a neproletět skrz. Vyvrtali si dokonce do kamenné stěny úzké dírky, aby se mohli podívat, jak jsou daleko. To, že jednou z děr protáhli hadici, kterou se mohli dorozumívat se západní skupinou, byl jeho nápad.
Včera mu volal Metcalf a zarecitoval mu tu říkanku o Nubovi, nubijském králi. Byla skvělá; neznal ji a málem se potrhal smíchy. Škoda, že zítra při proražení tunelu nebude Metcalf dole; to by byl vážně gól, vynořit se za sesutým vápencem a nabídnout mu panáka.
Troy mu řekl, že celé představení budou ukazovat v televizi, takže si dal záležet na tom, aby byl oholený. Už dokonce zavolal rodičům do Lynchburgu a nakázal jim, že se dnes v šest hodin mají dívat na večerní zprávy. Jedna věc byla jistá: až se setkají s tou partou z druhé strany, vyvine se to v parádní mejdan.
Vzal si na záda batoh a začal se brodit sněhem ke vstupní šachtě, při náhlých nárazech mrazivého větru se chvěl. Tohle nebylo vůbec fér – jen proto, že dostali tu horší stranu jezera, měli tu dvakrát tolik sněhu.
„Mohl bych se vám podívat do toho ruksaku, pane Dietzi?“ Strážce byl zdvořilý, ale neústupný.
Strážnici umístili do malé dřevěné budky přilepené ke vstupní šachtě. Několik dalších dělníků položilo svoje tašky na pult a strážci je hbitě prohledávali.
„Můžeš jít rovnou dál, Charlie – ty přece nic mít nebudeš.“
Strážce zalovil v pytli a náhle se usmál. „Až prorazíte skrz, budete mít dole oslavu?“
Dietz se ušklíbl, zatáhl zip na ruksaku a hodil si ho na záda.
„Aspoň doufám.“
Když byl na dně šachty, ujistil se nejprve, že batoh leží bezpečně vedle něj v elektrickém vozíku, a pak se vydal na dlouhou cestu tunelem k jeho kamennému čelu na konci chodby. I když pojede co nejrychleji, bude mu trvat skoro hodinu a půl, než tam dorazí. V tomhle ohledu na tom byla západní parta líp; příď vrtu měli jen čtyři míle od přístupové šachty. Postupovali v ražení štoly o hodně pomaleji, ale vydlabat tu jeskyni pro nástupiště jim taky trvalo o hodně déle, než mohl kdokoliv čekat.
V jednu chvíli málem usnul, ale probral se z dřímoty, když mu poskakování vozu napovědělo, že vjel na koleje vlaku odvážejícího suť. Rázem byl vzhůru a zaslechl dokonce hluk, který vydávala směna pracující daleko v přídi tunelu. Minul první skupinu vyslanou na dokončovací práce, zamával mužům a rozesmál se, když uslyšel jejich sprosté pokřikování a zahlédl zdvíhající se prsty. O patnáct minut později zaparkoval elektrický vozík za obrovitou siluetou razicího štítu.
„Sturme! Paulingu! Tak kde sakra vězíte, pacholci?“
„Tady jsme, Dietzi – co jsi kruci čekal?“
Sebral ruksak a obešel štít dopředu. U čelní stěny stáli jen dva muži a pokřikovali na sebe německy. Pauling, mohutný chlap s rezavými vlasy a podobaným obličejem, byl Švýcar a Sturm si z něj v jednom kuse dělal legraci kvůli výslovnosti. Sám pocházel z Frankfurtu nad Mohanem, měl měkkou, spisovnou němčinu a byl na ni hrdý. Navíc byl skoro o dvacet kil lehčí než Pauling, byl to hubený muž s habsburským knírem a tomu odpovídajícími způsoby.
Dietz se narodil v Pittsburghu a jeho němčina přesně odpovídala tomu, co měl možnost naučit se v dětství kolem sebe. Ale Sturm si dával moc dobrý pozor, aby jeho přízvuk nikdy nekomentoval. To jsou ty výhody vedoucí funkce, pomyslel si.
„Tak, mládenci, dejte si pohov. Podíváme se, jak to vypadá.“
Oba muži ustoupili a Dietz přejel rukou po kamenném povrchu. Kus, který osekávali, měl plochu asi tak dvacet čtverečních stop. Původně bylo v plánu zbořit celou stěnu, ale promluvil si s Metcalfem a dohodli se, že takové množství padajícího odpadu by mohlo být nebezpečné. Vápenec byl už tak tenký a místy tak porézní, že měl dojem, jako by viděl z druhé strany prosvítat světlo.
Spokojeně přikývl a odstoupil od stěny. „Dobrá práce. Když do toho někdo praští, tak se to zaručeně odporoučí.“
Jen doufal, že Kaltmeyer a DeFolge budou připraveni hned po první ráně zmizet – jinak by je odletující úlomky mohly skutečně poranit.
Pauling si poklepal ukazováčkem na čelo. „Ty šéfové na druhý straně, oni si fakt budou myslet, že dokázali něco hrozitánskýho.“ Tvářil se znechuceně.
„Jako kdyby tomu věnovali celej den práce,“ dodal Sturm.
„Přestaňte nadávat. Pojďte, odstrkáme štít dozadu a uděláme si tady trochu místa. Zbytek směny může přijet na oslavu každou chvíli.“
Pauling naklonil hlavu na stranu. „Slyším je už teď – a nejsou tak daleko.“
„Přestaň dělat vlny, Paulingu, jasný?“ zarazil ho Dietz rázně. „Já neslyším vůbec nic.“
Ale za pár minut sám uslyšel vrčení nejmíň tuctu elektrických vozíků a za chvíli už kolem něj stáli shromážděni všichni členové jeho směny a s nimi i muži z ostatních směn.
„Říkali jsme si, že vám pomůžeme, abyste byli hotoví včas!“ vykřikl někdo.
Dietz se ušklíbl. „Koukám, mládenci, že jste si všichni vzali čistý montérky, aby vám to v televizi slušelo.“
Trvalo jim hodinu, než odtáhli razící štít třicet metrů zpátky do tunelu, vyklidili z vzniklého prostoru spadané úlomky skály a naskládali veškeré svoje ruční nástroje do skříněk.
Když měli všechno za sebou, Dietz zatáhl za zip na svém batohu. „Vzhledem k okolnostem jsem vzal s sebou takovou maličkost.“
„Co jsi přinesl?“ zeptal se Pauling s očekáváním.
„Něco na naši vlastní malou oslavu, to jsem přinesl.“ Dietz ponořil ruku do ruksaku a vytáhl z něj dvoulitrovou láhev vína Liebfraumilch. Sturm hvízdl a Paulingovi zazářily oči.
„A máš s sebou vývrtku?“
„Ty mi moc nevěříš, Paulingu.“ Dietz si prošacoval kapsy, našel vývrtku a z ruksaku vytáhl tucet plastikových kelímků. Plácl Paulinga přes ruku, když se natahoval po láhvi. „Já ji koupil, Sturm ji otevře a ty ji vypiješ. To je slušný, ne?“
„Hele, a co my?“ zařval někdo ze směny.
Dietz se rozhlédl kolem sebe a zkusil spočítat přítomné. Ježíšikriste, je jich tu dole nejmíň stovka. „Pokud něco zbyde!“ vykřikl. „No tak, Sturme, koukej to už otevřít.“
Sturm vytáhl zátku, rozlil víno do kelímků a začal je rozdávat lidem okolo. Asi po minutě nevěřil Dietz svým očím – vypadalo to, že každý má vlastní kelímek. Nabídni prst, a chytí celou ruku, pomyslel si; pak mu došlo, že někteří rakeťáci měli stejný nápad jako on – jen prostě čekali na něj, až začne.
Dietz pozdvihl kelímek.
„Na nejdelší tunel na světě – a na lidi, co ho postavili!“
V tichosti si připili a pak se ozval Sturm: „Příště už bych se nechtěl prokousávat vápencem. Je moc fórovej.“ Mávl rukou směrem k hromadě kamenné sutě a dalšího odpadu, který se odloupl ze stěny tunelu.
Dietz z toho neměl příjemný pocit. S prostojem nepočítal. Kdyby ostatní byli na svých místech, pokládali výztuhy a čerpali do nich beton, byl by mnohem radši.
„Měli jsme kliku,“ poznamenal Pauling suše, dopil víno ve svém kelímku a podíval se, jestli v láhvi něco nezbylo. „Tři v nemocnici, žádný mrtvý.“
„Na druhý straně takový štěstí neměli,“ doplnil ho Dietz, který si vzpomněl na dva muže zasažené plynem z kapsy plné sirovodíku.
„U nás se vyskytly jen pořezání a spáleniny od skály a odřeniny,“ pokračoval Pauling.
„Jsme prostě banda rakeťáků s děsnou klikou!“ vykřikl Sturm. Vytrhl Paulingovi láhev a zbytek vína si nalil do kelímku.
„Se zatracenou klikou,“ přitakal Dietz.

KAPITOLA 24

Velký televizní přijímač se zpětnou projekcí přitáhl Moloney a Metcalf dohodl s Briggsem, že si z přenosového vozu stanice WBBM, trvale zaparkovaného poblíž vstupní šachty, budou moci kabelem přivést signál na Základnu. Z prostředka místnosti vystěhovali stoly, nanosili tam pohodlná křesla a televizi umístili u přepážky oddělující Nordlundovu kancelář.
„Objednala jsi šampaňský, Jan?“
„Je u Dana na balkoně. Dvě krabice – to by pro takový žíznivý vlčáky mělo stačit.“
Aby udělala dojem, vzala si na sebe šedivý vlněný oblek a růžový šátek, brýle se zlatými obroučkami měla pověšené kolem krku na řetízku. Nechala si udělat novou trvalou a na první pohled bylo patrné, že si ráno dala záležet na líčení. Proražení tunelu ji muselo stát polovinu měsíčního platu, pomyslel si Metcalf.
„Tam zmrzne –“
„Je tam teprve deset minut. V tašce na mém stole najdeš něco k snědku. Do veky jsem dala šunku a sýr, v tmavém chlebu je pepřené uzené – jsou to moje vlastní výrobky, tak nenadávejte.“ Byla rozrušená a oči se jí leskly. „Myslíš, že to tu zvládneš?“
„Tak dobře jako ty ne, ale budu se snažit.“
Sebevědomě se usmála. „Vypadám dobře?“
„Naprosto skvěle.“
Nechala ho, aby jí pomohl do kabátu, a pak se k němu náhle otočila se zamyšleným výrazem. „Ty čtyři roky ale utekly, co?“
„Šlo to tak rychle mimo jiné taky díky tobě,“ odpověděl napůl v žertu, napůl galantně. Nečekaně si stoupla na špičky a lehce ho políbila na tvář. Když vyrazila ke dveřím, zavolal za ní: „Jdeš o půl hodiny dřív.“
„Ranní ptáče urve lepší místo k sezení, Troyi. Pak mi řekneš, jak vypadám v televizi.“
Vrátil se do místnosti inženýrů a na obrazovce sledoval, jak si kameramani nastavují intenzitu osvětlení a na tenké kamenné přepážce, kterou Kaltmeyer prorazí kladivem, si zkoušejí automatické zaostřování. Místnost inženýrů se zaplnila techniky od počítačů, kteří nebyli ve službě, inženýry a většinou lidí z administrativy: sekretářkami, referenty a asi půltuctem pracovníků z účtárny. Dokonce i Samuel Wilcox nenápadně postával v koutku a opatroval malou skleničku. Metcalf ho podezříval, že v ní schraňuje bourbon. „Troyi?“
Nordlund stál ve dveřích Janiciny kanceláře. Metcalf k němu přispěchal. „Co se stalo?“ Zadíval se na Nordlunda pozorněji. „Kristepane, co se děje? Vypadáš, jako bys ztratil nejlepšího přítele.“
„Vždyť taky jo.“ Nordlund se ušklíbl a udělal rukou gesto, do kterého zahrnul všechno kolem sebe. „Ještě tak hodinu a bude to všechno tvoje.“
Metcalf se díval nechápavě. „Jsem mimo.“
„Včera jsem dal výpověď. DeFolge ji ale přijme až teprve po slavnostním proražení.“
Metcalf nevěřil vlastním uším. „Co se stalo?“
„Jestli ti můžu radit, nikdy nehas, co tě nepálí. Pak ti to povím. Neviděl jsi Cyd a Nakamuru? Měli jsme se tady sejít.“
„Jsou u tebe v kanceláři – nejspíš šli na balkon a dívají se na to procesí, který se cpe do šachty.“ Nevěděl, co má říct. „A ty přesto půjdeš…?“
Nordlund pokrčil rameny. „Nechtěl jsem, ale slíbil jsem to Cyd. A navíc mám dojem, že by chlapy zklamalo, kdybych se tam neobjevil.“
Vzápětí zmizel v kanceláři a nechal tam vytřeštěného Metcalfa stát. Co se kruci mohlo podělat? Nordlund nebyl nikdy žádný velký diplomat, ale vždycky to nějak zvládl. Možná se mu najednou vrátil rozpad manželství s DeFolgovou dcerou. To nebyla nejvhodnější chvíle.
Nabídne mu vůbec DeFolge to místo? Možná. Už jednou to odmítl a DeFolge ho proto nemusí mít rád. Pak se zcela vážně zamyslel nad tím, jestli o to místo vlastně stojí. Kdyby mu bylo čtyřicet, tak ano. I kdyby mu bylo pětatřicet. Ale teď? Nebyl si tím jist. Jako u mnohých jiných věcí v životě, toužil i po tomhle víc, když to bylo nedosažitelné, když to patřilo někomu jinému. A navíc se musel – i když si to často nerad připouštěl – ještě hodně naučit. Nemělo smysl, aby dostal něco předčasně, a spadlo mu to celé na hlavu. To první by se mu nakonec ještě mohlo hodit do plánu, ale to druhé určitě ne.
Zašel zpátky do místností inženýrů a chvíli se díval na televizi. Kameraman si vybral úhel, který se vyhýbal zabedněné ploše a dělal z ní jen obrovskou skvrnu na stěně tunelu. Zrovna teď nabízela kamera přímý pohled na pódium a kamennou stěnu za ním. Několika hostům se už podařilo projít všemi kontrolami dovnitř a Metcalf rozeznal v první řadě DeFolga a Kaltmeyera s jeho dvanáctiletým synem Derrickem.
„Ty, Moloney, mohl bys mi pomoct s tím šampaňským?“
Vešli k Nordlundovi do kanceláře, zrovna když vycházel, následován Cyd a Nakamurou. Nakamura měl jako obvykle nečitelný výraz, ale Cyd se mračila a Metcalf si domyslel, že už jí to Nordlund řekl. Krátce se na něj usmála a prohodila: „Tak se drž, Tygře.“ Pak se začali prodírat davem k východu.
Když se vrátili do místnosti inženýrů se dvěma krabicemi sektu, překvapilo ho, že Cyd je ještě tam. U okna chvatně hovořila s Harry Richardsem. Jestlipak Dane ví, že s Richardsem chodila taky? napadlo Metcalfa. Dáma je trochu neposedná a to se nejspíš nesluší. Říkalo se, že Richards je její stará láska z Washingtonu. Ale vsadil by se, že Nordlund o tom nemá tušení.
Když vycházel z Janiciny kanceláře s nákupní taškou plnou sendvičů, málem vrazil do Evana Grimsleye.
„Nebude vám vadit, když se tu budu dívat, pane Metcalfe?“
Grimsley byl bledý, oči ve vrásčitém obličeji měl zapadlé; vypadal, jako by ztratil dobrých pět kilo.
„Vůbec ne. U inženýrů je šampaňský a tyhle sendviče nám připravila Jan.“ Zamračil se. „Ale kdyby ses chtěl jít dívat dolů – vás tam pustí všechny.“
Grimsley zavrtěl hlavou. „Nechci jít dolů. Musím pořád myslet na Feltona a Esposita.“ Nadechl se. „Mám dojem, že už vůbec nechci v tunelu pracovat.“
„To přejde.“ Grimsley se nejspíš k tunelům zase vrátí, kdyby nic jiného, tak proto, aby utekl před svými jihoamerickými a vietnamskými přítelkyněmi. „A říkej mi jen Metcalfe – když mě oslovuješ pane, mám pocit, že mluvíš s někým jiným.“
Grimsley se zatvářil nejistě a pak se náhle ušklíbl. „Jdi se bodnout, Metcalfe.“
„To už vypadá líp – podle mě,“ zamumlal Metcalf. Slyšel, jak začínají bouchat zátky; Moloney už zřejmě začal s otevíráním šampaňského. Bůhví, že mají pití dost; můžou klidně začít brzo.
Byl zrovna v polovině sendviče s kořeněným uzeným, oči měl upřené na obrazovku, na níž se tunel pomalu plnil lidmi, když vtom za ním někdo tiše zašeptal: „Musím s tebou mluvit, Troyi.“
Otočil se. Zumwalt.
„Je to důležitý.“
Vzdychl, odložil sendvič na židli a vydal se za Zumwaltem do Nordlundovy kanceláře. „Co se děje, Robe? Do proražení nám zbývá dvacet minut a já nechci přijít ani o kousek.“
Zumwalt byl nervózní. „Nevím, co mám dělat, ale někomu to říct musím, a teď, když Dane rezignoval, mám dojem, že ty ses ten pravý.“
„On ti to řekl?“ Krucipísek, zase byl poslední, kdo se to dověděl.
Zumwalt pochopil jeho výraz. „Myslím, že nikomu dalšímu to zatím neřekl. Mluvil jsem s ním včera těsně před tím, než šel za DeFolgem.“
Metcalf se náhle nemohl rozhodnout, jestli chce vědět víc, nebo se jít dívat na slavnost. Třeba by mu mohl Zumwalt poskytnout nějaké podrobnosti, na které neměl Nordlund čas.
„Nemůže to počkat?“
Přestože v místnosti bylo chladno, Zumwalt se potil v obličeji. „Bojím se, že ne, člověče – mám ženu a dítě a jsem k smrti vyděšenej.“
Metcalf mu položil ruku kolem ramen. „Uklidni se. Co se kruci stalo?“
„Myslím, že to má něco společnýho s tím Styrenovým páskem.“
„Co?“
„Danova výpověď. Řekl jsem mu, co na tom pásku je, a ukázal mu nákresy –“
Metcalf cítil, jak se ho zmocnila první vlna nepříjemného pocitu. „Jaký pásek?“
„Styron si nahrál na magnetofon kus programu z počítače, doprovodné informace k měřením, která prováděl Lammont.“ Zumwalt se ztěžka nadechl.“Lammont žádný měření nikdy neudělal. Zfalšoval je. Celý ten program je vymyšlený. Čtyři roky jsme jen měli kliku. Dane říkal, že Dela možná zavraždili, protože se tou nahrávkou pokusil někoho vydírat.“
Kristepane, kde na to na všechno Zumwalt přišel? „Kde je ten pásek teď?“
„Dane říkal, že ho uloží do trezoru. Ale já jsem si pořídil kopii a teď nevím, co s ní mám sakra dělat. Když si ji nechám, tak si o to v podstatě říkám. Ale já si o to nejspíš říkám na každý pád.“
Richards, pomyslel si Metcalf. Harry bude vědět, co je třeba podniknout. Zbývalo ještě patnáct minut. „Podíváme se na proražení tunelu a pak si chytneme Harryho a –“
„Ono to není všechno.“
Zumwalt se podíval směrem ke dveřím a zpátky a Metcalf se otočil a zavřel za nimi. Sakra, kam si asi Jan schovává valium?
„To proražení.“ Zumwalt slova vyplivoval jako broky. „Dnes ráno jsem nechal počítač, aby mi odhadl okolní vrstvy – nejen ty, kterými jsme razili tunel, ale celou oblast kolem tunelu – a použil jsem na to údaje o vrstvách, kterými jsme se skutečně prokopali, ne ty Lammontovy výmysly. Pak jsem si s pomocí grafického programu nechal vytisknout geologický průřez.“
Byl bílý strachy.
„A co ti vyšlo?“
„Podívej se na to.“ Zumwalt ho dotáhl ke stolku a roztáhl na něm obrovskou roli papíru s nákresem. „Snažil jsem se chytit Dana, ale byl už pryč.“ Rozsvítil lustr a ukázal prstem na jednu část nákresu. „Celý tenhle kus – je dokonale nehomogenní.“ Znovu se přerývavě nadechl. Je to oblast kolem místa proražení.“
Metcalf dlouho studoval nákres a snažil se v něm orientovat. Cítil, jak ho začínají pálit tváře. Celá oblast byla porézní, což znamenalo, že byla s největší pravděpodobností plná organických látek, možná rašeliny nebo zárodečného ropného ložiska, pokud se ve vyšších vrstvách nachází dolomit. Tím se alespoň vysvětloval výskyt té kapsy s plynem, který zabil Feltona a Esposita.
Pak si vzpomněl, jak mu Dietz před dvěma dny volal a upozornil ho na malou proláklinu, na to, že část stěny tunelu ve východní části se odloupla. Ale zbytek tunelu vypadal dost pevně, jinak by přece nikdo nemohl souhlasit s uspořádáním té oslavy.
„Zkusil jsi sehnat Lammonta?“
Třeba by to Lammont uměl vysvětlit… A pak mu to konečně došlo. Tohle nebyly žádné výmysly; Zumwalt si to nevycucal z prstu. Z nějakého důvodu, který věděl nejlíp Lammont sám, zfalšoval ta měření.
„Budeme si muset celou oblast zmapovat,“ řekl pomalu. „Vyvrtat postranní sondy a provést zkoušky na plyn. Kde je sirovodík, tam může být i metan nebo dokonce kyanovodík, který produkují organické látky.“
Zumwalt na něj zíral, jako kdyby se zbláznil. „A kdy to kruci chceš podnikout?“
„Teď hned. Zavřeme to tam –“
Ale ne, ovšemže ne. Za deset minut se prorazí přepážka. Tunel bude spojený; teď už na tom nezáleželo.
Ale přece jen záleželo. Oblast, ve které se nacházeli, byla nestabilní a všude kolem nich jsou pravděpodobně ložiska stlačeného plynu. Tím, že se provrtávali porézními vrstvami, oslabovali skálu, ve které jsou kapsy s plynem uvězněny; nedá se vyloučit, že některé z nich mohou každou chvíli vybuchnout.
V hlavě mu vířily myšlenky. Měl by vrt zavřít, zavolat dolů, sehnat Dana… Jenže Dane dal výpověď. Tak bude muset promluvit s Kaltmeyerem. Ten by měl vědět, co se tu děje.
Ale to si jen tak namlouvám, pomyslel si a potil se. Nikdo přece nic nezavře jen kvůli tomu, co by se možná někdy mohlo stát.
Možná.

KAPITOLA 25

Dolů do tunelu sjel brzo ráno, v době, kdy se měnily směny. Strážci neprohlíželi zalepenou kartónovou rouru, kterou pečlivě upravil tak, aby vypadala jako tubus plný nákresů. Puška byla těžká a dalo mu dost námahy předstírat, že jsou uvnitř skutečně jen samé papíry.
Strážci ho znali, to mu pomohlo, a navíc tam nebyly detektory kovu. Stejně by na takové stavbě nebyly k ničemu; vždyť rakeťáci na sobě nosili strašné množství kovu. Dole v hale, kde bude nádraží, se ze stolu s občerstvením obsloužil jedním sendvičem a přešel do míst, kde parkovaly elektrické vozíky, aby si jeden vybral. Pár mužů z noční směny, kteří zrovna odcházeli, si stěžovalo, že se proražení tunelu změnilo v cirkusové představení. Vždycky to přece byla oslava určená jenom pro rakeťáky.
Je to škoda, že nezůstanou dole. Ale nastupující směna tam bude, stejně jako inženýři, kteří pracovali na jednotlivých etapách stavby. Publikum bude tvořit nejmíň dvě stě až tři sta lidí. To by mohlo stačit na to, aby se mu ve vzniklém zmatku podařilo dokonce proklouznout ven, i když ve skutečnosti tomu moc nevěřil. Ale z mužů, kteří odcházeli, ho zahlédlo jen málo a většina zapomene, že tam vůbec kdy byl.
Brad u toho bohužel nebude. Ale přesto je svým způsobem čestný host.
Díky zmatku, který doprovázel výměnu pracovních čet, mu nikdo nevěnoval pozornost. Vzal si jeden z elektrických vozíků a vydal se v něm do čela vrtu. Podvědomě zaregistroval, jak velký udělali pokrok. Měl by to zítra Nordlundovi říct – až na to, že žádné zítra už nebude. Určitě ne pro DeFolga. Ani pro Kaltmeyera. A možná ani pro Nordlunda.
Když dorazil do cíle, pokynul mužům, kteří se hrnuli ze směny. Vyskytoval se tam často, proto nikoho ani nenapadne, že by mohlo být něco neobvyklého na tom, když přišel tak brzy. Stejně tak se nikdo nedivil, když se protáhl dveřmi v dřevěném bednění, které tvořilo přepážku mezi jeskyní a vlastním vrtem.
Byla tu tma, a tak sáhl po malé baterce. Tady to je. Pět centimetrů široká mezera mezi dvěma kusy překližky oddělujícími jeskyni od tunelu; když tu stěnu stavěli, nikdo se nenamáhal s tím, aby odvedl pořádnou práci. Naprosto mu to vyhovovalo – mezera byla dost široká na to, aby měl dobrý výhled a mohl hýbat hlavní pušky. V posledních několika dnech si za přepážkou vystavěl šikmou plošinu z kamení a odpadu, na kterou si teď mohl lehnout, a měl volný, ničím nerušený výhled na pódium vzdálené něco málo přes třicet metrů. Bude na ně vlastně střílet přes hlavy diváků. Odtud nemohl minout.
Vyškrábal se na plošinu a posadil se na kameny. Z roury odstranil kovové víčko a vytáhl pušku. Pečlivě ji prohlédl. Všechno bylo v pořádku. Zasunul do zbraně zásobník se stopovkami a natáhl závěr, aby do komory vsunul první náboj.
Bude teď muset dlouho čekat. Do začátku slavnosti zbývaly tři hodiny. V jeskyni bylo chladno a vzduch jako by byl nějak podivně řídký. I když schválně nasál do plic vzduchu co nejvíc, pořád neměl pocit uspokojení. Působilo to na něj dojmem, že dýchá do papírového sáčku a pomalu vydýchává kyslík, který v něm je.
Že by plyn? To sotva – spíš je rozrušený a spotřebovává moc kyslíku. Uklidni se, zpomal, máš spoustu času…
Ležel na plošině z kamenů a postupně sbíral odvahu. Bože, strašně si přál, aby tu teď Brad byl, pochválil mu jeho plán a řekl, že se mu to povedlo, aby mu dodal sebevědomí. Na tohle byl Brad vždycky dobrý, ale Brad měl vůbec víc než požehnaně těch nejlepších vlastností, které může člověk dostat do vínku. Odvahu. Vzpomněl si na den, kdy Brad –
A bylo to tu zpátky, za celé ty roky to neztratilo na síle. Zvuk sirény, hukot valící se vody, vědomí, že Brad je mrtev. Vzpomínky byly čerstvé a živé a on se poprvé po mnoha letech rozplakal, až se mu studené slzy koulely po tvářích. Jakmile bylo po všem, usnul.
Probudil se, když slyšel šumění davu těsně za překližkovou stěnou. Minutu mu trvalo, než se mu do údů a prstů vrátil cit. Nepatrně se nadzvihl na plošině a vykoukl ven škvírou mezi dvěma deskami. Obvyklá změť hlasů, vytvářená lidmi, kteří se zdraví se starými přáteli, nechávají představit novým a hledají si místa. Tváře jim ozařovala řada holých žárovek zavěšených na drátu v přídi tunelu a dva reflektory po obou stranách pódia napájené přenosnými bateriemi. Bylo tam několik novinářů a televizní štáb a to ho potěšilo.
Pak vystoupil na pódium Kaltmeyer a lidé se utišili. Historie tune-lářství, stateční muži, kteří položili životy – ach ano, nesmíme zapomenout na ty, kteří položili životy – a najednou bylo po projevu.
Trochu se na plošině z kamenů a hlíny posunul. Kaltmeyer zrovna uváděl DeFolga.
Nadzvedl se najedno koleno a přiložil pušku k rameni. Všichni teď stáli v zástupu, DeFolge, Kaltmeyer, Nordlund a ta žena, která přišla dolů do tunelu, když byl zrovna za přepážkou a stavěl si u mezery mezi dvěma překližkovými deskami tuhle kamennou plošinu. Celou dobu, co se rozhlížela dole, ji sledoval a ona o tom neměla ani tušení. Podle všeho to měla být nějaká účetní, ale jemu to nikdo nenamluví. Na to byla příliš rázná a všechno ji až moc zajímalo…
DeFolge i Kaltmeyer uchopili společně do pravé ruky kladivo, zvedli je nad hlavu a připravili se k úderu. Vzápětí narazila hlava kladiva do kamenné přepážky oddělující západní a východní část stavby.
Prst se mu zachvěl na spoušti –

KAPITOLA 26

Nordlund našel Cyd stát na balkoně, kabát měla těsně stažený kolem sebe a dívala se na panoráma Chicaga, napůl skryté v poletujícím sněhu. Když se za ni postavil a promluvil, ohlédla se. „Když jsem byl kluk, tak jsem tohle město miloval. Chodil jsem do Amundsenovy střední školy na North Side a celý svět pro mě sahal od Evanstonu ke Starému městu. Všechno, co mě vzrušovalo, bylo tady. Od mejdanů s kluky z našeho studentského spolku na Severozápadní univerzitě přes Nové město a džezové sedánky na Starém městě až po stovku malých divadelních souborů – všechny byly naprosto skvělý. Lidi mi vykládali o Velkém jablku a já nechápal, proč se tam, do New Yorku, chce každý dostat. Vždyť všechno, co bylo v životě důležitý, bylo přece přímo tady.“
Zachvěla se a vešla dovnitř. Zavřel za nimi zasunovací dveře. „Kdy chceš jít dolů, Dane?“
„Asi za deset minut. Kde je Hideo?“
„Mléko a cukr, pane Nordlunde?“ Nakamura stál ve výklenku a připravoval kávu.
„Obojí.“ Otočil se zpátky k Cyd. „Včera odpoledne jsem dal výpověď. Ani jsem tam dolů dnes nechtěl chodit.“
„Proč jsi mi to neřekl?“
„Nejdřív jsem si chtěl v hlavě pár věcí ujasnit.“
Zamyšleně se na něj zadívala a pak poznamenala: „Myslím, že vím, proč jsi to udělal. Ale řekni mi to.“
„Chytil jsem se s DeFolgem. Zjistil jsem, že Lammont si výsledky měření vymyslel, že program na předpovídání vrstev, kterými se prokousáváme, je stejná pohádka jako Čaroděj ze země Oz. Čtyři roky jsme kopali naslepo.“
„Co ti na to řekl DeFolge?“
„Zdálo se, že ho to netrápí. Podle něj ho nikdo nebude honit za to, že dokončil jeden z největších stavebních projektů, který se zapíše mezi rekordy – a navíc včas. A má pravdu.“
„To ti řekl? Že jakmile je to hotové, všechno je v pořádku?“
Přikývl.
„Obávám se, že se mýlí,“ prohlásila tiše. „Možná že tu prokletou stavbu dotáhl ke konci včas, ale zcela určitě se nevešel do rozpočtu. Překročení limitů na stavbu bude obrovské. Jestli je pravda to, co říkáš, a jestli o tom DeFolge věděl, tak mají s Lemmontem oba na krku podvádění vlády. Mám dojem, že nahoře z toho radost mít nebudou – opozice určitě ne.“ Zamračila se. „Jak jsi na to přišel?“
„Ten Styronův pásek –“ zarazil se. „Promiň, Cyd, měl jsem ti to říct hned na začátku.“
„Tak mi to řekni teď.“
Vyprávěl jí o kazetě, kterou našel, když byli u Styrona v bytě, o tom, jak se Zumwaltovi podařilo dešifrovat obsah nahrávky, o svém jednání s DeFolgem a o senátorově pokusu ho podplatit.
Cyd se zasmála. „Kdyby DeFolge tak obdivoval tvůj charakter, nezkoušel by si tě koupit za deset tisíc – to je urážka.“
„Měl jsem pocit, že jde trochu pod cenu.“
„Řekla bych, že to záleží na tom, do jak těžké palby se senátor dostal ve vládě. Pochybuju, že s tebou a s Dianou to má něco společného.“ Svraštila čelo. „Myslíš, že Styron se tím páskem pokoušel někoho vydírat?“
„Já bych řekl, že ano.“
„Už se někomu podařilo najít Lammonta?“
Zůstal na ni zírat s pootevřenými ústy. Vždyť to přece bylo tak jasné! Celou dobu to měl přímo před očima. Nejlogičtější přece bylo, aby tím, koho se Del snažil vydírat, byl sám Lammont.
„Proč by to Lammont dělal?“
„Jediný, kdo nám na tohle může odpovědět, je právě Lammont. Třeba to udělal úplně sám – z důvodů, které zná jen on. A třeba o tom DeFolge, Kaltmeyer, Max i Henry Leaver věděli. Lammont je jediný člověk, který je všechny spojuje, včetně Dela.“
„V tom případě před sebou možná máme i vraha.“ Cítil, jak mu náhle přeběhl mráz po zádech.
„Kdyby to s těmi falešnými údaji prasklo, firma Kaltmeyer/DeFolge to přežít mohla, ale Lammont a jeho Asociace určitě ne Lammont se možná bál, že ostatní začnou mluvit, aby si zachránili vlastní kůži. Takže v okamžiku, kdy se na něj Del obrátil, stal se z něj mrtvý muž.“
„Pokud mezi nimi vůbec nějaké spojení je,“ řekl pomalu. „Ale ani tak to nemusí být pravda.“
„Dokud nepřijdeme na nic lepšího, musí nám to stačit. Myslím, že bychom se měli Harryho zeptat, jestli se Lammont nehodlá objevit pod zemí.“
Vzala ze stolu kabelku, zarazila se a vyndala z ní několik fotografií pohlednicového formátu. „Zrovna je přivezli z policejní laboratoře. Všude jsou sotva znatelné otisky prstů – včetně tvých.“
Většina otisků byla rozmazaná a jen sem tam bylo možné rozeznat nějaký ostrý detail. U jednoho snímku se zarazil a ukázal na něj. „Co to je?“ V horním pravém rohu fotografie bylo něco, co vzdáleně připomínalo rozsvícenou žárovku.
Podívala se na to. „Nejspíš mastnota na přípravku, který na otisky stříkají, aby byly po vyvolání fotky vidět.“
Podal jí snímky zpátky. „Hodně zábavy.“
„Napadlo tě, že by tobě a Zumwaltovi mohlo hrozit nějaké nebezpečí?“ zeptala se s obavami.
„Kaltmeyerovi a DeFolgovi už hrozí.“ Potřásl hlavou. „Něco mi na tom nesedí, Cyd. Kdyby o tom DeFolge nevěděl, rozzuřilo by ho to, protože za ten počítačový program na určování vrstev zaplatil majlant a nic za to ve skutečnosti nedostal. Kdyby o tom věděl, rozzuřil by se taky, protože by to znamenalo, že Lammont je vrah – pálí mu to dost, aby mu tahle možnost došla. Ale ono to s ním ani nehnulo a mám dojem, že tak dobrý herec, aby to případně dokázal skrýt, zase není.“
Pokrčila rameny. „Je to jako zamotaný klubko špagátů, Dane – musíš tahat za všechny volný konce, dokud to někde nepovolí.“
„Nezbývá nám než vyrazit, jinak přijdeme pozdě,“ ozval se Na-kamura omluvným tónem. Měl dost času, aby uvařil celý galon kávy, ale zůstal ve výklenku a snažil se dopřát jim co nejvíc soukromí.
Zatímco Cyd mluvila s Richardsem, klepali se Nordlund a Nakamura venku zimou. Pak pospíchali všichni tři přes zasněžené betonové parkoviště ke vstupní šachtě. Když jeli v jedné z klecí dolů, nabídl Nakamura každému kelímek s kávou.
Nordlund ochutnal a obočí mu vylétlo. Byla skvělá.
„Jak jste to dokázal?“
„Je to docela jednoduché. Nádobku s vodou zahřejete tak, abyste na ní nemohl udržet ruku déle než pět vteřin – přesně. Pak vdechujete vůni čerstvě namleté kávy a nastavujete směs tak dlouho, dokud váš nos nezaznamená stejný stupeň vlhkosti, jaký vydává středně horká lázeň. Pak to tři minuty necháte a máte kávu hotovou.“
„To není moc vědecký přístup,“ namítl Nordlund.
Nakamura přikývl. „To je pravda, ale vaření kávy bylo odjakživa umění, a ne věda.“
„Podle návodu –“
„Návody se píšou pro vývoz za oceán. Tam jaksi vždycky vyžadují – vědecké pokyny.“
Nordlund na něj zůstal zírat a pak se ho náhle zmocnilo podezření.
„Jak to, že ten přístroj tak dobře znáte?“
Nakamura nasadil samolibý výraz. „Vyrábí ho moje firma, Nippon Engineering.“

Přišli pozdě. Přestavěný vlak na odvoz odpadu právě odjel s nákladem hostů, a tak na ně zbyl jen jeden z posledních elektrických vozíků.
„Bude nám tu těsno.“ Nakamura se posadil úplně vpravo a snažil se zabírat co nejmíň místa. Za ním se na vozík vyšvihla s Nordlundovou pomocí Cyd. On sám se nakonec vklínil vedle ní.
Cyd se rozesmála. „Myslela jsem, že mi při řízení budeš sedět na klíně.“
„V tomhle vozidle sotva a už vůbec ne čtyři míle.“ Zamířil doprostředka tunelu. Cestou se ho zmocnilo víc nostalgie, než kolik čekal; každých třicet metrů si vzpomněl na nějakou potíž, která se tam objevila a oni ji museli řešit.
„Vy po dnešní oslavě odcházíte?“ zakřičel na něj Nakamura.
„Kdo vám to řekl?“
„Pan DeFolge.“ Chvíle ticha. „Nevěřím všemu, co mi řekne.“
„Ani bych vám to neradil.“
Nordlund se ponořil do naprostého mlčení a rozhlížel se po stěnách. Pak před sebou uslyšeli šumění davu. Zpomalil, zahnul, aby objel razicí štít, a zastavil v prostoru vyhrazeném pro elektrické vozíky. Bylo tam docela hodně lidí – možná i tři stovky, většinou inženýři a rakeťáci, kteří na stavbě pracovali, a k tomu spousta odborníků na tunely z celé země.
Kaltmeyer už na ně čekal a honem postrkoval Nakamuru i Cyd dopředu. „Máte místo v první řadě, Hideo. Sedadla jsou označená. Jsem rád, že jste mohla přijít, slečno Lederleyová.“
Pak se obrátil na Nordlunda a tiše řekl: „Ty ses ale zatracenej blázen, Dane. Ani nevím, jestli se mi podaří tě z toho vysekat.“
„Neber to osobně, Franku, ale radši se o to ani nepokoušej.“
Protlačili se davem až k nízkým dřevěným schodům vedoucím na provizorní pódium pro řečníky. Hodně lidí už tam sedělo – DeFolge a Diana, Cyd, Derrick, Phillips a taky Švéd a Hartman jako zástupci jednotlivých směn.
DeFolge si potřásl rukou s Nakamurou. Když se podíval na Nordlunda, měl naprosto kamenný výraz.
„Diano,“ ozval se Nordlund, „rád bych ti představil Cyd Lederleyovou.“
Diana zdvořile přikývla. „Už jsme se s paní Lederleyovou setkaly.“ Cyd se usmála, chladně a opatrně. Nordlunda napadlo, že hned potom z oslavy uteče. Diana se stejně postará, aby se ani on, ani Cyd nebavili – ostatně okolnosti jim tak jako tak příliš nenahrávaly.
„Ahoj, Dane.“ Derrick byl nadšením bez sebe.
„Zdravím tě, Derricku.“ Obrátil se na Švéda. „Přinesl jsi kladivo?“
Švéd se trochu naklonil, aby Dane viděl na nablýskaný perlík položený za židlí. Byl ozdobený červenými, bílými a modrými stuhami. „Vypadá docela dobře – je poniklovanej.“
Objevil se Lynch se dvěma igelitovými pláštěnkami a podal je Švédovi. Pro DeFolga a Kaltmeyera, pomyslel si Nordlund, aby se měli v čem ohánět perlíkem. Další dva rakeťáci seřizovali několik přenosných bateriových reflektorů tak, aby jejich světlo doplňovalo lampy zavěšené pod stropem tunelu. Další lucerny stály po obou stranách tribuny a s pomocí reflektorů, jež přinesl televizní štáb, osvětlovaly scénu ze stran.
Pak přešel Kaltmeyer přes pódium a několikrát poklepal prstem na mikrofon, aby se ťukání ozvalo v reproduktorech. „Dámy a pánové, mohli byste se usadit? Rádi bychom začali přesně v jedenáct.“
Diváci sedící vepředu zmlkli, zatímco ti, kteří pobíhali vzadu, se snažili najít místo k sezení. Nordlund se rozhlížel kolem a hledal v publiku známé tváře. Kdykoliv se s někým setkal pohledem, lehce pokývl. V první řadě objevil Janice a ušklíbl se na ni. Odměnou mu byl široký úsměv. Měl by jí pak říct, jak jí to v té žluté přilbě ohromně slušelo.
Kaltmeyer se za mikrofonem zrovna začínal rozehřívat.
„Tradičně je oslava proražení velkého tunelu, jako je tenhle, soukromou záležitostí pracovníků směn. Tentokrát jsme cítili, že je to příliš významná událost pro celou zemi a že sem nemůžeme nepustit čestné hosty ze Základny, stejně jako z ostatních tunelářských staveb z celého světa. A to, že jsme pozvali i zástupce tisku a televize, nám umožňuje nabídnout účast všem lidem na zeměkouli.“
Odmlčel se a posluchači ho odměnili nadšenou vlnou potlesku. Pak pokračoval dál – na člověka, který nemá rád veřejná vystoupení, je v úžasné formě, pomyslel si Nordlund – shrnul zápas, jenž provázel připravení a financování projektu, a podrobně se zabýval tím, co bude tunel a rychlovlak znamenat pro ekonomiku země.
Nordlund si všiml, že Phillips, který až do té chvíle vypadal napjatě a ustaraně, se náhle uvolnil.
Kaltmeyer přešel k podrobnému rozboru výhod, jež může rychlovlak jednou přinést, když vtom si všiml, že DeFolge poklepává na hodinky. Nordlund se honem mrkl, kolik je hodin. Zbývaly dvě minuty do celé hodiny.
„Máme štěstí, že je tu dnes s námi člověk, jehož představivost pomohla dovést celý projekt od jeho zrození v Kongresu až k dnešnímu slavnostnímu proražení tunelu. Člověk, který zůstal věrný snu, jenž se pomalu stával skutečností. Dámy a pánové, senátor Alan DeFolge.“
Když DeFolge s úsměvem vystupoval na pódium, provázel ho potlesk daleko slabší. Pronesl několik krátkých poznámek, v nichž poděkoval, že ho pozvali na oslavu, které se normálně účastní je rakeťáci, krátce předvedl jedno „V“ jako „vítězství“ a pak už se na pódium vyškrábal Lynch a pomohl oběma mužům do plastikových pláštěnek. Švéd podal Kaltmeyerovi poniklovaný perlík.
DeFolge se naklonil k mikrofonu.
„Teď se zrodí něco nového, toto spojení východu a západu znamená velký krok do budoucnosti.“
Došli s Kaltmeyerem ke kamenné čelní stěně, sevřeli oba perlík do pravé ruky, zvedli ho nad ramena a máchli jím seshora dolů směrem k vápencové přepážce.
Z povrchu se odštíply kousky vápence a vzápětí se obrovský kus stěny rozpadl na malé kousky a zřítil se na podlahu tunelu.
Nordlund stačil jen položit Cyd ruku kolem ramen, aby ji chránil před přívalem úlomků, když vtom uslyšel výstřel. Na pravé straně plošiny proťala vzduch plný zvířeného prachu tenká červená čára a Kaltmeyer náhle vyjekl a odletěl dozadu.
Někdo začal ječet a hosté v přední řadě bezradně vstali a nevěděli, co se stalo.
„K zemi!“ zařval Nordlund. „Všichni k zemi!“
Vyskočil ze židle a běžel ke zraněnému Kaltmeyerovi, který seděl s nechápavým výrazem na dřevěném pódiu a držel se za bok. Mezi prsty mu prýštila světle červená krev. Televizní kameraman stojící vepředu na něj zaostřoval kameru. V tu chvíli už byl kameraman jediný člověk, který zůstal u pódia.
„Franku, jak ti je?“
„Nevím,“ Kaltmeyer se nadechl. Pak dodal: „Kruci, to je bolest.“
Nordlund se zuřivě rozhlédl kolem sebe a snažil se odhalit, odkud výstřel vyšel. V tom okamžiku směrem k plošině vylétl další jasně červený proužek. Vyrazil od zabedněného prostoru zakrývajícího vchod do jeskyně. Hned vzápětí se stěnami tunelu rozezněla ozvěna výstřelu.
Nordlund nikdy nepřišel na to, co následovalo dřív – jestli vlna intenzivního žáru, která ho ovanula, nebo výbuch, jenž s ním i s Kaltmeyerem nelítostně udeřil o dno tunelu.

KAPITOLA 27

Dietz se podíval na hodinky.
„Tak, chlapi, za dvě minuty se začnou probourávat skrz. Paulingu, Sturme, zvedejte se.“
Oba Němci sáhli po těžkých palicích a postavili se k hrubé čelní stěně tunelu. Ostatní ustoupili o pár kroků zpátky do tunelu. Někdo zaječel: „Paulie, ne abys rozmlátil kamery!“ a všichni se rozesmáli. Tunel byl teď plný dělníků, někteří dokonce vyšplhali na výhodně položená místa na razicím štítu. Jiní vylezli na skříňky na nářadí, aby měli lepší výhled na kamennou oponu mezi nimi a západní částí vrtu.
Dietz promluvil do sluchátek napojených na zesilovač, kterými byly obě části vrtu spojeny. „Jsi tam, Švéde?“
„Slyším tě jasně a nahlas, Mikeu.“
„Fajn, tady jsme připravený a čekáme jen na to, až nám dáš znamení.“
„Vydržte,“ odpověděl Švéd. Dietz si uměl představit, jak to vypadá na druhé straně přepážky: novináři, televizní štáby, pódium, na kterém řeční Kaltmeyer a senátor – díky Bohu, tohle ho minulo – pár stovek inženýrů a rakeťáků tleskajících v pravou chvíli…
„Mikeu, stojíš nám v cestě,“ upozornil ho Sturm.
Dietz ustoupil a drát vedoucí od sluchátek táhl za sebou. O pár metrů dál byl do jedné z výztuží vyříznutý malý pomocný výklenek, přesně proti místu, kde se sesul kus stěny. Zalezl dovnitř. Až do té zdi praští, bude tu lítat strašně svinstva a výklenek by ho snad mohl alespoň trochu ochránit.
„Hele, Dietzi, nevyschlo ti?“
Jeden z rakeťáků mu podával láhev. Sáhl po ní, napil se a soustředěně poslouchal Švédův průběžný komentář z druhé strany.
„Kristova noho, Dietzi, neříkal jsem ti, že si ji můžeš nechat.“
Vrátil láhev. Možná že ten výklenek nebyl zas tak dobrý nápad – z tuhnoucí směsi, kterou do výztuže ráno napumpovali, tam bylo horko a jemu se z toho najednou chtělo spát.
„Začínám odpočítávat!“ vykřikl Švéd náhle.
„Proberte se!“ zařval Dietz. „Pět vteřin!“
Sturm a Pauling zvedli palice nad hlavu a ostatní rázem ztichli. Dietz opakoval odpočítávání po Švédovi. „Pět! Čtyři! Tři! Dva! Jedna! Teď!“
Pauling a Sturm máchli a současně udeřili do kamenné stěny. Pak se Dietze zmocnil pocit, že se ocitl ve filmu, který někdo začal promítat zpomaleně. V tenké části přepážky se objevila zubatá díra; pak se celá zed začala hroutit. Kamenný prach vybafl na rakeťáky, kteří honem ustupovali o trochu dál do tunelu.
Zvláštní.
Dietz měl pocit, že slyší výstřel. V místech, kde stála přepážka, se vápenec roztříštil na malé úlomky odletující na všechny strany. Když se ozvala druhá rána, pořád ještě na to místo zíral.
A pak se tunel změnil v rudou noční můru.
Vypadalo to, že nemilosrdná síla výbuchu mu prorazila ušní bubínky. Nejprve uslyšel šílené zvonění a pak už vůbec nic. Nad hlavou, za výztuhou, se mu pohnuly a srazily tuny vápence a na rakeťáky se spustil déšť bílého prachu. Dosud nezatuhlá výztuha zaúpěla a začala se prohýbat pod nečekanou tíhou.
Muži běželi kolem něj, ústa měli otevřená, jako by křičeli, ale on vůbec nic neslyšel. Pak v místech, kde předtím bylo čelo vrtu, roztrhla kus tunelu další exploze. Z nějakého zdroje za zdí se vyvalil obrovský plamen plný kouře.
Viděl, jak Pauling ječí, ale vůbec ho neslyšel. Pauling vyrazil za ostatními a hbitě se brodil rozdrcenou skálou a prachem ležícím na dně tunelu. Sturm stál jako opařený, stále svíral palici a byl ochromený strachy. Zničehonic ho pohltil oheň smíšený s kouřem a Dietz už neviděl nic jiného než siluetu muže tancujícího v rudém oparu a hroutícího se k zemi.
Pauling proběhl kolem něj, ale dostal se jen o pár metrů dál a tam ho dostihl kotouč špinavého ohně, který burácel tunelem. Pozřel celého Paulinga a zkroutil ho do smrtelné křeče.
Panebože, pomyslel si Dietz, kdybych ho aspoň slyšel křičet!
Vtom povolil kus výztuže nad jeho hlavou a spousta uvolněného kamene se zřítila do tunelu a zasypala vše kolem výklenku. Dietzovi se vrátil sluch s rachotem doprovázeným hlasitým zvoněním v uších. Teď slyšel burácení padající skály a pohybujících se vrstev kamene nad hlavou.
A řev stovek umírajících mužů.
Pak řev utichl a zbylo jen hučení plamenů a skřípění skály nad ním. Byl uvězněný ve výklenku. Na okamžik ho napadlo, že z toho vyvázl. Pak k němu začal pronikat žár. Zalapal po dechu, snažil se najít trochu vzduchu a příliš pozdě mu došlo, že si do plic nabral vražedně rozpálený plyn.
Protáhl se ven z výklenku, udělal několik kroků a klopýtal přes zkroucená těla pokrývající zem. Kousíčky dřevěného uhlí nachytané na kovový povrch razícího štítu rudě zářily do tmy.
Měl pocit, že má hruď v jednom plameni. Stále se snažil lapat po dechu, přestože věděl, že tím sám sebe zabíjí. Když mu rozžhavený plyn spálil plíce, na okamžik to zabolelo.
Pak se zhroutil na dno tunelu a byl vděčný za to, že mu ze života zbývají už jen vteřiny.

KAPITOLA 28

Nordlund měl dojem, že se vteřiny po výbuchu protáhly na hodiny. Mozek mu pracoval na plné obrátky a snažil se ve zlomcích sekundy rozebrat, co se všechno přihodilo. Nejdřív někdo střelil Kaltmeyera stopovkou. Pak z míst, kde byl zabedněný vchod do jeskyně, vylétla ještě jedna střela.
A potom přišel ten výbuch.
Nejprve slyšel úvodní blaf, když se vzňaly plyny unikající z narušeného ložiska, zlověstný zvuk předcházející o pár mikrosekund poryvu měnícímu vznícení na výbuch, rychlé zažehnutí na explozi. V okamžiku, kdy ho horká vlna provázející detonaci zasáhla, věděl, že k ní došlo ve východní části vrtu, v prostoru, kde Dietz a jeho lidé čekali na proražení tunelu.
Padl na hrubá prkna pódia pro řečníky a snažil se ze všech sil stáhnout Kaltmeyera dolů a nezacházet s ním přitom příliš nešetrně. Ze vzdálenějšího konce tunelu, z druhé strany toho, co ještě před chvílí byla kamenná přepážka mezi dvěma vrty, slyšel děsivý příval řevu a pak náhlé ticho. Epicentrum výbuchu určitě bylo několik metrů za pódiem; plamenná koule, která z něj vylétla, se musela valit východní částí tunelu.
Dietzovi lidé zůstali chyceni v samém středu exploze. Byla jen malá naděje, že by to někdo z nich přežil.
Bože, kolik lidí asi bylo na druhé straně?
Když padl na zem a snažil se ze všech sil chránit Kaltmeyera, byl částí své mysli přesvědčen, že v tu chvíli už je, ani nikoho jiného, nic nezachrání. Diana, Cyd, Derrick, Nakamura, Švéd jsou ztraceni – všichni jsou ztraceni. Nejasně si uvědomoval těla ležící kolem něj, těla lidí, sražených výbuchem a následnou vlnou horkého vzduchu, nebo snažících se na zemi tunelu najít stejnou ochranu, jakou tam hledal on.
Zakřičel: „Cyd? Diano?“
Pokud mu odpověděli, nedokázal jejich hlasy rozpoznat v jekotu ostatních. Vzduch byl plný vířícího prachu, dost rozpáleného, proto se snažil dýchat co nejméně a nadechoval se jen mělce. Na záda mu pršely malé úlomky skály, pak začaly náhle padat větší, některé ho dokonce dost zabolely. Vápencový déšť valící se z oblouku nad nimi se změnil v liják a zasypával ho těžkými kusy kamene. Zvedl hlavu a snažil se něco zahlédnout skrze zvířený prach.
Vápenec z nevyztuženého stropu tunelu se lámal. Po pravé straně a dál dozadu se mu před očima tvořily a rozevíraly trhliny. Náhle se celá část stropu utrhla. Rychle přitiskl Kaltmeyerovi obličej k zemi a vlastní tvář si schoval pod paži. Skála nad nimi skřípěla a chvěla se a dolů začaly padat další kusy kamene. Dno tunelu se otřásalo pod nárazy obrovských kusů skály a vyhazovala do vzduchu husté mraky vápencového prachu.
„Kristepane!“ ječel někdo. „Kristepane! Kristepane!“
A přes něj jiný hlas: „Panebože, pomozte mi někdo!“
„Cyd!“ zařval. A ještě jednou: „Cyd!“
Měl dojem, že slyší někoho křičet: „Dane!“, ale v té nepřehledné změti hlasů si tím nebyl jist. Otočil se a podíval se za sebe směrem k přístupové šachtě a západnímu portálu. Obrovská bíložlutá masa skály zasypala část únikové cesty za ním. Kus stěny tunelu kolem jeskyně se zhroutil a desky z překližky, kterými zakryli vchod do jeskyně, hořely.
Nordlund se zaposlouchal a snažil se přes ječeni a úpění kolem sebe zaslechnout nějaký další pohyb skály. Nic. Začal se zvedat a říkal si, že teď mají možnost celý prostor evakuovat, než jim chodbu zahradí další padající odpad.
Pak druhý výbuch zničil veškeré naděje na to, že se odtamtud dostanou.
Později pochopil, že zhroucením části stropního oblouku se otevřel průchod k další metanové kapse a že plyn zaplnil chodbu za ním. Unikal hned pod stropem tunelu a Nordlundovi se vyhýbal usměrňován kusy vápence, které se provalily do chodby. Hned za ním se plyn mísil se vzduchem z ventilátorů a vytvářel výbušnou směs, které chyběla k odpálení jen nepatrná jiskřička. Televizní štáb používal spoustu nahrávací techniky plné jiskřících motorků a relé.
Směs plynu a vzduchu chytla a nadechla se k výbuchu.
Exploze jim rvala uši. Než sebou opět praštil o zem, zaslechl Nordlund ječet Dianu. Rozdrcené kusy vápence, celé kvádry oddělené uvězněnou organickou hmotou, se zřítily k zemi a zatarasily cestu k nádražní hale a přístupové šachtě. Slyšel skřípavé burácení, které vydávaly vyšší vrstvy skály lámající se a tlačící se do uvolněných mezer. Opět se na něj snesl déšť kamenného odpadu.
Tak a je to, pomyslel si. Tohle už nepřežije nikdo.
Přehnala se přes něj další vlna žáru, ale tentokrát ji nedoprovázel žádný nenasytný plamenný jazyk a nikde se neobjevily žádné nové kusy rozlámané skály.
Slyšel, jak se o sebe dřou další a další vápencové desky, ale zvuk jako by se tentokrát nesl z větší dálky. Naslouchal řevu a kvílení kolem sebe a uvažoval, kolika lidem se asi podařilo dostat ven. Ti, kteří měli šanci, museli vyrazit hned po prvním výbuchu.
Ale ti, které znal a které měl rád, byli příliš blízko u čela vrtu. Cyd a Diana, Derrick, Nakamura a Švéd, několik dalších rakeťáků… a Kaltmeyer a DeFolge.
Těch pár vyvolených, kteří dostali místa vepředu.
Ti jsou všichni po smrti, pomyslel si. Obě exploze nemohl žádný z nich přežit.

Pro Cala Briggse to byla scéna jak z Dantova Pekla.
První výbuch otřásl tunelem a zasypal diváky sprškou kamení. Nějaký padesátník v modrém obleku s černou vázankou vyskočil, oči rozšířené panikou, a téměř okamžitě padl, když mu veliký kus vápence zavadil ze strany o hlavu.
Briggs proklínal svou schopnost pamatovat si všechny obličeje. Harcourt, nižší úředník z dopravního oddělení. Milý člověk, veterán z jordánské války, žena a tři dospívající děti…
Starší žena sedící v koženém kabátě po kolena na pravé straně hlediště se začala zvedat ze židle, když vtom ji uchopila neviditelná ruka a mrštila s ní proti výztuze, kterou nedávno postavili u vzdálenější stěny.
Agatha Summersová, zapisovatelka z ministerstva dolů, vzpomněl si Briggs. Zůstala bez hnutí ležet na místě, kam ji exploze odhodila.
Ostatní diváky nejprve zamrazilo zděšením, ale když se ze stropu snesl další odpad a vytvořil hustý mrak bílého prachu, začali klopýtat jeden přes druhého a hnali se tunelem pryč. Moore, jeho kameraman, sice přišel o přilbu, ale nehýbal se z místa a snažil se z krveprolití kolem sebe nafilmovat co nejvíc. Za tohle byla Pulitzerova cena roku jistá, ale Briggse napadlo, jestli bude vůbec Moore naživu, aby ji mohl převzít.
S úžasem pozoroval Ansona Kirka, který v úctyhodném pořadu televize CBS 60 minut nedávno nahradil Mikea Wallaceho odcházejícího do důchodu, jak sprintuje asi o dvacet metrů dál tunelem.
Déšť kamenných úlomků pomalu ustával a skály přestaly skřípat. Až na křik vyděšených a umírajících lidí tunel ztichl. Briggs se otočil a uviděl, že hlavní sesuv napůl zavalil tunel za ním. Až na drobné kousky padající ze stropu bylo to nejhorší za nimi. Díval se, jak si Moore naučeným pohybem sahá do kapsy pro hadřík na utírání čoček, pečlivě z kamery otírá prach a pokračuje v natáčení situace kolem sebe.
„Ty, Charlie, jestli chceš jít –“
Moore se otočil, aby nafilmoval Nordlunda a Kaltmeyera na zborceném pódiu pro řečníky. Je to zázrak., že jsou ještě naživu, pomyslel si Briggs, že je naživu někdo, kdo stál tak blízko výbuchu.
„Ještě minutku, Cale.“
Briggs vytáhl notes a tužku, aby si poznamenal pár postřehů, ale pak jen zasykl: „Sakra!“ a vrátil je zpátky do kapsy. Výjev, který viděl kolem sebe, zaručeně nezapomene. Sklonil se a začal odhazovat kusy kamene, pod nimiž leželi lidé. Jednomu urostlému rakeťákovi s široce otevřenýma nevidoucíma očima nahmatal pulz, pak jeho ruku zase pustil a přešel k dalšímu. Cítil v sobě podivný strach spojený s jistou dávkou nadhledu. Být na místě a natáčet skutečný průběh neštěstí a potom i činnost zachránců, až ta chvíle nastane… panebože, tomu se ale říká klika!
Klekl si vedle naříkající ženy a začal jí zvedat hlavu, aby se mohla pohodlněji opřít. Když ruku odtáhl, měl ji celou od krve, tak si ji otřel o kalhoty. „Brzo se tu někdo objeví, slečno.“ Ale bude to dost brzo, aby jí to bylo něco platné? napadlo ho. Vypadala, že je jí tak dvacet, asi nějaká úřednice tunelářské společnosti.
Je to zvláštní, jak se život umí vyvinout… Během šíitského povstání působil v Jordánsku jako televizní zpravodaj a vydobyl si pověst profesionála, který se odváží do středu bojů, aby získal obrázky a materiál pro zprávy. Čekal, že mu tahle okolnost pomůže při budování kariéry, až se vrátí do Spojených států.
Málem to taky vyšlo, kdyby byl neurazil potentáty té společnosti. Byl mladší, věřil si a nehodlal si od nikoho nechat nic líbit. A oni si zase nechtěli nechat nic líbit od něj. Tak ho odložili na jednu z detašovaných samostatných stanic, aby dělal místní zpravodajství z akcí, jako byla ta dnešní.
Až na to, že dneska to nebyla tak úplně místní akce.
Vzhlédl od mladé ženy právě včas, aby uviděl Hala Jeffriese z Tribune, jak se zastavil asi o patnáct metrů dál a váhá, jestli je bezpečné se vrátit. Jeffries se nervózně přiblížil k suti, která z poloviny zavalila tunel, protáhl se kolem ní a kráčel zpátky do prostoru, kde se odehrávala slavnost. Na takovéhle akce by nikdy neměli posílat malé tlusté lidi, pomyslel si Briggs. Rubrika Restaurace týdne se k nim hodila mnohem víc.
Zpod převrácených židlí, ležících o několik stop dál, se ozývalo sténání. Briggs tam přispěchal a začal židle odhazovat z muže, který pod nimi zůstal uvězněný.
Na druhou explozi nebyl ani trochu připraven.
Výbuch se tentokrát ozval mnohem blíž, z klenutého stropu přímo nad Briggsem vyrval obrovský kus skály a mrštil jím dolů. Jeden úlomek ho zasáhl do levé nohy a on s klením klesl na kolena. O deset metrů dál uslyšel ječeni, vzhlédl a uviděl, jak se k Mooreovi blíží rudá koule z plamenů a kouře.
Kameraman se otočil na útěk, ale plameny ho pohltily a zabalily do sebe jak do rudé kukly. Moore rozhodil ruce a chvíli byla jeho silueta v ohni vidět. Dlouhé černé vlasy mu trčely vzhůru a hořely jako pochodeň. Kamera, kterou mu na rameni přidržoval zvláštní popruh, se žárem otevřela, půlpalcový pásek vylétl ven, a jak se mu rozmotával přes ramena a po rukou, prskal a kroutil se.
Zažije jen první nápor bolesti, to Briggs věděl; plameny sežehnou zakončení nervů rychleji, než stačí vyslat jakýkoliv signál do mozku. Moore zemřel vestoje, černající vztyčená postava se konečně zhroutila a rozpadla na kusy na zemi tunelu.
To už se Briggs obrátil na útěk, minul vyděšeného Jeffriese, který upřeně sledoval blížící se klubko plamenů neschopen pohybu, přitahován plameny jako pták pohledem hada. Nakonec se Jeffries přece jen otočil a rozeběhl se za ním. Teď byl Briggs pěkně vyděšený, pocit nadhledu zmizel a strach mu vháněl sílu do nohou. Ale ani v tu chvíli vážně neuvažoval o tom, že by odtud nemusel vyváznout. Na zádech a na krku cítil stoupající žár a náhle někde blízko uslyšel řev.
Jeffries. Obrys jeho malé tlusté postavy byl zvýrazněn blížící se ohňovou koulí. Pak náhle jeho silueta zbledla, když ho plameny pohltily. Jeffries běžel ještě ve chvíli, kdy byl upálen k smrti.
Plameny ztmavly a zdálo se, že chladnou, ale stále ještě se neúprosně valily vpřed. Briggsovi náhle s hrůzou došlo, že jim neunikne.
V jedné z výztuží zahlédl malý služební výklenek, uskočil do něj, vmáčkl se do malého prostoru a tělo automaticky stočil do pevného klubíčka.
Pootočil se, aby mohl pozorovat, jak se koule z plamenů, teď už zcela viditelně tmavnoucí a zpomalující, blíží. Kolik času uplynulo od výbuchu? uvažoval. Tři vteřiny? Čtyři? Pak už byla koule přímo v úrovni jeho výklenku a vysávala mu vzduch z plic. Pokusil se nadechnout a nabral si do plicních laloků jedovatý plyn. Zaječel, ale nevyšla z něj ani hláska; horké plyny mu sežehly hlasivky.
Okraj chladnoucí koule se dotkl jeho těla a oblečení na něm začalo doutnat. Na obličeji ucítil intenzivní žár a pak už vůbec žádnou bolest. Zničehonic neviděl, neslyšel, necítil. Umírám, pomyslel si a v duchu si náhle vybavil starý obrázek jedné hořící jordánské vesnice.
Z laminovaných plátů tvořících výztuž na stěně kolem něj začal vybublávat polyester a pomaličku hnědnout.

André DuBois, mladý francouzský Kanaďan, kterého zrovna povýšili na předáka jedné z part tvořících denní směnu, uslyšel první výbuch, zrovna když se svými muži dokončoval povrchové úpravy na betonové stěně nádražní haly. Ten den byla docela příjemná směna, vylepšená ještě o to, že dodavatelé připravovali tabule s občerstvením na recepci, která propukne po proražení tunelu, a bylo jim zřejmě jedno, když člověk uzmul chlebíček nebo příležitostně i vařenou krevetu. Snažil se přehodit si s někým službu, aby byl u toho, až se bude Kaltmeyer probourávat posledním kouskem skály, ale nenašel nikoho, kdo by si to s ním chtěl vyměnit. Nabízel k tomu dokonce sto dolarů, ale nikdo o ně nestál.
No, aspoň bude tady na recepci a třeba Deborah, dívka z účetního oddělení, přistoupí na myšlenku, že mu pomůže vylepšit jeho angličtinu. Už ji o to žádal dřív, ale z nějakých důvodů, kterým nerozuměl, to z její strany skončilo chichotáním. Možná by se měl vykašlat na lekce angličtiny a jít rovnou na věc – říct jí, že všechno, co kdy slyšela o francouzských Kanaďanech, je pravda, a navrhnout jí, aby si vylepšila svůj pohlavní život.
Nebo to nadhodit jako výměnu. Zamračil se. Jí by se takový obchod zaručeně vyplatil, ale co on sakra…
Pojídal další vařenou krevetu, když ho k sobě zavolal Bailey, škrábající se na hlavě.
„Jak to mám uhladit, DuBoisi? Pořád mi lezou na povrch hrudky z cementu.“
Prohlédl si okolí jedné z podpěr gigantického magnetického prstence a začal nadávat.
„Ty neumíš hladit, Bailey? Dej tam víc vody, člověče.“
Ukázal Baileymu, co má udělat, vrátil se ke stolu s občerstvením a zmocnil se kousku cukroví. Na malých papírových táccích jich tam ležely stovky; tenhle jim chybět nebude.
Jeden z pomocníků dodavatele potravin ho zahlédl a ušklíbl se, DuBois mu úšklebek vrátil a ani se nesnažil koláček skrýt. Ty ses ale šikovnej kluk, DuBoisi, všichni tě mají rádi… Nacpal si zbytek koláčku do úst a mrknul.
V tu chvíli uslyšel ze vzdáleného konce tunelu něco jako tupé žuchnuti. Otočil se a zaposlouchal, drobky z koláčku mu zůstaly viset na rtech. Poplašný klaxon se neozval, třeba o nic nejde. Vydal se zpátky k prstenci, aby se podíval, jak se Baileymu práce daří, když vtom mu došlo, co to vlastně zaslechl.
Zastavil se. Výbuch. Poplašné zařízení se nemohlo rozeznít, protože detonace nejspíš přervala vedení. Ale určitě tam hoří –
„Oheň v tunelu!“ začal křičet. „Oheň v tunelu!“
Udeřil do nejbližšího ručního hlásiče požáru a slyšel, jak se nahoře u výstupní šachty rozeřval klaxon.
„Bailey! Reynoldsi! Buchsere! Nasadit masky, za mnou!“ Tryskem doběhl ke skříňce vedle klecí, rozrazil dveře, podával ven masky a sáhl po lékárničce s první pomocí. Od okamžiku, kdy uslyšel výbuch, uplynula sotva minuta. Doběhl do prostoru vyhrazeného pro elektrické vozíky, do jednoho naskočil, zamáčkl akcelerátor do podlahy a vyrazil. Ani se neobtěžoval ohlédnout a zkontrolovat si, jestli ho ostatní následují.
Asi po patnácti metrech jízdy ucítil na obličeji náhlý poryv vzduchu. Tlaková vlna z druhého výbuchu. Dalších čtyřicet metrů jel proti horkému průvanu. U čela tunelu určitě hoří. Plyny, všichni přece vědí, že tam jsou plynové kapsy. Kysličník uhelnatý, sirovodík, dusičnan… Přestože anglicky moc dobře neuměl, znal názvy všech plynů a věděl, co dokážou. Nasadil si masku.
Hnal elektrický vozík nejvyšší rychlostí, jakou z něj dokázal vyždímat, pak náhle zatajil dech. Elektrické osvětlení před ním zhaslo a on se řítil do díry černé jako uhel, kde jediným zdrojem světla byly poletující světlušky.
Až na to, že to nebyly světlušky, ale reflektory vozíků, které se k němu blížily. Za chviličku kolem něj projely. Na některých se tísnili tři i čtyři lidé, obličeje bílé hrůzou, oblečení potrhané a ohořelé. Zdálo se, že na některých vozících je při vědomí pouze řidič, lidé kolem něj naříkali s očima nepřítomně rozevřenýma, na obličeji veliké popáleniny, obočí sežehnutá.
A pak uslyšel z tunelu ječení a výkřiky. Vlak na odpad se kolem něj prořítil, naložen vyděšenými živými lidmi a nehybnými mrtvými těly. To bude u přístupové šachty pořádná mela. Klecí je pět, dorazí tam dobře tři stovky k smrti vyděšených lidí a všichni se budou koukat dostat nahoru, jak to půjde nejrychleji…
Už byl blízko. Tunel byl nacpaný lidmi běžícími směrem k přístupové šachtě a volajícími o pomoc. Ve vzduchu visel hustý kouř a bylo tu špatně vidět; světla jeho vozíku nedokázala dýmem proniknout daleko. Ale dojel už téměř k přídi vrtu. Vzduch byl horký, dno tunelu spálené a seškvařené a všude kolem něj nehybně ležely hromádky toho, co ještě před chvílí byli lidé. Měl pocit, jako kdyby vjel do pohřební krypty. O kus dál tma ustupovala temně rudé záři a jemu došlo, že před ním ještě něco hoří. Dál už nepojede.
Zastavil vozík a navzdory horku se třásl. Mohla by tu být další ložiska plynu. A skála kolem něj se pořád ještě pohybovala a naříkala, jak se snažila najít si novou rovnovážnou polohu. Zadržel dech a zaposlouchal se, jestli neuslyší někoho, kdo by mohl být naživu. Nějaké škrábání. Někdo se plazil při zdi tunelu. Natočil tím směrem vozík a světla reflektorů přejela po stěně. Chris, jeden z rakeťáků.
DuBois sáhl po lékárničce a rozeběhl se k němu. „Chrízi, Chrízi, nehýbej se – to je DuBois!“
„Mně už moc nepomůžeš, Francouzáku,“ zamumlal Chris.
DuBois neodpověděl. Moc toho neviděl, reflektory svítily příliš vysoko, ale Chris ztratil z roztržené nohy hodně krve. DuBois se chvíli hrabal v lékárničce, našel tlakový obvaz a utáhl ho přes rány v noze. To by mělo trochu pomoct. A taky pohotovostní injekce morfia. Pokud ji ovšem některý feťák –
Ne, nevzal.
„Trochu bude bolest. S jehlou mi to nikdy moc nevyjde.“ Píchl mu injekci do paže a pár okamžiků čekal. V jednu chvíli se poplašeně podíval vzhůru, když se skála nad ním pohnula a dolů se sneslo trochu prachu.
Pomohl Chrisovi vstát, naložil ho do vozu, a když ujížděl zpátky tunelem, zoufale se modlil, aby se neroztrhla další ložiska plynu a tuny kamene nad jeho hlavou aby zůstaly, kde jsou.
Byl by ji úplně přehlédl, ale zrovna prudce uhnul, aby se vyhnul vlakovým kolejím, a kužely reflektorů ji našly zhroucenou za rozvodnou skříní. Dokud nezastavil a neslyšel ji, jak vzlyká, ani si nebyl jist, jestli je ta žena vůbec naživu.
Doběhl k ní s lékárničkou a na okamžik se ho zmocnil strach, že škrábance na jejích pažích jsou znamením hlubších zranění nebo dokonce zlomených kostí. Ale kaluž krve nikde neviděl a nohy měla prostě složené pod sebe, jako by si na ně rychle sedla; nebyly zkroucené do nějakého podivného úhlu.
Tváří od něj byla odvrácena a vlasy měla tak hustě posypané kamenným prachem, že si nebyl jist, jestli je mladá, nebo stará.
„Tak kde to bolet, holčičko?“
„Už nemůžu dal běžet,“ vzlykala. „A Judy –“ Rozplakala se a slzy se jí řinuly po tváři.
Není zraněná, pomyslel si DuBois, jen vyděšená. Objal ji rukou kolem ramen, aby jí pomohl, a ona se k němu otočila.
Oči se mu rozšířily zděšeným překvapením.
Deborah!
Objal ji rukama kolem pasu. „Chérie! Chéríe!“ Vychrlil na ni, jak je strašně rád, že ji našel zrovna on a že není zraněná – a pak začal zpomalovat a nakonec zmlknul docela, protože se na něj dívala naprosto nezúčastněně, nechápavě. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že na ni drmolil francouzsky.
„Všechno budeš v pořádku, Debbee.“
Pomohl jí vstát a napůl ji nesl k vozu. Pažemi ho pevně objímala kolem pasu a obličej mu tiskla k rameni. Usmíval se do tmy.
Až se tak za den za dva vzpamatuje, mohl by to možná zase zkusit s těmi lekcemi angličtiny.
Pak se v klenbě nad nimi znovu ozval rachot a za krk se mu začal sypat rozdrcený kámen. Zaklel, nahrbil se, popoháněl vozík, co to dalo, a oči upíral na pomalu se zvětšující kotouč světla, vedoucí do nádražní haly a do bezpečí.

KAPITOLA 29

Divná oslava, pomyslel si Metcalf. Většina lidí v místnosti inženýrů se výborně bavila, ale pod tím vším ležel hluboko zasutý nepříjemný pocit. Tunel byl hotov a k proražení dojde za pár okamžiků. Spousta z těch, kteří se tu dívají na televizi, si oslavu protáhne do celonočního pití a on se k nim možná docela klidně přidá. I kdyby byl Lammont ta měření skutečně zfalšoval, zrovna teď s tím stejné nikdo nic neudělá.
Podíval se na Zumwalta, sedícího se svěšenými rameny. Pořád ještě vypadal vystrašeně. Ale to jsem já taky, pomyslel si Metcalf. Jakmile oslava skončí, bude si muset najít Kaltmeyera a zkusit ho přemluvit, aby celý tunel zavřel, a pak vyvrtat další kontrolní sondy, aby vyzkoušel, jestli tam nejsou ložiska plynu. Bude s tím Kaltmeyer souhlasit? Pochyboval o tom. A DeFolge už určitě ne.
Rozhlédl se po místnosti. Parádní mejdan – polovina přítomných se už důvěrně seznámila se šampaňským a jemu bylo jasné, že někteří si sem propašovali láhev něčeho tvrdšího.
Ale stejně jako on a Zumwalt nebyli z prorážení nadšeni ani někteří jiní. Grimsley seděl v první řadě křesel před obrazovkou, s rukama opřenýma o kolena se nakláněl dopředu a soustředěně pozoroval, co se děje u tenké kamenné přepážky. Nejspíš přemýšlel o tom, že kvůli tomuhle přišli Felton a Esposito o život, a uvažoval, jestli to stálo za to.
Ani jiní neměli na nějaké bouřlivé oslavování zrovna náladu. Hany Richards seděl stranou od ostatních a chvílemi ukusoval z chlebíčku a upíjel limonádu z plechovky. O Harrym se říkalo, že to u Jimmyho umí pěkně roztočit, ale v práci nikdy nepil, a veškerý čas, který trávil na Základně, považoval za práci. Zrovna teď Richardse něco trápilo; tvářil se velmi ustaraně.
A staroušek Samuel Wilcox, sedící sám v rohu a pevně svírající sklenici s bourbonem, vypadal, že je myšlenkami na míle daleko. Nejspíš uvažoval o tom, jestli má požádat o podání žaloby na firmu Kaltmeyer/DeFolge a koho by přitom měl jmenovat. Až to zveřejní, bude kolem toho spousta povyku a Nordlundova výpověď společnosti taky moc neprospěje.
Na druhou stranu tam ale seděli Moloney, Tisch a Pinelli a několik žen z hospodářského oddělení a ze sekretariátu a měli už hezky v hlavě. To, co trápilo Richardse a Grimsleye, zaručeně netrápilo ostatní.
A Neal Youngblood, kontrolor z důlní komise, právě vstoupil a podle výrazu ve tváři se zdálo, že je připraven pořádně se rozšoupnout. Prvních pár dnů se tvářil jako „Mračno – pozor!“ ale dnes vypadal uvolněně a spokojeně. Třeba už byl hotov a bude se moct za den či dva vrátit do Washingtonu. Pokud se rozhodne bavit, může to být docela veselý člověk, pomyslel si Metcalf. Vsadil by se, že někdy dřív pracoval jako rakeťák – alespoň tak mluvil.
„Kristepane, jak dlouho bude ten dědek ještě žvanit?“ Moloney vypadal netrpělivě. Nejspíš měl se spoustou dalších tunelářů smluveno, že se sejdou u Jimmyho a pořádně to oslaví.
„Čeká, až přijde Mojžíš a tu skálu rozrazí,“ poznamenal Pinelli. Mark Pinelli byl mladý rakeťák, sto sedmdesát centimetrů vysoký malý herkules, jehož schopnost se naštvat byla přinejmenším stejně velká jako jeho bicepsy. Při pití nebyl nejlepší společník – na rvačku si vždycky nevyhnutelně vybral nejvyššího muže ve výčepu a stejně nevyhnutelně odcházel s několika vyraženými zuby a s monoklem. Ke své vlastní smůle si nedokázal přiznat, že velký slušný muž malého slušného muže zpravidla přepere.
Ale přesto, nepočítá-li Dietze, vycházel s Pinellim nejlépe.
„Je to pravda, že ten dědek dohnal Nordlunda k výpovědi?“ obrátil se na něj Moloney.
Neurčitě pokrčil rameny. „To ti nepovím.“
Byl to Herb Tisch, odborník na plyny, veterán bůhví kolika prorážení tunelu, který pozvedl svůj umělohmotný pohárek a začal na něj halekat: „Přípitek! Přípitek!“
Nechtělo se mu do toho, ale ostatní ho hecovali tak dlouho, až vstal a pozvedl vlastní sklenici.
„Na všechny starý tunely i nový tunely a ze všeho nejvíc na proražený tunely!“
„Přesně, přesně!“ pochechtával se Moloney.
Kaltmeyer na rozměrné obrazovce konečně skončil svůj projev. Na jeho místo se postavil DeFolge, pronesl několik vět a pak oba s Kaltmeyerem, oblečeni do plastikových pláštěnek, přešli dozadu a udeřili do kamenné přepážky. Sesula se a zasypala je sprškou vápencové suti. Stěna se zhroutila tak rychle, až měl Metcalf podezření, že do ní ve stejné výšce a ve stejnou chvíli někdo udeřil z druhé strany.
Pak Pinelli vykřikl: „Hele!“
Na obrazovce Kaltmeyer nenadále upadl na zem a držel se za bok. Metcalfa nejdřív napadlo, že stál příliš blízko a nějaký kousek odletující skály ho zasáhl.
Ale co má sakra znamenat ten červený proužek nad pódiem?
Kamera si na Kaltmeyera najela a v detailu Metcalf uviděl zvětšující se rudou skvrnu na pravém boku, rozšiřující se pod igelitovou pláštěnkou.
„Kristepane!“ pronesl Moloney v náhle ztichlé místnosti. „Někdo ho střelil! Co se tam sakra děje?“
Metcalf cítil, jak se ho zmocňuje panika, a začal pohledem hledat Richardse. Nebyl tam – nejspíš odběhl k Janice do kanceláře, aby zavolal dolů do tunelu a zjistil, co se tam vlastně stalo.
„Kristova noho, dívejte se!“ ozval se znovu Moloney, naštvaný z toho, že se oslava začala vyvíjet špatně.
O čtyři míle dál, čtyři sta stop pod povrchem, vyskočil Nordlund na pódium, aby pomohl postřelenému Kaltmeyerovi. Obrazovku přeťal další rudý proužek. Obraz byl tak ostrý, že Metcalf viděl, jak z míst, kde se střela zaryla do zdi tunelu, odletělo několik úlomků.
Kamera se náhle zbláznila a na okamžik jim nabídla pohled na strop tunelu, ze kterého se odlupovaly obrovské kusy skály. Celá scéna se postupně utápěla v šedi a za chvíli neviděli vůbec nic. Kamenný prach, pomyslel si ochromeně. Pak kameraman otřel čočku a jim se naskytl jasný pohled na moře převrácených židlí a na lidi, kteří přes ně i přes sebe navzájem přelézali, jak se snažili utéct co nejdál od čela vrtu.
Hodně lidí se ale nehýbalo. Metcalf postřehl Nordlunda ležícího přes zasaženého Kaltmeyera. Neuměl rozeznat, jestli je některý z nich živý, nebo mrtvý.
Všichni v místnosti teď stáli na nohou, hypnotizováni výjevy na obrazovce, neboť obrázky v tu chvíli byly důležitější než samotné události. První vykřikl Zumwalt: „Výbuch! Zatracená práce, došlo k výbuchu!“
O zlomek vteřiny později zaječela v prostoru kolem šachty siréna.
Metcalf se rozeběhl ke dveřím; musí se dostat dolů. Zumwalt mu náhle zastoupil cestu, v obličeji byl bledý a měl napjatý výraz.
„Kam se sakra tak najednou řítíš, Troyi?“
Pokusil se kolem něj protáhnout. „Co to plácáš? Musíme se dostat dolů!“
Zdálo se, že Zumwalt nemá daleko k panice. „Kdo to má na povel tady nahoře, sakra? Všichni jsou tam dole, Troyi, vždyť ani nevíme, jestli to někdo z nich přežil. Kdo to bude řídit tady?“
Chvíli mu trvalo, než se s tím vyrovnal. Zumwalt měl pravdu. Nordlund, Kaltmeyer i DeFolge jsou dole v tunelu. Nikdo z nich tu nezůstal; on je v tuhle chvíli jediný, kdo na stavbě padal v úvahu, kdyby pro nic jiného, tak díky svému pracovnímu zařazení.
Od té chvíle jednal úplně automaticky, obrátil se zpátky do místnosti a řval Držte huby! tak dlouho, dokud se všichni neztišili. Zůstali na něj zírat a vyčkávali. Při nácviku havárie měl každý z nich přesně určenou roli, ale tohle nebyl nácvik, to byla skutečnost.
„Tischi, chci mít průběžné výsledky monitorování výskytu plynu v tunelu. Pinelli, ty budeš mít na starosti vybavení. Až budou do podzemí sjíždět záchranné čety, musíš se ujistit, že s sebou každý má dvě masky, jednu pro sebe a jednu pro oběti, které by ji mohly potřebovat. Moloney, zavolej na městskou pohotovost – budeme potřebovat všechny sanitky i s posádkami, které mají k dispozici! Zumwalte –!“
Vtom za ním Grimsley tiše vydechl: „Pane Bože všemohoucí!“
Metcalf se otočil právě včas, aby viděl, jak se kamera znovu roztancovala. Další výbuch, blesklo mu sklíčenou myslí. Uviděl hrůzu nahánějící záběr – obrovskou kouli z plamenů valící se přímo na kameru – vypadalo to jako záběr z nějakého starého Spielbergova filmu. Zlomek vteřiny sledovali děsivě detailní pohled na žhavé klubko plamenů, a pak obrazovka náhle ztmavla, jak se oheň převalil přes kameramana.
„A je po něm,“ poznamenal někdo bezvýrazným hlasem.
Metcalf se oklepal, aby se probral z tranzu.
„Tak padáme, krucipísek! Tam dole umírají lidi! Youngbloode“ – ukázal na popelavě bledého zástupce ministerstva dolů – „zavolejte na lodní Základnu Velkých jezer a požádejte je, aby nám sem vrtulníkem dopravili tolik záchranných čet a ošetřovatelů, kolik můžou postrádat. Řekněte jim, že tady na Základně budeme potřebovat hlavně všechno, co se hodí na popáleniny, a taky všechny doktory, kteří nejsou ve službě.“
Srdce mu bušilo v přerývavém rytmu kvílící sirény a mozek pracoval na plné obrátky. Všiml si bledé dívky z hospodářského oddělení stojící v rohu a pevně svírající zbytky sendviče.
„Liz, vem si na starosti všechny holky, co jsou v budově, a sežeň telefonistku; chci, aby ústředna začala fungovat jako informační servis. Jakmile se tohle provalí ven, budou sem volat tisíce příbuzných, aby něco zjistili.“ Obrátil se na Sama Wilcoxe, sedícího zmateně a opuštěně v koutě. „Vaši skupinu budeme potřebovat taky, pane Wilcoxi.“
Wilcox se na něj vděčně podíval, vyrazil ke dveřím a tam zaváhal. „Kdybyste se dověděl něco o slečně Lederleyové –“
Metcalf přikývl. „Hned, jak budu něco vědět.“ Ve skutečnosti ještě vůbec nepřemýšlel o tom, kdo by mohl být mezi mrtvými a umírajícími. Nemohl si dovolit na takové věci myslet.
Pak si uvědomil, že zůstal v místnosti inženýrů sám, jen s Grimsleyem. Slyšel, jak venku křičí lidé pobíhající po plošině mezi Základnou a vstupní šachtou a nad vším vyniká pronikavý řev sirény. Venku byl štípavě mrazivý den a zvuk se nesl daleko – troubení bude nejspíš slyšet až v centru Chicaga. Vešel do Janiciny kanceláře, sáhl po telefonu a zavolal na policii a hasičskému sboru. Cenných třicet vteřin ztratil tím, že musel policii vysvětlovat, kdo vlastně volá. Hasiči už vyrazili na cestu – poplašné zařízení bylo napojeno přímo na ně.
„Pane Metcalfe, kdybych mohl nějak –“
Ve dveřích stál Grimsley a v ruce svíral přilbu. Vypadal naprosto ztraceně.
„Najdi Richardse a řekni mu, že s ním chci mluvit. A pak se drž někde poblíž – budu tě potřebovat.“ Až ze sebe Grimsley setřese to ochromení, bude se hodit; věděl o tunelu všechno, co může vědět člověk, který v něm pracoval.
Když Grimsley odešel, pokusil se Metcalf na okamžik vydechnout, ale zjistil, že to nedokáže. Jako by měl v hlavě nějaký blok, který ho nutil neustále si v duchu opakovat, co se stalo, nebo co si myslel, že se stalo, a zvažovat všechny možné důsledky. Kdyby ho o to v tu chvíli někdo požádal, dokázal by zpaměti nakreslit podrobnou mapu přístavní hráze, Základny a celého tunelu od východního portálu k západnímu a nevynechat přitom jediný poplašný hlásič, jedinou rozvodní skříň –
Myšlenka, kterou zatlačil někam hluboko pod práh vědomí, se zničehonic vynořila.
Dietz. Panebože…
Sáhl po telefonu a vytočil číslo východního portálu. Vyděšený hlas mu sdělil, že nemají žádné informace. Siréna se jim tam taky rozeřvala a záchranné čety i s maskami jsou v tuhle chvíli už dole v tunelu. Ale do čela vrtu to mají dobře čtyřicet mil daleko, takže než se od nich něco dovědí, bude to trvat nejmíň padesát minut. Ano, zkoušeli se tam dovolat, ale spojení nefunguje. A navíc – co bylo na celé věci nejhorší – neměli dost mužů do záchranných týmů, protože strašně moc lidí sjelo do tunelu na oslavu.
„Troyi?“
Vešel Richards a vypadal nazlobeně a nervózně.
Metcalf položil sluchátko; byl jako omráčený. Dietz a jeho lidi – ale teď si nemohl dovolit o tom přemýšlet.
„Harry, dole v nádražní hale budeme potřebovat oddíl strážných –je tam jen pět klecí, takže nastane pěkná mela. Ženy a ranění mají přednost, však to znáte. A někdo bude muset pořizovat seznam a ověřovat totožnost, abychom věděli, koho ještě máme dole. Pokud v hale dosud zůstali lidi od dodavatele jídla, tak je vyvezte nahoru. A jedné z holek v ústředně řekněte, ať začne obvolávat všechny strážce, kteří nejsou ve službě, a požádá je, aby se tu hlásili, jak to půjde nejdřív.“
Richards přikývl. „Stráže už jsou dole a lidi od jídla nahoře. Zařídím kontrolu totožnosti dole v hale i tady na povrchu.“
„Budete potřebovat posilu u vstupní brány? Už jsem volal na policii – můžou vašim lidem poslat pomoc na odhánění čumilů.“
„Dovnitř se nikdo nedostane, leda by sem připlaval. Co s tiskem?“
Novináři byli to poslední, s čím by chtěl přijít do styku, ale asi bude muset, alespoň proto, aby zarazil fámy, které se začnou šířit.
„Zřídíme společné místo pro žurnalisty. Nemůžou se jich tu kolem volně potulovat stovky. Do šachty ani do tunelu nemají přístup.“
Richards se obrátil k odchodu, ale pak se na okamžik zarazil. „Nevím, jaká je situace u východního portálu, jaké tam posílají skupiny, ani jestli se jim podaří dostat dál než do prostoru, kde došlo k proražení. Ale kdyby to zvládli a zjistili něco o… o Cyd, dáte mi vědět?“
Ten muž se trápil a snažil se nedat to najevo a Metcalf k němu náhle pocítil hlubokou sympatii. „Jistě, Harry. A vy mi řekněte, kdo se objeví na povrchu u nás – Cyd, Dane nebo kdokoliv jiný.“
Když Richards došel ke dveřím, Metcalf ještě dodal: „Myslím, že by se FBI mělo začít zajímat o to, kde je Lammont. Budeme ho tu dost potřebovat. A jakmile bude tohle za námi, tak ho zabiju.“
„Cyd mi o Lammontovi už vyprávěla.“ Richards zaváhal a chvíli si pohrával s přilbou. „Pokud se Cyd něco stane,“ dodal tiše, „nemusíte si s Lammontem dělat starosti.“
Když Richards odešel, vstoupil Metcalf do Nordlundovy kanceláře, našel na stole šálek vystydlé kávy, napil se a vykročil na malý balkónek. V dálce zaslechl kvílení sirén prvních sanitek, ostré a jasné v mrazivém vzduchu.
Tak jsem to tvý místo konečně dostal, Dane. Kristepane, kéž by se to nikdy nestalo!
Poprvé od chvíle, kdy na obrazovce viděl upadnout Kaltmeyera, si dovolil pomyslet na Cyd, Kaltmeyera, Dana, Derricka, Švéda a –
Ježíšikriste, měl pocit, že všichni lidé, které kdy znal, jsou dole v tunelu. Ale v tuhle chvíli toho o mnoho víc udělat nemohl. Teď bude dlouho trvat, než dopraví na povrch zraněné a umírající a nakonec ty, kteří jsou zatím ještě v pořádku.
Přece jen bude muset ještě něco zařídit. Bude potřebovat najít způsob, jak uvědomit nejbližší příbuzné, způsob, jak se vypořádat se zástupy rodinných příslušníků a přátel, kteří se začnou shromažďovat kolem vstupu na molo a čekat na nějaké zprávy.
Vrátil se do místnosti inženýrů. V televizi teď přenášeli zmatek na plošině před Základnou. Doufal, že se kamera dole v tunelu opět nějakým zázrakem vrátí zpátky a Kaltmeyer prostě překročí zbytky zhroucené přepážky a podá si na druhé straně ruku s Dietzem.
Pak si uvědomil, že mu Grimsley něco říká a podává mu sluchátko.
Východní portál.
Chvíli poslouchal a pak hluše zamumlal: „Průběžně mě informujte.“ Zavěsil a nebyl schopen vydat ze sebe ani slovo.
Grimsley se na něj upřeně díval. „Tak co se sakra stalo?“
„Totální katastrofa,“ řekl Metcalf nakřáplým hlasem. „Z tunelu se nikdo nedostal. Domnívají se, že se nikomu nepodařilo utéct před ohněm. Tři směny a polovina zaměstnanců z kanceláří, celkem tři sta pět lidí. Všichni jsou nejspíš po smrti.“
Grimsley se s nepřítomným pohledem odvrátil.
Tři sta pět lidí zemřelo, a to nepočítá ty, které zabil oheň nebo rozdrtily kusy padající skály na jejich straně tunelu.
Čtyři roky života strávil prací na nejdelším tunelu světa a doufal, že jednoho dne ho dostane on sám na povel.
Dneska měl na povel nejstrašnější tunelové neštěstí v dějinách.

KAPITOLA 30

Byla tam naprostá tma a Nordlunda napadla šílená myšlenka, že je mrtev. Zadržel dech a napínal uši do tmy. Skála nad ním ještě trochu sténala a skřípěla – a někde blízko někdo dýchal. Natáhl ruce a dotkl se čehosi, co na omak vypadalo jako kus pomačkaného igelitu. Kaltmeyer. Ještě je naživu.
„Franku?“
Uslyšel mumlavou odpověď, po hmatu si začal zjednávat cestu z pobouraného dřevěného jeviště a zoufale se snažil na zemi nahmatat některou z bateriových lamp, které tam umístili, aby kvůli televizi zlepšili osvětlení. Jednu lampu našel a stiskl vypínač. Nic. Někde poblíž zaslechl, jak se hýbá někdo další. Chvíli kolem sebe zuřivě hmatal rukama, až konečně našel další reflektor. Stiskl vypínač a kužel světla přejel po stěně tunelu. Úlevou zaklel téměř nahlas. Tunel byl pořád ještě plný prachu, ale v temnotě rozeznával pohybující se postavy. Pak našel někdo jiný další lampu a rozsvítil ji.
Nakamura. Díky bohu. Chvíli se na sebe dívali. Pak Nakamura tiše přikývl a začal si reflektorem svítit kolem sebe, aby se podíval po ostatních. V příšeří naplněném prachem se teď pohybovalo o něco víc lidí, vyděšení byli tak, že ani nevzlykali. Derrick se narovnal z klubíčka, do kterého se předtím schoulil, a obrátil se vedle k Dianě, aby jí pomohl.
Nordlund k ní už spěchal. „Jsi v pořádku?“
„Myslím… že jo.“ Byla otřesená a kousala se do rtu ve snaze nedat to najevo. Bylo mu jasné, že si v duchu automaticky dělá inventuru – žádné zlomené kosti, žádné řezné rány, žádný otřes mozku. Podívala se dolů, zkusila si oprášit kamenný prach ze sukně, ale pak to vzdala. Za celou dobu, co ji znal, ji ani jednou neviděl doopravdy plakat, a pochyboval, že by se teď rozbrečela.
„Derricku?“
„Myslím… že jsem taky v pořádku.“
Zpod převrácených židlí se vysoukal Švéd a pomáhal na nohy vyděšenému Lynchovi. Hubený rakeťák měl oči široce otevřené a vytřeštěné. Jeho nejstrašnější představy se splnily; došlo k závalu a on je tu uvězněn. To, co se teď děje v Lynchově hlavě, musí být pravé peklo, pomyslel si Nordlund.
Za kusem utržené skály se ozvalo zasténání. Ležel tam DeFolge, na hlavě měl ránu a vlasy zakrvácené a slepené. Chvíli mu trvalo, než se mu podařilo zaostřit na Nordlunda pohled. Když konečně uspěl, ukázal si na zakrvácenou hlavu a zeptal se: „Je to hodně zlý?“
Nordlund si klekl a rozhrnul jednotlivé prameny vlasů. DeFolge sebou škubl, ale neřekl ani slovo.
„Kůže je natržená, nic vážnýho.“
„Diana je v pořádku?“
„Nic jí není – jen trochu otřesená.“
Zaklení. „Nelži mi, Nordlunde.“
„Zrovna tamhle stojí – podívejte se sám.“
Kde je sakra Cyd! Posvítil si lampou na první řadu židlí, kde předtím seděla. Nikdo se tam nehýbal. Třeba se jí – to by bylo požehnání – třeba se jí podařilo dostat ven. Došel blíž, aby si místo pořádně prohlédl, odstraňoval židle a bázlivě obracel těla jedno po druhém.
První, koho poznal, byl Hartman. Obličej měl naprosto netknutý, takže až když se mu Nordlund pokusil pomoct, zjistil, že ostrý odštěpek skály přetnul Hartmanovi páteř. Položil tělo opatrně zpátky na zem a pokračoval pomalu podél řady. Několika lidem se podařilo uniknout; ležely tu pláště a kabelky, které nepatřily k žádnému z těl.
Cyd ležela v řadě pátá. Na spánku měla odřeninu a jemu jen blesklo myslí Ne, ježíšikriste, ne, klekl si vedle ní a strašně toužil sevřít ji do náruče a současně měl strach s ní pohnout. Pak si všiml, že jí žíla na krku nepatrně pulzuje. Lehce ji poplácal po tváři.
„Cyd? Cyd!“
Zamžikala a pak na něj soustředila pohled. Zhluboka se nadechla a Nordlund jí pomohl posadit se na židli. Dlouho se na něj dívala a pak s úlevou vydechla: „Tak jsme to oba zvládli.“
„Jo. Na rozdíl od většiny ostatních v téhle řadě.“
„O koho jde?“
Jmenoval ty, které našel a o nichž věděl, že se s nimi setkala. Na okamžik zavřela oči. „Kolik lidí to přežilo?“
„Ještě nevím.“ Zvýšil hlas. „Tak se tu, lidi, trochu porozhlídneme –ať víme, jakou máme společnost.“
Byla to příšerná práce – jak příšerná, to mu došlo asi po pěti minutách hledání. Za dalších deset minut se všichni sešli u dřevěného pódia pro řečníky. Kromě nich nezůstal široko daleko nikdo naživu.
„Budeme teď chvíli v bezpečí, Dane – nebo je to jen krátká přestávka?“ Diana měla v hlase nepatrně hádavý tón; její obvyklý způsob obrany, pomyslel si.
„Myslím, že v tuhle chvíli nám nic nehrozí.“ Znovu si posvítil kolem sebe a začal situaci hodnotit pohledem profesionála. Na druhé straně vrtu byla asi o tři metry dál, v místech, kde se probořil strop, propletená hromada polámané skály. Uvažoval, jestli se některému z Dietzových lidí podařilo dostat pryč; nevypadalo to příliš pravděpodobně. Zahlédl malý kousek laminátu čouhající z hromady suti a došlo mu, že pomalu zasychající výztuha nevydržela tíhu skal nad sebou.
Asi třicet metrů za ním na druhou stranu to dopadlo naprosto stejně. Zasychající výztuha umístěná těsně za vstupem do jeskyně se nejdřív nehezky vyboulila a pak uvolnila cestu tunám kamene a hlíny valícím se do tunelu. Prostor kolem místa spojení obou vrtů sice ještě nebyl vyztužen, ale přesto zůstal z nějakého důvodu navzdory mocným posunům ve stropě neporušen.
Kaltmeyer začal zničehonic naříkat a Nordlund si k němu klekl, aby mu pomohl.
„Já se na to podívám, Franku.“
Když vytáhl z kapsy otvírací nůž a rozřízl igelitovou pláštěnku, ostatní se kolem něj shromáždili. Kaltmeyer měl oblek na boku nasáklý krví a Nordlund látku saka opatrně rozřízl, stejně jako košili a pak i nátělník. Rána hodně krvácela, ale krev vytékala plynule; střela nezasáhla žádnou tepnu.
„Bude v pořádku?“ Derrickovi se třásly rty. „Neboj se, táta to zvládne.“
Utrhl čistý kus nátělníku a utřel jím krev, aby na ránu lépe viděl. Kaltmeyer se zašklebil. „Bolí to jako čert.“
„To si myslím.“
Okraje rány byly roztřepené. Jak při letu svítící střely hořel červený fosfor, projektil se chvěl nebo dokonce převracel, proto způsobil tak potrhané zranění tam, kde vnikl do těla, a možná ještě horší tam, kde z těla vylétl.
„Budu s tebou muset trochu pohnout, Franku.“
„Ricky je v pořádku?“
„Nic se mu nestalo.“
Obrátil Kaltmeyera a druhou ránu našel na zádech o něco výš. Okraje otvoru byly potrhané a zranění krvácelo, ale kulka zřejmě prolétla tělem hladce a nezlomila žádné žebro.
„Švéde, budeme potřebovat tvou košili. Musíme to něčím obvázat.“
Švéd si svlékl košili a podal mu ji. Než ji Nordlund stačil začít trhat na pruhy, Cyd si přiklekla vedle něj a řekla: „Ukaž, pomůžu ti s tím.“ Podala mu veliký, složený kapesník, aby ho přitiskl na ránu, a pomocí kapesního nože rozřezala košili na zhruba sedmicentimetrové pruhy.
Pořádně utáhla provizorní obvazy Kaltmeyerovi kolem pasu. „Dej mi svůj kabát, Dane. Začíná se dostávat do šoku.“ Kaltmeyer zešedl a tělem mu začaly projíždět nepatrné záškuby. Nordlund podal Cyd svůj kabát, ta do něj Kaltmeyera volně zabalila a stoupla si. „Víc toho v tuhle chvíli asi udělat nemůžeme,“ zamumlala.
Náhle promluvil Lynch: „On umře.“
Derick zbledl a Švéd se na Lynche vztekle obořil: „Zavři hubu, Lynchi, nebo ti ji zavřu sám!“
„Uklidněte se!“ poručil jim Nordlund. Vzhlédl a zjistil, že je DeFolge pozoruje a jeho masité rty si pohrávají s lehkým úsměvem. Nordlund náhle pocítil téměř nepřekonatelnou touhu srazit tu svini prostě na zem. Senátor Alan DeFolge byl za tuhle katastrofu stejně odpovědný jako Lammont, a možná víc. Nordlund v tu chvíli věděl tak jistě, jako by mu to DeFolge sám řekl, že všechno, co Lammont udělal, udělal proto, že DeFolge chtěl, aby to udělal, a protože mu za to zaplatil. Firma Kaltmeyer/DeFolge vyhrála na poslední chvíli soutěž na stavbu, protože Lammont zfalšoval měření. Zisky z toho asi byly obrovské. Kolik lidí ale zaplatilo ta měření životem?
Pak mu došlo, že DeFolge pochopil do posledního detailu, co se mu honí hlavou. Senátor měl stále ještě na tváři úsměv, ale teď jako by byl vytesaný do kamene. Jedním krátkým pohledem ze z nich stali nepřátelé na život a na smrt.
„Pane Nordlunde.“
Nakamura stál na okraji závalu, který jim odřízl cestu k nádražní hale a přístupové šachtě. Nordlund k němu přispěchal. Kamenná suť byla docela drobná a nakupila se do stupňovitě se zdvíhajícího úbočí. Natáhl se a vyzkoušel, jak drží několik kousků kamene na vrcholku svahu. Hromada se náhle zachvěla a hrozilo nebezpečí, že se sesune. Nordlund honem uskočil.
Nakamura pokýval hlavou. „Ne tak hr, pane Nordlunde,“ upozornil ho. Nepatrně pohnul rukou a podržel ji u malé škvíry v hromadě suti. Ten pohyb byl záměrně nepatrný a Nordlund pochopil, že Nakamura nechce, aby to ostatní viděli.
Přistoupil blíž k díře, předstíral, že zkouší stabilitu hromady, a zároveň ke škvíře přiložil ruku. Otvorem k nim proudil vzduch, čímž se vysvětlovalo, proč je v tunelu takové teplo – proud vzduchu byl palčivě horký. Když se pozorně zaposlouchal, uslyšel vzdálené hučení, jako by někde pracovala obří svářecí souprava.
Ložisko plynu nekontrolovatelně hořelo.

Když se vrátili k malé skupince kolem pódia, Cyd se zeptala: „Co se vlastně stalo, Dane?“
„Vybuchl metan,“ odpověděl s hořkostí v hlase a díval se přitom na DeFolga. „Někde blízko nejspíš bude mohutná vrstva rašeliny nebo možná zárodek ropného pole. Celá oblast je plná uvězněných ložisek plynu. Museli jsme se ocitnout mezi dvěma dost rozlehlými metanovými kapsami.“
„Jak to můžete vědět?“ zeptal se Švéd.
„Protože stopy po ohni jsou patrné na východní i západní straně tunelu. Nejdřív muselo vybuchnout ložisko v Dietzově části. Vzplanulo a zažehlo plynovou kapsu za námi. Naštěstí se obě ložiska nespojila, jinak by nás to bylo uškvařilo taky. Měli jsme šílenou kliku.“
Diana se rozhlédla kolem sebe. „Tohle za velkou kliku nepovažuju.“
„Jak to, že jsme o tom plynu nevěděli?“ Švédovi se v hlase objevil náznak vzteku.
„Neptáš se toho pravýho, Švéde.“
DeFolge hodil po Nordlundovi vraždícím pohledem, pak nasadil klidný výraz a zarmouceně pokýval hlavou. „Na měření jsme najali nejlepší možnou společnost. Prováděli průběžné doplňkové testy. Věřte mi, jakmile se odtud dostaneme, proběhne podrobné vyšetřování.“
Švéd upíral pohled na DeFolga. „To bych byl rád.“
Lynch došel k stupňovité hromadě suti, která je dělila od tunelu vedoucího k přístupové šachtě. „Budeme se muset prokopat ven,“ prohlásil nervózně. Začal na hromadu šplhat s úmyslem začít nahoře s odhazováním kamenů. ‚
„Vypadni odtamtud, Lynchi!“ zařval Nordlund.
Lynch slezl dolů a za ním se sesula malá lavina rozdrcené skály.
Diana se tvářila podrážděně. „Co je na tom špatnýho, proč bychom se neměli prokopat ven?“
Nemohl to před nimi tajit; nejspíš se o to ani neměl pokoušet.
„Podle mého odhadu je zával v Dietzově části tunelu příliš rozsáhlý – nemůžeme se spolehnout na to, že se tudy dostaneme ven. Za tou hromadou kamení za námi hoří metan. Požár nejspíš přiživuje vzduch z větracích šachet. Takže skála, která nás tu uvěznila, nám zároveň slouží jako tepelná izolace proti žáru.“
„Chceš nám tím říct, že se odtud nemůžeme dostat, Dane?“ Jedovatost v Dianině hlasu měla všem dát najevo, že za to Nordlund zcela nepochybně může.
„Budeme potřebovat vzduch,“ vyjekl Lynch, bledý ve tváři. „Umřeme, když nebudeme mít vzduch.“
Nordlund se přinutil zachovat klid. „Odněkud nám sem vzduch proudí, řekl bych, že z jeskyně. Kdyby nahoře přiklopili větrací šachty, nebo pustili opačně větráky, mohlo by se jim podařit oheň uhasit. A pořád je tu možnost, že zásoby plynu prostě a jednoduše vyhoří.“
Nakamura pozoroval strop tunelu. „Skála nad námi je vratká, pane Nordlunde. Vibrace spojené s opačným pohybem větráků by pro nás mohly být nebezpečné.“
Dlouho nikdo nepromluvil a všichni znepokojeně sledovali strop tunelu.
Nordlund přikývl. „Myslím, že bychom se měli přesunout do jeskyně. Skalní masa tam bude patrně daleko líp usazená.“
„To je ale blbá myšlenka, Nordlunde,“ ozval se DeFolge podrážděně. „Kdyby došlo k dalšímu závalu, tak nás to odřízne na místě, kde nikoho nenapadne nás hledat. Ovšem, pořád ještě zbývá zavolat nahoru a vysvětlit jim, kde jsme.“
Taky ho to mohlo napadnout. Telefonní drát, který spojoval čelo vrtu se Základnou, byl uložen do pancéřované trubky. DeFolge měl pravdu – spojení by možná mohlo fungovat.
Skříňku s telefonem zčásti zasypala hlína, která se vyhrnula ven, když se probořil strop. Opatrně skříňku vyhrabával ven, zatímco ostatní ho v tichosti sledovali. Otevřel dvířka a vyndal telefonní sluchátko. Několikrát klepl do vidlice, chvíli počkal a pak to zkusil znovu. Ticho. Někde v tunelu nejspíš kus padající skály přeťal kabel.
„Co teď budeme dělat?“ chtěl vědět Lynch, hlas hystericky vysoký. „Vy jste šéf, řekněte, co máme dělat dál!“
„Uděláme si tu pohodlí. Chvíli to tu budeme muset vydržet. Dřív či později nás někdo najde.“
„Do ty doby chcípnem hlady,“ odsekl Lynch zamračeně.
Ve stropě nad nimi to náhle zavrzalo a na hlavy se jim začala sypat bílá drť.
„Já se stěhuju do jeskyně,“ oznámil jim Nordlund.
„Jen do toho.“ DeFolge byl neústupný. „Jestli dojde k závalu, budeš tam jak v pasti.“
„Jestli dojde k závalu,“ odsekl mu Nordlund, „pohřbí vás to tu pod tunama kamení.“
Rozdělili se na tři skupinky. Diana a Lynch se přidali k DeFolgovi, zatímco Nakamura, Švéd a Cyd přešli na jeho stranu. Derrick zůstal u Kaltmeyera, který pomalu ztrácel vědomí.
„Ať je po vašem.“ Nordlund sebral jednu z bateriových lamp a protáhl se kolem zbytků překližky, která ještě nedávno oddělovala jeskyni od tunelu. Ostatní ho následovali.
„Předpokládám, že si nikdo z vás s sebou nevzal tabulku čokolády, jako se to dělá ve filmech,“ ozvala se Cyd.
Poprvé od chvíle, kdy došlo k výbuchu, se Nordlund zasmál.
„Možná najdeme i něco lepšího.“
Vrátil se do tunelu a došel k bedně, stojící par stop od vchodu do jeskyně. Urazil zámek a zvedl víko. Rakeťáci si do bedny ukládali nástroje a šest z nich si tam schovalo i svačinu. Dva hnědé papírové sáčky byly plné sendvičů a kromě toho tam našel čtyři svačinové balíčky i s termoskami plnými kávy. Vsadil by se, že bude ještě teplá.
Vzal všechno do náruče, a aniž zavadil pohledem o DeFolga a jeho skupinku, vrátil se zpátky do jeskyně. Prozkoumal jeden z balíčků a pak Cyd podal tabulku čokolády a tlustý sendvič.
„Tady máš tu svou čokoládu a tohle vypadá skoro jako tmavý chléb se šunkou. Není to špatný, co ty na to?“
Nebyl ani v polovině prvního sendviče, když se kolem ohořelé přepážky protáhli Diana, DeFolge a Lynch.
„Doufám, že ti nebude vadit, když se rozdělíme rovným dílem,“ Diana se snažila, aby to znělo bezstarostně.
Dane jídlo rozdělil a ignoroval přitom DeFolgův zlomyslný pohled. „Tohle jsem schoval pro vás.“ Zabalil zbývající polovinu svého sendviče do plastikového sáčku a schoval si ho do kapsy. „Radši si je šetřete – tam, kde byly tyhle, už další nejsou.“
Sebral zbývající dva a vrátil se k dřevěnému pódiu, kde seděl Derrick u svého otce.
„Jeden je pro tebe a jeden pro Franka.“
Derrick se odvrátil. „Nemám hlad.“
„Budeš potřebovat dost energie,“ upozornil ho jemně Nordlund. „Táta se bude muset spolehnout na tvou pomoc.“
„Má horečku,“ vzdychl Derrick.
Nordlund sáhl Kaltmeyerovi na čelo. Nebylo rozpálené, ještě ne, ale už to nebude dlouho trvat.
„Myslím, že bychom ho měli přestěhovat do jeskyně, Derricku. Tam bude spíš v bezpečí.“
Derrick váhal. Další sprška drti, která se vysypala ze stropu, mu pomohla v rozhodování. „Asi máš pravdu.“ Pak se s obavami zeptal: „Za jak dlouho nás odtud dostanou?“
„Brzo,“ ujistil ho Nordlund. „Docela brzo.“
Když o něco později osaměl se Cyd v jednom z koutů jeskyně, zeptala se ho: „Ty tomu vážně věříš, Dane? Že nás odsud vysvobodí brzo?“
„Chceš slyšet, co si myslím?“
Rysy jí ztuhly. „Ovšem.“
Zaváhal a pak dospěl k závěru, že ze všech lidí; kteří tu s ním jsou, si může dovolit být nejotevřenější právě k ní.
„Myslím, že vůbec nevědí, že jsme pořád ještě naživu.“

KAPITOLA 31

Byl k epicentru výbuchu blíž než muži na pódiu a tlaková vlna ho na několik minut omráčila. Částečně ho chránil malý převis v jeskyni, ale vyšlehnutí plamenů po explozi mu sežehlo většinu vlasů na hlavě. Hned nato se mu kůže na obličeji svraštila a vyschla a teď ho začala nesnesitelně pálit. Opatrně si sáhl na pravou tvář; byla to šílená bolest. Rozsvítil kapesní baterku a dával si pozor, aby světlo nebylo odnikud vidět. V matné záři uviděl, že má úplně sežehnuté chlupy na pravé ruce a že ruka sama je temně rudá.
Jak zlé popáleniny na ruce jsou, nevěděl. Ale byl si jist, že pušku může používat i nadále.
Zmocnil se ho vztek. Měl to být naprosto jistý zásah; DeFolga měla složit hned první kulka. Jenže, jak se oba muži při máchnutí perlíkem pohnuli, nečekaně se o trochu posunuli a on zasáhl nejdřív Kaltmeyera. Toho měl taky na seznamu – ale DeFolga strašlivě toužil dostat.
Dírou v dřevěné přepážce pozoroval malou skupinku těch, kteří zůstali naživu, jak se dohadují, co udělat dál. Tiše si pro sebe zaklel. Nepodařilo se mu to. Možná že DeFolge za chvíli zahyne při dalším sesuvu, ale to už nebude ono. Přísahal, že toho chlapa vlastníma rukama zabije, a přísahu nedodržel.
Sledoval Nordlunda, jak prozkoumává největší hromadu suti, která jim zasypala cestu do bezpečí. Kameny se nebezpečně kývaly a Nordlund se radši vrátil. Když pak Nordlund začal gestikulovat a ukázal na strop tunelu, zamračil se. Byli tu všichni uvězněni uprostřed tunelu a bylo dost pravděpodobné, že další pohyb skály nad nimi nebo výbuch metanu je zavalí docela.
Nordlund není hlupák. Rychle mu dojde, že jediné pro ně jakžtakž bezpečné místo najdou tady, v jeskyni.
Slezl ze své vlastnoručně postavené plošiny a tiše se odkradl do nejvzdálenějšího konce jeskyně. Posadil se za hromadu kamenů a odpočíval. Plíce ho pálily a cítil se slabý, příliš slabý. Ujišťoval se, že to přejde. Na chvíli se zamyslel nad tím, jestli vůbec bude ještě moct použít pušku. Svými stopovkami odpálil nějaké ložisko metanu, a kdyby znovu vystřelil, mohlo by se to opakovat. Rozhodl se, že počká, až lidé ze Základny uhasí oheň, který podle všeho zuřil těsně za sesuvem. Vydrží, než větráky odčerpají poslední zbytky plynu. Pak bude moct použít pušku bez rizika.
Koneckonců, nezdálo se, že by mu někdo mohl někam utéct.
Obličej ho pořád pálil a cítil, jak otéká a jak se mu nalévá několik velikých puchýřů. Popáleniny druhého stupně, pomyslel si, i když nevěděl, jak jsou rozsáhlé. Ale tu bolest vydrží. V minulosti už utrpěl horší zranění, než je tohle, a taky to přežil.
Nejdřív DeFolga, uvažoval. Pak Kaltmeyera. A pak… i ostatní? Ale ano. I ostatní. No jistě. Má je pomsta, řekl Pán… Ale začít bude muset s DeFolgem. Ostatní přijdou na řadu po něm. Jeden po druhém. Včetně toho nejmenšího. Brad by to taky udělal.
Ztuhl. Někdo vstoupil do jeskyně. Stáhl se ještě hlouběji a pozoroval ostatní, jak vcházejí dovnitř, pak se otočil a vyklouzl do jeskyně, která byla hned vedle této hlavní.
Až teprve ve chvíli, kdy se posadil a opřel se zády o kamennou zeď, mu došlo, že vedle nechal krabici se svítícími náboji. Hned jak se naskytne příležitost, bude se muset vrátit zpátky a odnést si ji. To by nemělo být nic složitého.
Bůh by ho přece nenechal dojít až sem, jen aby mu v posledním okamžiku nedovolil uspět.

KAPITOLA 32

Metcalf stál na malém balkónku u Nordlundovy kanceláře a nevnímal sníh, který se líně snášel ze špinavé oblohy. Dorážel na něj štiplavý mráz, ale on si ho nevšímal, kromě okamžiků, kdy se pokusil zhluboka nadechnout a zabolelo ho v plících. Dole na plošině nakládali oběti do několika sanitek najednou a šest nebo sedm mužů ve stříbrných protipožárních oblecích a s kuklami vybavenými respirátory čekalo u přístupové šachty, až budou moci sjet dolů do nádražní haly. Strážci měli plné ruce práce, protože jakmile dorazily klece nahoru, museli zkontrolovat jména postižených. O kus dál čekal hasičský oddíl, až dostane povolení sjet do tunelu.
Všude kolem se potloukala spousta rakeťáků, kteří chtěli být nápomocni nebo se prostě všeobecně snažili nějak zapojit. Štvalo ho, že to bude muset udělat, ale řekne Richardsovým strážcům, aby je vyhnali. Nebude to snadné – vždyť jim dole zůstali kamarádi.
Vedle v přístřešku s měřícími přístroji se svítilo. Tisch si zřejmě zapisoval údaje z průběžného odběru vzorků, který prováděly detektory plynu rozmístěné v přední části tunelu. Naposledy hlásil, že koncentrace plynu slábne a že teplota poblíž místa, kde došlo k výbuchu, klesá. To bude dobrá zpráva pro velitele hasičů Osmonda, který se už půl hodiny dožaduje, aby mohl svoje lidi poslat dolů.
Který z mužů tam málem sám vjel do ohně? DuBois? Říkalo se, že prý odtamtud vytáhl Chrise Lavertyho, dalšího rakeťáka, a Deborah Stuartovou z hospodářského.
Rozklepal se a vrátil se dovnitř. Youngblood a Richards přišli zřejmě právě zvenku, alespoň soudě podle jejich zasněžených kabátů. Grimsley a Zumwalt vypadali, že už tam hezkou chvíli čekají.
Pokynul Richardsovi a unaveně se zeptal: „Tak kolik toho už je?“
„Padesát osm potvrzených úmrtí, ale ještě to bude narůstat. Dalších dvě stě se nám buď podařilo umístit do nemocnic, nebo čekají dole v hale, až na ně přijde řada.“ Zaváhal. „Obávám se, že s některými nemůžeme hýbat. Přinejmenším den či dva. Pak už je budeme moct přestěhovat, ať to dopadne tak, nebo tak.“
„Pohřešovaní?“
„Podle našich záznamů o těch, kteří tam jeli, nám stále ještě chybí třicet dva lidí.“ Jen lehké přivření očí naznačovalo, že má osobní zájem o Cyd Lederleyovou. „Jsou pravděpodobně po smrti.“
„A východní portál?“
„Celkový počet zůstal stejný, jen je míň pohřešovaných a víc mrtvých.“
Obrátil se na Youngblooda. „Jak si vedou doktoři?“
„Už dorazily čtyři týmy na popáleniny, včetně dostatečného množství ošetřovatelů a vybavení, aby zvládly ty, kteří… kteří musí zůstat dole v nádražní hale… aspoň zatím.“
Tím se trochu odlehčí místním nemocnicím a jejich personálu. Slitoval se nad zařízeními v Bentonu a v okolních městech v Michiganu. Početně na tom byli ještě hůř než tady a neměli ani dost vybavení, aby mohli všechny přijmout. Musel nechat raněné přepravovat letecky do oddělení na spáleniny v Grand Rapids a Detroitu.
„Grimsley, tys tam dole byl.“ Ani nedodal, přestože jsem ti to zakázal. „Jaká je situace přímo v tunelu?“
Grimsley byl umazaný od sazí a zdálo se, že má trochu sežehnutý obličej; vydal se do čela tunelu o malinko dál, než měl, pomyslel si Metcalf. Ale ono ho prostě nebylo možné od tunelu odehnat.
Teď se Grimsley tvářil důležitě. „Došlo ke dvěma výbuchům. Myslím, že první nastal asi šest metrů za přepážkou a roztrhal zhruba padesát metrů tunelu směrem k východnímu portálu. Slyšel jsem, že s sebou vzal většinu výztuží a podstatnou část stropu.“
Nikdo se odtamtud nedostal, kromě těch, kteří byli v tunelu a teprve na oslavu jeli, protože se někde z nějakého důvodu zpozdili, uvažoval Metcalf. K explozím došlo dřív, než tam dorazili. Tihle lidé už nejspíš zbytek života nepřijdou do práce o chvíli dřív.
„Pak došlo k druhýmu výbuchu a požáru na západní části čela,“ pokračoval Grimsley. „Ten nebyl tak silný a nezasáhl tak velkou část tunelu. Tlaková vlna i hořící plynová koule letěly k západnímu portálu.“ Otřásl se. „Pinnelli tam jel se mnou, můžete se ho na to pak taky vyptat – zůstal dole a nechává si na obličej natřít nějakou mast proti spáleninám.“ Všiml si Metcalfova výrazu a honem dodal: „Není to nic vážnýho.“
Metcalf přešel k malému stolku, kde měl Zumwalt rozložený nákres průřezu tunelem.
„Ukaž mi, kde k těm výbuchům došlo.“
Nahrnuli se kolem stolku a Grimsley ukazoval, kde byla jádra explozí, kterým směrem vylétly hořící plyny a kde došlo ke zničení tunelu. Metcalf položil na nákres dlaň.
„Mohl by to někdo v místech mezi oběma výbuchy plynu přežít?“
Grimsley potřásl hlavou. „Moc bych na to nesázel.“
„Já ano.“ Metcalf se snažil, aby mu v hlase nezaznělo zoufalství. „Byli přesně uprostřed, stáli přece u přepážky.“ Obrátil se na Zumwalta. „Robe, co ty si o tom myslíš? Víš, jak to tam dole vypadá, umíš si udělat slušnou představu, jakou sílu ty exploze mohly mít.“
Zumwalt se Metcalfovi nepodíval do očí. „Kristepane, Troyi, co chceš, abych ti řekl? Netuším, jak by to mezi těmi výbuchy mohl někdo přežít, prostě nemám tušení, jak…“
Nikdo mi nechce říct pravdu, pomyslel si Metcalf – nikdo mi nechce říct, že se to nedalo přežít. Asi to byla psychická záležitost, ale nedokázal si připustit, že by Nordlund mohl být po smrti. Nebo Kaltmeyer či DeFolge nebo kdokoliv z nich. Příliš dlouho byli součástí jeho života; nemohl uvěřit, že jsou pryč, zničehonic, jak když někdo smaže čísla z tabule.
„Měl bych se tam dolů podívat,“ řekl.
Když ho nedokáže přesvědčit nikdo jiný, bude se tedy muset přesvědčit sám.
Vklouzl do kabátu a vydal se přes betonovou plochu. Nejdřív se ale zastavil u přístřešku s přístroji, kde si bledý Tisch poznamenával údaje z termografů a plynových detektorů průběžně odebírajících vzorky.
„Jak to vypadá, Herbe?“
Tisch vzhlédl od poznámkového bloku. „Začíná se to rovnat. Teplota klesá a teď ještě rychle ubylo metanu a uhlovodíků. Jenže nevím, jestli metan mizí, protože ho ředí vzduch z ventilátorů, nebo proto, že se ložisko jednoduše samo vyčerpává. Ale poblíž čela vrtu pořád ještě hoří.“
„Budu potřebovat masku?“
Tisch se zatvářil překvapeně. „Ty jdeš dolů?“ Metcalf přikývl. „Jo, radši si ji vezmi – lepší přehnaná opatrnost než pozdní lítost.“ Odložil blok a napřáhl ruku. „Zlom vaz.“
„Asi tak za hodinu jsem tu zpátky.“ A dodal: „A co hasiči? Už tam budou moct vyrazit?“
„Jasně, pošli je dolů. S maskami a dýchacími přístroji. A řekni jim, ať to nepřehánějí se strháváním – jestli se začnou moc prát s těmi spálenými výztuhami na stěnách, mohli by se spálit sami.“
Metcalf vyšel z přístřešku a doběhl k veliteli Osmondovi a jeho lidem vyčkávajícím kolem vozů.
„Už můžete svoje muže poslat dolů. Ale nebezpečí dalších závalů trvá, tak jim řekněte, ať se chovají opatrně.“ Zarazil se. „Jak si s tím sakra chcete poradit?“
Osmond byl podsaditý chlap s profesionálním výrazem, vypadal, jako by celý život trávil hašením ohňů ve studených skladištích.
„Použiju všechno, co mám – i výbušniny, když budu muset.“
Metcalf se zatvářil výhružně. „Řekněte to ještě jednou, veliteli, a dolů vás nepustím. Tam totiž hoří metan; jakmile použijete výbušniny, nabouráte se do dalšího ložiska plynu, a obětujete nejen svoje lidi, ale i několik mých.“
„To chcete čekat, až to vyhoří?“ namítl Osmond.
„Když budu muset. Ventilátory plyn rozředí do té míry, že možná zhasne sám. Pak se můžeme pokusit dostat z míst za závalem všechny, kteří to přežili.“
„Jste si jist, že to tam někdo přežil?“
„Nevím. Tohle byl nevypočitatelný dvojí sesuv – můžou být uvězněni uprostřed.“
Osmond náhle ztratil část své sebedůvěry.
„Jaký je riziko dalších sesuvů?“
„Zatraceně velký. Výztuhy na stěnách nejsou odolné proti ohni – teplo naruší jak laminátovo-polyesterovou skořápku, tak cementové plnidlo uvnitř. Možná že než bude po všech, celý tunel se zhroutí.“
„A pokud budeme mít štěstí?“
„Tak vykopeme každého, kdo zůstal uvězněn mezi oběma závaly.“
Na povrch v tu chvíli vyjela jedna z klecí vezoucí dva záchranáře ve stříbrných nehořlavých overalech, ženu v kašmírových šatech a dva muže v tmavých oblecích umazaných od sazí. Jeden z mužů se opíral o stěnu klece a křečovitě kašlal.
„Doktora!“ zařval Metcalf. Několik ošetřovatelů přispěchalo na pomoc a naložili ženu i oba muže do čekající ambulance. Metcalf zastavil jednoho ze záchranářů.
„Jak to tam dole vypadá?“
Muž si sundal kuklu. Byl to Thomas Buchser, jeden z rakeťáků.
„Je tam kouř – někde vepředu, poblíž čela, pořád ještě hoří.“
„Je tam ještě někdo?“
„Jo, každou chvíli se někdo objeví – většinou jsou jen lehce zraněný a můžou chodit. Nejspíš bude pár lidí pořád ještě naživu i dál v tunelu, ale jak daleko, to nevím. Chcete, abychom se tam vrátili?“
Vynořila se další klec a ošetřovatelé se kolem ní nahrnuli.
„– zlomená ruka, nadýchal se kouře –“
„– potřebuju respirátor –“
„ – honem morfium! Dvojitou dávku –“
„Kolikrát už jste byl dole, Buchsere?“
„Už jsme se s Poyttem otočili snad šestkrát.“ Hlas měl drsný a napjatý.
„Tak si vydechněte – jsou tu další posádky, který tam můžou jít.“
Vydal se k jedné z klecí a Grimsley a Zumwalt pospíchali za ním. Než stačil nastoupit, uslyšel, jak někdo křičí: „Udělej mi jeho obrázek!“
Kdosi na něj namířil kameru a vzápětí mu někdo jiný vrazil před obličej mikrofon. „Shelly Leonard, Chicago Chronicle – slyšel jsem, že explozi způsobil metan nahromaděný v ložisku někde poblíž tunelu.“
Metcalf mluvil stroze. „Vy jste z té skupiny novinářů s povolením ke vstupu?“
„Ti jsou všichni pod zemí. Nechcete nějak komentovat příčiny výbuchu, pane Metcalf?“
„Nemáte povolení ke vstupu, Leonarde. Vypadněte ze Základny.“
„Tohle je svobodná země, pane Metcalfe – jste přece Metcalf, ne?“ Byl rozčilený a agresivní – a obíral ho o drahocenný čas. Metcalf ho toužil odpálkovat, ale věděl, že si bude muset počínat diplomaticky. Leonard jeho výrazu porozuměl a ušklíbl se: „Tak hodláte to komentovat, pane Metcalfe?“
Nechtělo se mu. „Ano, naše indikátory plynu ukazují, že je tam ložisko metanu.“
Kamera se teď dívala na Leonarda a ten zvedl obočí v předstíraném údivu.
„Vy nemáte dole zabudovaný poplašný systém proti výskytu metanu?“
„Na téhle straně ne. Za východní část mluvit nemohu – ti si pořizovali vlastní výbavu.“
„Co vlastně způsobilo výbuch?“ V Leonardově hlase zazněl podtón, který se Metcalfovi nelíbil.
„To teď právě zjišťujeme.“
„Slyšel jsem, že tam někdo vystřelil.“
Leonard byl na stopě „pořádný bombě“.
„Řekl jsem, že to zjišťujeme.“ Pokusil se Leonardovi vyhnout, ale ten mu zastoupil cestu. Kamera už zase zabírala reportéra.
„Veřejnost má právo to vědět. Vždyť váš plat jde z její kapsy –“
Grimsley se do toho vložil. „Chcete, abych nás toho bejka zbavil?“
Leonard se protáhl kolem Grimsleye a znovu napřáhl mikrofon k Metcalfovi.
„Vaše detekční metody nejsou dostatečně citlivé, aby takové ložisko zachytily a určily, jestli může představovat nějaké nebezpečí?“
„Já jsem neměl měření na starosti,“ odpověděl Metcalf kysele. Zoufale toužil být už dole v tunelu. „Pracuji až s jeho výsledky. K věrohodnosti naměřených údajů se nemůžu vyjádřit.“
Pokusil se kolem reportéra protáhnout, ale Leonard mu znovu zastoupil cestu, jeho slova doprovázely malé obláčky páry.
„Nemůžete, pane Metcalfe – nebo nechcete?“
Jindy a jinde by to Leonardovi možná prošlo. Ale Metcalf toho měl za sebou trochu moc a hodně ho ještě čekalo. Přestal se starat, co si kdo o čem myslí, a nejkrásnější na tom bylo, že kvůli tomu nemusel přestat přemýšlet, co udělá dál.
Praštil Leonarda, co měl síly, a novinář se beze slova složil. Kameraman lhostejně sklonil kameru a namířil ji na svého kolegu rozpláclého na udupaném sněhu.
„Mohl byste se o něj postarat?“ Metcalf si třel odřené klouby. „Nemůžu si dovolit postrádat ani jednoho ošetřovatele. Mají na starosti mnohem důležitější věci.“
Kameraman přikývl. „No jasně. Mimochodem, ještě o nás uslyšíte.“
„Spojte se s naším podnikovým právníkem.“ Metcalf spěchal do přístupové šachty.
„Uspořádáme v redakci sbírku!“ křičel za ním kameraman. „Pro vás!“
„To bych do vás neřekl,“ vydechl Grimsley, na kterého to zjevně udělalo dojem.
„Taky mě to překvapilo,“ zamumlal Metcalf, sám se sebou nesmírně spokojen. To už se s nimi klec snášela dolů přístupovou šachtou.
Zhruba za dvacet minut bude vědět, jestli je Nordlund živ, anebo mrtev.

V nádražní hale panoval chaos. Stoly s občerstvením byly odsunuty ke straně; polovina chlebíčků, malé koláčky a vařené krevety se válely v smrdutých hromádkách na zemi. Na opačném konci fungovala provizorní nemocnice, ranění leželi přikrytí dekami na polních lůžkách, hodně z nich mělo do ruky zavedenu nitrožilní výživu. O pár metrů dál leželo několik řad mrtvol v plastikových vacích. Odvezou je odtud, až se jim podaří dopravit na povrch raněné. Mrtví už nemusí nikam spěchat.
Poblíž klecí si stráže zapisovaly jména všech, kteří odjížděli nahoru šachtou, a porovnávali je se seznamem hostů, kteří sem dolů před pár hodinami přijeli. Jeden ze strážců prohlížel kapsy mrtvolám a hledal nějaký průkaz totožnosti, zatímco jiný strážný se za stejným účelem prohrabával jednotlivými přihrádkami kabelek.
Z tunelu se vynořil vlak naložený členy záchranných čet a velkým množstvím těl. Metcalf se přiměl k vlaku dojít a dívat se na těla, která vykládali. Byla tam celá řada rakeťáků, které znal, ale ani Dane, ani Cyd, ani Kaltmeyer, DeFolge nebo Derrick.
Přistoupil ke Scottu Morganovi, veliteli čety. „Jaký je tam vzduch?“
„Smrdí, ale dejchat se nechá.“ Morgan si sundal helmu a otřel si zpocený obličej. „To se ale dalo čekat – podle mě. Spousta chlapů je tam doslova upečenejch.“ Vypadal, jako by se mu začínalo dělat špatně.
„Zůstal někdo naživu?“
„Je tam pár lehčích zranění. Nabereme je při příští rundě.“ Mávl směrem k vlaku, ze kterého dosud vykládali mrtvoly. „Myslel jsem si, že tyhle chudáky odvezem nejdřív. Znáte to, třeba jsme se sekli – možná že některej z nich ještě dejchá. Když je sem dostanem co nejrychlejc, můžou mít ještě šanci.“
Pochybovačně se na Metcalfa zamračil. „Není to tam žádnej čaj o pátý. Všechny se nám nepodařilo pobrat, chápete. Na ty, co jsme tam nechali, není zrovna nejpěknější pohled.“
Metcalf naskočil do elektrického vozíku a Grimsley se vyšplhal vedle něj. Ujeli asi půldruhé míle, když Grimsley řekl: „Zpomalte. Někdo sem jde.“
Metcalf přibrzdil a pak rozeznal postavu, která k nim kulhala. Zatajil dech. Muž měl na sobě oblek a výškou i váhou odpovídal Nordlundovi. Metcalf zastavil a vyběhl mu na pomoc.
„Dane! Dane?“
Postava zavrtěla hlavou. „Ten to nestihl,“ zaskřehotala.
Obličej měla zčernalý, skoro nerozeznatelný, ale ten přízvuk se zapomenout nedal. Phillips.
„Jde ještě někdo za vámi?“
Phillips zavrtěl hlavou a náhlá bolest mu zkřivila tvář.
„Když jsem uslyšel první výstřel, hned jsem vyrazil. Jestli měl někdo spadeno na oficiální hosty, sotva by mě vynechal. Při druhém výstřelu jsem se otočil a zahlédl ten výbuch. Nikdo z lidí v první řadě se z toho nemohl dostat.“
„Řekněte mi, jak to při té explozi vypadalo,“ vybídl ho Metcalf. „Snažte se popsat to co nejpřesněji.“
Phillipsovi se v hlase objevil podrážděný podtón. Výbuch ani sesuv tunelu toho pacholka ani trochu nepoznamenaly.
„Co myslíte tím vypadalo1? Strop se prostě propadl, tak to vypadalo. Začaly padat kameny, nic jiného jsem neviděl. Všichni se začali drát pryč jeden přes druhého. Kdybych tam zůstal, nebylo by to k ničemu, stejně jsem nemohl nijak pomoct. Když jsem uběhl dalších pár desítek metrů, ozval se druhý výbuch.“ Otřásl se. „Ani jsem se neohlížel.“
To je ti podobný, pomyslel si Metcalf. „Co máte s nohou?“
„Nevím. Myslím, že je jen odřená, nic víc.“
„Nastupte si – vezmeme vás zpátky.“
Odvezli Phillipse do nádražní haly, otočili vozík a opět vyrazili na cestu. Asi po míli cesty zamračený Grimsley prohlásil: „Myslím, že bychom měli nechat záchranáře, aby se o lehce raněný postarali sami. Jinak do čela tunelu v životě nedorazíme.“
Metcalf měl nejdřív nutkání protestovat, ale pak přikývl. „Dobře.“
Ujeli další půl míle.
„Zmínil se o výstřelu,“ poznamenal Grimsley. „Úplně jsem na něj zapomněl.“
„Jako všichni.“
Až se vrátí, bude si o tom muset promluvit s Richardsem. O tom, kdo to tam dole mohl být a kdo mohl chtít zastřelit Kaltmeyera. Poprvé ho napadlo, že nejspíš právě ten výstřel prorazil tenkou stěnu oddělující tunel od ložiska metanu a zažehl plyn.
Minuli asi tucet raněných, kteří mohli chodit, ale nezastavili. Vzduch v tunelu začal mít nepříjemně připálený nádech. Chvíli mu trvalo, než přišel na to, co to je, a když mu to došlo, málem se pozvracel. Jednou na dálnici byl u toho, když se náklaďák s dobytkem srazil s benzinovou cisternou. Ten pach byl velmi podobný.
Stopy po ohni teď viděli všude kolem sebe, výztuže na stěnách byly zčernalé a ohořelé. Žár stačil zčásti rozložit cementovou výplň a spoje mezi jednotlivými deskami se ošklivě vyboulily. Bude sem muset poslat jednu četu s titanovými výplněmi, aby to zarovnala. Pak projel kolem obrovské siluety štítu a za okamžik reflektory vozíku ozářily úbočí hromady kamenů pod probořeným stropem. Dostali se v tunelu dál než kdokoliv jiný a vzduch tu byl rozpálený a páchl. Bylo mu jasné, že se nesmí dotknout kovového pláště razicího štítu, ale aspoň tu nehořelo – díky Bohu.
Zastavil a pěšky došli k šikmé hromadě suti. Byla vratká a určitě horká na omak. Uvažoval, jestli na druhé straně ještě nezuří oheň, ale pak došel k závěru, že ne. Tisch přece říkal, že teplota se pomalu začíná ustalovat na normálu.
Nad hlavami jim náhle něco zavrzalo, ztuhli a hrůzou se nedokázali pohnout.
„Podle mě bychom měli rychle vypadnout,“ vydechl Grimsley nervózně. „Stejně tu nejsme nic platný.“
„Máš pravdu. Teď tu nemůžeme udělat vůbec nic.“
Otočil vůz do protisměru a reflektory na moment osvítily kousek šedivé látky vyčuhující pod šikmou stěnou spadaného kamení. Metcalf se zarazil, pak se rozeběhl, zuřivě začal odhazovat kameny a nevšímal si Grimsleye, který na něj ječel, že tím může strhnout celý strop.
Janice.
Vzpomněl si, že si oblékla šedivý kostým a růžový šátek, aby udělala dojem. Jen díky tomu poznal, Že rozdrcené, kameny napůl zasypané tělo je její. Díky kostýmu, šátku, rozbitým brýlím se zlatou obroučkou, stále ještě přidělaným ke zlatému řetízku, který nosívala kolem krku.
Těm slzám trvalo dlouho, než si našly cestu ven, ale teď už se jim v tom nesnažil zabránit.

KAPITOLA 33

Nikdo z nás na tom není nejlíp, pomyslel si Nordlund. Oheň už dohořel a vzduch se začínal nepříjemně ochlazovat. Cyd, Diana ani Derrick v životě nebyli pod zemí a Nordlund pochyboval, že by DeFolge měl bůhví kolik zkušeností s tunely a jeskyněmi. Nikdo z nich zcela určitě nestrávil celé hodiny sezením v zimě a vlhké tmě. Lampy ztlumili, aby šetřili baterie, a jeskyni i tunel zaplnily stíny.
Lynch se začínal hroutit, Diana jako by bloumala myšlenkami kdovíkde a čím dál tím nervóznější DeFolge si od ostatních odsedl a čas od času přistoupil ke Kaltmeyerovi, který se sotva držel při vědomí, a něco mu šeptal. Zdálo se, že je s Kaltmeyerem jedna ruka a zároveň že se na něj zlobí. Nordlund si nedokázal tyto dva protichůdné postoje spojit, až nakonec došel k závěru, že DeFolge si s Kaltmeyerem strašně potřebuje o něčem popovídat a rozčiluje ho, že Kaltmeyer nemůže odpovědět.
Cyd přidržela hodinky blíž u lampy, aby si zkontrolovala čas.
„Už je to pět hodin, Dane. Vím, že nás odsud vyprostí, ale pořád na to musím myslet.“
„Já spoléhám na Metcalfa,“ utěšoval ji Nordlund. Ale neustále se mu vracely vzpomínky na to, kolikrát se spolu během stavby nepohodli a kolikrát Metcalf prokázal špatný úsudek.
„Dane?“ Derrick seděl u Kaltmeyera a teď s obavami vzhlédl. Diana mu položila ruku na rameno, ale on ji setřásl. „Jde o tátu. Mohl by ses na něj podívat?“
Nordlund i Cyd k němu přiskočili. Nakamura přidal svůj svrchník k Nordlundovu, aby byla pokrývka teplejší, a Kaltmeyer byl ve tváři skutečně mnohem míň sinalý. Jemná třesavka ustoupila. Byl při vědomí a snažil se něco říct. Nordlund se k němu naklonil. Jediné slovo, kterému rozuměl, bylo voda.
„Je dehydrovaný,“ poznamenala Diana ostře.
Nejspíš to způsobilo pocení vyvolané nedávným šokem, uvažoval Nordlund. Jenže vodu tu žádnou neměli a termosky s kávou už dávno dopili.
Bezmocně pokrčil rameny a pak si vzpomněl, jak mu předcházejícího dne volal Dietz a zmínil se o tom, že po spojení tunelu budou mít v jeho východní části oslavu. Sáhl po jednom z reflektorů a vykročil směrem k tunelu. „Hned jsem zpátky.“
Moc nadějný výsledek si od toho nesliboval, ale člověk nikdy neví. Vystoupil na dřevěnou plošinu a přelezl přes sesypanou přepážku do východní části vrtu. Taky se tam provalil strop, ale úbočí sutě začínalo dobrých deset metrů od místa, kde se obě části tunelu spojily.
Nasál vzduch. Viselo v něm něco podivného. Po chvíli mu došlo, co to je, a otřásl se – pach smrti. Objel kuželem světla stěny tunelu. Ložisko plynu explodovalo hned za kamennou přepážkou a oheň odtamtud vyšlehl dozadu. Kolem úpatí sesuvu ležely na dně tunelu tucty zkroucených mrtvol a jemu bylo jasné, že pod hromadou půdy jich budou ještě stovky.
Zběžně si těla prohlédl. Někteří nepochybně zemřeli udušením; jiné oheň spálil k nepoznání. Jeden zahynul ve chvíli, kdy si přihýbal z plechovky s pivem, a to Nordlundovi dodalo novou naději. Zřejmě tu oslavovali o všechno pryč – přesně, jak Dietz předvídal.
Došel až k hromadě kamení a s pomocí lampy prozkoumával stěny, až konečné našel malý otvor, jeden z mnoha vrtů, které měly vést do obslužného tunelu. Jestli má mít alespoň trochu štěstí, tak tady by to mohlo vyjít.
Měl víc štěstí, než v kolik doufal. Hluboko v malém tunýlku nahmatal schovaných několik plechovek piva. Jednu z nich vytáhl a zaklel. Horko ji roztrhlo.
Plechovky ležící za ní na tom byly lépe. Pět plechovek teplého piva, které přežily pravděpodobně díky tomu, že tekutina z té roztržené je ochladila natolik, aby je nepotkal stejný osud.
Vytáhl plechovky ven a spěchal zpátky do jeskyně. Diana se na něj překvapeně podívala a on poznamenal: „Pivo – to je všechno, co jsem tam našel.“
„Bude to muset stačit. Aspoň se mu tím dostane do krve trochu cukru. Zvedni mu hlavu – ale dávej pozor!“ Mluvila ostře a jeho to zničehonic rozčililo. Pro všechny to byla obrovská zátěž; nejen pro Dianu. Podíval se na Cyd a ta zavrtěla hlavou, aby mu dala najevo, že má být zticha. Diana se na Kaltmeyera zřejmě soustředila. „Soustředit se na někoho“ – to byl vždycky její způsob, jak se vyrovnat s vlastními problémy.
Otevřel jednu z plechovek, podal ji Dianě a zvedl Kaltmeyerovi hlavu. Kaltmeyer zachroptěl, a když mu Diana pivem navlhčila rty, pootevřel oči. Vypil asi třetinu plechovky a pak zvedl ruku, aby ji zarazil.
„Ricky?“ zašeptal.
Derrick se k němu naklonil. „Jsem tady, táti.“
Kaltmeyer se podíval na Nordlunda. „Co se stalo, Dane?“
„Dva výbuchy plynu. Strhly pěkný kus stropu před námi i za námi.“
„Tady neměly… podél trasy tunelu žádný ložiska plynu být.“
Ale když to říkal, odvrátil pohled a Nordlund ucítil náhlé bodnutí. Na téhle katastrofě neměli svůj díl viny pouze DeFolge a Lammont.
„Je unavený,“ ozvala se Diana, která se do toho vložila, aby Kaltmeyera chránila. „Teď nemůže odpovídat na žádné otázky.“
„Na nic jsem se ho neptal. Ale přesto jsem rovnou dostal odpověď,“ odsekl Nordlund podrážděně. A přitom o kus dál v tunelu leželo několik set lidí, kteří by s chutí jednu či dvě otázky vznesli.
Kdyby to mohli udělat.

Zvedl jednu z lamp a přešel o kus dál, aby se posadil a opřel zády o stěnu jeskyně vedle Cyd a Nakamury.
„Dělá si na něj nárok,“ poznamenala Cyd tiše.
„V životě si na muže vždycky dělala nárok,“ ušklíbl se Nordlund a už v tu chvíli litoval, že to řekl. Vždyť teď na minulosti vůbec nezáleželo; jejich manželství bylo mrtvé a dávno pohřbené.
„Myslím, že s uplatňováním nároků to nemá nic společného,“ prohlásil Nakamura pomalu. „Ona je velmi… rozporuplná. Miluje toho chlapce, ale nejsem si jist, že má ráda také onoho muže.“
Nordlund se ohlédl na Dianu, jejíž silueta, zdůrazněná světlem reflektoru, se skláněla nad Kaltmeyerem, a viděl, jak natahuje krk a poslouchá dech starého muže. Derrick seděl zkroucený opodál a očima se vpíjel otci do obličeje. Zvláštní rodinná fotografie, pomyslel si.
„Má ho hodně ráda; Kaltmeyer jí šel za kmotra.“
Sklonil se a otáčel regulátorem na bateriové lampě tak dlouho, až začala vydávat jen měkce žluté světlo. Sáhl do kapsy. „Poslední kousek čokolády,“ upozornil Cyd a podal jí tyčinku. „Až přijde čas, můžeš se o ni podělit.“
„To už bude pozdě, zatím ji sním sama.“ Myslela to jako žert, ale znělo to hluše a nadlouho se rozhostilo mlčení. Nordlund si s nechutí uvědomoval, jaké je v jeskyni nepřirozené ticho, ve vzduchu se vznáší lehce zatuchlý pach provlhlé skály a hlíny a někde ve spleti chodeb za nimi ťuká tiché, ostré staccato kapek vody narážejících na kámen.
„Už jste se někdy ocitli takhle uvězněni v podzemí?“ zeptala se Cyd tiše. „Někdo z vás?“
Nordlund zavrtěl hlavou. Nakamura přikývl. „Já jednou. Už je to dávno. Šlo o poměrně malý tunel na Hokkaidó. Byli jsme tam zaživa pohřbeni nějakých dvacet hodin. Od té doby je ze mne naprostý fatalista. Pevně věřím, že umřu v posteli.“
„To si myslí všichni rakeťáci,“ poznamenal Nordlund.
„Podle mne tady pod zemí hledají něco jako znovuzrození. Můžete tomu říkat třeba návrat do lůna.“ Nakamura se v přítmí usmál. „Začal jsem věřit své ženě, která tvrdí, že nade mnou bdí rodinný duch.“
„Při prorážení tunelu se zřejmě díval na druhou stranu,“ ušklíbl se Nordlund.
Nakamura nesouhlasně potřásl hlavou.
„Vždyť jsme měli štěstí. Podle všech pravidel jsme měli zahynout hned v prvních okamžicích. Provalený strop tunelu nás nepochybně ochránil před řáděním druhého výbuchu. Neshořeli jsme v ohni. Bohové nás musí hodně milovat, když tak usilovně zápasí s nepřízní osudu.“
Za zády se jim ozval nějaký šramot, Nordlund se otočil a uviděl Švéda, vracejícího se do jeskyně. Hlídal Lynche sedícího v tunelu; mladý rakeťák si vzal DeFolgovo varování k srdci a odmítal se z tunelu hnout ze strachu, že kdyby zůstali zavaleni v jeskyni, záchranné čety by je nemusely najít. Ani skutečnost, že i DeFolge se později do jeskyně uchýlil, na jeho postoji nic nezměnila.
„Něco bych vám chtěl ukázat, Dane.“
Nordlund se vydal za ním. Švéd došel k hromadě sesypaných kamenů a přiložil ruku k jejímu úpatí. Nordlund se sehnul vedle něj.
„Cítíte ten proud vzduchu?“ zeptal se Švéd.
Nordlund si naslinil dlaň a přejel rukou podél celého okraje suti. Pak vytáhl z kapsy balíček zápalek, jednou škrtl a přidržel ji u závalu. Plamínek se zatřepetal a ohnul se v ostrém úhlu směrem k hromadě. Vzduch teď proudil směrem z tunelu ven.
„Pustili ventilátory obráceně. Oheň už zřejmě dohořel. To znamená, že nás odtud brzy dostanou.“
Švéd se pokřižoval a Nordlund se na něj překvapeně podíval. „Nevěděl jsem, že jsi věřící.“
„Taky jsem nebyl,“ poučil ho Švéd.
Než se vrátil do jeskyně, zašel se Nordlund podívat na Lynche, který ležel na zádech a ztěžka oddechoval.
„Jak se cítíš, Lynchi?“
„Těžko se mi dejchá,“ zasípal Lynch.
„Nejspíš máš záchvat úzkosti, moc dýcháš a následkem toho se ti do krve dostává příliš kysličníku uhelnatého. Zkus si dát ruce na nos a dýchat jenom nozdrami.“
Ale v tunelu bylo zatuchlo, a to navzdory faktu, že vzduch proudil směrem z jeskyně. Neměl z toho příjemný pocit. Mohl by tu být kysličník uhelnatý, který se vytvořil ze stejného zdroje jako metan, a to by znamenalo, že sem budou muset dostat co nejdřív víc vzduchu.
Jenže to nepadalo v úvahu. Vždyť nikdo ani nevěděl, že tu jsou.
Když se vrátil do jeskyně, oslovil ho nervózně DeFolge. „Dane, pojď si na chvíli promluvit.“
Nordlund k němu došel a sklonil se. „Mám dojem, že si nemáme moc o čem povídat, senátore.“
Bylo to divné, ale DeFolge se potil. „Oznámkoval sis mě jako padoucha, Dane, ale vůbec u toho neuvažuješ. Jsem tu dole v pasti, stejně jako ty. Proč bych sakra ohrožoval vlastní život? Nebo Dianin? Kdybych si myslel, že v tunelu nebudu v bezpečí, proč bych sem dolů vůbec lezl? Oba nás s Frankem dostal Lammont – měl v branži tu nejlepší pověst a věř mi, napočítal za to firmě docela slušnou částku.“
„Lammont udělal to, co jste mu řekli, aby udělal. Platili jste mu za to. Přesně takhle to bylo.“
Ve světle lampy vypadal DeFolge napjatě a vyčerpaně.
„Jestli dojde k dalšímu sesuvu, pohřbí mě to tu s vámi. Jestli znovu vypukne požár, tak tu uhořím jako vy. Tak co ještě chceš, Dane – krev?“
„Té už tady proteklo dost – a samé nevinné.“
„Dělal jsem chyby,“ DeFolgovi se v šeru leskly oči. „Snažil jsem se tě koupit. Ale dávno předtím jsem ti dal to nejcennější, co v životě mám – svou dceru. Můžeš prohlašovat, že jsem tě pro ni koupil, ale ono to platí oběma směry, pro druhou stranu to bylo stejně výhodné. Přemýšlej o tom chvíli, Dane. Taky nemáš ve svých soudech vždycky pravdu. Co když zrovna tohle je jeden z těch případů, kdy jsi vedle?“
Nordlund neodpověděl, otočil se a vydal se zpátky k Cyd, která teď seděla na malé plošince zvedající se v místech, kde stála přepážka. Nakamura odešel zpátky do tunelu. Pravděpodobně prozkoumával proudění vzduchu, které Nordlundovi ukázal Švéd.
„Co ti vykládal?“ zeptala se zvědavě Cyd.
„Nic nečekaného. Že jsem se v něm zmýlil, že ho obviňuju neprávem.“
„Málem tě přesvědčil, co?“
„To mě podceňuješ, Cyd.“
Na okamžik se odmlčela a pak tiše připustila: „Občas lidem moc nevěřím, Dane.“
Natáhl se a sevřel jí ruku. „Jsem naivní, ale zas ne tak naivní.“
Je tu čím dál tím chladněji, uvažoval. Skála, na které seděli, byla vlhká. Vzhledem k tomu, že na druhé straně závalu už nezuří oheň, dalo se to čekat. Ale jestli teplota vydrží klesat ještě pár hodin, budou na tom všichni dost špatně. A nebude to dlouho trvat a těla, která naskládali do nejvzdálenějšího kouta tunelu, spolu s těmi ve východní části, začnou být na obtíž. Když nic jiného, tak psychologicky. Mrtví nejsou nejlepší společnost, neustále jim budou připomínat, co může potkat i je samotné. Lynch už to dlouho nevydrží a Diana a Derrick patrně taky ne.
„Co si myslíš o senátorovi, Cyd?“
„Zrovna teď?“
„Jo.“
Pokrčila rameny. „Mám dojem, že se ho zmocnil náhlý záchvat klaustrofobie, a tak dělá, co může, aby nezačal ječet. Podle mě může být z dlouhodobého hlediska velmi nebezpečný. Tady jsou stovky zabitých lidí a někdo se za to bude muset zodpovídat. Teď nejsou senátorovi jeho přátelé v Kapitolu nic platní.“
Chvíli o tom přemýšlel a pak se znovu ozval: „A co Diana?“
„Na to se mě neptej, Dane. Je to pořád tvoje žena – a já vlastně ani nevím, jak moc… jste od sebe odloučeni.“
Ovšem, měla pravdu. Diana mu nehodlala dát rodinu; Diana dosáhla dokonalosti v umění, jak ho zraňovat. Ale k definitivnímu rozvodu nedošlo, a dokud neproběhne, mohla si na něj dělat nárok.
„I tak mi to řekni. Nepoužiju to proti tobě.“
Vzdychla. „Tím si právě nejsem jistá.“ A po chvíli pokračovala: „Mám dojem, že se taky něčeho strašně bojí. Ale něčeho jiného než senátor. A podle mne to s tebou nemá nic společného.“
Improvizované soudy jsou jako hádání z karet a nejspíš se na ně nedá spolehnout o nic víc.
„Radši se ještě kouknu na Švéda a Lynche.“
„Půjdu s tebou.“ Sešplhala z plošiny, sehnula se a něco zvedla. „Upustils tady baterku.“
Zastavil se a vlasy na zátylku se mu nepatrně zježily. Jakou baterku?“
„Tu, co jsi položil tady na ty kameny,“ odpověděla.
„Já žádnou neměl.“ Sáhl po baterce, aby se na ni podíval.
„Moje není,“ poznamenala nechápavě. Otočila se zpátky k malé plošince z kamenů. „Ale nikdo jiný tady nebyl.“
Přistoupil blíž a posvítil si na kameny, na kterých předtím seděli, reflektorem. Zdálo se, že některé z nich jsou mokré. Natáhl ruku, na jeden sáhl a pak dal dlaň ke světlu. Cyd vyjekla. Na prstech měl rudé skvrny. Celou dobu seděli v malých kalužích krve.
Sklonil paprsek lampy k zemi a objevily se velké vlhké cákance vedoucí směrem ke spleti menších jeskyň.
Úplně zapomněl na toho muže, který postřelil Kaltmeyera, na člověka, jenž si tu z kamenů vybudoval malou plošinku, aby měl za stěnou z překližky kde opřít pušku. Zřejmě se při výbuchu zranil, a když se přestěhovali do jeskyně, stáhl se se svou zbraní někam do přilehlých prostor.
Maxe Orencha zabila elektřina v jeho vlastní vaně, Henry Leaver zaživa uhořel ve voze, Styrona někdo zastřelil a DeFolgovo auto někdo záměrně poškodil tak, že Kaltmeyer i DeFolge mohli zahynout při dopravní nehodě na dálnici.
Cydina teorie o skupině teroristů vraždící muže, kteří mají za stavbu největší odpovědnost, se tedy nakonec neukázala přehnaně realistickou. Nebyla to skupina, ale jen jeden člověk.
Nordlund cítil, jak se mu srdce zatřepetalo.
Nejenže tu byli uvězněni pod zemí, ale navíc tu s nimi byl uvězněn šílenec.

KAPITOLA 34

Pokračuje to pomalu, ale bez zastávky – a je to hrůza, pomyslel si Metcalf. Kromě záchranných čet, které se prokopávaly k čelu vrtu, tu byli i příslušníci pomocného zdravotnického personálu od námořnictva. Čekali opodál, aby mohli každé mrtvé tělo zavřít do plastikového vaku a dopravit do nádražní haly k identifikaci.
Jako jediný zdroj světla jim stále ještě sloužily pouze bateriové reflektory, ale elektrikáři už natahovali provizorní vedení a dopravili sem několik obrovských světlometů. Skupina tunelářů připevnila na stěny malé přenosné výztuhy, které chránily čety odklízející hlínu a kamení před padajícími úlomky. Jak se muži prodolovávali dál do sesuvu, přenosné výztuhy kolem nich se posunovaly.
Metcalf se podíval na Tische, který stál vedle něj a soustředěně sledoval údaje na přenosném detektoru plynů. S šedivějícími vlasy a protáhlým koňským obličejem mu Tisch vždycky připomínal přívětivého funebráka. Teď byl téměř hmatatelně nervózní.
„Jak vypadá vzduch?“
„Jde to – aspoň zatím. Nepatrně přibylo metanu.“ Rozhlédl se kolem sebe po tunelu, jako by mohl čichem zjistit, odkud se plyn bere. „Bude tady odněkud pomalu unikat, ale mám pocit, že to není nic vážného.“
Za sebou Metcalf uslyšel drncání nákladního vlaku přijíždějícího k dopravníku s odpadem. Z prvního vagónu seskočil Pinelli a za ním sešplhal dolů Grimsley.
„Co jste si objednali, to jsem dovezl, Troyi – Ziegler je narychlo spíchnul ve skladu.“ Pinelli vytáhl z vagónu dlouhou trubku tlustou asi dva a půl centimetru a podal ji Metcalfovi.
Ten se na ni nedůvěřivě podíval. „Myslíš, že je dost široká?“
„Na vzduch až moc.“ Pinelli mávl směrem k hromadě trubek za ním. „Přivezl jsem patnáct kusů, každý má necelý metr. Dají se sešroubovat.“ Vzal další díl a předvedl jim to. Zcela zjevně byl na zařízeni pyšný. „Tadyhle na konci je přimontovaný hrot. Dostane se i skrz rozviklanou skálu. Celá trubka se otáčí pomocí několikastupňových převodů. Všech patnáct dílů to možná neutáhne, ale vsadím se o cokoliv, že osm až deset určitě zvládne.“
Metcalf podal trubku Grimsleyovi. „Tak co, Evane? Bude to fungovat?“
Grimsley se tvářil, jako by k tomu měl svoje výhrady, ale přikývl. „Když Pinelli říká, že jo, tak to nejspíš fungovat bude. Podle mě je to něco jako sbíječka.“
„Ne, tys to vůbec nepochopil,“ ohradil se Pinelli otráveně. „Je to spíš příklepová vrtačka.“ Ukázal prstem na konec trubky, kde byl přimontovaný hrot z křemíku a wolframu. „Měl by projet prakticky každou skálou jak nůž máslem. Jakmile se proboří do jeskyně nebo kamkoliv jinam, stlačený vzduch odfoukne prach a hned je možné začít dovnitř pumpovat pro toho, kdo je tam uvězněný, vzduch nebo vodu.“
Metcalf mávl rukou k hromadě suti. „Tak se koukneme, jak to poběží.“
Pinelli položil na podlahu tunelu přenosný motor, kousek od místa, kde pod provizorními výztuhami pracovaly záchranné čety. „Bude mi to pár minut trvat. Musím motor k něčemu přichytit.“
O dvacet minut později měl motor ukotvený ke dnu tunelu. Pak připojil první díl trubky k otočnému držáku na motoru a přidal ještě jeden metrový kus. Grimsley měl pravdu, pomyslel si Metcalf, ze všeho nejvíc to připomíná vodorovně postavenou sbíječku.
Pinelli nastavil hlavici trubky proti spodnímu okraji sesuvu. Nastartoval benzinový motor a posunul páku spojky dopředu, aby se trubka začala pomalu otáčet. Hrot se zakousl do kamene. Vibrace setřásly z vrchu hromady několik kamenů. Metcalf se poplašeně zadíval nahoru, ale když padání ustalo, uklidnil se.
Během příští půl hodiny zmizely oba díly trubky pod hromadou suti. Pinelli rozpojil převody, aby mohl namontovat další kus.
Bude to fungovat, ujišťoval se Metcalf. Dvě věci ovšem nemohli tušit – kolik dílů trubky budou potřebovat a jestli je mezi oběma závaly skutečně nějaká dutina.
Po dvou hodinách vyvrtali do hromady asi čtyři metry. Pinelli přidal další kus trubky a mrkl na Metcalfa. „Jde to jedno víno.“
Metcalf souhlasně přikývl a přešel k Tischovi shrbenému nad přístroji. „Jak vypadá složení vzduchu?“ Téměř se bál zeptat.
„Metan má o par dílků na milion jednotek víc, ale podle mě se není čeho bát.“ Nemluvil příliš jistě a stísněný pocit, který mu zněl v hlase, byl naprosto zřetelný.
Metcalf se podíval Tischovi přes rameno a usilovně se snažil sám přečíst a pochopit naměřené údaje. Dokud se mu u ucha neozval Phillipsův hlas, ani si neuvědomil, že za ním zastavil elektrický vozík. „Je to radost – vidět, jak postupujete, Troyi.“ Phillips přijel dolů společně s Youngbloodem. Zástupce důlní komory pokročil dopředu, aby si prohlédl titanové lešení, kterým podepírali výztuhy. Metcalfovi jednou pokývl, ale dál se držel v místech, kde se pracovalo.
Phillips se už stačil umýt a vzít si na sebe čistý oblek; musel mít v kanceláři záložní. Nevypadal nijak zvlášť unaveně, až na zdánlivě ospalý výraz očí a – kupodivu – lehce vrávoravé pohyby při chůzi. Asi to o jednoho panáka přehnal, když se posilňoval, aby měl dost odvahy sjet zpátky do tunelu, uvažoval Metcalf, ale pak zvítězila představa dvaceti gramů valia – víc to odpovídalo Phillipsově stylu.
Phillips se usmál. „Jak rychle postupujete, Troyi?“
Způsobil to ten úsměv. Metcalf byl rázem ve střehu.
„Docela to jde. Odklizení závalu bude trvat tak tři dny – za předpokladu, že nedojde k dalšímu výbuchu ani sesuvu. Taky to zaleží na tom, na co narazíme dál.“
„Tři dny.“ Phillips nasadil zamyšlený výraz. „Kdybychom použili razicí štít, mohli bychom se tou sutí prokousat rychleji, ne?“ Metcalfovi dělalo potíže zakrýt podráždění. „Jistě, štít bychom použít mohli, Steve – a za půl hodiny ho budeme vyprošťovat taky. Jsem ochoten dát písemně, že zbytek tunelu kolem něj by se zhroutil taky.“
Phillips přikývl, jako by byl kladl otázku, na kterou už znal odpověď, a chtěl si jen ověřit, jestli ji zná i Metcalf. Pokročil dopředu a pozoroval, jak si sonda pomalu zjednává cestu úpatím hromady.
„Postupujete nejrychleji, jak to jde?“
Metcalf přikývl. „Přesně tak.“
Phillips strčil špičkou nohy do trubky.
„Na co je tohle?“
„Na vhánění vzduchu. Pro ty, co tam přežili.“
„Přežili,“ opakoval Phillips a chvíli sondu bedlivě sledoval. Pak se na Metcalfa zadíval s předstíraným údivem. „To je nesmysl, Troyi. Tam to nikdo nepřežil – vím to. Byl jsem poslední, kdo se odtamtud dostal, vzpomínáte si? Nebo jeden z posledních.“
Metcalf se ze všech sil snažil zachovat klid.
„Máme důvody domnívat se, že mezi oběma výbuchy se vytvořila kapsa. Pokud je to pravda, tak v ní můžou být uvězněné žijící oběti.“
„Pokud,“ opakoval po něm Phillips. „Můžou být. A co takhle nějaké důkazy?“ Stál teď tak blízko, že Metcalf cítil jeho ústní vodu. „Bojíte se postupovat s odklízením odpadu příliš rychle, abyste tím nestrhli zbytek tunelu na ty, kteří zůstali naživu, je to tak? Je to chvályhodné, ale faktem zůstává, že my víme, kdo je mrtev, kdo zraněn a kdo přežil. Ti, které pohřešujeme, jsou mrtví. Spojil jsem se s předními autoritami a všichni do jednoho mi povrdili, že tak blízko výbuchu nemohl nikdo přežít.“
Kopl do trubky a Metcalf ho v tu chvíli málem srazil.
„Podle mě byste měl tohle vytáhnout a svoje lidi popohánět, jak to jde nejvíc.“
„Myslím, že nic takového bych dělat neměl, Phillipsi.“ Metcalf se ze všech sil snažil, aby mluvil klidně.
Phillips vycenil zuby v ledovém úsměvu. „Vy jste mi špatně rozuměl, Metcalfe. Já vám to neradím, ale nařizuju. Washington mě ujistil, že k tomu mám naprosto plnou moc.“
Ani Dane by nenašel způsob, jak takovouhle situaci „zvládnout“, pomyslel si Metcalf. Bude muset využít příležitosti a udeřit do nejslabšího místa. A Phillips byl vždycky nejzranitelnější v představách, které si vytvořil o vlastní pravomoci.
Podíval se směrem k Youngbloodovi, který postával diskrétně opodál. Phillips si s sebou dokonce už přivedl náhradníka.
„Vy jste teď zřejmě následník trůnu, Neale – myslím, že byste u toho měl být.“ Youngblood k nim došel s lehce podrážděným výrazem ve tváři. Metcalf ukázal palcem na Phillipse. „Počítám, že jste taky volal do Washingtonu. Vy jste jejich postoj pochopil stejně jako on?“ Phillips zbledl a Metcalf vytušil, že trefil do černého.
Youngblood se pokusil zakrýt náznak úsměvu. „Pochopil jsem, že pan Phillips je oprávněn vás vystřídat, ale ne bezdůvodně.“
„A má podte vašeho názoru důvod?“
Youngblood zaváhal, podíval se na rozzuřeného Phillipse a zavrtěl hlavou. „Všechno, co jste zatím podnikl, bych já udělal přesně stejně.“
Metcalf se usmál na Phillipse.
„Vypadněte z mého tunelu, Steve. Zdržujete nás tady.“ Sehnul se k otáčejícímu se potrubí a koutkem oka pozoroval Phillipse, jak ustupuje k vozíku.
První kolo vyhrál. Ale v okamžiku, kdy něco zkazí, vypadne ze hry a na jeho místo nastoupí Youngblood. A ani Youngblood, ani kdokoliv jiný nebude sdílet jeho víru, že Nordlund a ostatní mohli nějakým způsobem přežít.

Světlomety ozářily stěnu sesuvu tak jasně, až Metcalfa zabolely oči, když se na ni podíval. Úpatím hromady se jim podařilo protlačit celých deset metrů sondy a kompresor teď vydával tiše brumlavý zvuk, jak vytrvale vháněl do prostoru za překážkou ze suti čerstvý vzduch.
Pokud tam ovšem nějaký prostor byl. Metcalf si spočítal celkovou vzdálenost od hrany úpatí závalu až do místa, kde by měl být hluchý prostor mezi oběma výbuchy – pokud takový prostor vůbec existoval. Pak se rozhodl pro risk, vypnul motor a z konce trubky odfoukl vzduchem hrot. Nenarazil na žádný odpor. Alespoň že dosáhli nějaké dutiny. Teď kompresor buď pumpoval vzduch do mezery, kde ležely žijící oběti, nebo zajišťoval klimatizaci v hrobce.
Phillips a Youngblood se vrátili, postávali u zdi tunelu a sledovali ho. Youngblood na něj čas od času promluvil, zato Phillips stál v bezpečné vzdálenosti a tvářil se kysele a pochybovačně.
Během uplynulé hodiny dorazily dolů další čety s titanovými podpěrami na vyspravení poškozených výztuh a tým spojařů, kteří spojili telefonní linkou tunel se Základnou. Kdyby Tisch chtěl, mohl si teď zavolat nahoru do přístřešku s měřícími přístroji a zjistit, jaké jsou nejnovější výsledky měření hladiny plynů.
Pinelli dohlížel na skupinu kopáčů pracujících pod výztuhami. Metcalfovi se každou chvíli zastavilo srdce, když se jim nad hlavou uvolnily kameny a sprška úlomků a hlíny se snesla ze stropu a zabušila do výztuh.
Grimsley postával opodál a díval se. Byl nervózní a potil se, až to Metcalf nevydržel a obrátil se na něj: „Co tě žere?“
Grimsley vzhlédl ke klenbě stropu a pak se opět zadíval na záchranný tým, ponořený v tu chvíli již dobré tři metry do hromady suti. „Hlavně to, že se prokopávame tam, kde je toho svinstva nejvíc. Všechno jen čeká, aby se mohlo sesypat“
„Jakmile se nám podaří dát zpátky výztuhy, bude to v pořádku,“ namítl Metcalf s jistotou, které sám nevěřil.
Pod malými provizorními ochrannými štíty se záchranáři zrovna snažili obejít dvě obrovské vápencové desky, které jim zatarasily cestu. Pinelli překážku prozkoumal a pak doběhl k Metcalfovi. „Budeme je muset provrtat a vytahat ven po kusech.“
„A co použít sbíječku?“
Pinelli vzhlédl ke stropu a zavrtěl hlavou. „Moc riskantní – takhle to půjde pomaleji, ale budeme dýl naživu.“ Měl unavený výraz a Metcalf vytušil, že neustálé obavy z tisíců tun vrzající skály nad hlavou Pinelliho pomalu připravují o nervy.
Když se Pinelli vrátil do chodby, Metcalf poplácal Grimsleye a požádal ho: „Řekni jim, ať natočí některý z těch světlometů tak, aby svítil přímo na strop.“ Za chvíli si prohlížel povrch výztuhy zakrývající strop tunelu. Byla trochu zakouřená a polyester na několika místech shořel a vybublal.
Grimsley ukázal na jedno místo ve výztuze. „Začíná se to prohýbat.“ V tu chvíli se ze stropu náhle snesla sprška jakýchsi úlomků a dopadla na podlahu tunelu. Metcalf jeden z kousků zvedl. Držel v ruce zčernalou hrudku laminátu.
Otočil se a zakřičel na Pinelliho: „Výplň v tomhle poli je horkem vypálená na prášek, Marku. Bude to chtít trochu víc podepřít.“
Pinelli naznačil zasalutování. „Jak si přejete, šéfe.“
Dvě vápencové desky představovaly největší překážku. Za nimi už nemohlo být mnoho suti, která by je oddělovala od dutiny mezi oběma výbuchy. Ale bude tam ještě někdo naživu, až se dostanou skrz?
Přistoupil k vlaku a prohlédl si obsah jednoho z vagónů. Hroudy vápence proložené organickou hmotou. Kámen se podél jejích tenkých tmavých vrstev snadno štípal. Nebylo divu, že muži postupují při odstraňování desek rychle. Zároveň z toho ale plynulo, že skála nad nimi je mimořádně slabá a porézní.
Nasál vzduch nosem a zeptal se: „Kde je Tisch?“
Grimsley napřáhl ruku. „V koutě, ulevuje si. Hned vám ho přivedu.“
Když se Tisch objevil, zkontroloval přenosné detektory plynu a zavolal nahoru na Základnu. Když zavěsil, vypadal vyděšeně.
Metcalf cítil, jak mu po zádech stéká pramínek potu. „Je to hodně zlý?“
„Ještě ne, ale už nebudeme muset dlouho čekat. Z nějakého postranního ložiska zcela zjevně uniká metan.“
Nepotřeboval nic jiného než dost času na to, aby dostal ven Nordlunda a všechny ostatní, kdo přežili s ním. „Urči si hranici bezpečnosti, Herbe. Jakmile se na ni dostaneme, vypneme všechny benzinový motory a elektrický přístroje, a dokud to nevyvane –“
Ozval se výkřik a vzápětí rachot. Zpod přenosného štítu vyběhli muži následováni hustým mrakem vířícího prachu. Metcalf ztuhl a připravil se na útěk. Pak zvuk padajícího kamení zanikl a za okamžik už rušilo ticho v tunelu jen pobrukování kompresoru.
U ústí malého přenosného štítu se objevil Pinelli, od přilby po pracovní boty úplně šedý.
„Co se kruci stalo?“ zařval Metcalf.
Pinelli k němu přistoupil. Po obličeji mu stékaly pramínky potu a hledaly si klikatou cestu v tlusté vrstvě prachu.
„Když jsme vyndávali tu druhou desku, kameny se pohnuly. Ztratili jsme skoro půl metru chodby.“
Zvedl ruku, aby si z čela setřel alespoň trochu špíny, když vtom mu na přilbu zabubnovala nečekaná sprška laminátových úlomků. Jeden z dělníků začal rukou ukazovat nahoru a něco křičel, ale jeho slova přehlušilo burácení, jež se rozeřvalo nad nimi.
Metcalf se podíval do míst, kde světlomet stále ještě ozařoval poškozený oblouk stropní vzpěry. Celý jeden díl vzpěry se stále víc prohýbal. Vyboulení se Metcalfovi zvětšovalo přímo před očima. „Všichni vypadněte!“ zaječel naPinelliho. „Pryč odtud!“ Dolů padalo stále víc materiálu. Metcalf rozeznal ostré, šedozelené kousky výplně, kterou rozložil žár prvního výbuchu. Členové záchranného týmu se mihli kolem něj a on sám se taky konečně obrátil na útěk. Asi o deset metrů dál v tunelu uslyšel praskot.
Otočil se právě včas, aby zahlédl, jak se od stropu odděluje obrovský kus výztuhy a pomalu padá. Když masivní díl výplně narazil na přední stěnu závalu, dva muži, které hroutící se výztuž zastihla před vchodem do malé chodby, zmizeli z dohledu. Okrajem odhodil padající díl kompresor a plnou vahou dopadl na Pinelliho větrací potrubí.
Metcalf se otočil a rozeběhl se k přístupové šachtě. Za sebou slyšel, jak půda a vápencové vrstvy někde nahoře vržou a naříkají a jak se do místa, které právě opustil, valí tuny hlíny a kamení.
Asi o sto metrů dál směrem k přístupové šachtě se Metcalf zastavil, opřel se o stěnu tunelu a těžce oddechoval. Pinelli a Grimsley se sesuli na kolena uprostřed tunelu. Tady byly výztuže usazené už několik týdnů, a tak mohly být vcelku bezpečné.
Zvířený oblak prachu jim ztěžoval dýchání a navíc zakrýval čelo tunelu. Světlomety zával smetl, ale Grimsley rozsvítil baterku a vzápětí se objevilo několik dalších. Pinelli se zvedl a potřásl hlavou. „Celý ten poslední kus se rozpadl, jako by byl z másla.“
„Beardsley měl pravdu,“ lapal po dechu Grimsley. „Spolehnout se dá jedině na litinu.“
Tuhle hru jsem prohrál, pomyslel si Metcalf otupěle. Ztratil Nordlunda i všechny ostatní, kteří tam mohli být uvězněni s ním. Ale třeba si to celou dobu jen namlouval. Třeba má pravdu Phillips a všichni jsou už dávno po smrti. V tuto chvíli k nim přibyli další dva.
„Evane, proveď kontrolu stavu. Budu potřebovat znát jména těch dvou, co to nestihli.“
Grimsley byl za okamžik zpátky. „Pyott a Benson. Chlapi říkali, že stáli na úbočí hromady, přesně pod předním okrajem té výztuhy.“
Metcalf se ohlédl do tmy tunelu. „Musíme prověřit škody.“
„Já tam jdu,“ nabídl se Pinelli. „Moloney půjde se mnou.“
„Rozhlídněte se tam a hned se vraťte. Kdybyste slyšeli, že se tam něco začíná hýbat – ať je to cokoliv – okamžitě vypadněte.“
„To mi není potřeba říkat dvakrát,“ zamumlal Pinelli.
Došel k nim Tisch a položil na dno tunelu přenosný přístroj na odběr vzorků plynu. Pořásl hlavou. „Nevypadá to dobře, Troyi. Podívej se sám.“
Metcalf se sklonil vedle něj. Tisch zapnul přístroj a v okénku displeje se do zaraženého přítmí rozzářily oslnivé čtverečky. Metcalf se díval, jak naskakují jednotlivé číslice, utíkají nahoru a dolů, až se nakonec ustálí.
„Metan,“ hlesl Tisch.
„Tempo nárůstu?“
„Příliš vysoké.“
Metcalf zvedl pohled směrem, kterým v prašném závoji zmizeli Pinelli a Moloney. „Za chvilku tu budou zpátky.“
„Až se vrátí, radši odtud vypadneme,“ navrhl Tisch.
Metcalf přikývl. „Máš pravdu. Ostatní už se můžou začít stahovat.“
Když k němu přistoupili Phillips a Youngblood, stál zrovna sám u bateriového reflektoru.
„Jste propuštěn, Metcalfe!“ Phillipsovi se třásl hlas. „Na hodinu! Jakmile vyjedeme nahoru, dám vám vyhotovit příslušné doklady.“
„Mrzí mě to, Troyi,“ vydechl Youngblood a Metcalf si domyslel, že se Youngblpod pokoušel Phillipse přesvědčit. Nejspíš mu vysvětloval, že k tomu, co se stalo, by došlo, ať by tady rozkazoval kdokoliv. Jenže Phillips byl teď na koni a nebylo možné ho z něj shodit.
Grimsley začal něco namítat, ale Metcalf zvedl ruku. „Šetři síly, Evane – ale děkuju ti.“ Pak se obrátil na Youngblooda a Phillipse si vůbec nevšímal. „Pinelli se dvěma muži šli prozkoumat škody. Hned tu budou zpátky. Odejdu s nimi.“
O minutu později se z bezedné tmy vynořily tři postavy. Pinelli se tvářil beznadějně. „Je to tam pěkně zaneřáděný. Sesypaly se tam tuny svinstva. Celá oblast je nestabilní. Bude trvat týdny, než se tou hrůzou prokoušeme.“
„Tak dlouho nám to trvat nebude,“ ozval se Phillips odvážně.
Pinelli se na něj zadíval a pak si odplivl na zem. „To si pište, že jo.“ Zadíval se na Metcalfa. „Je tam cítit metan. Podle mě ten poslední zával otevřel další ložisko. Řekl bych, že bude dost velký.“
Tisch znovu zapnul přístroj a pozoroval čísla udávající tempo nárůstu koncentrace. Metcalf si pomyslel, že by v tuhle chvíli dal za průběžné monitorování plynu všechno na světě.
„Podle odhadu to za dvacet tři minut začne být výbušné.“
Metcalf se otočil k mužům, kteří se kolem něj nashromáždili a čekali na další rozhodnutí.
„To by bylo! Vypněte všechny motory a ostatní elektrické přístroje! A všichni zpátky k šachtě!“
Youngblood ho jemně vzal za rameno. „Mohli bychom jet zpátky vlakem na odpad, Troyi – zkrátíme si tím cestu.“
Metcalf na něj zůstal zírat. Vlak odvážející odpad! Dlouhé kovové kolejnice vedoucí pod závalem až do míst, kde Kaltmeyer s DeFolgem udeřili do tenké kamenné opony!! Koleje vedoucí přímo do dutiny mezi oběma výbuchy!!!
Rychle se otočil od Youngblooda, z Pinelliho koženého pásku na nářadí odepnul kladivo a rozeběhl se k nejbližší kolejnici. Třikrát do ní udeřil, chvíli počkal a znovu do ní třikrát udeřil.
„Přeskočilo vám, Metcalfe?“ Phillips ho nechápavě sledoval. Jen Youngblood pochopil, o co Metcalfovi jde, přiskočil ke kolejnici a položil vedle ní ucho. Metcalf zatajil dech.
Zdálo se jim, že to trvá celé hodiny, ale ve skutečnosti uplynulo jen pár vteřin, než jim odpověděly tři údery, hlasité a jasné v tmavém tunelu.

KAPITOLA 35

Pravou ruku měl celou nateklou, i když puchýře se mu na ní dělat nezačaly. Zatím ne. Obličej, ve kterém mu ještě před chvílí tak bolestivě cukalo, teď úplně zmrtvěl. Věděl, že utrpěl popáleniny, ale neměl tušení, jak vážné jeho zranění je. Kdyby to bylo opravdu zlé, bolelo by to daleko víc. Cítil, že se mu kůže na obličeji napíná, a byl si jist, že mu na ní naběhnou puchýře, ale ujišťoval se, že to nebude zase tak vážné.
Skála pod ním byla studená a vlhká a on měl pocit, jako by odčerpávala horkost z jeho těla. Rozsvítil baterku, zaclonil ji, aby vydávala jen malý paprsek světla, a rozhlédl se kolem sebe. Od doby, kdy jeskyni vyhloubil nějaký pravěký proud, proniklo sem jen velmi málo vody. Na stropě se leskla souvislá vrstva ztuhlého vápence, kterou tu nastřádal nějaký dávný pramen, ale vápenec už dlouho nepřibýval a nikde nebyl ani náznak vznikajících stalagmitů nebo stalaktitů.
Nahmatal ve tmě karabinu a přitáhl si ji blíž k sobě. Uměl si představit, jaké mají asi pocity ti, kteří teď sedí v hlavní jeskyni a jsou uvězněni pod zemí, zvlášť pokud to byli obyčejní civilové. Vždyť pro většinu rakeťáků je to nejhorší noční můra. Ale on už se dávno dokázal smířit s riziky své profese.
Vzpomněl si, co jim jeho táta – jejich táta – vyprávěl o práci na Lotschbergském tunelu ve Švýcarských Alpách. Jak na skálu kolem tunelu tlačily neuvěřitelnou silou celé věky všechny okolní masivy, a když se do ní zahryzli rakeťáci, skála přestala držet pohromadě a tekla jako vosk…
Dělalo mu potíže zůstat vzhůru. Byl strašlivě utahaný. Nakonec si opřel hlavu o paži a téměř okamžitě usnul. Ihned se ocitl zpátky doma u otce – bylo to ještě před tím, než osiřeli, oba rodiče byli naživu a žili všichni pohromadě v rozlehlém domě na kraji Forest Parku ve státě Illinois. Byl to naprosto odlišný svět, s cikánskou rodinou bydlící přes ulici. Patriarcha rodiny se živil tím, že na poutích zápasil se cvičeným medvědem. Vzpomněl si, že se synem, který odešel studovat na univerzitu do Chicaga a stal se slavným matematikem, tehdy docela kamarádil…
Uprostřed zimy, když doopravdy mrzlo a oni byli s Brodem ještě malí kluci, spávali v mansardě v jedné posteli. Tehdy se začali sbližovat, a čím byli starší, tím byl jejich vztah silnější. Těsně před Vánoci lehávali v mansardě, nemohli usnout a naslouchali, jak se zezdola ozývá otevírání dveří od komory, z utajovaných skrýší se vynořují poschovávané dárky a jsou ukládány pod stromeček. Dárky, které si s Brodem dávali navzájem, tehdy začínaly dostávat zvláštní význam.
Překulil se ve spánku a udeřil hlavou o skálu. Částečně se probral a projela jím nesnesitelná bolest. Pořád ještě napůl snil, ale tentokrát se dostavila jiná vidina. Na okamžik se znovu ocitl v tunelu ve chvíli, kdy se rozeřvala siréna, běžel dopředu a dral se dveřmi přetlakové komory. Opět se mu zdálo o tom, jak se k němu valí stěna vody a jak se marně snaží otevřít druhé dveře. Do tunelu se hnala snad celá řeka a on ten příšerný poslední okamžik prožíval znovu, sledoval průzorem k smrti odsouzené muže a viděl, jak před jeho zmučeným pohledem proplouvá milovaný, v tu chvíli již mrtvý obličej.
Znovu se probudil, oblity potem, a kousal se do rtů, aby nezačal ječet. Sáhl si na obličej ve snaze trochu si ho otřít. Ale tváře byly horké a suché. Přejel si prsty po čele, pak ruku spustil a zamnul prsty o sebe. Byly najednou lepkavé.
Zalapal po dechu a rázem se vyděšeně narovnal. Na prsou mu narůstal nepříjemný tlak. Znovu se nadechl a uvědomil si, ze nemá dost kyslíku. Podezřívavě nasál vzduch nosem. Ucítil lehce zatuchlý pach s náznakem hniloby.
Plyn, pomyslel si a vstal, překonávaje bolest. Vydal se dál do jeskyně a ani ho nepřekvapilo, když si všiml, že zem pod ním se pomalu zvedá. Ještě pár metrů a byl nad hladinou plynového jezírka – tlak na plicích úplně zmizel.
Posadil se na podlahu jeskyně za hromadu kamenů, které se musely ze stropu utrhnout před dávnými roky. Odhadoval, že od hlavní jeskyně ušel dobře sto metrů. Uvažoval, kdy se skupinka trosečníků také začne stěhovat jinam. Budou to muset udělat brzo, jinak je plyn zabije. Tichounce se pomodlil, aby k tomu nedošlo, a rozzuřil se při představě, že by ho plyn mohl připravit o závěrečné zadostiučinění.
Sáhl po pušce, a když vsouval náboj do komory, zkřivila mu obličej bolest, vystřelující do ruky. Dřív či později vyžene plyn nebo další sesuv skupinku z hlavní jeskyně do téhle, nebo možná ještě do té, která je za ní. Určitě však budou muset projít kolem něj a to bude příležitost pro něj.
A pak si na to vzpomněl. Má jen tenhle jediný náboj. Krabici se stopovkami nechal přece v hlavní jeskyni!
Bude se pro ni muset vrátit, a to brzy, dokud tam ještě není tolik plynu.

KAPITOLA 36

Už jsme tu zavaleni třináct hodin, pomyslel si Nordlund, když se podíval na hodinky. Bylo téměř devět hodin, pondělí ráno. Štědrý den. A měl nakonec důvod, proč být osudu vděčný. Kaltmeyer se cítil lépe, jen DeFolge byl bledý, potil se a neustale zvedal pohled ke skalnatému stropu nad nimi. Ostatní se drželi docela dobře.
Až na Lynche. Šokovalo ho, jak se ten chlap rozložil. Zatímco ostatní dokázali alespoň na chvilku usnout, Lynch nezamhouřil ani na okamžik oči a neopustil ani na chvíli úpatí sesuvu. Chvílemi se zkoušel hromadou prohrabávat, ale pokaždé se začaly po svahu dolů kutálet úlomky kamenů. Lynch vždycky se zakňučením uskočil dozadu a vyčítavým pohledem si hromadu prohlížel.
„Měli bychom s ním něco provést.“ Švéd měl ve tváři ustaraný výraz.
„Co například? Vždyť nic nedělá. Stejně mu nemůžeme kdovíjak pomoct. Jedině ho jít uklidnit, jinak nic.“
Lynch je pozoroval, jak přicházejí, oči měl doširoka otevřené, pohled upřený. Náhle se začal škrábat na hromadu a křičel: „Už se blíží! Slyším je!“
Nordlund k němu doběhl, předklonil se a naslouchal. Skála nad nimi čas od času zaskřípala, ale to bylo všechno. Na druhé straně zcela nepochybně vyprošťovali mrtvá těla zasypaná závalem, ale veškerý hluk buď překryly zvuky, které vydával vápenec, nebo ztlumil prach sypající se zcela nepochybně do tunelu.
Nordlund svěřil Lynche do péče Švédovi a vrátil se do hlavní jeskyně.
Jakmile vstoupil, Kaltmeyer zašeptal: „Dane.“ Nadzvedával se a opíral se o loket. Diana si v rohu tiše povídala s DeFolgem, zatímco Derrick ležel o několik metrů dál stočený do klubíčka a spal. Jako polštářek použil plochý kus kamene. Nordlunda náhle bodlo u srdce, když si uvědomil, že Diana přikryla Derricka vlastním kabátem.
„Dane,“ ozval se znovu Kaltmeyer. Nordlund nevěděl, jestli Kaltmeyer šeptá, protože nechce vzbudit Derricka, nebo proto, že má tak zesláblý hlas. Došel k němu a posadil se na zem. Ve slabém světle lampy se zdálo, že Kaltmeyerův stav se podstatně zlepšil. Měl zdravější barvu pleti a oči byly živější.
„Neměli jsme nejmenší tušení, že k něčemu takovému může dojít,“ zasípal Kaltmeyer. Omlouval se tím celému světu.
Nordlund zaváhal a povzdechl si. „Nemluvme o tom. Na tyhle starosti bude dost času, až se dostaneme ven.“
„Bude mě to trápit celý zbytek života.“
Nordlund na to nic neodpověděl. Kaltmeyer se chtěl vypovídat, takže to nejmenší, co pro něj mohl udělat, bylo naslouchat.
„Začínali jsme s Alanem společně,“ pokračoval Kaltmeyer slabým hlasem. „Dělali jsme oba pro stejnou společnost. Já tam pracoval jako vedoucí a Alan byl hlavní účetní. Chtěl jsem si založit vlastní firmu a Alan měl dobrou hlavu na čísla a navíc ještě rodinné jmění.“ Tiše se v přítmí rozkašlal. „Na takovou kombinaci člověk tak často nenarazí.“
Na dlouhou dobu se odmlčel a ponořil se do minulosti. Zřejmě si myslí, že umře, napadlo Nordlunda, a mluví takhle proto, že si chce nějak potvrdit smysl vlastního života. Nezávazně Kaltmeyera povzbudil: „Asi jste to neměli snadné.“
„Získávat zakázky byla tvrdá dřina,“ zašeptal Kaltmeyer. „Vydělat pak na nich peníze, to už bylo snazší. S Alanem… jsme nemohli prohrát. Někdy jsem měl strach, ale vždycky jsme to zvládli.“ Odmlčel se a po chvíli pokračoval: „Občas jsme se nabízeli pod cenou. Museli jsme to pak dohnat na zakázce.“
„Krácení nákladů?“ Pokušení zeptat se Kaltmeyera bylo nepřekonatelné.
Zdráhavé přikývnutí. „Krácení nákladů, úspory na údržbě, nákup staré techniky, opravy toho, co už se mělo vyhodit. Nebyli jsme jediní, kdo to dělal, ale byli jsme v tom nejlepší.“
Nebo nejhorší, pomyslel si Nordlund.
Kaltmeyer začínal být nervózní. „Měli jsme nehody,“ vyhrkl. „Ale nehody má přece každý, Dane, dokonce i ti nejlepší.“
„A všechno jste dělali s Alanem?“
„Vedli jsme to a dělili se. A ustupovali si navzájem. Až jednoho dne jsem… jednoho dne jsem zjistil, že už nemám kam ustupovat.“
„Měl jste to partnerství zrušit.“
Kaltmeyer odvrátil tvář ke stěně. „Ty seš neviňátko, Dane. To se mi na tobě vždycky líbilo.“
„Je unavený,“ ozvala se mu náhle Diana u ucha. „Copak to nevidíš? Potřebuje se vyspat.“
Kaltmeyer vzhlédl. „Já o spánek nestojím.“ Přesto na okamžik zavřel oči, ale pak je zase široce rozevřel a prohlásil: „Vždycky jsem s tebou spojoval velké naděje, Diano. Doufal jsem, že Dane je tvoje spása.“
Došel k nim DeFolge a Kaltmeyer se na něj ušklíbl. „Nazdar, parťáku. Vypadá to, že tentokrát se nám z toho vyklouznout nepodařilo.“
„Moc ti to mluví, Franku,“ napomenul ho DeFolge unaveným hlasem.
„Neměj péči.“ Kaltmeyerovo pokašlávání přešlo v tichý šepot. „Staroušek Sam Wilcox je pět mil odtud, Alane. A jestli nás odtud vykopou, můžeme všechno popřít. Navíc, jaký smysl by mělo, Alane, dělat celý život piráta a pak ani před smrtí nikomu neříct, že jsi byl pirát?“
„Mluvil jsi o mé dceři,“ zaútočil na něj DeFolge.
„Roztomilá Diana,“ vzdychl Kaltmeyer a znovu zavřel oči. Nordlunda napadlo, že teď už se mu chce doopravdy spát. „Ona je roztomilá, Alane, o to jsme se spolu nikdy nepřeli. I když sám dobrotivý Bůh ví, že jinak jsme se hádali úplně o všechno.“
„Ty ses jenom vezl!“ vykřikl DeFolge a obličej měl v matném světle lampy oranžový vzteky. „Inkasoval jsi šeky. Tak hrdý, abys nebral peníze, jsi zase nebyl!“
„Já už jednou chudý byl. Měl jsem strach zůstat chudý.“
DeFolge se nad něj naklonil. „A bohatý jsi díky mně, vzpomínáš si?“
Kaltmeyer odvrátil obličej. „Díky tobě se mám za co stydět,“ zašeptal.
Ve vstupu do jeskyně se objevil Švéd. Našel pohledem Nordlunda a ostatních si vůbec nevšímal. „Děje se něco, Dane? Slyšel jsem tu řev.“
DeFolge zaklel a stáhl se do kouta jeskyně. Diana ho následovala. Nordlund zavrtěl hlavou. „Nic se neděje. Jak je na tom Lynch?“ Švéd se zamračil. „Já ti mám dojem, že jsem taky něco zaslechl.“
V tunelu se Lynch krčil u hromady sutí a upřeně zíral na její úpatí jako kočka na myší díru. Nordlund dosel k úbočí z rozdrcené horniny a soustředěně se zaposlouchal. Tentokrát to uslyšel – vzdálený skřípavý zvuk.
„Co to sakra je?“ zeptal se Švéd.
Po svahu nahromaděné drti se začaly koulet malé úlomky skály a škrábání zesílilo.
„Myslím, že se sem pokoušejí prorazit s trubkou na ventilaci.“
To už z jeskyně vyšli i ostatní a shromáždili se kolem Lynche. Ze samé paty úbočí náhle odskočilo několik kamínků a objevily se první centimetry pomalu se otáčející trubky. Za několik minut už čouhalo z hromady skoro půl metru potrubí.
Lynch se po něm natáhl, ale Nordlund ho strhl zpátky. „Pořežeš se, Lynchi – na konci trubky je vrtná hlavice.“ Rotující konec potrubí náhle odlétl a odrážel se od stěn tunelu.
Švéd uskočil a zaklel. „Pro boha živýho, oni se nás snad snaží zabít!“
Pak si najednou všichni uvědomili, že potrubím dovnitř začal proudit studený vzduch. Lynch si bez váhání klekl na zem před ústí trubky a ze všech sil nabíral čerstvý vzduch do plic.
„Odtáhněte ho kruci odtamtud!“ vykřikl DeFolge.
„Seru na tebe,“ zamumlal Lynch. Trubku pro jistotu pevně sevřel.
Nordlund zvedl ruku.
„Poslouchejte.“
Z druhé strany byly slabě slyšet nárazy lopat a krumpáčů. První začala křičet Diana a pak se k ní přidali ostatní. Když konečně přestali, Nordlund zavrtěl hlavou a usmál se. „Nemůžou nás slyšet – na druhé straně je strašně moc hluku.“
„Ale už to dlouho trvat nebude,“ poznamenal Nakamura.
„Ještě tak hodinu dvě a měli bychom být venku,“ dodal Nordlund.
Přinesli do tunelu i Kaltmeyera a usadili ho zády opřeného o zeď. Pak se sesedli na zaprášeném pódiu pro řečníky a zkoušeli si krátit čas povídáním.
Lynch se stále držel potrubí a DeFolge nervózně přecházel sem a tam před hromadou suti. Nordlundovi bylo naprosto jasné, na co senátor myslí. Jakmile se ocitnou venku, Kongres nařídí vyšetřování a DeFolge se bude muset podrobit výslechu. Nejdřív půjde o obvyklé obvinění kvůli střetu zájmů; pak se k tomu přidá ještě obvinění z korupce a podplácení. A dřív či později dojde i na podezření z trestné činnosti zjevně kriminální povahy.
Najednou se DeFolge zastavil, podíval se přímo na něj a prohlásil: „Mám přátele, Nordlunde. Mocné přátele. Na to nezapomínej.“
„To už mu to zůstane?“ zeptal se Derrick. Pozoroval Lynche lezoucího po zemi, oběma rukama objímajícího trubku a odmítajícího ji ze strachu opustit.
„Nevím, Derricku,“ odpověděl Nordlund. „Jakmile budeme venku, postaráme se o něj, jak to půjde nejlíp.“
Jednou už viděl muže, kteří na tom po závalu byli stejně jako Lynch. Všichni utrpěli hluboký otřes a některým už se nepodařilo dát se psychicky opět do pořádku. Obával se, že strávili zbytek života v hrůze před uzavřenými prostorami. Kdykoliv se ocitli ve výtahu, v automobilu nebo prostě jen v malé místnosti – stačilo to, aby se jim vrátil děs, který prožili, když byli uvězněni pod tunami země. Derrick se zachvěl. „Jde z něj strach.“
„Podle mne není nebezpečný,“ ujistil ho Nordlund. Nakamura se na něj zvědavě podíval: „A myslíte, že by mohl být?“
„Kdybychom se ho snažili dostat pryč od té trubky, tak možná ano.“
V tu chvíli se Švéd zamračil a zvolal: „Poslouchejte!“
Nordlund naklonil hlavu. Kopání na druhé straně ustalo.
Diana se podívala přímo na Nordlunda a v hlase jí opět zaznělo obvinění: „Co se teď děje?“
„Nejspíš teď dávají podpěry tam, kde si to předtím vykopali.“
„Ale nepoužijou výbušniny, že ne?“
Švéd se vyděsil. „To by mohlo zbourat celej tenhle zatracenej tunel.“
Nordlund se díval na Lynche a trubku a v duchu si říkal, že se tu děje něco velmi zásadně nepovedeného. Metcalf udělal chybu, uvažoval pomalu. Riskoval. Netušil, jestli jsou mrtví, anebo naživu. Měl se s nimi pokusit domluvit, než připevnil potrubí na vzduchový kompresor. Byla to naprosto přirozená chyba v úsudku – ale chyby v úsudku je mohly zabít.
Poprvé za celou dobu si přál, aby akci velel někdo jiný než Metcalf.
Po celou dobu, kterou tam seděli, sesouvala se čas od času z hromady hlína. Pak se najednou ozval temný rachot a po svahu přepažujícím tunel se začaly valit balvany. Nordlund bez přemýšlení přiskočil k Lynchovi a odtáhl ho pryč od trubky. Po osm metrů vysokém úbočí se koulely velké kusy skály a dopadaly na zem v místech, kde ještě před chvílí klečel Lynch. Pak se kameny přestaly hrnout a Nordlund muže pustil. Lynch zakňučel a přilezl zpátky k potrubí.
Nordlund zvedl lampu a posvítil si na strop. „Tak, lidi, a honem zpátky do jeskyně. Až vykopou to, co tam zůstalo, mohli by tím oslabit strop, a to by se nám nemuselo vyplatit.“
Přispěchal ke Kaltmeyerovi. „Cítíte se dost silný, abyste mohl jít, Franku?“
Kaltmeyer byl bledý. „Když se budu moct opřít o tebe a o Rickyho, zvládnu to.“
Nordlund mu pomohl vstát. „Tak to zkusíme.“ Ve chvíli, kdy se jim podařilo dostat Kaltmeyera do jeskyně, ozval se ohlušující hřmot.
„Všichni dovnitř – honem!“
Švéd mávl lampou nahoru ke klenutému stropu a Nordlund uviděl, jak se nad nimi šíří praskliny jako v zimě na zamrzlém rybníku. Rozeběhl se k ústí jeskyně. „Lynchi, vypadni sakra odtamtud!“
Lynch křečovitě svíral trubku a nevšímal si kamenů, které kolem něj narážely na zem. Švéd vtáhl Nordlunda zpátky do jeskyně právě v okamžiku, kdy se s hlasitým praskotem rozpadla stěna tunelu. Nordlund se ohlédl. Lynch zmizel. Trubka vhánějící vzduch s ním.
Jakmile burácení utichlo, vrátil se do tunelu. Opět měli štěstí – zřícení tunelu se projevilo na druhé straně závalu. Ale Lynch zmizel. Chvíli si Nordlund myslel, že se Lynchovi nějak podařilo přeběhnout do východní části tunelu, když vtom se mu Švéd podíval přes rameno a oči se mu rozšířily. „Panebože.“
Na druhé straně závalu udeřila do ventilační trubky nějaká obrovská síla. Trubka vylétla dopředu a přibodla Lynche k protější stěně tunelu, jako když si sběratel připichuje motýla do sbírky.
Do tunelu vyšli i Nakamura a Cyd. Ta zahlédla mrtvé tělo a bezvýrazně si ho prohlédla. Nordlund neuměl rozeznat, jestli je v šoku, nebo ne. Poprvé mu došlo, co asi její život u FBI doopravdy představuje.
„Teď jsme tu doopravdy uvěznění, že?“
„Bude to trvat o něco déle, než nás vykopou,“ odpověděl pomalu.
„Dny?“
„Nejspíš,“ přitakal. Pak drsným hlasem dodal: „Pomoz Dianě s Kaltmeyerem a s chlapcem. My zatím se Švédem sundáme Lynche.“
Odnesli mrtvolu do východní části vrtu a jen ji tam položili. Nemělo cenu pokoušet se tělo zahrabat; ostatní také nebyli pohřbeni.
Veselé Vánoce, pomyslel si hořce. Do Nového roku se nemůže nikomu podařit je vysvobodit, a to už bude příliš pozdě.
Zrovna vcházeli do jeskyně, když vtom Švéd ztuhl a vyjekl: „Poslouchejte!“
A pak to uslyšel i on. Nahlas a jasně. Tři těžké údery na jednu z kolejnic.
Chvíli byl v takovém šoku, že se nemohl ani pohnout, pak chvatně zdvihl kámen a třikrát udeřil do jedné kolejnice.
Téměř okamžitě mu odpověděly další tři rány.
Tam venku se konečně dověděli, že jsou naživu.
Jediný, kdo z nich znal Morseovu abecedu, byl Derrick, ale Diana nechtěl dovolit, aby vyšel do tunelu.
„Poslechni si ty skály, Dane – slyšíš, jak nad námi skřípou? Když tam půjde, riskuje život. Ten strop se může každou chvíli provalit.“
„Teď mluvíš jako matka,“ obvinil ji.
„A ty si myslíš, že je na to trochu pozdě,“ odbyla ho sarkasticky.
Nehádal se s ní; nikdo z nich si teď nemohl dovolit plýtvat časem. „Musíme jim dát vědět, kdo tu zůstal, Diano. Jakmile uslyším rachot, dáme se na útěk.“
Derrick další debatu zarazil tím, že Dianě proklouzl pod rukou a rozeběhl se ke kolejím. Nordlund ho následoval, lampou si svítil na strop a odhadoval, že mají přinejlepším jen pár minut.
„Vyťukej jim první tři písmena ze jména každého z nás – na víc nebudeme mít nejspíš dost času.“
Derrick uchopil kámen a systematicky vyklepával sdělení na kolejnici. Nordlund sledoval skálu nad hlavou, jestli nezahlédne nějaký náhlý pohyb. Když byli u posledního jména, začal se z klenby sypat prach a Nordlundovi se praskliny začaly rozestupovat před očima.
„Poslední písmeno a konec – utíkej!“
Derrick dovysílal zprávu a pádil zpátky do jeskyně. Nordlund doběhl k bedně na nářadí a nespouštěl přitom pohled ze stropu. Už předtím se chtěl podívat, jestli v bedně nenajde něco, co by se jim mohlo hodit, pokud budou pod zemí uvězněni déle. Škubnutím nadzvedl víko a nahmatal kožený pás s nářadím. Těsně než víko opět zaklaplo, postřehl uvnitř kolo telefonního kabelu spleteného ze tří drátů. Kdyby se mu podařilo…
Pak začaly ze stropu padat kameny a on se vrhl ke vchodu do jeskyně.
„Všichni na zem, kryjte si hlavy!“ Za zády mu na podlahu tunelu dopadly mohutné vápencové desky a v jeskyni se vařil zvířený kamenný prach. Dlouhé minuty trvalo, než se skála uklidnila, a když konečně zvedl hlavu, pochopil, že tunelem se ven už nedostanou. Vchod do jeskyně byl nadobro zavalen kusy vápence a drobnějším odpadem.
Za ním se ozvala Cyd: „Aspoň vědí, že tu jsme.“
Neměl odvahu ji upozornit, že na povrchu si budou všichni myslet, že je tenhle nejnovější zával zabil.
A teď už neměli nejmenší šanci jim oznámit, že to není pravda.

KAPITOLA 37

Byl Štědrý den, osm hodin ráno a po celém městě proudili lidé, aby přežili půl dne horečné práce a závěrečný nával při nakupování dárků na poslední chvíli. Jenže pro Nordlunda a jeho společníky je to zatraceně mizerný Štědrý den, pomyslel si Metcalf. Už uplynulo dvacet hodin od chvíle, kdy je sesuv uvěznil pod zemí bez vody a jídla.
Rozhlédl se po ostatních lidech sedících v kanceláři. „Víme, že je tam dole osm lidí – Dane, Cyd Lederleyová, Derrick, DeFolge, Diana DeFolgeová, Švéd, Kaltmeyer a Hideo Nakamura. To víme jistě. Nebyl jsem jediný, kdo slyšel ty rány na kolejnici –“
„Slyšeli jsme je všichni, Troyi,“ přerušil ho Phillips. Jenže nevíme, jestli jsou naživu i v tuto chvíli. Nemáme moc naděje, že přežili i ten poslední sesuv.“
„S tím nesouhlasím,“ namítl Metcalf sevřeným hlasem.
„Chybějí mi tu stejně jako komukoliv jinému, Troyi. Ale na druhou stranu, musíme být realisti.“ Phillips pokrčil rameny. „Už někdo uvědomil jejich příbuzné?“
„Z Červeného kříže se nabídli, že je budou kontaktovat,“ ozval se Tisch.
„To je od nich laskavé.“ Phillips se opřel o opěradlo židle a prohlížel si nehty. „Jak zlý byl ten poslední zával, Troyi?“
„Poslali jsme dolů dva muže s respirátory, aby to zjistili. Sesuv zřejmě zatarasil větší část tunelu pod poslední vzpěrou a nejspíš skoro celý prostor za hromadou z prvního výbuchu.“
Phillips přikývl. „To se jedná o tu část, kde byli uvězněni Dane a ostatní, je to tak?“
„Přesně tak.“
„Myslíte, že se Nordlundovi a jeho lidem podařilo dostat do jeskyně včas?“
„Vsadím se že jo.“
Phillips udělal z prstů malý stan, předklonil se a opřel si o něj bradu. „A jakou máme šanci, že se nám je podaří dostat ven?“
„Budeme muset počkat, až se rozptýlí plyn. Jestli je v tuhle chvíli koncentrace metanu dostatečná, tak by stačila jediná jiskra a celý tunel vyletí do vzduchu.“
„A kdyby tam plyn nebyl?“
„Těžko říct. Štít použít nemůžeme – touhle sypkou hlušinou projede automatická mašina jak máslem, ale nevíme, nakolik jsou stabilní podloží nad stropem tunelu. Mohlo by to jednoduše sletět.“
„A potřebovali bychom další výztuhy, ne?“
„Museli bychom si připravit nejmíň tři až čtyři nové.“ Metcalf se odmlčel. Otázky, které Phillips vznášel, ho zlobily. „I s přípravou by to mohlo trvat tak čtyři až pět dnů.“
„Jak dlouho tedy může – střízlivě odhadnuto – trvat, než se nám podaří se k nim dostat?“
Metcalf se snažil, aby potlačil zoufalství v hlase. „Řekněme týden – při nejhorším deset dnů.“
Phillips se v židli opět opřel. „Promiň, Troyi – jen se snažím, aby to bylo jasné.“
„Mně to jasné je,“ ohradil se Metcalf kysele. „Ale nesouhlasím s tím.“ Obrátil se na Tische. „Jak to vypadá s hustotou plynu?“
„Odebíráme vzorky u větracích šachet. Obsah metanu s jistým množstvím kysličníku uhelnatého neustále narůstá. Ale možná že máme špatný odečet, protože kysličník uhelnatý je lehčí než vzduch a v šachtě rychle stoupá nahoru.“
„Co kysličník uhličitý?“
„Taky trochu – ten je těžší než vzduch. Taky jsme naměřili nápadně vyšší výskyt sirovodíku.“
„A jak to vypadá v jeskyni?“
Tisch se vyhnul přímé odpovědi a nepodíval se mu do očí. „Nejspíš hodně kysličníku uhličitého, možná dokonce i metan a sirovodík. Jednoduše řečeno, celá oblast má všechny vlastnosti malého zárodečného ropného pole.“
„Hladina výskytu je nebezpečná?“
Tisch vypadal nešťastně. „To nevím, Troyi. Nejspíš ano. Do jeskyně jsme nikdy neinstalovali ani jedno čidlo, takže odtamtud nemám vůbec žádné záznamy. Ale i kdybychom tam nějaké namontovali, vedení by stejné nepřežilo ten poslední sesuv.“
Metcalf přistoupil ke kávovaru, uvařil si šálek kávy a na chvíli se zamyslel. Třeba má Phillips pravdu, když neustále naznačuje, že už nezbývá žádná naděje. Třeba je hlavní problém v tom, že se on, Metcalf, nechce podívat skutečnosti do tváře.
Youngblood počkal, až se Metcalf zase posadí za stůl a pak se soucitně zeptal: „Vy si vážně myslíte, že mohli najít úkryt v jeskyni, Troyi?“
„Ano.“ Na prstech odpočítával jednotlivé důvody. „Víme, že tam dole jsou. Dále víme, že byli poblíž jeskyně a že o ní Nordlund ví. Dá se tedy klidně předpokládat, že jakmile se to začalo sypat, schovali se v jeskyni.“ Podíval se na Phillipse. „Nemáme jediný důkaz, že jsou po smrti – zdůrazňuju důkaz, Steve.“
„Jenže taky nevíme, jestli jsou naživu,“ upozornil ho Phillips trpělivě. Teď si mohl dovolit být trpělivý.
„Teď už nemáme žádnou možnost, jak se s nimi spojit,“ připomněl Zumwalt. „Už vůbec žádnou.“
Metcalf se obrátil na Youngblooda. „Myslíte, že se jeskyně propadla taky?“
Youngblood zaváhal. „Ne, podle mě to nejspíš vydržela. Je to přírodní stavba, daleko stabilnější než samotný tunel.“
„Jestli se dostali do jeskyně,“ prohlásil Metcalf zoufale, „tak ještě můžeme doufat. Musí tam být druhý východ – ten, kterým se tam dostaly ty děti a indián.“
Nikdo se mu nedíval do očí. Phillips si prohlížel prsty a uvažoval nahlas: „Vchod do jeskyně už nejspíš bude celá desetiletí zazděný. Vsadím se deset ku jedné, že na něm teď stojí nějaký obchoďák.“
Metcalf praštil tužkou, kterou držel v ruce. Hlas měl příkrý.
„Jsou mrtví, nebo živí, Neale? Co myslíte?“
Youngblood na okamžik zaváhal. „Chcete profesionální názor? Mrtví.“
„Tischi?“
Tischův protáhlý obličej vypadal ještě smutněji než obvykle. „Připusť si to, Troyi, nemají šanci. Jestli nezůstali pod tím sesuvem, tak je tu ještě plyn – jeho koncentrace je už nejspíš dost vysoká, aby je dokázala zabít.“
„Robe?“
Zumwalt se potil nerozhodností. „Já nevím, Troyi. A nechci –“ Nadechl se. „Musím se přidat k Tischovi. Jsou mrtví.“
„Steve?“
Phillips se tvářil bezvýrazně. „Vždyť je úplně jedno, co si kdo z nás myslí, Troyi. Připusťme, že jsou naživu. V tom případě v tuhle chvíli sedí v jeskyni, živí a zdraví, a čekají, až je někdo zachrání. Vůbec na tom nezáleží. Nemají co jíst, jsou bez vody a vzduch je tam čím dál tím horší. Můžeme se jen dohadovat, za jak dlouho už ho nebudou moct dýchat. A nejdůležitější je, že je odtamtud neumíme dostat.“
Udeřil dlaní do konferenčního stolku před sebou. „Je úplně fuk, jestli jsou ještě naživu! Jsou tam dole v pasti! Nemůžeme se s nimi spojit – a nemůžeme se k nim dostat! Copak to nechápete, Troyi? Neexistuje způsob, jak bychom je odtamtud mohli dostat ven!“
Vstal a jednání tím ukončil.
„Je to tak, Troyi, je mi líto.“
Což znamenalo, že prvořadým úkolem bude vyčistit tunel. Záchrana Dana a ostatních je až na druhém miste.

Bouřková fronta začala řádit v poledne a přinesla s sebou poryvy ledového větru a první vločky. Rozhlasoví hlasatelé v předpovědích počasí varovali před největším blizardem sezóny. Metcalf stál v košili na balkónku, nepřítomně zíral na vchod do přístupové šachty a bylo mu jedno, jestli umrzne k smrti, nebo ne. Stál tam takhle skoro deset minut a připadal si mizerně jako myš v labyrintu. Musí přece být něco, co by mohl udělat – jenže ono nic takového nebylo. Vůbec nic.
„Uženete si tam venku zápal plic, Troyi.“
Otočil se. „To je možné, Harry. A co má být?“
Richards se ušklíbl. „Mám tu někoho, s kým byste se měl setkat. FBI ho vystopovala až někde u Horního poloostrova, poblíž Escanaby. Tvrdí, že byl na rybách. I když na to není zrovna sezóna.“
Metcalf vstoupil dovnitř. Proti němu stál vysoký, štíhlý muž s hustým, šedivě prokvetlým knírem. Kabát měl hozený přes ruku a zrovna skončil se zapalováním dýmky. Vypadal každým coulem jako profesor, živý pomník důstojnosti a zdrženlivosti.
Murray Lammont.
Metcalf za sebou zatáhl posunovací dveře a ukázal Lammontovi a Richardsovi, aby si sedli.
„Chyběl jste nám, pane Lammonte.“ Hlas mu drnčel sarkasmem.
Lammont se rozhlédl po věšáku, odložil na něj kabát a opatrně se posadil do křesla.
„Na Horním poloostrově není moc telefonů a rádio jsem neposlouchal, chtěl jsem mít upřímně řečeno od všeho pokoj. Jinak bych se sem byl co nejrychleji dostavil. Těm policistům jsem to už řekl.“
„Vy jste byl na rybách?“ zeptal se Metcalf. „Teď na to není zrovna nejlepší roční období.“
Lammont se zatvářil lehce pobaveně. „Na lovy pod ledem je to jediná možná doba.“
Metcalf se na chvíli odmlčel a uvažoval, co dá ještě Lammont k lepšímu. Ten zatím vyčkával a Metcalf pochopil, že ho profesor tím čekáním udolá, protože odpoví na každou otázku, kterou dostane, ale neřekne jim přitom vůbec nic. Kdyby na něj příliš tlačil, Lammont by si zavolal právníka. Takhle je zázrak, že to ještě neudělal.
„Kávu, pane Lammonte?“
Krátký záblesk překvapení, který zmizel prakticky ve stejném okamžiku, kdy se objevil. Tuhle otázku nečekal. „To od vás bude velmi milé. Dám si ji s cukrem a se smetanou, jestli můžu prosit.“
Metcalf uvařil dva šálky. Když se vrátil, nesedl si, ale opřel se o stůl a přinutil tím Lammonta, aby se na něj díval nahoru.
Krátce pohlédl na Richardse stojícího za Lammontem. Richards vytvořil z prstů písmeno O. Na Lammonta přitom nikdo nepromluvil.
„Del Styron je mrtev, pane Lammonte. Zastřelili ho u něj v bytě.“
Lammont se zarazil s šálkem na půli cesty k ústům a na okamžik málem upadl do rozpaků. Další věc, kterou neočekával – a tahle byla podstatnější. Metcalf si představoval, jak se profesor zuřivě snaží najít nějakou spojitost mezi Styrenovou smrtí a neštěstím v tunelu.
„To mě mrzí. Ale nechápu, jak –“
„Dost často jsme o vás s Delem mluvili. Vypadalo to, že vy dva jste si byli pracovně velmi blízcí. Předpokládám tedy, že jste stejně dobře znal i jeho soukromí. Kdybyste si vzpomněl na nějaké další jeho přátele a známé –“
Lammont odložil šálek s kávou a zavrtěl hlavou. „Ale to ne, nikdy jsme nebyli přátelé. Naše spojení bylo přísně profesionální.“
„Takže jste k sobě měli daleko blíž pracovně než osobně?“
„Jistě, mnohem blíž. Nikdy jsem neschvaloval –“
„O jeho soukromý život tady nešlo.“ Lammont se zakoktal a zmlkl. „Zabili ho při hádce o pásek s nahrávkou vašeho programu. Policie vyloučila, že šlo o něco soukromého.“
Lammont na něj zíral. Čelo se mu lesklo.
„Skutečně jsem ho neznal tak dobře, abych mu –“
Metcalf se zamračil a poklepal prstem na stůl. „Ale sám jste řekl, že ano. Ovšem, vždyť to taky dává smysl. Dělal tu hlavního geologa. Je jen logické, že jste si byli velmi blízcí.“ Odmlčel se. „Po pracovní stránce.“
Lammont se tvářil vyplašeně.
„Mám dojem, že bych si měl –“
„Zavolat právníka?“ Metcalf nasadil překvapený výraz. „Proč? Nikdo vás z ničeho neobvinil, pane Lammonte.“
Lammont rychle změnil rozhodnutí. „Ne, jistěže ne. Pokud ode mne potřebujete něco vědět –“
„O programu? Vím, že nám to s radostí řeknete.“ Metcalf se na Lammonta z výšky usmál. „Vážíme si toho.“ Upil trochu kávy. „Nikomu z nás ale není jasné, proč by někdo Dela zabíjel kvůli nahrávce vašeho programu.“
Lammont se začínal vzpamatovávat. „Nemám nejmenší tušení, ale vždycky jsem měl dojem, že jeho soukromý život je tak –“
„Vy jste ale ohebná svině, viďte?“ přerušil ho s úsměvem Metcalf. „Řekl jsem vám přece, že s tím jeho soukromý život neměl nic společného.“
Lammont se zase tvářil nejistě. Úsměv a slova si tolik protiřečily!
Úsměv však Metcalfovi vymizel z tváře. „Analyzovali jsme ten pásek a prošli si pak i původní záznam. Nemůžeme najít žádné doprovodné údaje k měřením, která jste udělal, k datům, na nichž jste svůj program založil.“
Lammont na něj zíral s otevřenými ústy. Doposud mluvili o vraždě Dela Styrona, a teď je zničehonic řeč o měřeních. Předtím s tím neměl nic společného, a najednou je do toho namočen po krk.
„Při prověřování jsme srovnali vaše data s tím, na co jsme celé čtyři roky naráželi. Navzájem to nemělo vůbec nic společného.“
„To musí být –“
„– nějaký omyl?“ Metcalfův hlas byl najednou drsný a vyčítavý. „Já bych ani neřekl. Spíš bych řekl, že člověk, který firmě Kaltmeyer/DeFolge prodal tak draho jako vy program založený na měřeních, jež nikdy neprovedl, by mohl mít dobrý důvod zabít osobu, která na to přišla. Vládu to bude zajímat jako kriminální čin. Pokud vím, Frank Kaltmeyer a senátor DeFolge mají v úmyslu podat žalobu podle občanského práva, přinejmenším pro podvod.“
V tu chvíli Lammont vyskočil, šálek i talířek se rozlétly po podlaze, obličej měl rudý vzteky. „Vždyť to celou dobu –“
„– věděli, viďte?“ Dlouho se na sebe s Lammontem dívali a jejich obličeje od sebe byly vzdáleny jen několik centimetrů. Pak Metcalf pokračoval: „Sedněte si sakra, Lammonte, než mi definitivně dojde trpělivost.“
Lammont dosedl do křesla, v obličeji úplně bílý. Metcalf položil kávu na stůl a natáhl se pro židli.
„Jste v pěkném průseru, Lammonte; jenom nechápu, že vám to ještě nedošlo. Nemám pocit, že jste zastřelil Dela Styrona, ale i tak nám zbývá víc jak šest set mrtvých a pohřešovaných, sečteme-li dohromady východní a západní část vrtu. Jsou po smrti, protože jsme nevěděli, jakými vrstvami se vlastně prokopáváme. A já bych chtěl vědět proč.“
Lammont se z toho ještě jednou pokusil vyvléknout. Opřel se v křesle, dotčený a arogantní. „Vy nejste ani soudce, ani porota, Metcalfe – nemusím na vaše otázky odpovídat.“ Natáhl se po telefonu. „Když dovolíte, zavolám si jen –“
Metcalf mu sebral telefon pod rukou, a aniž se pohnul od stolu, mrštil přístrojem přes celou místnost.
„Máte pravdu, Lammonte, nejsem soudce a nejsem ani porota, nejsem ale taky polda a nemusím vám vysvětlovat vaše práva nebo vás nechat telefonovat. Ale já vám řeknu, co udělám. Venku v ubikacích jsou tři stovky rakeťáků a příbuzných rakeťáků, kteří kvůli vašemu programu přišli o přítele, syna nebo manžela. Řeknu jim, že jste tady, a pak si skočím do kantýny na svačinu. To, co z vás zbyde, až se vrátím, snadno smetu do krabičky od sirek. Jestli si myslíte, že to neudělám, tak si to vyzkoušejte.“
Lammont se mu zadíval do tváře a zlomil se. „Bylo málo času,“ zamumlal.
„Kaltmeyer/DeFolge se přihlásili na poslední chvíli. A vás najali za pět minut dvanáct. Takže jste neměl kdy udělat nějaká měření, je to tak?“
Lammont souhlasně pokýval hlavou. „Přesně,“ zašeptal.
Metcalf ho nechápavě sledoval.
„Proč jste na to přistoupil?“
Lammont se přerývavě nadechl.
„Kdysi jsem učil na jedné malé škole ve Wisconsinu. Chtěl jsem pryč. Víte, Sbohem, pane profesore, to není můj styl. Založil jsem si vlastní společnost, ale došly mi peníze. Pak jsem se doslechl, že Kaltmeyer/DeFolge chtějí dostat nějakou zakázku, ale je už pozdě, a tak nemají dost času, aby udělali všechna měření. Nabídl jsem jim, že je zfalšuju – byl to můj nápad, ne jejich. Kdyby se něco stalo, bylo by to na mně.“
„A tentokrát?“
„Přišli za mnou. Alan se chtěl do soutěže přihlásit včas, ale neměl dost peněz. Když je konečně sehnal, bylo už příliš pozdě. Byl si jist, že když to tehdy před lety vyšlo, mohlo by to fungovat zase. Tak mě požádal, abych to udělal. Nehrnul jsem se do toho a on mi pohrozil, že pustí do oběhu, jak vypadala ta první zakázka. Bylo to už dávno, ale mou firmu by to zničilo. A mě taky.“
„Takže jste si vymyslel výsledky měření a na nich celý program postavil.“
Lammont přikývl. „O geologické situaci v téhle oblasti se toho ví hodně. Bylo mi jasné, že ve většině případů se trefím. Možnost nějaké vážné odchylky byla – mizivá.“
Tady mi něco chybí, pomyslel si Metcalf.
„O explozích a sesuvech v téhle oblasti jste nic nevěděl?“
Lammont zavrtěl hlavou. „Přísahám Bohu!“
Metcalf se podíval na Richardse a ten přikývl. Podle něj mluvil Lammont pravdu.
„A jak si Kaltmeyer/DeFolge mysleli, že se z toho dostanou?“ A z náhlého popudu dodal: „Poprvé.“
„Dodatečně jsem všechna měření udělal. Výsledky celou dobu postupně doplňovali.“

Metcalf na něj zíral. Už to skoro měl.
„Proč to neudělali i tentokrát?“ Ne všechno v téhle společnosti se rozhodovalo ve správní radě, pomyslel si. Dřív či později musel rozhodnutí přijmout jeden člověk.
„Byl to příliš velký projekt a bylo do něj zapojeno příliš mnoho lidí. Někdo by na to mohl přijít. Tak to riskli a pokračovali bez ničeho.“
Metcalf Lammonta tiše pozoroval. Teď nejednal ani s bezcharakterním DeFolgem, ani s bezohledným Kaltmeyerem. Před sebou měl muže, kterého mučilo jeho vlastní rozhodnutí a který si teď nepochybně uvědomoval svůj díl viny. Nejspíš si ho uvědomoval celou dobu. A jestli –
Znal odpověď, ještě než tu otázku položil.
„A když tu zakázku získali, vy jste se do toho opřel a pořídil všechna měření, která do začátku potřebovali. Tím jste se kryl, stejně jako v prvním případě. Jenomže tentokrát se je báli použít. Je to tak?“
Němé přikývnutí.
„Máte kopie těch původních údajů?“
Lammont překvapeně vzhlédl. „Ovšem.“
„Výsledky měřeni v celé oblasti?“
Další přikývnutí.
A máme to pod střechou, pomyslel si Metcalf.
„A mohl byste je vzít a s pomocí grafického programu udělat podrobnou mapu?“
Lammont se zamračil, protože netušil, kam má takový požadavek vést. „Takovou mapu už mám.“
„Nevzpomínáte si na jeskyni, která tam dole je?“
„Pamatuju si, že tam něco takového bylo. Vlastně celá soustava malých jeskyň, vedly ke břehu.“
Metcalfovi se v hlavě začal pomalu rodit nápad.
„V jaké hloubce?“
Lammont se pomalu začínal vzpamatovávat. Zamračil se a přemýšlel. „Nejsem si jist. To bych se musel kouknout do mapy. Pokud si vzpomínám, je to různé, od pár desítek metrů pode dnem jezera až po tři nebo čtyři sta.“
Metcalf se podíval na Richardse. „Odvezte ho do jeho kanceláře a přiveďte ho zpátky s mapami. A neztrácejte čas.“
Richards vyšel za Metcalfem na balkon a kývl hlavou směrem k Lammontovi. „Ten nám nikam neuteče – bojí se beze mě přejít dvůr.“ Obdivně pokýval hlavou. „Nevěřil jsem, že ho zlomíte.“
Metcalf pokrčil rameny. „Irové jsou rození herci, Harry. Navíc ho trápilo špatné svědomí – nejspíš se chtěl vypovídat.“ Zasmušile zíral na malé přístaviště vybíhající od ostrova do jezera. Pak si uvědomil, na co se dívá, a začal si to v hlavě promýšlet. Náhle se ho zmocnil optimismus. Panebože, tohle by mohlo fungovat…
„Je to šeredné, celé z betonu, a může to zachránit osm lidských životů, co to je, Harry?“ Richards na něj jen nechápavě pohlédl. „Řeknu vám to později,“ pokračoval Metcalf. „Hlavně sem dovezte Lammonta, jak to půjde nejrychleji.“
To by mohli zvládnout, byl si jist, že by se to mohlo podařit.
Jen kdyby našli nějaký způsob, jak zjistit, jestli jsou Dane a ostatní ještě naživu. Pak kdyby našli způsob, jak určit jejich přesnou polohu v jeskynním systému – pokud v něm vůbec jsou. A konečně, kdyby našli způsob, jak si s nimi promluvit.
To byla první část problému, ta část, na kterou neznal odpovědi.
Ale teď už alespoň věděl, jak vyřešit druhou část problému.
S trochou štěstí…

KAPITOLA 38

Začínají toho mít dost, pomyslel si Nordlund. Konverzace ustala už před mnoha hodinami, jen občas se ozvala krátká otázka a následovala stejně úsečná odpověď. Vrzání skal nad nimi se ztišilo, ale nikdy neustalo docela, a kdykoliv se znenadání ozvalo ostré prásknutí, všichni poskočili. Bateriové lampy ztlumili na nejmenší možnou míru, takže uprostřed jeskyně bylo šero a všude kolem stěn naprostá tma. Všichni se teď na sebe mačkali uprostřed, dokonce i DeFolge. Byl nervózní, potil se a pohled mu vylekaně vyskočil ke stropu, kdykoliv se seshora ozvalo zarachocení.
Cyd našla v tašce balíček karet a vykládala si pasiáns – nikdo se nedokázal soustředit natolik, aby si s ní zahrál žolíky nebo poker.
„Jak dlouho to ještě může trvat?“ zeptal se Švéd.
Nordlund zavrtěl hlavou. „Nevím, Švéde. Musejí se teď prokopat několika tunami navíc. A nebude to jednoduchá práce.“
Cyd si míchala karty, ale pohled nezvedla. „Jak zlé to doopravdy je?“
„Metcalf i s ostatními vědí, že jsme tady. Přijdou na způsob, jak se k nám dostat. Jeskyně je poměrně stabilní a máme tu co dýchat. Tak za den za dva by se jim mělo podařit prorazit sem s trubicí, takže nám budou moct posílat jídlo a vodu.“
„Vy jste tak trochu optimista, že je to tak?“ ozval se Nakamura.
„Možná,“ odsekl mu Nordlund. „Je to lepší, než tu pobíhat a všem vykládat, že určitě umřeme.“ Roztřásl se chladem. „Promiňte, Hideo, to ode mě nebylo fér.“
Nakamura pokrčil rameny. „Jako vůdce jste pod obrovským tlakem. Já prostě jen vždycky dávám přednost realistickému odhadu nebezpečí a pak se podle toho s plným vědomím chovám. Podle mne moc nepomůže, když člověk svoje jednání založí na klamu.“
„To bylo přesné,“ pokývla Cyd obdivně. „Tak co teď uděláme, vůdce?“
„Budeme čekat, doufat a modlit se. Nic jiného nám nezbývá.“ Podíval se na ni. „Tobě už to jde docela dobře.“
Projela prstem karty, které držela v hrsti, a odložila je na zem. „Ve skutečnosti jsem, Dane, vyděšená k smrti, a kdyby bylo k něčemu dobré běhat tady dokola, řvát a ječet, dělala bych to mnohem radši. Zkus si mě oťuknout znova za pár hodin, a možná už nebudu potřebovat moc pobízení.“
Opřela se a zavřela oči. Švéd po kartách sáhl, začal si je vykládat, ale pak to vzdal a otočil se k východu z jeskyně. Nordlund netušil, na co Švéd myslí, přestože si všiml, jak chvílemi zajíždí pohledem k DeFolgovi a v očích má přitom vraždu.
Všechno teď záviselo na Metcalfovi. Ten drobný Ir bude muset přijít na nějaký způsob, jak je odtud dostat.
Nordlund nehnutě seděl asi pět minut, pak se zadíval na Cyd a ke svému překvapení si všiml, že dříme. Švédovi se klížily oči a Na-kamura byl zahleděný do nějakého soukromého světa, do kterého měl přístup jenom on. Nordlund tiše vstal a došel k Derrickovi a Kaltmeyerovi. Diana postávala opodál.
„Bojíš se, Derricku?“
Chlapec se na něj podíval a přikývl. „Jasně. Ty ne?“
„Dostaneme se odtud, Ricky,“ zamumlal Kaltmeyer. „Nejhorší už máme za sebou.“
Norlund si přál mít jeho jistotu. „Jak se cítíte, Franku?“
„V boku to bolí jak všichni čertí. Ale to se zřejmě dalo čekat.“
„Diano?“
Přejela si rukou po čele a odhodila pramen světlých vlasů. „Jsem v pořádku, Dane. A děkuju ti, že sis na tu otázku udělal čas.“
Neušel mu náznak rozmrzelosti v jejím hlase.
„Co tě žere, Diano?“
Rozhlédla se po jeskyni a obrátila oči v sloup. „Kromě toho, že jsme tady, nic, Dane, vůbec, nic.“ A pak trochu váhavě dodala: „Je docela pohledná.“
„Je krásná, Diano. Buď trochu velkorysá.“
„A předpokládám, že taky umí vařit.“
„Zhruba stejně dobře jako ty.“
Přinutila se usmát.
„Starší žena obvykle nepředstavuje konkurenci.“
„Cyd žádnou konkurenci nemá.“
Odvrátila se. „Změnil jsi vkus,“ poznamenala chladným hlasem.
„To doufám.“
Obvyklé střetnutí s Dianou, pomyslel si, ale bez obvyklého šlehnutí na závěr. Normálně se nevzdávala tak snadno. Vypadala sklesle – pochopitelně. V tu chvíli mu začaly pomalu docházet první varovné signály. Cyd i Švéd klimbali… Podíval se na Kaltmeyera, který dýchal trochu moc rychle a příliš zhluboka.
A on sám vlastně taky. Ve skutečnosti lapal po dechu. Zkusil se zhluboka nadechnout a zjistit, že ho to neuspokojuje. A navíc byl ve vzduchu slabý navlhlý nádech, zápach něčeho olejnatého.
Derrick si jeho pohybů všiml a sám také nasál vzduch. „Není to moc silné, ale je to něco shnilého.“
Nordlund se zkusil nadechnout ještě jednou. Pod těžkým olejnatým pachem byla slabě, ale zřetelně cítit zkažená vejce. Obrátil se na Švéda.
„Cítíš něco?“
Švéd pomalu protahoval vzduch nozdrami, až se zdálo, že ho místo vdechování polyká. „Plyn. A podle mě ho přibývá.“
Došel k zavalenému východu z jeskyně, klekl si a nasál vzduch u škvír mezi jednotlivými kusy spadaného kamene. Pak se rozeběhl zpátky.
„Tam je to silnější, mnohem silnější. Při tom závalu se do tunelu zřejmě otevřelo další ložisko plynu a ten teď uniká do jeskyně.“
Nordlund promluvil zvýšeným hlasem: „Tak vstávejte, musíme se přesunout dál do jeskyně.“
DeFolge se vyškrábal na nohy.
„Před pár hodinami jsi nám vysvětlil, že jsme tu uvězněni se šílencem a že se skrývá někde v soustavě jeskyň za námi. A teď nám vykládáš, že odtud musíme odejít. To už ale nebude za námi – bude před námi a my mu napochodujem rovnou do náruče!“
„Nemáme jinou možnost, senátore – tady se hromadí plyn. Copak jste si nevšiml, oč hůř se tu teď dýchá?“
DeFolgův hlas zněl podrážděně. „Ty ses musel pomátnout! Vždyť je nám tu dobře. Nakonec se k nám dostanou i s nějakým potrubím. Budou se s námi chtít spojit, a když jim nebudeme odpovídat, budou si myslet, že je po nás.“
„To je riziko. Ale když tu zůstaneme, zahyneme docela určitě.“
„Já nikam nejdu,“ zabručel DeFolge.
„Jen si poslužte, senátore. Švéde, vezmi ty lampy.“
Začali pomalu postupovat napříč jeskyní. Švéd svítil zezadu na cestu a Derrick s Nakamurou podpírali Kaltmeyera. Zem byla teď hrbolatější a všude kolem se válelo víc napadaných kamenů a drtě. Cyd jednou vyjekla bolestí a pak zaklela jak vojanda.
Stoupali zrovna po dost strmé stezce, když Nordlund zaslechl křik. Otočil se a uviděl, jak Švéd svítí lampou na DeFolga, který se škrábal po stezce za nimi.
„Ty grázle jeden, odnesl jsi všechna světla. Věděl jsi, že tam bez nich nezůstanu!“
„Vždyť na nich závisejí naše životy, senátore. Máme dvě lampy a jednu baterku. Nemohl jsem tam nechat polovinu světel.“
„Jestli se odtud někdy dostaneme živí, tak ty už práci neseženeš.“
Tentokrát zavrčel Švéd: „Držte hubu, senátore!“
Šplhali do kopce dalších asi sto metrů, když ho dohonila Diana. „Nechoval ses k mému otci zrovna nejvlídněji.“
„Nebyl k tomu nejmenší důvod.“
„Mohl bys svůj odpor potlačovat alespoň do té doby, než se dostaneme ven.“
„Spočítal jsem si mrtvoly tam dole v tunelu – sto šest. A pod závalem je jich pohřbeno nejspíš tak dvakrát tolik.“
„Otec za to podle tebe může?“
„Přesně tak.“
„To je trochu rychlý rozsudek, nemyslíš? Ať se děje cokoliv, není člověk nevinný, dokud se neprokáže, že něco provedl?“
Uměl si představit, jak jí ve tmě hoří oči.
„Já nejsem soudní dvůr, Diano. Nikdo po mně nemůže chtít, abych byl nezaujatý. Většinu těch, kteří tu zahynuli, jsem znal. A o firmě vím víc než ty.“
Beze slova se otočila a doklopýtala ke svému otci. Nikdy DeFolga neopustila, pomyslel si hořce. Ani kvůli manželství. A nikdy ho neopustí.
Došli do menší jeskyně, ve které si mohli trochu odpočinout. Vzduch byl pořád ještě zkažený, ale zdaleka už to nebylo tak zlé. A on potřeboval čas, aby si mohl promyslet, co podniknou dál.
Nemohl si dovolit zapomenout, že někde před nimi na ně čeká šílenec.
„Dane.“ Cyd mluvila naléhavým tónem a Nordlund honem spěchal k místu, kde klečela vedle Kaltmeyera. „Zase začíná krvácet. Myslím, že mu nejspíš sklouzl obvaz. Při takové námaze to byla jen otázka času.“
Odmotali pruhy košile a opatrně nadzvedli přiložený obvaz. Z rány na hrudi lehce vytékala krev a okraje vypadaly zanícené. Zranění na zádech bylo potažené tenkým stroupkem a podle všeho vůbec nemokvalo.
„Obávám se, že je to moje chyba,“ omlouval se Nakamura. „Je to dost těžký náklad a já ho nedokážu podepírat tak, jak by potřeboval. Trval na tom, že zkusí jít sám, a já jsem ho párkrát nechal.“
„Vy přece nemůžete za to, že ho ten blázen postřelil, Hideo.“ Znovu si průstřel prohlédl. „Budu potřebovat ještě nějaké hadry na další obvaz.“
Cyd se předklonila a kapesním nožem si odřízla spodní okraj sukně. Diana, stojící poblíž, mu nabídla: „Jestli potřebuješ víc látky, Dane, stačí říct.“
„Chtělo by to ještě jednou tolik. Bude toho potřeba strašně moc.“
Složil ze Cydiny sukně polštářek a přitiskl ho na ránu, pak vzal kus látky, jenž mu podala Diana, a udělal z něj tlakový obvaz, který zraněnému omotal kolem ramen. Na chvíli to pomůže, ale jestli se brzy nedostaví pomoc, Kaltmeyer pomalu vykrvácí k smrti.
„Když se budu moct o někoho opřít, můžu jít sám,“ navrhl Kaltmeyer, hlas napjatý bolestí.
Nordlund přikývl. „Jistě, Franku.“ Pak se obrátil na Švéda: „Kdyby bylo třeba, tak ho nes. Hideo, pomozte Švédovi, jak nejlíp dokážete. Derrick může držet světla.“
Švéd pomohl Kaltmeyerovi vstát. „To nebude problém – vy jste lehká váha, šéfe.“
„To řekněte mému doktorovi,“ poznamenal Kaltmeyer kysele.
Nordlund se na něj pochybovačně podíval. „Jste si jist, že to zvládnete?“
„Bolí to jako čert,“ zasykl Kaltmeyer, „ale zvládnu to.“
Ještě musí postoupit tak o tři metry výš, a budou dost vysoko, aby tam mohl být čistý vzduch, uvažoval Nordlund. Pak tam budou muset vydržet, dokud se nevyčistí hlavní tunel. Až Metcalf a ostatní záchranáři nenajdou jejich těla, začnou jeskyně prohledávat.
Uslyšel nějaký šramot, rychle se otočil a uviděl těsně za sebou DeFolga. „Myslel jsem to vážně, Nordlunde. Ty už si v branži neškrtneš.“
„Řekl bych, že nebudete v postavení, abyste mohl někoho najímat nebo propuštét, senátore.“
„Myslíš, že mě zavřou, Dane? Vůbec nic jsem neprovedl. Každý, kdo tvrdí opak, to bude muset dokázat.“
„Nedělejte si iluze, senátore,“ napomenul ho Nordlund tiše.
„Lammont ani Kaltmeyer se kvůli vám neobětujou. Budou zpívat, aby si zachránili vlastní krky.“
„Nezapomínej na ten trust, Dane – ty taky nemáš tak úplně čisté ruce.“ A pak se jeho hlas začal pomalu vzdalovat, jak se senátor postupně propadal dozadu. „Jednoho dne budeš potřebovat mocné přátele. Pomohl jsem Frankovi, pomohl jsem Murrayovi – můžu pomoct i tobě.“
„Polibek smrti,“ zamumlal Nordlund. „Děkuju pěkně.“
Přestal funět vzteky, až když se vedle něj objevila Cyd.
„Copak, tchán do tebe hučel?“
„Ten pacholek by prodal vlastní matku.“
„Nejspíš mu právě došlo, v jak strašném průšvihu se ocitl.“ Zastavila se. „Kdyby byl kdekoliv jinde než tady, byl by dost nebezpečný.“
Znovu vykročili. V jednu chvíli si Nordlund posvítil baterkou do strany, protože měl pocit, že tam něco zaslechl. Vzápětí šlápl levou nohou do prázdna, křečovitě se přitiskl ke stěně po pravé ruce a upustil přitom svítilnu. Díval se, jak padá do prolákliny u jeho nohou a za letu osvětluje její kamenné stěny. Pod ním byla zhruba dvacet metrů hluboká propast s hladkými, kolmými stěnami, takže nemohl ani slézt dolů a baterku přinést.
„Derricku, pojď sem s tou lampou.“
Chlapec stál v momentě vedle něj a svítil na druhou stranu propasti. Byla asi půldruhého metru široká a opačný břeh byl vcelku rovný, ale dostatečně členitý, aby se na něm bylo čeho chytit. Mohli by sice zůstat na své straně, ale za propastí by byli mnohem víc v bezpečí – celá soustava jeskyň se tím směrem postupně zvedala, takže by se mohli dostat dostatečně vysoko nad hladinu plynu.
Ostatní se nashromáždili za ním. Derrick zvedl svítilnu, aby si mohli propast lépe prohlédnout. Nordlund ustoupil několik kroků, nadechl se, rozeběhl a malou proláklinu přeskočil. Byl to jednoduchý skok s bezpečným dopadem.
„Cyd, myslíš, že to zvládneš?“
Zula si boty, rozeběhla se a odrazila. Chytil ji do náruče. Další dobrý skok. Diana na okamžik zaváhala a pak skočila se zuřivým rozběhem. Doskočila, ale málem přepadla zpátky. Cyd ji ihned chytila za ruku a přitáhla k sobě. Derrick doskočil bez potíží – vletěl Nordlundovi přímo do náruče.
Švéd skákal jako poslední a nechal za sebou jen DeFolga a Nakamura, mezi nimiž seděl bezmocný Kaltmeyer.
„S panem Kaltmeyerem budou problémy,“ prohlásil Nakamura pomalu. „Ten se na druhou stranu nejspíš sám nedostane.“
Nordlund si vzpomněl na klubko telefonního drátu, který s sebou vzal z bedny s nářadím. Byl to docela pevný drát spletený ze tří vláken zavařených v tlusté bužírce. Hodil jeden konec Nakamurovi a DeFolgovi.
„Uvažte to Frankovi kolem pasu a udělejte mu smyčku přes zdravé rameno. Asi tři metry si nechte, abyste se měli čeho chytit.“ Počkal, až udělají, co jim řekl. „Švéde, budu potřebovat, abys mi zatížil nohy.“ Lehl si na břicho a vysunul se nad propast. „Hideo, senátore, natáhněte drát, aby byl napnutý, ne sice moc našponovaný, ale buďte připraveni se do něj pověsit, kdybychom ho nečekaně začali ztrácet.“
Cítil váhu Švédova těla na nohou a ještě se o kousek posunul.
„Tak, teď ho postrčte přes okraj ke mně, ale nepouštějte ho úplně. Franku, držte nohy napjaté, jak to jde nejvíc.“
Když Kaltmeyer vysunul napjaté nohy přes okraj, zalapal po dechu. DeFolge a Nakamura mu svírali trup. Nordlund se nad propast vysunul až po pás.
„Drž!“ Natáhl se ještě o kousek dál.
„To by mohlo stačit,“ upozornil ho Švéd. „Začínáte mi prokluzovat.“
Nordlund objal Kaltmeyera kolem kolen.
„Mám ho,“ hekl. Část Kaltmeyerovy váhy teď nesl drát, který držel DeFolge, zatímco Nakamura stále ještě podpíral Kaltmeyera pod rameny. Tomu náhle podklesla kolena a Nakamura jeho ramena pustil. Nordlund cítil, jak mu Kaltmeyer visí celou váhou na pažích a hlava mu nezadržitelně klesá dolů do propasti.
„Chyťte ten drát, Hideo! Nadzvedněte ho!“
Začal se sunout se Švédovou pomocí zpátky. Svaly na zádech se mu pod tou tíhou napínaly.
Vtom Kaltmeyer náhle zasténal bolestí a zkroutil se. Nohy mu začaly vyklouzávat z Nordlundova sevření.
„Chyťte ten drát, sakrapráce!“
Nakamura i DeFolge zatáhli za malý kousek, který jim ještě zbýval, a Kaltmeyerovi se zvedla ramena. Nordlund se natočil, aby mohl zachytit drát, který měl Kaltmeyer uvázaný kolem zdravého ramene.
Už ho skoro držel, když Kaltmeyer začal náhle sjíždět po skále. Na druhé straně se Nakamura celou svou váhou pověsil do tenkého drátu. DeFolge povolil sevření a Kaltmeyerovo tělo se nečekaně zhouplo. V tu chvíli měl Kaltmeyer nohy celou délkou nad propastí. Nordlund mu sáhl po kotníku. Kaltmeyer sjížděl pořád hlouběji. Pak náhle držel Nordlund v ruce jen botu a Kaltmeyer visel nad propastí, zajištěn pouze drátem.
Na druhé straně upadl DeFolge na stěnu jeskyně a drát teď projížděl Nakamurovi rukama.
Nordlund se natáhl pro drát na své straně, kde ho drželi Švéd a obě ženy. Kaltmeyer se houpal nad propastí zavěšen pouze na drátě, který drželi už jen Nordlund, Švéd a obě ženy.
„Jistěte ho! Zkusím ho vytáhnout nahoru.“
Nordlund si stoupl na okraj propasti a začal Kaltmeyera přitahovat. Pak si najednou s hrůzou uvědomil, že se Kaltmeyerovo tělo nepřibližuje, že uzly na hladkém, bužírkou potaženém drátě pomalu prokluzují.
Kaltmeyer vzhlédl a vydechl: „Ricky –“ Vzápětí se konec drátu prosmekl posledním z řady uzlů – a Kaltmeyer se zřítil dolů. Nordlund uslyšel, jak jeho tělo dvakrát narazilo do skály, než dopadlo na dno. Během neuvěřitelně krátkého pádu stačil Kaltmeyer zařvat.
„Ježíši Kriste,“ vydechl Švéd.
Nordlund strnule ustoupil od kraje propasti, v ruce stále ještě svíral volný konec drátu. Za ním vzlykal Derrick.
Na druhé straně průrvy se ozval Nakamura: „Proč jste to udělal?“ Drobný muž, v obličeji temný vzteky a s vyčítavým výrazem, se obracel na DeFolga.
„Vyklouzl mi z ruky,“ lapal po dechu DeFolge.
Nakamura zavrtěl hlavou. „Nevěřím vám.“
DeFolge zrudl. „Chcete říct, že jsem ho pustil schválně?“
„Jsem si tím naprosto jist,“ odpověděl Nakamura.

KAPITOLA 39

Držel se před tou malou skupinkou, jak to šlo nejvíc vepředu. Jak se prodírali jeskyněmi, slyšel za sebou jejich hlasy. Nordlund vydával čas od času příkazy. Zahlédl dokonce občas žluté kužely světla z jejich lamp a záviděl jim. Jeho vlastní baterka začínala slábnout, proto ji používal co nejméně, a při hledání cesty spoléhal víc na hmat než na zrak.
Zrovna baterku vypnul a poslepu šátral po stezce, aby si našel cestu, když málem spadl do průrvy, která vedla napříč kamenným terénem. Noha mu uklouzla na hraně propasti, už to vypadalo, že ztratí rovnováhu, ale přežil jen díky tomu, že se celým tělem vrhl zpátky. Držel se zuby nehty, aby nezačal křičet bolestí. Obličej ho pálil a škubalo mu v něm, popálené ruce si odřel o kamennou zem.
Upustil baterku a ztratil dvě nebo tři drahocenné minuty tím, že lezl po zemi a hledal ji. Lidé jdoucí za ním se přiblížili. Našel svítilnu, zapnul ji a dlaněmi paprsek pečlivě zastínil, aby ho nikdo nemohl zahlédnout. Puklina nebyla nijak zvlášť široká. Ustoupil a posvítil si na oba břehy i dolů do propasti, aby si vtiskl do paměti všechny detaily. Pak uložil pušku do výklenku ve skalní stěně, zhluboka se nadechl, rozeběhl se čtyřmi pečlivě odměřenými kroky a skočil do prázdna. Na druhé straně upadl a sedřel si obličej o kamennou zem.
Znovu málem vykřikl bolestí. Zůstal ležet, tiše naříkal a konečně mu došlo, že je popálený mnohem hůř, než si myslel. Pak zaslechl blížící se hlasy. Nemohl se pohybovat rychleji než oni; bude se muset schovat a pak jít za nimi. Honem se rozhlédl kolem sebe, uviděl malou mezeru mezi dvěma skalami a zalezl do ní.
Najednou se mu chtělo zvracet a cítil, jak je fyzicky slabý. Rozepnul si košili až do pasu, opřel se o kamennou stěnu a nechal vodu kapající ze stropu, aby mu dopadala na nahé břicho. Pak natáhl ruku a rozetřel si vodu po kůži. Zvláštní, jak mu připadala hustá a lepkavá… Vzpomněl si na vodu z East River a uvažoval, jak byla asi studená. Téměř už ji cítil, jako by mu stoupala přes prsa a drala se do plic.
Pozoroval Nordlunda, jak skáče přes propast a ostatní ho následují. Nebyl to nijak zvlášť nebezpečný skok, ale jedna z žen to málem nezvládla. Zvědavě je sledoval, jak se pokoušejí dostat přes propast zraněného Kaltmeyera, a uvažoval, co to použili místo lana. Snažili se ho přetáhnout na druhou stranu čistě jen hrubou silou. Kaltmeyer riskoval život, když se sám vysunul nad propast. Se škodolibým pobavením si všiml, že delší konec lana drží v rukou DeFolge. Liška dostala na starost kurník plný slepic! Věděl, jak to dopadne, ještě než k tomu došlo. Kaltmeyer se nedožije toho, aby mohl svědčit proti DeFolgovi.
A pak DeFolge lano pustil a raněný Kaltmeyer dopadl na dno propasti. DeFolge ho připravil o Kaltmeyera, pomyslel si, slepý vzteky. Pak si umínil, že až bude střílet na DeFolga, nezastřelí ho. Ne hned napoprvé.
Teď to začalo vypadat jako zlý sen. Bude je muset sledovat, aby mu neutekli příliš daleko. Sáhl po pušce a vzápětí v duchu sprostě zaklel. Nechal ji přece na druhé straně! Ustoupil znovu o několik kroků dozadu, opět skočil přes proláklinu a rychle pušku nahmatal na místě, kde ji předtím nechal. Všichni prošli těsně kolem ní, ale nikdo si jí nevšiml.
Zaváhal. Zuřivost nad tím, že mu zabili Kaltmeyera, zaplavila jeho krevní oběh adrenalinem a on byl díky tomu najednou dokonale čilý. Cítil se mnohem silnější než před několika okamžiky. Už si vzpomínal. Potřebuje přece tu krabici se stopovkami.
Otočil se a klopýtal zpátky směrem, odkud přišel, zpátky do jeskyně, která sousedila s tunelem.

KAPITOLA 40

Metcalf se asi hodinu prospal na pohovce v kanceláři, pak si navlékl svou leteckou bundu, vyšel na parkoviště před budovou a brodil se mrznoucí břečkou k přístupové šachtě. Na prostranství už nestály skoro žádné sanitky, jen pár jich tu ještě čekalo, aby odvezly mrtvé, až je vyvezou nahoru.
Předvánoční shon už skončil, pomyslel si cynicky. Ti, kteří přežili, odjeli domů nebo do nemocnice, malý polní lazaret dole v nádražní hale se pomalu vyprazdňoval, jak se zdravotní stav raněných měnil a oni byli ve stavu, kdy je buď šlo převážet jinam, nebo svým zraněním podlehli.
Ze šachty právě vyšel Phillips, spěchal, oplácával se rukama, aby se trochu zahřál, a jeho dech vytvářel malé obláčky páry. Vypadá nadšeně, pomyslel si Metcalf – a to je vždycky špatné znamení.
„Udělali obrovský pokrok, Troyi – ještě týden, a budeme tam moct začít stěhovat výztuže. Tu lednovou slavnost bude potřeba o pár dní posunout, ale pořád ještě se nezdržíme o moc.“
„Nějaké zprávy o Danovi a ostatních?“
Phillips mrkl a Metcalfovi došlo, že už je odepsal jako mučedníky pokroku. Tak za týden budou mít nepříjemný úkol jít dovnitř a vynést jejich těla, ale do té doby se o ně Phillips starat nebude.
„Ne, nic nového, Troyi. Taky není důvod, proč by mělo být – tedy mohlo být, abych byl přesnější.“ Uvědomil si, že to zní bezcitně, a pokusil se to napravit. „S Danem jsme se ve všem neshodovali, ale myslím, že jsme se navzájem ctili, a Franka Kaltmeyera jsem za ta léta poznal docela dobře. A ztráta senátora DeFolga je pochopitelně ztrátou pro celou zemi. Všichni mi chybějí a jejich rodin je mi líto.“
Metcalf sledoval, jak Phillips v rychlém sledu střídá ve výrazu tváře záblesky nejrůznějších pocitů ve snaze najít ten, který je nejvhodnější. Pak se konečně rozhodl pro roli zarmouceného člověka, jenž je navzdory žalu odhodlán stavbu dokončit. Metcalfovi se chtělo zvracet.
„Vykašlete se na to, Steve. Přede mnou si nemusíte na nic hrát.“ Dloubl Phillipse do žeber jako chlap chlapa. „Ve skutečnosti je vám to úplně putna, ne? Odvést svou práci, dodělat tunel, posbírat body k dobru z Washingtonu, a až bude po všem, vrátit se domů do Georgetownu a vzpomínat na ty podivíny, které jste tu potkal.“ Vykročil. „Držte se své práce, Steve, vaše vlast je na vás hrdá.“
„O tohle se vás nikdo neprosil!“ zařval mu Phillips do zad.
„Vždyť jste si o to říkal už dávno, Steve.“ Bylo mu jedno, jestli ho Phillips uslyší.
Byl asi v polovině dvora, když zahlédl Shellyho Leonarda, jak si kolem přístřešku s přístroji natáčí žánrové obrázky do reportáže. Proč ho sem sakra Richards zase pustil? Nebo měl Leonard někde nějaký tajný průlez? Bude toho pacholka muset vyhodit vlastnoručně. Jakmile ho reportér zahlédl přicházet, přitiskl se blíž ke kameramanovi, jak by u něj hledal ochranu.
Metcalf se náhle v duchu ušklíbl. Proč ne? Kdyby tu byl Dane, udělal by to taky.
„Ten včerejšek mě mrzí, Shelly. Snad chápete, pod jakým jsem byl tlakem. Fakt mě to mrzí. Váš pořad sleduju, patří mezi nejlepší.“
Leonard se podezřívavě zamračil: „Spojí se s vámi můj právník, Metcalfe.“ Ale neznělo to moc přesvědčivě; na to už byl příliš zvědavý.
„To je mi líto, Shelly. Zrovna jsem vám chtěl najít místo mezi ostatními novináři.“ Kameraman se zachechtal a Metcalfa napadlo, že to vlastně svým způsobem zrovna dělá. Chystal se přece dát Leonardovi zvláštní tip.
Leonard se trochu uvolnil, ale pořád ještě byl dost nejistý. „Jo, taky mám za sebou zřejmě pár horších dnů.“
Proč ho prostě nepraštím, abych měl pokoj? pomyslel si Metcalf. Ale vždycky je tu šance, že člověk zabije dvě mouchy jednou ranou. Přinutil se usmát. „No jistě.“ Rozhlédl se po parkovišti. „Můžu vám říct něco důvěrného, Shele?“
Leonard se rozhlédl taky. „O co jde?“ zašeptal.
„To podstatné se neděje tam dole, Shele, ale tady nahoře. Vy byste si měl ve skutečnosti udělat podrobný rozhovor se Stevem Phillipsem – snaží se zachránit lidi, kteří jsou ještě uvězněni pod zemí. Před kamerou bude skvělý a umí se výborné vyjadřovat. Zeptejte se ho na nejnovější snahy o záchranu Dana Nordlunda a ostatních. Když na něj půjdete od lesa, rád se předvede. Neštěstí už je vyčichlé. Teď budou zajímavé snahy o záchranu.“ Odmlčel se. „Ale o mně se nezmiňujte. Určitě bude radši, když si bude moct myslet, že je to jeho vlastní nápad.“
Leonard přikývl a v duchu už viděl pětiminutový šot vysílaný v celé televizní síti. Tohle téma by mohlo vydržet klidně celý týden. Vyrazil hned pryč a ani se neobtěžoval Metcalfovi poděkovat. Kameraman ho sledoval jako ocas papírového draka.
Metcalf je s vážným výrazem ve tváři sledoval, jak se vzdalují. Tohle už nebyl jen žert. Leonard byl neodbytný a vmanévrovat Phillipse do rozhovoru mu nebude trvat dlouho. Steve do toho šlápne, až řekne, že je to bída, ale že pokusy o záchranu jsou neúčinné, a tak podobně. Leonard byl odporný, ale ne hloupý; požene interview na ostří nože. Phillips se bude muset přinejmenším snažit, aby nebyl moc na očích. Dopadne-li to úplně nejlíp, tlak veřejného mínění povede k obnovení pokusů o záchranu.
Ať tak či tak, Metcalf byl o jeden tah napřed.

Dole v tunelu si vzal elektrický vozík a dojel k závalu, aby se podíval, jak se jednotlivé skupiny rakeťáků ohánějí krumpáči a lopatami, aby odstranili hromady vápence a úlomky skály. Tische nikde nezahlédl a usoudil z toho, že alespoň v nejbližších chvílích nepředstavuje plyn žádné nebezpečí.
Prohlížel si hromadu suti a znovu si v duchu opakoval, co všechno ví o tunelu i o jeskyni. Kraci, musí tam být něco, co přehlédl… Třeba je k něčemu dovede, až se vrátí Lammont s mapou celé oblasti včetně jeskynního systému.
„Děje se něco, Troyi?“
Vedle něj se zastavil Zumwalt.
„Vůbec nic, Robe – jen myslím na Dana.“
Zumwalt uhnul pohledem. „Jo.“
To není tím, že by mu to bylo fuk, uvědomil si Metcalf. To je tím, že není co říct.
Beze slova pozorovali, jak muži nakládají odpad do vagónků vlaku, pak náhle přestali a nahrnuli se kolem něčeho, co objevili pod hromadou kamenů. Jeden z mužů zamával na čekající skupinku zřízenců odnášejících mrtvoly. Ti k nim doběhli s nosítky a vakem na mrtvá těla, aby se postarali o další nehezky seškvařenou mrtvolu.
„Skvělý tunel,“ vzdychl Zumwalt. „Největší na světě.“
„Dane na něj byl moc hrdý,“ poznamenal Metcalf zasmušile.
Zumwalt soucitně přikývl a pak se pokusil změnit téma hovoru. „To by mě zajímalo, co tam našel ten profesor.“
„Profesor?“
„Jo, profesor Coleman – ten chlap ze Severozápadní univerzity, co se hrabal v jeskyni. Strávil tady dole skoro týden.“
Na toho profesora jsem dokonale zapomněl, pomyslel si Metcalf.
„Řekl bych, že prostě posbíral ty kosti a vypadl.“ Ale to by mu sotva trvalo déle než půl dne. „Co tam sakrapráce ještě mohl dělat, Robe? Ty kosti mohl mít sesbírané za odpoledne.“
„Podle mě prozkoumával jeskyně. Hledal další kosti a výrobky a tak podobně.“
Profesor se tam prostě činil, zakončil svoje úvahy Metcalf a zapomněl na to. Pak se k tomu v myšlenkách znovu vrátil. Nikdo si nestěžoval na to, že by jim profesor blokoval telefonní spojení; ve skutečnosti si nemohl vzpomenout, že by ho profesor byl vůbec někdy použil. Všechny venkovní hovory musely jít přes ústřednu a ta byla stále vytíženější, jak se blížil termín proražení tunelu. Kdyby se Coleman vnutil někomu na linku – nebo kdyby se mu dokonce podařilo napojit se s vlastní –, někdo by si určitě stěžoval.
Na druhou stranu, pokud profesor prozkoumával neznámý jeskynní systém, je docela logické, že s sebou měl nějaké zařízení, aby se mohl spojit se svými asistenty sedícími někde na Základně. Nakonec, co kdyby se profesor ztratil? A jestli Coleman používal nějakou vysílačku, jaký to sakra mohl být typ?
Možná to nebude k ničemu, ale profesor Coleman a jeho počínání v jeskyni, to byla jediná okolnost, kterou nevzal v úvahu. A Dane Nordlund a jeho přátelé byli teď uvězněni ve stejném jeskynním systému.

Za hodinu už byl zpátky v kanceláři a vařil kávu vychrtlému postgraduálnímu studentovi Gilu Genovesemu, který byl neuvěřitelně kostnatý, měl velký ohryzek a vyznačoval se cynickým nadšením. Zprvu si Metcalf myslel, že Genovesemu je sotva sedmnáct. Vlasy měl černé a husté, obličej bez vrásek, tváře zdravě růžové. Při bližším pohledu si Metcalf všiml kruhů pod očima a drsnějších rukou. Bude mu tak pětadvacet, pomyslel si.
„Profesor Coleman by sem určitě přijel, ale odcestoval na svátky z města,“ vysvětloval Genovese. Poposedával na okraji židle, pohledem neustále zajížděl k balkonu, jehož dveřmi k nim pronikaly zvuky z parkoviště. Tady, na Základně, se tvořila historie a Gil Genovese byl u toho.
„Co vlastně profesor dělal v tom jeskynním systému?“ zeptal se Metcalf nezávazně. „Vím, že tam dole strávil asi týden. Nemám dojem, že by mu dvě dětské kostry a jeden indián zabrali tolik času.“
Genovese se tvářil sebevědomě. „V jistém smyslu ne, ale chtěli jsme najít další vyrobené předměty, zvlášť ty, které zhotovili indiáni – keramiku a tak podobně. Profesor Coleman se navíc domníval, že jeskyně mohla sloužit jako skladiště, nebo dokonce jako jakási zbrojnice. V jedné z postranních jeskyň jsme našli celou řadu ukrytých luků a kyjů.“
„Nebylo to nebezpečné, pohybovat se v neprozkoumaném labyrintu jeskyní, jako je tenhle? Nehrozilo mu nebezpečí, že tam zabloudí?“
Sám si nebyl jist, o co mu vlastně jde.
Genovese pokrčil rameny. „On to zas není tak složitý jeskynní systém. Navíc jsme používali bateriové reflektory a profesor měl vysílačku, kterou se domlouval se skupinou v hlavní jeskyni.“
„Vysílačku?“ zarazil se Metcalf. „Pod zemí?“
Genovese se zatvářil překvapeně. „Na tom nic není.“
„Já se v elektronice tak moc nevyznám,“ upozornil ho Metcalf pomalu.
Genovese se náhle začal chovat důležitě. Přijel sem, aby se něco dověděl, a teď mohl sám poučovat. „Ve skutečnosti používáme při spojení malou rádiovou vysílačku, vyladěnou na kmitočet kolem tří tisíc. Kvalita přenosu zhruba odpovídá telefonu.“
„To můžete vysílat a přijímat i skrz skálu?“ Metcalf cítil stejné vzrušení, jako když začal mít podezření, že Lammont si pro všechny případy dodatečně pořídil opravdová měření.
Genovese si odkašlal. Významná pauza, jakou potřebuje každý asistent, pomyslel si Metcalf. I po tolika letech ji poznával.
„Za předpokladu, že skála neobsahuje žádné kovové prvky, může být tlustá i několik stovek metrů – například železná ruda působí jako velmi účinná clona. Signál pronikne dost hluboko do vody, nějakých sto padesát metrů, což je řekněme čtyři sta až pět set stop. Mluvím o sladké vodě,“ dodal honem. „Ve slané to vypadá hůř. Při téhle frekvenci jde vlastně mnohem víc o magnetické charakteristiky vln než o jejich elektrické vlastnosti. Svým způsobem je to podobné ELF – extrémně nízkým frekvencím, jaké používá námořnictvo při komunikaci mezi ponorkami a Základnou.“
„A nesežere to moc energie?“
Genovese pokrčil rameny. „Tolik zase ne. Dvanáct malých baterií. Moc dlouho si povídat pochopitelně nejde.“
Střílení naslepo, pomyslel si Metcalf. Sem tam se něco trefí, ale do sebe to nezapadá. Lammont může dodat mapu jeskynního systému. Coleman má zařízení, s nímž je možné domlouvat se pod zemí. Ale pořád je to podle hesla Kdybychom měli šunku, mohli bychom si udělat vejce se šunkou, kdybychom měli vejce.
„Vlastně jsem rád, že jste mi zavolali,“ ozval se Genovese. „Hned jak bude tunel vyklizený, chtěl bych se vrátit do jeskyně a to zařízení si odnést.“
Metcalf odložil šálek s kávou na stůl; ruce se mu chvěly. „Vy jste to nechali dole?“ zeptal se zdvořile.
Genoveseho se zmocnil nepříjemný pocit. „Doufám, že to nevadí. Dvě vysílačky jsme umístili přímo v tunelu na přenášení signálu z jeskyně do nádražní haly. Další dvě jsme používali v jeskyních a ty jsme schovali za hromadu kamenů u vchodu, takže nemohly nikomu překážet. Chtěli jsme si je odnést hned, jak skončí oslava s prorážením tunelu, ale když se tam rozpoutalo to peklo, řekli jsme si, že máte teď dost svých problémů a naše můžou počkat.“
„Vy nemáte čirou náhodou ještě jednu stanici u vás v ústavu, co?“ Genovese se na něj nechápavě zadíval. „Vždyť vám to povídám – ty dvě z tunelu. Vyfasovali jsme ze skladu čtyři, aby mohly být v terénu dva týmy najednou.“
Jenže nic nenasvědčovalo tomu, že by o nich Nordlund věděl, uvědomil si Metcalf, čím dál víc sužovaný neodbytným pocitem beznaděje. I v případě, že je Dane našel a pokusil se je použít, určitě je zahodil, když nedostal žádnou odpověď.
„Když vcházíte, tak jsou za těmi kameny napravo od vchodu,“ pokračoval Genovese. „Dají se najít úplně snadno. Mají kruhovou anténu asi třicet centimetrů v průměru, která má takových pětadvacet otáček –“
„Spolupracovala vůbec vaše skupina s někým od nás, Gile? Třeba vám někdo pomáhal se tam usídlit, provedl vás tunelem, nebo tak něco!“
„Jo, pár chlapů se tam ukázalo.“ Genovese se na okamžik zamyslel. „Jedna z našich holek se do jednoho z nich zabouchla – vysoký, blonďatý kluk, něco málo přes dvacet. Mám dojem, že mu říkali Švéd.“
Genovesemu jako kdyby náhle narostla křídla a nad hlavou se mu rozsvítila svatozář. Metcalf ho poplácal po zádech a chvatně mu nastínil situaci.
„Chci, abyste sem přinesl obě stanice a naladil je na příjem. Budou běžet dnem i nocí, nasměrované do prostoru, kde se probořil tunel. Jasné?“
Genovese okamžitě zmizel a Metcalf začal přecházet po místnosti. Třeba byl Švéd tak soustředěn na to, aby si zachránil holý život, že na ně dokonale zapomněl. Třeba neměl ani tušení, na co to zařízení vůbec je, i když Švéd byl vždycky ke svému dobru hodně zvídavý a nejspíš se zeptal.
Jenže to bude chtít, aby Dane nebo někdo jiný položil tu správnou otázku, která ve Švédovi probudí ty správné vzpomínky.

Lammont a Richards se vrátili v polovině odpoledne a Metcalf hned svolal i ostatní inženýry. Shromáždili se kolem Zumwaltova počítače ve venkovní kanceláři, zatímco Lammont nahrával program a čekal, až se objeví na projekční obrazovce v kanceláři.
Za chvíli se už dívali na schéma, ve kterém Metcalf rozeznal kus Přehledné mapy pobřežních a geodetických výzkumů Spojených států. Dolní částí nákresu se táhla tenká dvojitá čára znázorňující tunel. Zatímco se dívali, Zumwalt si hrál s klávesnicí počítače a nákres na obrazovce se pomalu otáčel, až před sebou najednou uviděli průřez jezerem, tunelem i horninou kolem něj. Jednotlivé vrstvy se od sebe odlišovaly barevně.
„Barevné plochy označují odlišnost jednotlivých vrstev, jak jsme je odečetli ze skutečných měření,“ vysvětlil Lammont dokonale profesionálním tónem. Přistoupil k obrazovce a ukázal na oblast pode dnem jezera, na sever od čáry, která představovala tunel. „Tady je to vaše tajemné ropné pole.“
„Je to skutečně ropa?“ zeptal se Metcalf.
„Skoro – tedy, za další fůru milionů let určitě bude. Ale i takhle už dokáže způsobit všechny možné nesnáze razičům, kteří nevědí o jeho existenci.“
V místnosti se náhle rozhostilo ticho plné mlčenlivého odporu k Lammontově poznámce.
„A jak to vypadá s jeskyní?“ zeptal se Grimsley.
„Tam je to trochu složitější. Jsme omezeni možnostmi odhadu našeho počítačového programu, ale i tak si můžete vytvořit slušnou představu. Bílá místa znázorňují soustavu jeskyní.“
Malá bílá skvrna uprostřed schématu na obrazovce se náhle zvětšila a rozčlenila na velké množství malých výběžků, které se rozpíjely a mizely, jakmile jejich velikost klesla pod hranici rozlišovacích schopností počítače. Hlavní dóm ústil do řetězce stále se zmenšujících jeskyní, které směřovaly na východ a na sever od tunelu a větracích šachet. Necelých sto padesát metrů od břehu soustava definitivně končila. Metcalf na to místo ukázal prstem. „Co se tam stalo?“
„Jeskyně buď dnes už nevedou až ke břehu, nebo jsou tak malé, že je program nevzal – což je pravděpodobnější.“
„Šlo by to ještě trochu pootočit – a nepatrně zvětšit?“ Lammont stiskl několik tlačítek a bílá plocha označující jeskyně zešedla.
Metcalf položil ruku na obrazovku.
„Tuhle část – zvětšete ji, jak to jde nejvíc.“ Rukou zakrýval místo, kde jeskyně procházela velmi blízko pode dnem jezera.
Označený prostor se znovu rozrostl. Tentokrát byly jeho okraje roztřepené a neostré.
„V jakém to teď pozorujeme měřítku? Kolik prostoru zbývá mezi jeskyní a dnem tunelu?“
„Tak metr, metr a půl.“
„A jak hluboké je nad tím jezero?“
„Kolem tří metrů.“
Všichni na něj nechápavě hleděli. „Na co myslíš, Troyi?“ zeptal se Zumwalt.
„Na člun. Mohli bychom s ním vyjet, v místě, kde je vrstva mezi dnem jezera a jeskyní nejtenčí, potopit několik skruží kesonu a prorazit dovnitř otvor pomocí nasměrovaných náloží.“
Grimsley pomalu potřásl hlavou. „To mi připadá moc jako ve filmu.“
Zumwalt vypadal zamyšleně, „Ne, to by mohlo vyjít. S trochou štěstí.“
„Podle mě ne,“ namítl Tisch. „Nevíme, kde Dane se svou skupinou je. Vždyť ani nevíme, jestli jsou ještě naživu, a pokud jsou, jak jim řekneme, kam mají jít? Tohle je nápad, který by se musel pořádně koordinovat, a na to se s nimi potřebujeme domluvit – a to nemůžeme.“
„Už na tom pracuju,“ poznamenal Metcalf zasmušile.
„Už jste ten člun někdy vyzkoušeli?“ ozval se Phillips. Mluvil naprosto klidně.
„Ne, bude to pokus.“
„Aha.“ Phillips se na dlouhou chvíli zahleděl na schéma na obrazovce. „Obávám se, že to nepůjde.“
„Zkusíme to,“ naléhal Metcalf.
„Ne,“ odpověděl Phillips pevně. „Nezkusíme.“
Metcalf na něj zůstal zírat. Phillips se už o problému nebavil, on prostě dával rozkazy.
„Proč ne?“
„Nikdo z vás se o to pokoušet nebude. Venku mám několik jednotek Národní gardy, které si to ohlídají.“
Tohle je jiný Phillips, než na jakého jsme byli zvyklí, pomyslel si Metcalf s nepříjemným pocitem. Tenhle Phillips je velmi odhodlaný a hodně si věří. Tenhle Phillips si byl naprosto jist, že stačí zvednout telefon a Washington ho bude ve všem podporovat.
Phillips se předklonil v židli a svůj bledý pohled upřel na Metcalfa.
„Co když se vám to nepodaří, Troyi? Co když odpálíte strop tunelu a vaše kesony ten tlak neudrží? Výsledek bude ten, že nejen ztratíte poslední žijící oběti tam dole, ale navíc zaplavíte celý tunel od Východního portálu k Západnímu, od Bentonu k Ciceru – celých pětadevadesát kilometrů. Zlikvidujete celou stavbu stejně dokonale, jako by ji vyhodili do vzduchu teroristi.“
Zavrtěl hlavou.
„Ani nápad, Troyi. Tohle vláda nedovolí. A teď si uděláme přestávku.“

KAPITOLA 41

Pět odpoledne, Štědrý den. Podzemní dráha byla přecpaná lidmi vracejícími se z práce, obchody prodávaly všechno, co jim zbylo na poloprázdných regálech. Ti, kteří čekali na poslední chvíli, se teď prodírali k domovu se stromečky, jež nebudou vypadat tak zle, když je pomačkanou stranou postaví ke stěně.
Nahoře probíhá normální bláznivý, sváteční Štědrý den, pomyslel si Nordlund. Pro Derricka Kaltmeyera se z něj vyklubal nejhorší Štědrý den v jeho životě.
Před chvílí se s ním Diana pokusila promluvit, ale on ji vztekle odehnal. Nebylo na tom nic překvapivého – Diana byla z jejich skupiny jediná, kdo ještě mluvil s DeFolgem, a Derrick, stejně jako ostatní, vinil DeFolga z Kaltmeyerovy smrti. Po Nakamurově obvinění museli od DeFolga, který se před chlapcem ustrašeně krčil, Derricka odtáhnout.
Nordlund došel k místu, kde chlapec seděl, a opřel se o stěnu. „Vím, že je to krutý –“
Derrick se odvrátil obličejem ke skále. Nechtěl mluvit vůbec s nikým.
Nordlund se na chvíli zamyslel a pak se ozval znovu: „Pojď za mnou, Derricku. Tohle je důležité.“
Derrick zaváhal, ale pak ho následoval několik desítek metrů zpátky k okraji propasti. Rituály, uvažoval Nordlund. Starodávná, zastaralá pravidla, kterými se řídíme. Ale přece jen jsou na něco dobrá, jasně označí konec života někoho jiného, takže můžeme pokračovat v cestě svým vlastním životem – ať už se tato cesta ukáže jakkoliv krátká.
Chvíli postál se skloněnou hlavou a pak řekl: „Myslím, že tvůj otec si zaslouží modlitbu, Derricku.“
Derrick se zahleděl do země. Pak konečně začal roztřeseným hlasem: „Otče náš…“
Když skončil, Nordlund ho znovu oslovil:
„Tohle je hrob tvého otce, chlapče. Hoď tam něco, co pro tebe má cenu.“
Derrick se na okamžik zamyslel, pak otevřel peněženku a vyjmul z ní medaili za plavání. Letos se dostal do plaveckého oddílu dorostenců. Nordlund si vzpomněl, že chlapec vyhrál závody v potápění. Byl na to neuvěřitelně pyšný. A Kaltmeyer taky.
Derrick podržel medaili nad propastí a pak ji pustil dolů. Vzápětí objal pažemi Nordlunda a rozvzlykal se.
„To nic, Derricku – teď je čas se vyplakat.“
Nordlund ho dlouho svíral, pak ho jemně odstrčil, našel zmuchlaný kapesník a podal mu ho. „Víc pro něj v tuhle chvíli nemůžeme udělat.“
Derrick se vysmrkal a zadíval se do jeskyně směrem, kde stranou od ostatních seděl DeFolge. „Doufám, že ho dostanou,“ zašeptal přiškrceně.
Nordlund dospěl k závěru, že chlapec má nejhorší za sebou.
V jeskyni si mezi sebou tlumenými hlasy povídali Cyd, Švéd a Nakamura. Diana stála vedle DeFolga, který se posadil na zem a zhrouceně se opíral o stěnu jeskyně. Potil se, těkal pohledem po skalách kolem sebe a držel Dianu za ruku. Když Nordlund s Derrickem vstoupili, Diana vzhlédla, ucukla od DeFolga a spěchala k nim.
„Ricky –“
Derrick ji ignoroval. Ale neodstrčil ji, když mu položila ruku kolem ramen.
Cyd se podívala na Nordlunda a tiše poznamenala: „Mám dojem, že ses mýlil, Dane – mohla by z ní nakonec být docela dobrá máma.“
„Derrick je jediný, na kom to kdy zkusila. Začala se o něj starat, když Kaltmeyerovi před třemi roky zemřela žena.“
„Ale jde jí to.“
Otočil se a uviděl Derricka a Dianu zabrané do hovoru. Třeba jí křivdil. Ale i kdyby, teď už je příliš pozdě. V posledních hodinách byla úplně zticha, napadlo ho. Kaltmeyerova smrt jí sice otřásla, ale on měl takový dojem, že ji trápí ještě něco jiného.
„Myslíš, že se odtud dostaneme, Dane? Ale upřímně.“
Natáhl se a vzal Cyd za ruku. „To záleží na tom, co teď dělají Metcalf s ostatními. A taky nám brzy začne scházet jídlo a pití.“
„Jak dlouho to může trvat?“ zeptal se Švéd.
„Řekl bych, že tak týden. Možná i víc.“
Nakamura přikývl. „To už budeme mít hodně žízeň. A hlad taky.“
„Že by ale bylo fajn, kdybychom si teď mohli objednat pizzu a colu.“ Cyd se ušklíbla. „Jen jsem žertovala. Zapomeňte na to.“
„Jestli si profesor neodnesl ty svoje vysílačky, možná by to i šlo,“ poznamenal Švéd.
Profesor Coleman, vzpomněl si Nordlund. Veselý člověk – setkal se s ním jen jednou, ale neušel mu profesorův pronikavý smysl pro humor. Pak se zeptal:“Jaké vysílačky?“
„Používal je, když vyrážel na prohlídku jeskyně – v tunelu měl taky jednu. Odnesl si je těsně před prorážením tunelu.“
To je pravda, Harry Richards se o tom taky zmiňoval, říkal, že profesor Coleman používá při zkoumání jeskyní vysílačky. Tehdy ho to moc nezajímalo a pak to úplně pustil z hlavy. Ale ono by to –
„Kolik jich bylo?“
Švéd si všiml náhlého zájmu v jeho hlase a překvapeně zvedl hlavu. „Pomáhal jsem mu sestavit čtyři – dvě v tunelu, dvě v jeskyni.“ Nordlund zůstal sedět s pootevřenými ústy, zíral na Švéda a zoufale se snažil vybavit si všechno, co mu Richards tehdy řekl. Harry o tom mluvil, když Coleman celé zařízení stěhoval dovnitř. A pak na to ještě jednou narazil, když je profesor zase odnášel. Ale tehdy Richards upozorňoval, že Coleman odnáší jen dvě vysílačky – nejspíš ty dvě, které používal na spojení přímo v tunelu. Poslední den měli plné ruce práce s přípravou proražení. Deset ku jedné, že Coleman nechal ty dvě zbývající v jeskyni a hodlal je odnést, až bude po všem. „Jak vlastně vypadají, Švéde?“
Švéd naznačil rukama velikost. „Asi takhle. Mají obrovský kruhový antény a dávají se do nich baterie z baterek.“
Jestli je Coleman používal tady dole, tak se s nimi nejspíš lze domluvit i skrze skálu. Proč sakra nedával kdysi na přednáškách z elektroniky víc pozor? A skrze vodu asi taky. Hmm. Skrze sladkou – slanou by to asi nešlo.
„Možná že tady jednu nechali.“
„A ty to s ní zkusíš,“ ozvala se Cyd.
Byl to jenom výstřel naslepo, ale zároveň jediná šance, kterou měli. Jinak si mohli vybrat, jestli tu chtějí sedět a zetlít, nebo hledat východ z jeskyně, který pravděpodobně už dávno neexistuje.
„Optimismus může být taky jen prázdný balíček,“ poznamenal Nakamura ponuře, „ale i tak stojí za to si ho koupit.“
Nordlund se natáhl pro baterku. „Máš to tu na povel, Švéde.“ Kdyby tu zůstal a dál to probírali, nakonec by se sám přiklonil k závěru, že to nestojí ani za pokus. Běžel k propasti. Byla to možnost jedna ku tisíci.
A jestli tam něco najde, tak je šance jedna ku milionu, že je někdo uslyší.
Ale je to lepší než nemít vůbec žádnou šanci.
Bez potíží přeskočil propast a klopýtal dolů po kamenité stezce, po které přišli z kamenného labyrintu rozkládajícího se dole. Jednou si málem vyvrknul kotník, když uklouzl po drobných kamíncích rozházených v jeskyni po zemi. Pak se zarazil na rozcestí dvou chodeb a zoufale se snažil přijít na to, kudy má jít. Když opouštěli spodní jeskyni, zaleželo jim jen na tom, aby šli cestou, která nejrychleji stoupala, protože potřebovali být co nejdál od zvětšujícího se jezera plynu. Teď se tedy musel rozhodovat podle toho, která cesta nejprudčeji klesá. Napoprvé si vybral špatně a ocitl se ve skalnaté slepé uličce.
Našel cestu zpátky a znovu vyrazil dolů po kamenité stezce k první jeskyni, k původnímu úkrytu, ve kterém zůstali odříznuti od tunelu, když se propadl jeho strop. Jednou se zastavil, aby popadl dech, a s hrůzou si uvědomil, že nemá ani tušení, jak dlouho bude vzduch ještě dýchatelný, ale bylo mu jasné, že s každým krokem je to horší a horší.
Když konečně dorazil ke vchodu do velké jeskyně, už se dusil. Posvítil si baterkou na protější stěnu a rozeznal sesuv, který zatarasil vchod do tunelu. Vzpomněl si na malý, plochý kámen, jenž posloužil ztraceným dětem jako stolek pro jejich poslední večeři. A na kousek plochého prostranství hned vedle, kde umřel indiánský bojovník, svíraje pažemi hruď, do níž byl hluboko zabořen šíp.
Kam mohl Coleman ty vysílačky uložit? Přejel kuželem světla kolem dokola celé jeskyně. Nic. Pak vyrazil po obvodu a nahlížel za kameny, které ležely blízko u zdi.
Objevil ji za jednou skálou poblíž vchodu – malou přenosnou vysílačku, sotva větší než krabice od bot, s kruhovou anténou, kterou šlo složit a zasunout do schránky na horní straně. Potěžkal ji. Mohla vážit tak šest kilo. Obrátil ji, našel víčko, pod kterým měly být baterie, otevřel ji a přesvědčil se, že tam baterie skutečně jsou.
Zaplať pánbůh za Colemana a Švéda!
Zaváhal, pak vytáhl anténu a stiskl tlačítko ZAPNUTO. Jestli to pro ně má skončit zklamáním, tak ať je to radši teď –
A v tu chvíli vycítil, že není v jeskyni sám, že je tam ještě někdo a že se před ním skrývá. Posvítil si kolem sebe a všiml si několika východů. Vykročil k jednomu z nich a udělal chybu, že se obrátil zády k jinému. Varoval ho jedině zvuk kutálejícího se malého oblázku.
Otočil se – a noha ho zasáhla do slabin. Převalil se na záda a baterka odletěla až k protější stěně. Jeskyni od té chvíle osvětlovalo jen její matné světlo odrážející se od kamenných stěn.
Další kopnutí, ale tentokrát se mu podařilo nohu chytit a zakroutit s ní. Ten, kdo stál nad ním, zařval jako zvíře, dopadl na něj a pažemi ho sevřel kolem pasu do medvědího stisku. Dech mu ošklivě smrděl.
Nordlundovi se podařilo vsunout lokty pod silné paže, které ho objímaly. Muž se choval jako tiché, obrovské, bezohledné zvíře, které jen chvílemi chrčelo, když se mu snažilo vyrazit dech z plic.
Napjal tělo, natočil se v kluzkém objetí a vykopl kolenem vzhůru. Následovalo vyjeknutí a bolestivý řev. Ruce vyjely vzhůru, našli jeho krk a sevřely se.
Nahmatal útočníkův obličej a zaryl se mu do něj nehty. Muž zaječel a uvolnil sevření. Kutáleli se po podlaze, přes něco, co připomínalo kus ostrého kamene, ale pod jejich váhou to povolilo. Narazili do baterky, kužel světla divoce zatančil po stropě jeskyně a pak náhle zhasl.
Až do téhle chvíle nepoznal, co to je klaustrofobie. Zařval, vykopl oběma nohama, narazil do něčeho měkkého, zaslechl kňučení a pak uslyšel, jak se útočník potácí k jedné z jeskyní za ním.
Najednou ležel na kamenné zemi sám, ve vápencové hrobce stovky metrů pod rozvlněnou hladinou Michiganského jezera. Začal si něco mumlat, vystrašený masivy skal, které se na něj tlačily. Náhle si uvědomoval, kolik tun skučícího vápence má nad hlavou. Začal kolem sebe hystericky šátrat, aby našel baterku, a když ji nahmatal, málem ji zahodil v domnění, že je to jen hladký, válcovitý kus kamene.
Našel vypínač, objevilo se žluté světlo a odhalilo skály a hromadu suti ve vchodu do jeskyně. Pak se vzpamatoval a posvítil si k nohám.
Vysílačka byla rozmačkaná, z antény zbylo jen klubko zmačkaného a polámaného drátu. Musel se přemáhat, aby nezačal vzlykat. Ujišťoval se, že na tom teď nejsou o nic hůř než před hodinou, než se sem vydal.
Znovu obešel jeskyni po celém obvodu. Třeba tu Coleman nechal nějaké jídlo – nedojedený sendvič nebo jablko zahozené i se svačinovým pytlíkem. Cokoliv, co –
Druhou vysílačku objevil jen pár metrů od místa, kde našel první. Ach, Bože, děkuju ti, Bože…
Sebral ji, pak přiklekl u rozdrcených zbytků prvního přístroje a vyjmul z něj baterie. Klopýtavě se vydal k východu, který ho dovede ke skupince ztroskotanců, jež opustil asi před hodinou. Byl vyčerpaný, na prsou ho píchalo a chtělo se mu spát.
Musel se dostat na čerstvý vzduch, a to rychle, protože jinak už to nedokáže nikdy.
Celou dobu, co se potácel vzhůru, si byl jist, že za sebou slyší kroky.

Švéd ho uviděl jako první. „Kristepane, Dane, co se vám stalo?“
Nordlund dovrávoral do jeskyně s vysílačkou přitisknutou na hruď. Posadil se, pak se převalil na záda a zhluboka nabíral vzduch do plic. Známé tváře a světlo z bateriových lamp v něm málem vzbudily pocit, že je doma.
„Mám tu vysílačku. Byly tam dvě, ale jedna zařvala při rvačce.“
„Jaké rvačce?“ zeptala se Cyd vyplašeně. „S kým ses rval?“
„S tím naším šíleným přítelem. Obličej jsem ani nezahlédl. Prali jsme se ve tmě. Je veliký jako bejk a potí se…“
„Obávám se, že to nebyl pot, milý příteli,“ upozornil ho Nakamura.
Nordlund se na sebe podíval ve světle lamp a málem se pozvracel. Tričko, kalhoty i holou kůži mu pokrývaly obrovké fleky lepkavé krve. Chvíli mu trvalo, než překonal chvění. Raději se obrátil k vysílačce.
„No jo, tak se na to podíváme.“
Vytáhl anténu, zapnul přístroj a na uši si nasadil sluchátka. Promluvil zkusmo do malého mikrofonu, ale nic nezaslechl, proto do něj začal ťukat. Nepolevil a za chvíli uslyšel zesílený zvuk svých prstů narážejících na plastikový kryt.
„Haló –“
První střela pleskla o skálu za ním a zůstala po ní jen oranžová stopa označující dráhu jejího letu od vchodu do jeskyně poblíž propasti.
„To je ten zatracenej ostřelovač!“ zaječel Švéd.
Vzduchem prolétla další střela, poblíž DeFolga, který se s řevem snažil odplazit o kus dál a nepříčetně se pokoušel schovat za malý výčnělek.
Švéd beze slova vyskočil a začal kličkovat směrem k východu z jeskyně, kde se ostřelovač skrýval. Vzduch kolem něj byl od stopovek celý zarůžovělý.
Nordlund sáhl po kabelce, kterou Cyd během celé oslavy a pak i při putování jeskyněmi pečlivě opatrovala. Trhnutím ji otevřel, vysypal obsah na podlahu a chňapl po osmatřicítce s ocelově modrou hlavní.
„Dane, nedělej to –“
„Co?“ zavrčel. V předklonu vyrazil ke vchodu a pistoli i baterku držel před sebou. Hned jak proběhl malou jeskyní, uviděl Švéda běžícího k postavě stojící na druhé straně propasti. Pak temnotu rozřízla další světelná střela. Švéd po zásahu vyjekl a zhroutil se na podlahu chodby. Nordlund začal bez rozmyslu pálit do tmy. Nad hlavou mu prosvištěla stopovka a on vystřílel celý zásobník osmatřicítky do místa, odkud měl pocit, že vylétla. Pak náhle zjistil, že mu došly náboje. Další střela mu pleskla do rukávu a on ztuhl. Příští už se určitě nemine –
„Zahoď baterku a uskoč na druhou stranu!“ zasyčel za ním nějaký hlas.
Odhodil svítilnu a co nejrychleji se odkutálel směrem od ní. Střela se odrazila od skály, o niž se baterka zastavila. Pak za ním někdo rychle za sebou vypálil tři rány. Na druhé straně propasti se ozvalo zaječení, pak krátký úder kovového předmětu o skálu a chvatné kroky, jak se někdo, snažil odplížit dozadu do jeskyní.
Nordlund zvedl baterku a přeskočil na druhou stranu propasti. Uběhl několik metrů a šlápl na něco, co leželo na stezce. Puška a kousek vedle ní napůl prázdná krabice nábojů. Posvítil si směrem, odkud bylo slyšet kroky. Neviděl nic než spoustu děr a skulin. Do každé z nich se mohl člověk schovat.
Zastrčil krabici s náboji pod tričko, sevřel pušku pod paží a přeskočil přes propast zpátky. Cyd stále ještě klečela nahrbena v nacvičeném postoji agentů FBI a oběma rukama svírala berettu. Pomalu ji sklonila a ušklíbla se.
„To bylo vážně hrdinství. A taky hloupost. Mířil do světla. Ještě jedna rána, a dostal tě.“
Přikývl, zničehonic podrážděn. „Jo, byla to hloupost.“ A pak náhle s vděčností dodal: „Děkuju ti, žes tu byla. Nevěděl jsem, že máš ještě jednu.“
Nepatrně se usmála. „Pouzdro na stehně. Abych pravdu řekla, je to strašně nepohodlný.“
„Švéde…“ Když k němu Nordlund doběhl, ležel mohutný blonďák bez hnutí na kamenné stezce. Nevidoucí oči upíral do tmy a z obrovské rány na prsou mu prýštila krev. Nordlund mu sáhl na krk ve snaze nahmatat pulz.
Vrátil se zpátky do jeskyně, a když viděl, že ostatní vyčkávají, pokrčil rameny. „Švéd je mrtev –“
A v tu chvíli se zarazil. Ve sluchátkách vysílačky položené poblíž skalní stěny se ozýval tenounký hlásek: „Haló? Haló? Je tam někdo?“

KAPITOLA 42

Odpoledne se Metcalf ještě asi hodinu prospal a pak zapnul televizi, aby se podíval na zprávy. Dověděl se obvyklé upřesňující informace o pohybu Santa Clause a jeho osmi věrných sobů – teď byl někde na západ od Toronta a na jih od Calgary – čímž jistě potěšili malé diváky. A hned nato měl Shelly Leonard krátké interview se Stevenem Phillipsem o záchranných operacích a vzápětí následoval Leonardův rozhořčený komentář.
Připravil Phillipsovi past a Steve mu do ní bez mrknutí napochodoval. Mluvil, jako by byl něco mezi vrchním velitelem vojsk a Armádou spásy. Metcalf měl pocit, že z Washingtonu Phillipsovi volali, hned jak šot skončil. Příští rok budou volby a tady se najednou zničehonic objeví Steven Phillips a stane se z něj kámen veliký jako hora, který má vláda uvázaný kolem krku.
Bylo deset večer, když do kanceláře vrazil Gil Genovese a hlaholil, že se mu podařilo spojit se s Nordlundem. Metcalf spěchal do tunelu, kde si Genovese zřídil malou radiostanici. Králce si s Nordlundem promluvil, a když uslyšel o Kaltmeyerovi a Švédovi, zůslal jako omráčený. Pak Danovi načrtl jediný možný způsob záchrany, přestože moc dobře věděl, že ho Phillips výslovně zakázal. Ale to Nordlundovi neřekl.
Na půlnoc svolal do Nordlundovy kanceláře Richardse, Tische, Zumwalta, Grimsleye a Gila Genoveseho na soukromou poradu.
První, kdo se nahlas podivil, proč tam není Phillips, byl Richards.
„Protože mu nevěřím, Harry. Protože chlěl hrál na jistotu a my si na jistotu nemůžeme dovolit hrát – jestli to zkusíme, umře na to šešt lidí.“
Richards váhal. „Mám dojem, že vím, o čem chcete mluvil, Troyi, a myslím, že bych u toho neměl byl. My dva nepracujeme pro stejné lidi.“
„Myslel jsem si, že vás to bude zajímal, Harry. Dane, Cyd a ještě další jsou naživu.“
Richards se posadil a v obličej byl náhle bledý.
„Jak to víte?“
Metcalf pobídl Genoveseho: „Vysvětlete jim to.“
Genovese jim vyložil, jak lo bylo s vysílačkami, a odmlčel se ve chvíli, kdy se Zumwall náhle obrátil na Metcalfa a zeptal se: „Mluvil jsi o šesti lidech. Co se stalo s oslatními?“
„Švéd a Kaltmeyer jsou po smrti. Švéda zastřelili. U Kaltmeyera se Dane o žádných podrobnostech nezmiňoval.“
„Kristepane, Švéd,“ zamumlal Grimsley. „Kdo ho sakra zaslřelil?“
„Nejspíš stejný střelec, který postřelil Kaltmeyera, když jsme seděli dole v tunelu.“
„Jak jsou na tom ostalní?“ zeplal se Zumwall.
Genovese se tvářil sebevědomě. „Pan Nordlund říkal, že jsou všichni v pořádku, že vzduch se tam dá dýchal, ale že mají žízeň a hlad.“
„Mužeme určil jejich polohu?“ chlěl vědět Tisch.
Genovese přikývl. „Můžeme je lokalizoval podle jejich rádiových signálů. Voda tam není příliš hluboká – neměl by v tom být žádný problém. Ale budeme na to musel mít loď…“ Nechal větu nedopovězenou.
Richards se podíval na Metcalfa. Tvářil se nejistě. „Co máte v plánu, Troyi?“
„Než se rozední, tak prakticky nic. Jakmile začne svítat, vytáhneme člun a potopíme se nad místem, kde je jeskynní systém nejblíž pod povrchem. Budeme ve spojení s Danem a jeho lidmi a navedeme je do místa, kde budeme kotvit. Pak prorazíme výbušninou do stropu jeskyně díru a vytáhneme je ven.“
Tisch zavrtěl hlavou. „To nevyjde, Troyi. Slyšel jsi Phillipse – na člunu hlídkuje Národní garda. Jak na něj stoupneš, zatknou lě.“
„Já na něj nehodlám stoupnout – alespoň ne hned. Ale ráno ho Harry“ – kývl hlavou směrem k Richardsovi – „bude muset odtáhnout do bezpečnějšího kotviště. Počasí se zhoršuje a firma nechce riskovat, že se člun poškodí, když bude jen tak uvázán u mola – je moc na ráně.“
„Mně připadalo docela masivní,“ poznamenal Zumwalt a svraštil čelo. „Mám dojem, že jakékoliv nebezpečí, že by se mohl člun poškodit, nehrozí.“
„To je fakt. Ale Steve Phillips to nedokáže posoudit. Jakmile bude člun jednou na volné hladině, dotáhneme ho na místo, kde je vrstva mezi dnem jezera a jeskyní nejtenčí. Pak potopíme kesony, vypumpujeme z nich vodu a prorazíme si cestu dovnitř.“
Tisch se s tím pořád ještě nedokázal vyrovnat. „Nebudeme mít dost času, Troyi. Museli bychom si přece nachystat do kesonů nálože a všechno si připravit.“
„To už máme hotové. Chtěli jsme to s Danem vyzkoušet hned po proražení tunelu.“
„To nevyjde,“ prohlásil Richards pomalu. „V jedné věci měl Phillips pravdu – riskujete, že zaplavíte celý tunel.“
„Podle mě ne, Hany. Ukotvíme člun, kesony zarazíme do bahna na dně jezera, vypumpujeme z nich vodu, umístíme nálože a prorazíme strop jeskyně. Pokud z nějakého důvodu kesony selžou, umístíme nálože přímo do šachty, která vede pod vodu rovnou ze člunu. Přinejhorším nám do jeskyně hrkne nějakých třicet tisíc galonů vody. Ale já si myslím, že to vyjde, aniž bychom tunel zaplavili.“
„A co když to nevydrží ani člun? Jezero nebude nejklidnější.“
Metcalf se začal potit. „Tak budeme muset tu láhev zašpuntovat, Harry. Narveme do díry mříže a nasypeme na ně kameny a písek, abychom zabránili úniku vody, než se nám podaří ucpat jeskyni zevnitř.“
Richards se mu zadíval do očí a Metcalf jen v duchu doufal, aby se v Richardsovi nezmýlil. Vždyť to byl jediný člověk, na kterého Phillips dá. Když mu Richards oznámí, že člun je třeba přemístit na bezpečnější místo, tak mu Phillips uvěří, stejně jako bez vyptávání přijme, jestliže mu Richards potvrdí, že Metcalf a Grimsley se potřebují brzy ráno dostat vrtulníkem do Bentonu – přestože je to nápadně krátká vzdálenost.
„Hrajete zatraceně nebezpečnou hru, Troyi. Mohl byste toho zbytek života litovat.“
„Litoval bych mnohem víc, kdybych se o to ani nepokusil. Můžeme hodně ztratit, ale ti lidé, kteří jsou uvězněni dole, můžou ztratit mnohem víc.“
Richards dlouho váhal a v duchu si zřejmě házel mincí. Pak prohlásil: „Řekl bych, že byste měl počkat. Podle mě byste to měl celé vyložit Phillipsovi a pokusit se ho získat pro spolupráci.“
On to tak nemyslí, říkal si Metcalf v duchu. Už je skoro přesvědčen, ale potřebuje víc argumentů.
„Možná by se mi Steva podařilo přesvědčit, možná ale taky, že ne. Vzhledem k tomu, že se máme rádi jak pes a kočka, spíš by se to nepovedlo. Ale Dane a ostatní nemůžou čekat, až si to tady vyříkáme. Jsou tam v zimě, mají hlad, nemají co pít – a někdo je pronásleduje. Nechci za nějakých dvanáct hodin vyhrát hádku, provrtat se skrz a pak zjistit, že jsem se zpozdil o dvacet minut – a že Dana a Cyd zavraždil nějaký šílenec.“
Když vyslovil jméno Cyd, Richards sebou trhl.
„Tak dobře, Troyi, jste na řadě, rozdávejte.“

Zbytek noci strávili tím, že podrobně studovali Lammontovu mapu a snažili se určit přesnou polohu místa, kde je vrstva mezi stropem jeskyně a dnem jezera nejtenčí. Ve čtyři ráno odjel Metcalf s Genovesem do tunelu, krátce si promluvil s Nordlundem, požádal ho, aby mu popsal jeskyně, které už mají za sebou, a vysvětlil, jak se rozhodovali, když se dostali na křižovatku dvou nebo tří možných směrů. Sledoval Nordlundův výklad na Lammontově mapě, až nakonec zjistil, že skončili asi sto dvacet metrů od místa, kde hodlal prorazit díru mezi dnem jezera a stropem jeskyně.
Pořád ho trápilo, že mapa, kterou má k dispozici, je jen přibližná. Zachycovala, kudy jsou jeskyně průchodné, ale nacházela se na ní i zúžení, u nichž si nemohl být jist, jestli jsou průchodná. Před dávnou dobou tudy sice prošly děti a indiánský bojovník, ale nijak se nedalo zjistit, jestli se od té doby skály nepohnuly.
Ze všeho nejmíň se staral o Stevena Phillipse, i když ho kvůli němu zároveň pronásledovaly neodbytné obavy. Přesouvání člunu mohlo ve Phillipsovi vzbudit nemístnou zvědavost. Taky se mohl začít vyptávat, proč zrovna on a Grimsley letí do Bentonu firemní helikoptérou.
Phillips byl od narození neukojitelně zvědavý. Jediné, v co mohli doufat, bylo, že se ho Richardsovi podaří zdržovat.
V pět hodin se v kanceláři natáhl na pohovku, aby si půl hodiny zdříml, a probral se, až když s ním Grimsley třásl ve snaze ho probudit.
„Hoďte sebou, šéfe, máme zpoždění.“
O dvacet minut později stál s Grimsleyem na přistávací ploše a čekal, až se jejich stroj objeví. Genovese si sbalil vysílačku a vydal se s Pinellim ke člunu napřed. Klepal se, protože teplota přes noc prudce klesla. Slunce o sobě teprve začínalo dávat vědět a město bylo dokonale tiché. Nastával Boží hod a po ránu nebude skoro žádná doprava. Vzduch byl křišťálově čistý. Bylo by slyšet i zašustění novin o tři ulice dál.
Vrtulník dosedl, pilot vypnul motor, vyklonil se a zamával na ně.
„Tak nasedat, pánové.“
Vyšplhali do kabiny a Metcalf podal pilotovi mapu se souřadnicovou sítí, na níž bylo křížkem vyznačeno místo, kde je jeskyně nejblíž pode dnem jezera. „Tam se potřebujeme dostat“Joe.“
Pilot mrkl do mapy, podal ji Metcalfovi zpátky a zamračil se. „Tady něco nehraje, Troyi. Mám letět do Bentonu.“
„Změnili jsme cíl,“ oznámil mu Metcalf úsečně.
Pilot se zatvářil poplašeně. „Hele, já bych nechtěl mít nějaký problémy, Troyi –“
Metcalf se usadil na sklápěcí sedačku a připoutal se. „Díval ses včera večer na zprávy?“ Pilot přikývl. „Chci je odtamtud dostat, Joe.“
„Prima, tohle rád slyším. Takže si držte klobouky, bude to trochu házet – počasí se nám krapínek zhoršuje.“
A za okamžik vzlétli.

Obloha se od severozápadu zatahovala a vítr pod nimi čeřil hladinu jezera. Do helikoptéry se opřel náhlý poryv větru a pilot měl plné ruce práce, aby udržel stroj v rovnováze.
„Dokážeš v tomhle ppčasí přistát na člunu?“ zeptal se Metcalf.
„Pokud nezačne foukat víc, tak ano. Nechci si tu holku rozmlátit o palubu!“ odpověděl mu pilot hlasitě.
„Tamhle je!“ vykřikl Grimsley.
Metcalf se naklonil, aby viděl z okna. Pod sebou spatřil dvě vlečné lodi, táhnoucí za sebou jejich slavný člun – těžkopádnou betonovou vanu, pomalu se převalující z boku na bok se zjevným sklonem ujíždět doleva. Byla dost veliká – dvanáct metrů na délku, deset na šířku – s dvojitými, tlustými stěnami z vyztuženého betonu. Dno člunu šlo otevřít, a jakmile pustí dovnitř vodu, těžké betonové boky se zaboří hluboko do bahna na dně jezera. Rám natažený přes otevřený trup držel třímetrové prstence kesonů, každý asi třicet centimetrů v průměru, spojené velkou skruží.
Budeme potřebovat sakra hodně štěstí, uvažoval Metcalf s obavami. Teoreticky to mělo probíhat tak, že jakmile se člun usadí, zatlačí plynové nálože umístěné v každém kesonů skruž hluboko do naplaveniny na dně jezera. Když pak ze skruže vypumpují vodu, získají kruhový prostor asi tři metry v průměru, do kterého budou moci spustit ventilační šachtu.
Jediná potíž byla v to, že zatím to všechno zkoušeli na suchu. Ještě ani jednu operaci neprověřili pod hladinou. Vsadil kvůli záchraně Dana a ostatních na něco, co sám kdysi nazval filmařskou vymyšleností.
Helikoptéra obloukem klesala ke člunu a k přistávací ploše na jednom jeho konci. Pinelli, Genovese a dva pyrotechnici jim mávali z malé kabiny umístěné na opačném konci.
„Nebudu si tam moct sednout!“ křičel pilot. „Ta vana se strašně moc naklání! Budete si na ni, chlapi, muset seskočit!“
Klesal s vrtulníkem ke člunu, až byl necelý metr nad pohupující se plošinou. První šel na řadu Grimsley, posadil se na podlahu helikoptéry, vystrčil nohy volně do prostoru, a když vlny zvedly člun do výše, vyklouzl ven. Doskočil, padl na zem, aby se udržel na plošině, a pak se vyškrábal na nohy.
Po něm následoval Metcalf. Počkal, až se člun zhoupne nahoru, a odstrčil se od vrtulníku. V okamžiku, kdy se pustil, pochopil, že si skok načasoval špatně. Člun se sice zvedal, ale současně uhýbal do strany. Narazil na plošinu, člun sklouzl po vlně a Metcalf zjistil, že se po zledovatělém povrchu kutálí k hraně, pod níž ho čekaly vlny jezera. Na kraji plošiny ho někdo chytil za límec bundy a přitáhl do bezpečí.
Pinelli ho pustil, stál nad ním s rukama na stehnech, pozoroval ho a smál se. „Co to bylo?“ křičel. „Kam se poděl jistý krok námořníka?“
„Nikdy žádný nebyl,“ zavrčel Metcalf. Bok ho pálil, jako by to byla jedna veliká odřenina. Pinelli mu pomohl do kabiny, kde už se schovávali Grimsley i oba pyrotechnici. Genovese seděl v koutě, shrbený nad vysílačkou.
„Ozvali se mezitím, Gile?“
Genovese zavrtěl hlavou. „Ne – a já jim taky nevolal. Říkal jsem si, že se s nimi spojíme, až budeme mít tuhle věcičku ukotvenou.“
Člun začal dřít o bahnité dno jezera. Navzdory zvýšenému úsilí vlečných lodí zpomaloval. Metcalf vyšel ven, aby se rozhlédl. Přidržoval se okraje kabiny, protože nechtěl přepadnout přes palubu. Poryv větru mu vmetl do tváře chomáče sněhu a přinutil ho dívat se přimhouřenýma očima.
Lodě teď táhly na plný výkon, ale člun přesto zpomaloval, chycený na písečném prahu pod hladinou. Vlečná lana vedoucí od přídě člunu zvonila napětím. V posledním okamžiku, zrovna ve chvíli, kdy si Metcalf myslel, že kapitáni vlečných lodí vypnou motory, se člun naklonil na stranu. Ozval se tupý, skřípavý zvuk a najednou byli za překážkou a kolébali se na hladině.
Za dalších deset minut vlečné lodě skutečně ztichly a Metcalf pochopil, že jsou na místě. Otočil se a zavolal na Grimsleye: „Jděte s Pinellim na záď – potopíme tu přísavku!“
Protáhl se kolem kabiny a našel kolo ovládající napouštěcí ventil. Pak se podíval na Pinelliho a zjistil, že dělá na opačném konci totéž. Zkusil kolem zatočit a zaklel. Zamrzlý uzávěr! Mohl by to zkusit otevřít kladivem, ale bylo to riskantní – co kdyby to mlácením jenom vzpříčil zamrzlé otevírání? Našel kus hadru nasáklého olejem, omotal ho kolem spodní části ventilu a zažehl ho zapalovačem. Počkal, až hořící hadr odpadne, a otočil kolem.
Na opačném konci se do kola opřeli společnými silami Grimsley i Pinelli a Metcalf viděl, že se jim podařilo mechanismem pomalu pohnout. Někde pod nimi se začalo ozývat bublání. Honem se vrátil do kabiny, aby tam s ostatními počkal, až se trup postupně naplní vodou.
Mohla uplynout asi tak hodina, když ucítil, že se zužující konce kesonů dotkly dna a začaly se do něj pod vahou naplněného trupu bořit. Celý člun sténal. Metcalf zaslechl hlasité mechanické skřípění a podíval se na příď. Na vnější stěně se objevila prasklina a postupovala až do poloviny spojovací paluby mezi vnější a vnitřní stěnou.
„Ona nám praská!“ vykřikl Grimsley.
Metcalf zatajil dech a pozoroval trhlinu. Pak ucítil lehké trhnutí a pochopil, že dosedli na dno.
„To by bylo, Grimsley. Dej znamení lodím, ať si nás vyzvednou, a řekni technikům, aby připravili nálože v kesonech.“
Za patnáct minut byli muži hotovi a jedna z lodí se otírala o bok člunu a houpala se na vlnách nahoru dolů. Pinelli a Grimsley počkali, až bude paluba lodi v jedné rovině se člunem, a skočili na ni. Vzápětí se za nimi vyškrábali pyrotechnici. Metcalf se chvěl zimou a vlhkem a uvažoval, jestli má dost síly, aby to zvládl. Když se zábradlí paluby přiblížilo, hmátl po něm. Pinelli i Grimsley ho chytili za ruce a přetáhli na palubu. Loď se okamžitě začala vzdalovat.
Za čtvrt hodiny se s pomocí šálku silné kávy trochu zahřál. Opustil kapitánskou kajutu a vyšel na palubu, kde stáli pyrotechnici s bezdrátovými odpalovacími zařízeními v rukou. Loď se otáčela proti větru, několik stovek metrů od člunu.
„Jste si jistý, že to bude fungovat?“ zeptal se Grimsley.
Metcalf se zachvěl. „Vůbec ne. Já jen doufám, že jo.“
Pyrotechnici svírající detonátory se na něj podívali a on přikývl.
Chvíli vypadal výsledek naprosto skvěle. Uviděli kouř, který vznikl, když se zažehly nálože v jednotlivých kesonech a začaly dutou konstrukci plnit rychle se rozpínajícím plynem, který tlačil dolní část kesonů do země jako silný píst. Spodní část se i se skruží zarazí i víc jak metr do dna.
Všechno vypadalo dobře –
„Kristepane!“ zaječel Pinelli.
Dvě stě metrů od nich se jeden z horních kesonů ulomil od dolní části a vylétl do vzduchu jako raketa při startu. Metcalf ho sledoval, jak stoupá do výšky asi deseti metrů a převrací se při letu. Pak se stočil do oblouku a s plácnutím dopadl na hladinu jezera.
Grimsley stál jako opařený. „Myslíte, že to udělalo díru do stěny?“
Metcalf přikývl. „Určitě.“
Což znamenalo, že jakmile prorazí do dna díru, vylejou na vězně čekající dole třicet tisíc galonů vody. A jestli se prasklina ještě víc rozšíří, tak tam může klesnout i polovina jezera.

KAPITOLA 43

Zpráva byla přerývavá a neúplná, ale Nordlundovi nedělalo potíže Metcalfova slova pochopit.
„… snažíme se určit vaši polohu… máme původní Lammontovy údaje a trojrozměrnou mapu jeskyní… půjdete do nejvyššího místa, pokyny vám sdělíme… prorazíme díru do dna jezera…“
Naznačil pohybem Cyd, že potřebuje pero a papír. Přehrabala kabelku a podala mu několik kartiček a tužku a on se pustil do kreslení schematické mapy. Ke konci se začal Metcalfův hlas ztrácet a Dane ho musel požádat, aby instrukce zopakoval.
Když skončili, Cyd se na něj s obavami obrátila: „Co je s tím? Ke konci ho bylo slyšet strašně slabě.“
„Velice se obávám, že to odebírá příliš mnoho energie. Baterie se vybíjejí nějak rychle,“ poznamenal Nakamura.
Nordlund vzdychl. „Budeme muset vysílání omezit. Máme sice náhradní sadu baterií, ale ty nám taky nevydrží dlouho.“
Nordlund před nimi rozložil kartičky a ukázal jim hrubý nákres, který si pořídil. „Před námi se jeskyně rozdvojuje a pak se obě chodby zřejmě zase setkávají. Jenže Metcalf neví, jestli se skutečně spojí, nebo jestli je jedna z nich zaslepená těsně před tím, než do druhé vyústí.“
„Možná že bychom se měli rozdělit,“ navrhl Nakamura. „Já bych si mohl vzít baterku a prozkoumat jednu stranu a vy tu druhou. Oba víme, na jaké materiály tu můžeme narazit.“
Nordlund zavrtěl hlavou.
„Rozdělovat se není nejlepší nápad. Z dlouhodobého hlediska tím žádný čas nezískáme. A pořád je tu někde ve tmě ten šílenec. Sice už možná nemá zbraň, ale pořád ještě má ruce a je silnější než kdokoliv z nás.“
Vstal, přes ramena si přehodil telefonní drát, kolem pasu si utáhl opasek s nářadím a uchopil pušku. „Tak jdeme. Metcalf říkal, že se zhoršuje počasí, takže mu na celou akci zbývá stěží pár hodin. A musí to klapnout na první pokus.“
Nakamura složil anténu a vzal vysílačku pod paží. Derrick se chopil reflektoru, aby jim svítil na cestu, a průvod uzavírala Cyd s baterkou. Nordlundovi neušlo, že prvních čtyřiadvacet hodin, které strávili uvězněni v podzemí, byla Diana velmi nervózní a tichá. Teď už to zase byla ta pravá Diana – velmi hrdá, velmi samostatná. Opravdová Diana. A nepamatoval si, že by to kdykoliv předtím zapírala míň.
Vlhké stěny jeskyně se sbíhaly, strop a podlaha se k sobě pomalu blížily. Na konci nebyla jeskyně uzavřená, ale muselo se prolézt úzkou chodbou. Jedinou zárukou, že vyústí do větší jeskyně, byla mapa, kterou si Nordlund nakreslil podle Metcalfova návodu.
„Já… já už dál nemůžu,“ ozval se někdo vysokým, selhávajícím hlasem.
Nordlund se v úzké chodbě otočil a posvítil si reflektorem za sebe. Všichni za ním byli seřazeni do zástupu. Okamžitě poznal, že to řekl DeFolge. Senátor se tak potil, až páchl.
„Tohle je jediná cesta ven, senátore.“
„Už nemůžu, sakra.“ DeFolge se otočil ke stěně a zaryl nehty do skály. „Musím se odtud dostat,“ mumlal. „Nemůžu tady dole zůstat, copak to nechápete?“ Pak vybuchl a v panické hrůze ječel: „Musím se dostat ven, sakrapráce! Pryč odtud! Ježíši Kriste, pomoz mi ven!“
Facku mu vlepila Diana a pak mu sevřela ruku tak pevně, že se jí prsty málem navzájem dotkly v jeho mase.
„Jsem za tebou,“ řekla a hlas jí zněl jako prásknutí bičem. „Tak se koukej pohnout. Když to může zvládnout ten kluk – tak ty taky.“
DeFolge lezl pomalu a se vzlykáním dopředu.
Nordlund se odvrátil. Vidět DeFolga poníženého bylo jeho tajné přání. Teď se mu splnilo, a ten pohled ho bolel.
Popolezli ještě skoro o sto metrů a chodba se rozšířila a rozdvojila. Nordlund ani nezaváhal a dal jim znamení, že se mají vydat doleva. Po dalších asi čtyřiceti metrech začali stoupat a pak se Nordlund zastavil. Přímo před sebou měl mohutný sesuv, který přehrazoval celou chodbu od kraje ke kraji. Hodil pušku Nakamurovi, stočený drát podal Derrickovi a vytáhl pistoli, kterou našel v Cydině tašce.
„Počkejte tady, hned jsem zpátky.“
Spěchal na místo, kde se obě jeskyně rodělovaly, a cítil, jak se mu při každém kroku ježí vlasy na krku při představě, že za nejbližším záhybem narazí na toho šílence. Vydal se druhou chodbou, ušel asi patnáct metrů a stěny jeskyně se k sobě začaly přibližovat, až najednou chodba končila vápencovou deskou.
Vrátil se k ostatním, pistoli předal Cyd a začal šplhat po svahu sesuvu a pečlivě si vybíral, kam šlape. Když byl něco přes metr nad zemí, začal klouzat po vrstvě jemného, uvolněného prášku. Křečovitě hmátl po kamenném výčnělku, aby zastavil pád, ale pak to vzdal a v záplavě prachu a kamenných úlomků sjel na zem jeskyně.
Vstal a oprášil si kalhoty i tričko.
„Jste moc těžký,“ pokýval hlavou Nakamura. „Možná bych to měl zkusit já.“
Pak ale zkusil sesuv nohou Derrick. „Nevypadá to, že by to bylo moc těžký.“
Cyd se na něj podívala. „Myslíš, že bys to zvládl?“
„To nepadá v úvahu,“ zpražila ji Diana pevným hlasem. „Nemá smysl riskovat jeho život.“
„Vždyť nebudeme nic riskovat,“ namítla Cyd. „A navíc nemáme jmou možnost.“
Přehnaně opatrná matka a odvážná teta, pomyslel si Nordlund. Bůh ve své nekonečné moudrosti chlapce často zmate tím, že jim dá od každé jednu.
„Nic to není,“ naléhal Derrick.
„Obávám se, že paní Lederleyová má pravdu,“ vložil se do sporu Nakamura. „Máme málo času. A z nás dvou má chlapec daleko větší šanci.“
Obrátili se na Nordlunda – Diana se svým pohledem Tohle ti nikdy neodpustím – a čekali, jak rozhodne.
„Dej si do kapsy baterku, Derricku, aby ses mohl rozhlédnout kolem, až budeš nahoře na té hromadě. Vybírej si jen ty nejlepší chyty. A kdyby se začaly hýbat nějaké větší kameny, koukej se dostat co nejrychleji dolů.“
Na vrcholek to bylo víc jak šest metrů. Jestli Derrick spadne, Nordlund si to nikdy neodpustí.
Osvítil světlem z elektrické lampy úbočí, Derrick se hbitě začal šplhat nahoru a míst, kde byla suť uvolněná, se sotva dotýkal. Když byl asi tři metry nad zemí, začalo mu to klouzat. Po svahu se kutálely úlomky skály a drobné kamení. Derrick se přitiskl na stěnu a roztáhl ruce a nohy, aby se povrchu dotýkal co největší plochou těla. Nordlund posvítil reflektorem trochu výš.
„Kousek doprava máš hranu. Hned za ní je plošina s vyčnívajícím kamenem.“
Derrick opatrně natáhl pravou nohu a snažil se kámen najít.
„Nejde… nejde to, kloužu dolů!“
V Nordlundovi by se krve nedořezal. „No tak, Derricku – chce to ještě pár centimetrů.“
Derrick visící na svahu klouzal čím dál tím víc. Náhle stoupl do laviny padajících kamínků, vší silou se odstrčil od stěny – a odskočil doprava. Dopadl na vratkou vrstvu kamenů o kousek níž, pak pravou nohou našel plošinu i kámen na ní a přestal sjíždět dolů.
„Jsi v pořádku?“ zavolal na něj Nordlund.
„Myslím, že jo. Odřel jsem si koleno, ale nic to není.“
Chvíli počkal a pak začal zase lézt po stěně nahoru. Teď už toho padalo míň, ale byly tu větší kameny, a kdyby se některý z nich začal kutálet, stálo by ho to mnohem víc než jen odřené koleno. Nordlundovi se tajil dech. Derrick se právě dostal na vrcholek sutě a vytáhl baterku, aby se rozhlédl kolem sebe.
„Je tam nějaký východ?“ zeptal se Nordlund.
„Je – já se tam protáhnu, ale –“
„Ale co? Jak to tam vypadá?“
„Je to zavalené kamenným kvádrem. Já se tam dostanu, ale z vás to asi nikdo nedokáže.“
Nakamura se v přítmí nepatrně usmál. „To je technický problém. Asi bych tam měl vylézt a podívat se na to.“
„Hodím ti nahoru ten drát, Derricku,“ volal na chlapce Nordlund. „Pokus se ho tam nějak zajistit.“
Našel kousek skály, velikostí zhruba odpovídající baseballovému míčku, uvázal k němu konec drátu a zavolal na Derricka: „Chytej!“
Derrick šest metrů nad ním drát zachytil, přitáhl k sobě kámen a vklínil ho mezi dvě kamenné desky.
„Jdu dolů.“
Napůl slezl a napůl sklouzal po svahu dolů, drát mu posloužil k udržení rovnováhy. Když stál ve zdraví zpátky na pevné zemi, Diana se k němu okamžitě vrhla. Položila mu ruku na rameno, chvíli tam tiše stáli ve světle lampy, pak ji jemně odstrčil a přešel k Nakamurovi, aby mu pomohl navázat se na kožený opasek na nářadí.
Chvíli neviděl Nordlund nic jiného než Dianinu ruku na Derrickově rameni. Přál si, aby to byl nikdy nezahlédl.
Ale alespoň jedna záhada byla vyřešena.

Nakamura šplhal nahoru pomalu, když potřeboval někde mít stup, tak si ho vydlabal pomocí šroubováku, který používal jako klín, a kladiva, jímž šroubovák vrážel do měkké skály. Když byl nahoře, prohlédl si kvádry kamene a opět pomalu slezl dolů.
„Nahoře blokuje východ vápencová deska.“
Nordlundovi chvíli trvalo, než zahnal úvahy o Dianě a soustředil se na to, co mu Nakamura říká.
„Podaří se nám ji odsunout stranou?“
Nakamura zakroutil hlavou. „Podle mě ne. Ale slabá nálož umístěná v puklinách by mohla kámen rozrušit.“
Nordlund se ušklíbl. „Kde tu teď sakra seženeme výbušniny, Hideo?“
„Z munice do pušky – a ze zbývajících nábojů do revolveru. Když natrháme na proužky kusy látky, můžeme z prachu vyrobit balíčky a já je v puklinách ucpu dalšími kusy hadrů.“
„A co použijete jako doutnák?“
„Jeslí tu někdo má pár cigaret, mohli bychom zabalit trochu prachu do cigaretového papírku. Bude to hodně krátký doutnák, ale mohlo by to stačit.“
Cyd se přehrabovala v kabelce. „A co takhle papírový kapesníček?“
Nakamura přikývl. „To by se mohlo hodit. Nemohli byste mi pomoct rozebírat patrony a připravit nálože?“
Musím si to nějak ujasnit, pomyslel si Nordlund. Nedokázal myslet na nic jiného, a to si teď nikdo z nich nemohl dovolit.
„Jdi jim pomoct, Derricku.“
Derrick postřehl výraz v jeho tváři, přeskočil pohledem z něj na Dianu a honem se vydal k Nakamurovi a Cyd.
Diana si přitáhla kolena pod tělo, natáhla se k Cydině kabelce a našla cigarety a zápalky. DeFolge seděl tiše o kus dál a pozoroval ji zvědavě zaujatým pohledem.
„Moje značka to není, ale budou muset stačit.“ Zapálila si, opřela se zády o kamennou stěnu a pozorovala Nordlunda. „Je to skutečně moc příjemná žena, Dane. A určitě tě má velmi ráda.“
„Nechci s tebou mluvit o Cyd.“
Nedívala se mu do očí. „Konečně sis všiml, že mě všichni zanedbávají. To mě těší.“
Stará, jedovatá Diana opět mezi námi! Ale byl radši, že je nabroušená, než aby byla tichá a odevzdaná.
„S Derrickem si vedeš velmi dobře.“
„Mám ho ráda – vyroste z něj silný chlap.“
„Máš slabost pro silné muže,“ poznamenal ironicky.
Přikývla. „Začalo to už s mým otcem. Nenajde se moc lidí, kteří by se s ním mohli měřit. To se týká i tebe, Dane, ale nic si z toho nedělej – nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by na něj měl.“
„Derrick –“
Zatvářila se netrpělivě. „Je mi jasné, co chceš říct. Ale nezjednodušuj to, prosím tě, alespoň projednou ne. To, že mám ráda Derricka, neznamená, že bych toužila po tom, mít houf vlastních dětí. Oba víme, že na to jsem – hmm – trochu moc sobecká.“
„Vždycky jsi s někým soutěžila.“
„S tebou? To jistě.“
„A se svým otcem,“ dodal.
Chvíli o tom přemýšlela. „Pokud ano, tak jsem si nevedla špatně.“
„Občas ti to šlo mnohem líp, než on sám vůbec dokázal,“ prohlásil pomalu. „Sám by to přiznal jako první.“
Dlouze vtáhla kouř z cigarety.
„Snažíš se mi něco naznačit, Dane, a moc se ti to nedaří.“
„Byla jsi někdy u Dela Styrona v bytě?“ zeptal se.
„Tolik peněz Del nikdy neměl,“ rozesmála se, „a to ani nemluvím o tom, že mám přece vkus.“ Zamáčkla cigaretu o kamennou zem. „Proč tě to napadlo?“
Natáhl se, vzal ji za ruku a obrátil jí dlaň tak, aby byla ve světle lampy vidět jizva na palci.
„Kvůli tomuhle.“
Dlouze se na jizvu zadívala. „Myslela jsem, že jsem všechny otisky zničila,“ přiznala tiše.
„Tys ho zabila,“ řekl Nordlund.
Ani teď neztratila rozvahu.
„Ale ne schválně.“
„Jak se to stalo?“
„Otec mi prozradil, že mu Del volal. Přišel na to, že s programem v počítači není něco v pořádku, a chtěl tátu vydírat. Žádal na něm spoustu peněz.“
V tu chvíli mu to došlo. „To bylo ten večer, kdy jsme se pohádali u Andyho.“
„Mrzí mě to. Na poslední chvíli jsem se rozhodla, že za Delem zajdu, a vůbec jsem to nestíhala. Jediná možnost byla zrušit tu večeři u Andyho, a já nepřišla na nic jiného než vyvolat hádku a pak odejít.“ Nasadila pobavený výraz. „Zas tak špatný jsi nikdy nebyl, Dane.“
„Alan tě poslal, abys za ním šla?“
„Sama jsem se nabídla, že tam zajdu. Měla jsem s sebou sto tisíc dolarů v hotovosti. Tuhle částku požadoval a vyhrožoval, že jinak pošle tátu do vězení.“
„A pohádali jste se.“
„Když jsem tam přišla, rozmyslel si to, a chtěl čtvrt milionu. Vysvětlila jsem mu, že tak vysoko jít nemůžeme. Byl opilý a oznámil mi, že jestli to do čtyřiadvaceti hodin nedodáme, zvedne cenu na půl milionu.“
„Tak jsi ho zastřelila.“
„Přesně tak.“
„Skutečně?“
„Jistěže ne. Byl ochoten částku snížit, pokud se k němu budu chovat přátelštěji. Když si někdo kupuje sex tak dlouho jako Del, jednoho dne zřejmě dojde k závěru, že se dá koupit každá, pokud člověk nabídne dost. Na stole ležela pistole, sáhla jsem po ní, začali jsme se prát a ono to vystřelilo. Jako ve filmu. Žádná porota mě za to neodsoudí, Dane – bránila jsem svou čest. A nesměj se, víš sám dobře, že by to tak dopadlo.“
„A pak jsi celý byt uklidila.“
Ušklíbla se. „Snažila jsem se o to. Ale zřejmě jsem tam pár otisků nechala.“
„A myslíš si o mě, že ti to sežeru,“ usadil ji ostře.
Zatvářila se nechápavě. „Jak to myslíš?“
„Měli jste to naplánované.“
Tváře jí zrudly vztekem.
„Tohle mi budeš muset vysvětlit!“
„Dobrovolně ses rozhodla, že tam půjdeš, až když ti Alan vyprávěl všechno o Styrenově telefonátu a vysvětlil ti, oč líp to s Delem zvládneš ty než on.“
Pokrčila rameny. „Myslel si, že dokážu líp obchodovat.“
„A s čím sis sakra práce myslela, že budeš obchodovat?“
V tu chvíli stála na samotné hraně zásadního zlomu a on ji bez přemýšlení strčil na druhou stranu.
„Celý život sis myslela, že dělá všechno jen kvůli tobě, Diano. Ale většinu času to bylo přesně naopak. I mně tě prodal jako součást jedné veliké transakce – Kaltmeyer měl jít za pár let do důchodu a on potřeboval někoho tak nechápavého a pokryteckého, jako jsem já, aby stál v čele firmy. Věděl o Styrenových slabostech stejně dobře jako my a poslal tě k němu jako příplatek k ceně. Jistěže ses mohla se Styronem dohodnout mnohem líp než on – on mohl nabídnout jenom peníze. Počítal s tím, že když půjde do tuhého, uděláš všechno, abys mu zachránila krk. A tys to udělala, jenže ne tak, jak si představoval.“
Řekl víc, než měl v úmyslu, a v okamžiku, kdy to bylo venku, už toho litoval. Z jejího zuřivého pohledu něco vyprchalo.
„Je mi to líto, Diano.“
„Mně taky,“ pronesla podivně přiškrceným hlasem. Znělo to jako hlas dítěte, kterému někdo hodně ublížil.
Za zády se mu ozval Nakamura: „Dane, podíváte se na to?“
Došel k místu, kde na zemi seděl Nakamura. Udělali se Cyd z proužků hedvábí malý váček a nasypali do něj veškerý střelný prach z nábojů. Z váčku čouhal pevně zkroucený cigaretový papírek, na spodním konci napěchovaný slušnou dávkou prachu.
„Ten doutnák je dost krátký,“ poznamenal Nakamura, „ale myslím, že by to fungovat mělo.“
„Já to tam umístím,“ nabídl se Nordlund.
Nakamura se usmál. „Pokud vím, ve vaší zemi má vždycky muž s nejhustšími vousy jen rozdávat na Vánoce dárky. Hned po Derrickovi jsem tu nejlepší já. Takže je logické, abych tam znovu vylezl a doutnák zapálil.“
„Vaše logika je dokonalá, Hideo, a můžu vám ji nabourat jen z jednoho úhlu pohledu – mám vás tu tak trochu na povel. Ale důležitější je, že strukturu vápence v téhle oblasti znám líp než vy.“
Zapnul si kožený opasek kolem těla a na krk si pomocí kusu látky uvázal baterku. Cyd ho políbila a zašeptala: „Dávej na sebe pozor.“
„Jako vždy,“ odpověděl a mrkl na Derricka, který ho pozoroval s ustaraným výrazem ve tváři. „Za minutu jsem zpátky.“ Zvýšil hlas. „Jakmile zařvu, všichni se koukejte schovat!“
Zatahal za drát, aby se ujistil, že pořád ještě pevně drží zaklíněný mezi kameny, a vydal se nahoru po úbočí. Když byl v polovině, ohlédl se a uviděl, že v zadní části jeskyně pláče Diana v náručí svého otce.
Nebyl si jist, jestli kvůli tomu má špatné svědomí, nebo ne.

KAPITOLA 44

Měl na sebe vztek. Pří rvačce v jeskyni nechal toho muže uniknout a pak, když ho pronásledoval, našel celou skupinku a cíl se mu dostal na dostřel, pálil tak ukvapeně, že se netrefil. Zabil člověka, který na něj zaútočil. Zabil… jak mu to říkali? Švéd? Kdysi nějakého Švéda znal, obrovský chlap, bral ho jako mladšího bratra.
Ale to nebyl stejný člověk, to nemohl být, to by on nemohl dovolit. Rozhodl se, že o tom nebude přemýšlet.
Balancoval na pokraji naprostého šílenství, ale podařilo se mu vrátit se o kus zpátky. Musel to udělat – ještě pár vteřin – a jeho mohutné ruce by se mu sevřely kolem krku…
Stáhl se hlouběji do jeskynního labyrintu, hledal v temnu a vzdálenosti ochranu. Ruka teď bolela a pulzovala tak silně, že se to skoro nedalo vydržet. Dostal zásah do ramene, ale rána nebyla hluboká. Pušku upustil kvůli té ruce. Kdyby alespoň líp viděl, pomyslel si. Teď byl beze zbraně a napůl slepý.
Na jednom rozcestí se zarazil a uvědomil si, že už neslyší hlasy. Sáhl do kapsy pro baterku, ale pak se rozhodl, že ji nepoužije. Mohli by zahlédnout odrazy světla. Tápal dál ve tmě a hmatal zdravou rukou po zdi, aby si našel cestu. V duchu se modlil, aby nenarazil na nějakou další propast; bylo by strašně snadné do ní spadnout.
Ruka, kterou si pomáhal, mu prozradila, že dorazil k odbočce, u níž podle svých představ už jednou byl, těsně před tím, než se vydal po svých vlastních stopách. Protáhl se do chodby mířící vlevo a asi po patnácti metrech se zastavil. Měl pocit, že ví, kde tak asi je, ale na téhle chodbě bylo něco zvláštního, jako by tu dlouho nikdo nebyl. Sáhl po baterce, zastínil ji dlaní a rozsvítil.
Přerývavě se nadechl. Stál v malé slepé uličce, kterou kdysi indiáni používali jako skladiště zbraní. Ležely tam luky s rozpadlými tětivami a toulce s křehce vypadajícími šípy, jimž napůl zetlelá pírka…
A válečné sekery.
Zvlášť jedna byla krásná, skoro metr dlouhá, vyrobená z tmavého, naleštěného dřeva a zakončená trojúhelníkovou čepelí z kusu obsidiánu, po obou stranách nabroušenou. Potěžkal ji. Rukojeť mu skvěle padla do ruky, jako by byla dělaná přímo pro něj. Přejel prstem po hraně jednoho ostří a usmál se, když uviděl na prstě hladké říznutí. Dokázal si představit, jak sekera proniká masem a kostmi.
Musel mrkat, aby mu krev nestékala do očí, a bolest, která mu vystřelovala do boku, byla s každým krokem mučivější. Moc dlouho už to nevydržím, pomyslel si.
Věděl, že se nedožije toho, aby se ještě dostal na povrch. Zemře tady pod zemí, stejně jako Brad. Ale ostatní s ním.
Sevřel válečnou sekeru, otočil se a vydal se zpátky, odkud přišel. Někde nad sebou slyšel burácení motorů, výkřiky mužů a nad tím vším jekot sirény.
Výbuch! napadlo ho. A Brad je uvězněn za tlakovým uzávěrem. Ale tentokrát má s sebou sekeru – může dveře rozbít a Brada zachránit.
Může Brada zachránit…
Může…

KAPITOLA 45

Nordlund lezl důsledně stejnou cestou jako Nakamura. Každý stup, který Hideo do kamene vytesal, nejprve vyzkoušel špičkou nohy a teprve pak se do něj opřel plnou váhou. Trvalo mu asi deset minut, než se dostal na vrchol, a tam se uvelebil na malé plošině. Sklonil hlavu a odvázal pruh látky, který přidržoval baterku. Kvádr, na kterém seděl, protínalo několik velkých puklin, jedna byla široká asi pět centimetrů a sbíhala se do úzké štěrbiny.
Vzal malý váček s prachem a zastrčil ho hluboko do praskliny. Dával si pozor, aby ho nezatlačil moc a neroztrhl přitom hedvábí a aby nevysypal nálož nebo nepoškodil doutnák. Pak nálož upěchoval kolem dokola papírovými kapesníčky a ucpal ji po obou stranách zmuchlanými kusy látky. Tím byla v prasklině pevně uchycená a koukalo z ní jen asi půl druhého centimetru doutnáku.
Vytáhl z kapsy krabičku sirek a trochu se natočil, aby mohl zavolat na ostatní: „Schovejte se! Chystám se to zapálit!“
Chvíli počkal, než si všichni našli úkryt ve vzdálenějších koutech jeskyně. Jeden z nich odnesl i reflektor a nechal ho tam v úplné tmě, v níž si mohl svítit jen kuželem světla z baterky. Škrtl sirkou a přiložil její plamínek ke konci doutnáku. Zkroucený papír vzplál a pak začal doutnat. Dokud se oheň nedoplazí ke střelnému prachu v dolní části doutnáku, bude hořet pomalu; pak už mu ale budou zbývat jen vteřiny.
Vysoukal se ven z plošinky, sáhl po drátu a začal šplhat dolů, jak to šlo nejrychleji. Pokud nenašel oporu pro nohy, spoléhal pouze na drát. Když měl asi dvě třetiny svahu za sebou, podíval se nahoru a uviděl ve tmě poletovat hořící jistřičky. Pevně smotaný doutnající papír dohořel až ke střelnému prachu.
A sakra…
Pustil drát, posledních dva a půl metru prostě sjel po svahu, dopadl na zem a okamžitě se odkutálel co nejdál od úbočí.
O vteřinu později nálož vybuchla. Ozvalo se tlumené bafnutí a ze stropu začaly padat kameny a úlomky skály. Zakryl si hlavu rukama a utíkal ke zdi. Těžký kus vápence ho udeřil do stehna, až vyjekl bolestí a upadl na kolena. Kolem něj bušily do země kameny.
Pak se náhle rozhostilo ticho a Nakamura a Cyd se k němu rozeběhli.
„Jsi v pořádku?“ Cyd se mu snažila pomoci vstát, ale noha se pod ním podlomila a on dosedl zpátky na zem v jeskyni.
„Ne, nejsem – bolí to jak všichni čerti.“
Nakamura k němu přisedl a nohu prohmatal. Nordlund stáhl obličej bolestí. „Kristepane!“ Nakamura mu vykasal nohavici a prozkoumával kůži na noze. Pod kalhotami byla kůže jasně rudá a už pomalu začínala modrat.
„Ohněte ji – pomalu.“
Nordlund to zkusil, obličej se mu křivil bolestí, ale jinak nohou hýbal bez potíží. S pomocí Nakamury i Cyd se postavil a zjistil, že noha jeho váhu udrží, ale že se bude moci pohybovat přinejmenším velmi pomalu.
„Měl jste štěstí, pane Nordlunde. Kůže zůstala nepoškozená a nezdá se ani, že by to zlomilo kost.“ Na Nordlundově tváři se objevil náznak úsměvu. „Modřina se snadno získá, ale rychle hojí, neříká se to tak?“
„Já bych neřekla, že to bude moc rychlý,“ poznamenala Cyd. Poprvé její hlas zněl, jako by se v něm objevil náznak hysterie. Natáhl se a stiskl jí ruku, aby ji uklidnil.
„Tak se podíváme, jak jsme to zvládli.“ Vzal reflektor a namířil paprsek nahoru, směrem k rozbitému kvádru nad nimi. Vzduch byl stále ještě plný prachu po výbuchu, ale na vrcholku hromady, asi šest metrů nad jejich hlavami, se černal otvor vedoucí do další jeskyně.
„Větší, než jsem čekal.“ Přejel kuželem světla napříč po úbočí a našel telefonní drát, stále ještě držící na kusu kamene pevně zaklíněného nahoře. Většina Nakamurových stupů zůstala netknuta, jenom ty nejvyšší byly plné kamenného prachu.
„Tak jdeme, lidi.“
Nakamura ho zarazil. „Minule jste byl na řadě vy, teď mám přednost já.“ Uchopil drát a začal šplhat nahoru, dřív než mohl Nordlund něco namítnout. Každou chvíli se zastavoval, aby vytesané výklenky vyčistil od prachu a jemného kamenného prášku. Pak zmizel nahoře ve vzniklém otvoru, vzápětí se znovu objevil a mával na ostatní.
„Myslím, že je to ta jeskyně, kterou hledáme.“ Derrick si provizorními popruhy přivázal na záda vysílačku a začal šplhat nahoru. Cyd a Diana ho následovaly, takže dole zbyl už jen DeFolge a Nordlund. „Jste na řadě, senátore.“
DeFolge si ho prohlížel vpadlýma očima. „Tys jí ublížil, Nordlunde,“ oslovil Dana chraplavě. „Tos nemusel.“
„Já jí dlužím omluvu, senátore – vy jí dlužíte mnohem víc než jen to.“ Ukázal na úbočí. „Tak do toho, máme zpoždění.“
Jakmile byl senátor nahoře, Nordlund vyšplhal za ním. Nahoře se otočil, vytáhl za sebou drát a chvíli s ním škubal, aby uvolnil kámen, ke kterému byl přivázán. Jeskyně, do níž se probourali, byla ze všech největší, na délku i na šířku, strop měla vysoký a ve vzduchu visel slabý nádech vlhkostí.
„Jsi na řadě, Derricku. Zavolej nahoru a udej jim naši polohu.“ Derrick se vysoukal z popruhů a rychle sestavil vysílačku. Chvíli se ji snažil uvést do chodu, pak zvedl s panikou v očích hlavu a vyjekl: „Něco s tím je – nechce fungovat.“
Nordlund si nasadil sluchátka a rychle zadrmolil do mikrofonu. „Troyi? Troyi, jsi tam?“ Odpověď nedostal. Zaťukal prstem na kryt mikrofonu. Nic. Baterie… Sáhl do kapsy pro náhradní, ale našel jich jen sedm. Ostatní zřejmě poztrácel, když prolézali jeskyněmi. Bude muset použít pět starých a doufat, že mají dohromady dost energie. Nastrkal baterie do vysílačky a zkusil to znovu. „Troyi? Jsi tam?“
„Dane! Mluv dál, musíme si to vyladit.“
Příjem byl slabý, ale jasný, a během několika okamžiků mu Troy vysvětlil, kde přesně hodlají díru prorazit. Když skončil, Nordlund zůstal sedět v podřepu, stáhl si sluchátka a chvíli se zamyšleně pohupoval na patách.
Cyd se snažila vyčíst něco z výrazu jeho tváře. „Špatné zprávy?“
Neodpověděl. „Tak, lidi, dáme se do toho. Budeme se muset pomocí drátu přivázat. Nejbezpečnější to asi bude poblíž místa, kudy jsme sem přišli.“
Cyd se na něj dívala nechápavě a podezřívavě. „Proč se máme přivazovat, Dane? Co se stalo?“
Mají právo vědět pravdu, pomyslel si Nordlund. Byly to jejich životy, stejně jako on měl svůj.
„Manévr se člunem nevyšel tak dobře, jak jsme si představovali. Až prorazí díru do stropu, vevalí se nám sem nějakých třicet tisíc galonů vody.“
Všichni zůstali zaraženě sedět. Nakonec se ozval rozhořčený DeFolge: „A co zadrží zbytek jezera, aby se to tu nezaplavilo úplně?“
„Skoro nic, senátore,“ odpověděl Nordlund tiše. „Skoro nic.“

Každý pohyb ho bolel. Vzduch byl plný kamenného prachu a dýchat mohl jen s obtížemi. Větší starosti mu ale dělala mlha, která ho obklopila a kterou nedokázala proniknout ani baterka, mlha mnohem horší než prach. To bude očima, pomyslel si. Jedno oko nebylo tak úplně v pořádku. Klopýtal po stezce a asi po dvaceti metrech narazil na zával. Podíval se nahoru a na vrcholku hromady uviděl díru, jež vedla do další jeskyně. Musel naklánět hlavu, aby si zdravým okem prohlédl ostré okraje čerstvě rozbité skály.
Tím se vysvětloval ten výbuch. Nějak se jim podařilo odpálit zátaras, který je dělil od další jeskyně. Odkud získali střelný prach? Dělalo mu potíže přemýšlet, rozluštit to. A pak si najednou byl jist, že zná odpověď. Náplň z nábojů! Nejspíš použili všechnu munici, což znamenalo, že jim puška ani pistole nejsou nanic.
On byl v tu chvíli jediný, kdo měl zbraň.
Dopotácel se až těsně k sesuvu a pokusil se vyhrabat nahoru. Několikrát sklouzl dolů a syčel bolestí. Poraněnou ruku si při pádu přimáčkl na kamennou drť a málem zaječel. Přinutil se zůstat zticha – vždyť se k nim měl přiblížit nepozorovaně. Nakonec se mu přece jen podařilo vydrápat se na vrcholek závalu pomocí sekery, kterou máchal nad hlavou tak dlouho, až se zaklesla za nějaký vyčnívající kámen, a on se k němu přitáhl.
Na vrcholu úbočí dlouho odpočíval. Snažil se navlhčit si rty, suché a popraskané, tekutinou, která mu stékala po obličeji. Usnul a znovu se mu zdálo, že je v přetlakové komoře pod hladinou řeky, dívá se průzorem ven a vidí před sebou plout mrtvé obličeje.
Brad…
S trhnutím se probral a přelezl na nízký val, který chránil vchod do další jeskyně. Pozoroval je, jak se namačkali kolem vysílačky, pak se vydali směrem k němu a začali se porůznu přivazovat pomocí čehosi, co vypadalo jako lano. Nechápal, proč to dělají, ale trpělivě čekal, až budou hotovi.
Přiložil si chladné obsidiánové ostří ke rtům a políbil je. Pak uchopil sekeru do obou rukou a napůl sklouzl, napůl seběhl po svahu dolů k malé skupince trosečníků.
Za dveřmi přetlakové komory viděl Bradův obličej.

Jeden konec drátu uvázal Nordlund ke krápníku jako pojistku. Nechal si kus pro sebe a pak se šel přesvědčit, že jsou ostatní dobře přivázáni k jiným krápníkům. Když došel k Cyd, políbil ji a zašeptal: „Tak, holka, sejdeme se po potopě.“
Derrick byl přivázaný společně s Dianou. Nordlund jim utáhl uzly a obrátil se na chlapce: „Dávej na ni pozor.“
Diana měla prázdný a nepřítomný pohled. Zestárla, pomyslel si, ale to nakonec platilo o každém z nich.
„Za tamto se omlouvám,“ oslovil ji.
„Už se s tím nedá nic dělat.“
„Myslím to vážně.“
Hluboko v očích se jí něco probudilo. „Co vlastně chceš, Dane? Odpuštění? Nebo mě chceš rozveselit? Rozbil jsi vejce, tak je prostě rozbitý, co se dá dělat.“
„Nechtěl jsem ti ublížit,“ trval na svém.
Odvrátila pohled. „Ubližovali jsme si navzájem celá léta.“
Podíval se na DeFolga, který si ho vůbec nevšímal a přivazoval se na konec drátu. Pak se dobelhal ke krápníku, který si vybral jako kotvu, začal si drát omotávat kolem pasu a dával pozor, aby se mu konec nemohl rozvázat. Zrovna když byl hotov, uslyšel z jeskyně, kterou prošli asi před hodinou, zvuky připomínající rychlé kroky. Otočil se a ve stejný okamžik začala Diana ječet.
Když předtím pomáhal jednotlivým členům skupinky s přivazováním, Nakamura mu na každého postupně posvítil. Teď obrátil reflektor na Nordlunda – a na jeskyni a kamenitý svah za ním. Nordlund s trhnutím otočil hlavu.
To, co se k němu belhalo, bylo horší než všechny noční můry. Vzpřímená, neurčitá věc, tvarem připomínající lidskou postavu, držela v ruce indiánskou válečnou sekeru, a jak se k nim kolébavě blížila, mávala s ní nad hlavou. Zblízka na ni byl hrůzný pohled. Z holého, zakrváceného obličeje visely cáry kůže, pohled napůl osleplý a nezaostřený. Vlasy na hlavě i na krku měla opálené, trup i končetiny dočerna ohořelé.
Nordlund si nebyl jist, jestli to někoho z nich poznalo. Ale on to poznal.
„Breardsley!“
Postava se vlekla k Dianě a DeFolgovi. Nordlund trhal za drát a zoufale se snažil osvobodit. Neměli žádné zbraně a všechny náboje zničili kvůli střelnému prachu do nálože. Nezbývalo jim nic než kameny ze země.
Na opačném konci drátu se ze všech sil snažil odvázat DeFolge. Beardsley se blížil k Dianě a sekal sekerou do vzduchu. Diana byla pevně přivázaná ke krápníku a nemohla se hýbat. DeFolge se uvolnil a Diana zaječela.
„Utíkej!“
DeFolge odklopýtal asi o patnáct kroků dál a Beardsley ho pronásledoval. Při běhu senátor sebral ze země úlomek kamene, pak se náhle zastavil a otočil.
Když je Nordlund uviděl naposledy, byli do sebe oba, DeFolge a Beardsley, zaklesnuti. Senátor byl obrovitý muž a zoufalství mu dodávalo sílu. Beardsley zvedl sekeru a máchl s ní dolů zrovna ve chvíli, kdy jeskyní otřásl silný výbuch přímo nad jejich hlavami. Ze stropu se začaly sypat kusy vápence a hlína. Jeden úlomek vyrazil Nakamurovi z ruky reflektor a všichni se rázem ocitli ve tmě plné zvířeného prachu. Nordlund měl dojem, že slyší zaječení, které se ztratilo v burácení padajících skal.
Pak se příval kamení zastavil. Nordlund ve tmě čekal na ženoucí se vodu, ale místo toho se v jeskyni rozhostilo naprosté ticho. Napínal uši do tmy, jestli neuslyší zvuky zápasu, ale zaslechl jen vzlykat Dianu.
Za pět minut už mu bylo jasné, že se potopa konat nebude, že Metcalf neuspěl. Začal zápolit s uzly, které ho držely u krápníku.
„Cyd? Hned jsem tam.“
Odněkud ze tmy mu odpověděla: „Dávej pozor – ještě pořád tu může někde být.“
„Rozsviťte mi, Hideo.“
Heknutí. „Nemůžu na lampu dosáhnout. Jsem uvázaný příliš nakrátko.“
Na okamžik ho ochromila hrůza při představě, že reflektor najde Beardsley, zapne ho a uvidí je stále ještě bezmocně přivázané ke skalám. Pak by se rozpoutala skutečná jatka…
Zdvojnásobil úsilí a za chíli vyklouzl z poslední smyčky, kterou měl kolem těla. Našel zápalku, rozškrtl ji a rozhlížel se po zemi, kde je lampa. Když ji našel, rychle ji rozsvítil a přejížděl paprskem po jeskyni. Po Beardsleym a DeFolgovi nebylo nikde ani stopy. Otočil se a začal trhavé rozvazovat smyčky, jimiž byli stále ještě ke skalám přivázáni Cyd a ostatní. V okamžiku, kdy osvobodil Dianu, rozeběhla se k nedaleké hromadě, k místu, kde naposledy zahlédli Beardsleye a DeFolga. Honem vyrazil za ní. „Ach, Bože…“
Diana zírala dolů na suť a začala se třást. Nordlund ji sevřel a pohledem jí sjel k nohám.
Senátor DeFolge upíral prázdný pohled na kamenný strop nad nimi. Válečnou sekeru měl zabořenou hluboko do břicha a kameny všude okolo byly postříkány proudy krve, pokrytými tenkou vrstvou nachytaného šedivého prachu.
Objevit Beardsleye, napůl pohřbeného pod sesuvem, jim trvalo o něco déle. Hrudník měl zakrvácený a těžce poškozený. Byla vidět bílá, na úlomky rozdrcená hrudní kost.
Všichni se nahrnuli kolem. Cyd objímala třesoucí se a vzlykající Dianu. Derricka morbidně přitahoval pohled na Beardsleye, zatímco o DeFolga jen zavadil pohledem. Nakamura přiklekl, aby si Beardsleye prohlédl zblízka.
„Co toho muže posedlo? Tolik úsilí vynaložil, aby někoho připravil o život…“
Nordlund se odvrátil od mrtvých těl a posvítil si lampou na strop ve snaze najít alespoň pramínek vody, který by se mohl změnit v pramen a posléze v proud. Nic.
„Zavoláme jim a zjistíme, co mají v plánu dál.“
Derrick zbledl a hlesl: „To nepůjde.“
„Proč ne?“
Nordlund se podíval směrem, kam Derrick ukazoval. Jen kousek od místa, kde stáli přivázaní, ležela na zemi vysílačka, beznadějně rozdrcená malým balvanem, který se utrhl ze stropu.

KAPITOLA 46

„Vysvětlil jste Nordlundovi, jak to bude vypadat?“ zeptal se Grimsley,
Metcalf přikývl. „Jo. Vyložil jsem mu, že trup člunu je plný vody a že ji nejde vyčerpat ven, takže se musí přivázat a připravit se na sprchu.“
„Pokud ovšem nálož neroztrhne i tu betonovou skořápku,“ poznamenal Pinelli. „V tom případě na ně vylejeme celý Michiganský jezero.“
Metcalf se otřásl a schoval se do závětří za kormidelní budku. Studený vítr začínal nabírat na síle a chlad už s ním pořádně lomcoval. Výsledek příliš mnoha dnů s příliš málo spánkem a neustálou obavou o životy těch dole. A sílící podezření, že se jen chytá stébla a že celý nápad se člunem se hodí spíš do filmu, jak jednou poznamenal Grimsley.
Ale když nevyjde tohle, tak už ho nenapadá vůbec nic.
„Mají to zařízení hotový?“
Grimsley přikývl. „Dávají to dohromady vepředu – každou chvíli to dorazí.“
Pyrotechnici pracovali na kruhovém hliníkovém rámu, dobře metr a půl v průměru, ke kterému bylo připevněno deset balíčků s trhavinami.
Metcalf je chvíli pozoroval. „Proč je to tak veliký?“
Jeden z pyrotechniků k němu vzhlédl. „Takhle můžeme směr výbuchu soustředit do jednoho místa na dně jezera.“
Metcalf z toho neměl radost. „Bude fuška dostat to na palubu.“
Pinelli zavrtěl hlavou. „Použijeme na to jeřáb z lodě.“
Metcalf se mrkl na hodinky. Nordlund i ostatní už měli dost času na to, aby se přivázali.
„Jakmile tady budete hotovi, spustíme to.“
Díval se, jak do každé plastické nálože umísťují rozbušku a vedou od ní drát do časového rozněcovače, velikého jako krabička od cigaret, přidělaného k tyči uprostřed rámu.
„Ty to tam chceš umístit, Pinelli?“
„Jo – budu si připadat jako ten chlápek v Doktoru Strangeloveovi.“ Metcalf ukázal na červený kovový kryt na jedné straně krabičky. „Tady je spínač, kterým se to startuje. Nezapínej ho, dokud se to neponoří do skruže mezi kesony.“
Loď začala manévrovat blíž ke člunu, až se bokem otřela o betonovou skořepinu. Jeřáb se zhoupl z lodi a pak zaváhal nad betonovou vanou. Pinelli, stojící na háku, se odstrčil tak, aby konstrukce s náložemi visela přesně nad prstencem kesonů. Pak zamával na jeřábníka, aby začal náklad spouštět. Ve chvíli, kdy se rám dotkl hladiny, sklonil se, zapnul časový spínač a ukázal, aby spouštěli dál. Jakmile dráty držící konstrukci povolily, signalizoval, aby přestali spouštět, sestrčil dráty z háku a nechal se vynést zpátky na loď. Když visel půl metru nad palubou, seskočil a utíkal honem k Metcalfovi.
„Kolik času nám zbývá?“
„Osm minut. Takže odtud co nejrychleji vypadneme.“ Zamával na kapitána a loď se ihned začala obloukem vzdalovat a zastavila necelých dvě stě metrů od člunu.
Bylo to nejdelších osm minut v Metcalfově životě. Už si myslel, že časový spínač selhal, když vtom se z prostředka potopeného člunu zvedl gejzír vody. Všude kolem dopadaly na hladinu kusy skal a hroudy bahna. Znovu mávl na kapitána a pomalu připlouvali ke člunu. Když byli blíž, Metcalf si všiml, že po betonovém povrchu se klikatí nové praskliny. Jakmile loď přirazila, skočili i s Grimsleyem na okraj vany a naklonili se dovnitř, aby si prohlédli účinek výbuchu.
Prstenec z kesonů byl roztrhaný na kousky a několik uvolněných trubic se volně povalovalo ve vodě. Ale nikde nebyl ani náznak toho, že by dírou ve dně jezera unikala voda.
„Nezvládli jsme to,“ prohlásil pomalu. „Kruciprdel, nezvládli jsme to!“
Vítr začal nabírat na síle a kolem člunu se zvedaly vlny. Počasí se zhoršovalo, takže ať už teď udělá cokoliv, bude to muset podniknout rychle.
„Co bude dál?“ zeptal se Grimsley.
„Na lodi máme náhradní rám i výbušniny, ne?“
„Jo, ale…“ Grimsley potřásl hlavou. „Ta vana to nevydrží, Troyi. Podívejte se na ty trhliny – ještě jeden výbuch, a nalejete tam dolů celý jezero.“
Stojí to za pokus, pomyslel si Metcalf. Když to ani nezkusí, Dane i ostatní umřou dole žízní a hlady, dřív než se jim podaří vyčistit tunel. Jediná naděje je umístit nálože ještě jednou a modlit se, aby člun vydržel pohromadě alespoň tak dlouho, než se jim podaří vytáhnout trosečníky ven.
„Řekni pyrotechnikům, ať přimontují nálože na druhý rám. Zkusíme to ještě jednou. Zavolám jim dolů a vysvětlím jim situaci.“
Jenže po deseti minutách marného snažení to musel vzdát.
„Co se děje?“ zeptal se Pinelli.
„Nevím. Nehlásí se.“
„Zával?“
Metcalf zavrtěl hlavou. „Ne, nejspíš jim příliš zeslábly baterie. Už při posledním spojení se začínali ztrácet.“
Pyrotechnici přimontovali na náhradní rám druhou sadu náloží a zrovna celou konstrukci přidělávali na jeřáb, když Grimsley ukázal přes jezero a poznamenal: „Špatný zprávy.“
Metcalf vzhlédl. Mezi vzedmutými vlnami se k nim blížil člun Pobřežní stráže. Ani se nemusel ptát, kdo je na palubě, pravděpodobně se soudním příkazem v ruce a půltuctem policistů kolem sebe.
Phillips.

„Jste zatčen!“ zaječel Phillips, jakmile se ocitl na palubě. „Vy taky, Grimsley – a vy taky, Pinelli! Sakrapráce, všichni jste zatčeni!“
Za Phillipsem vystoupilo na palubu šest sebevědomých členů Pobřežní stráže s puškami v rukou a zastavilo se asi metr za ním. Poslední se na loď vyšplhal Youngblood. Vypadal jako obvykle trochu znechuceně.
Metcalf cítil, jak se v něm pomalu probouzí hněv. „Vy k tomu máte oprávnění, Steve?“
Phillips byl pečlivě zabalen do těžkého kabátu námořního důstojníka, na hlavě měl vlněnou tmavomodrou čepici a přes spodní část obličeje vytaženou tlustou šálu. Odfoukl okraj šály a přistrčil Metcalfovi list papíru.
„To víte že jo, sakrapráce – přečtěte si to a po-ser-te se!“ Celý se třásl vzteky.
Metcalf se do papíru podíval a pak ho volně pustil do větru. Jak nám utíká čas, je to víc a víc jen hra, pomyslel si, zdůvodnitelná spíš jen toužebným přáním než rozumnou úvahou. Jestli Bůh chtěl, aby je zachránili, tak proč jim to sakra tak ztěžuje?
Začal padat zmrzlý déšť. Kapky ho řezaly do obličeje a bodaly do uší. Za půl hodiny bude celá loď obalená ledem a záchrannou operaci bude nutné odvolat. Musí to udělat hned – nebo vůbec ne.
„Steve, pojďte do kormidelny, než tady dočista umrznete.“
Podržel Phillipsovi dveře od kabiny, ten se zarazil a pak vešel dovnitř. Metcalf ho následoval a zavřel za nimi dřív, než je kdokoliv mohl následovat. Kapitán se na něj podíval, přikývl a věnoval se dál kormidlu ve snaze udržet loď navzdory větru a vlnám na jednom místě.
„Ti lidé už zatykač viděli,“ poučil ho Phillips upjatě. „Zahodit ho nebylo k ničemu.“
Metcalf přikývl. „Jo, já vím.“ Došel k malému vařiči, nalil do hrníčku kávu a podal ho Phillipsovi. „Bohužel je tam jen sušený mlíko a není to sladký.“
Phillips si kávu podezřívavě vzal, pak se opřel o stěnu kabiny a dával pozor, aby nápoj nevyšplíchl, jak se mu malá bárka houpala a otáčela pod nohama.
„Vždyť všechny lidi, co jsou dole, obětujete, Steve.“
„Můžete dokázat, že jsou pořád ještě naživu? Můžete se s nimi spojit?“
„Vysílačka jim přestala fungovat.“
Phillips sevřel rty. „No jistě.“ V obličeji byl lehce nazelenalý. „Podívejte, Troyi, nemůžu dát souhlas k ničemu, co by mohlo ohrozit tunel.“
„Co píšou v novinách?“
„Ze jsem lump, pochopitelně.“ Phillips přivřel oči. „Vy s tím máte něco společného, viďte?“
Metcalf pozvedl svůj šálek v náznaku přípitku.
„Takže jsme oba čerstvě vykopnutý důchodci.“
Phillips si ho prohlížel. Výraz v jeho tváři připomněl Metcalfovi kocoura Toma ze starých kreslených grotesek. Takhle se díval, když uvažoval, jak ho Jerry v příštím okamžiku zase převeze.
„Padáka jste dostal jen vy, Troyi – já ne.“
„Vaše odvolání už je za dveřmi, Steve.“
Phillips zavrtěl hlavou. „Moje ne, vaše. Spadlo vám to zpátky na hlavu.“
„Pokud trochu změníte úhel pohledu, zjistíte, že ve skutečnosti je Youngblood univerzální náhradník – záleží jen na tom, koho je potřeba vyměnit.“ Metcalf se zatvářil zvědavě. „Steve, jaké máte isntrukce od vlády? Co chtějí, abyste udělal?“
Phillips si nepatrně odfrkl. „Mám plné pravomoce; všechna rozhodnutí mohu přijmout sám.“
„A nebylo vám to trochu podezřelé?“
Phillips zaváhal. „Proč?“
„Protože pro vládu jste obětní beránek, Steve.“
„Tohle vám nevyjde, Metcalfe,“ upozornil ho Phillips, ale příkaz kapitánovi, aby otočil loď, nevydal.
Metcalf odložil šálek na malý stolek se zvýšeným okrajem, který předmětům bránil, aby padaly na zem. Přistoupil blíž k Phillipsovi.
„Tak si to spočítejte, Steve. Vláda dostává zabrat od novinářů, protože chcete obětovat půl tuctu lidí kvůli záchraně tunelu. Vláda si taky nejspíš myslí, že je to správný. Ale jakmile bude po všem, nebude dostávat zabrat vláda – ale vy. Vy jste měl všechny pravomoce, bylo to vaše rozhodnutí, ne? V politice jste nahraditelný, Steve.“
Na chvíli se odmlčel, aby to Phillipsovi došlo.
„A teď se na to podívejte z druhé strany. Dejme tomu, že prorazíme do jeskyně díru a zaplavíme tunel.“ Phillips byl v tu chvíli už bledě zelený. „To bude taky vaše rozhodnutí. A jakmile vyvane nadšení z toho, že jste Dana i ostatní zachránil, někdo předloží účet na miliardu dolarů za vypumpování tunelu, aby ho šlo používat. A vy to za své rozhodnutí schytáte taky. Tahle varianta vás děsí nejvíc, ale věřte mi, obě vás z pohledu dějin odsuzují do role poznámky pod čarou.“
Phillips na něj hleděl a mírně přikyvoval. Metcalf přistoupil na zdůraznění svých slov ještě blíž. Jeho obličej byl teď jen několik centimetrů od Phillipsova.
„Je tu ještě třetí možnost, Steve. Prorazíte strop, zachráníte trosečníky a pak díru honem něčím ucpete, aby tunelu nehrozilo zaplavení. Čí jméno se pak objeví na titulcích? Kdo sklidí veškerou slávu? Kdo se pak bude moct vrátit do Washingtonu a žádat jakékoliv místo, na které si vzpomene?“
Ustoupil, ale nespouštěl z Phillipse oči.
„Máte přesně tři cesty, Steve. Ale jenom jedna vás dovede k vítězství.“
V kabině byl těžký vzduch, vedro od malého propanbutanového teplometu a kromě toho sebou loď v těchto chvílích házela ještě víc. Metcalf sáhl do kapsy a jen tak mimochodem hodil na stolek dva hnědé mastné sáčky.
„Vzali jsme s sebou pár sendvičů, Steve, tedy, pokud byste měl hlad. Vybíral je Pinelli, tak mně nic nevyčítejte – v jednom je tuňák a v druhém sardinky s cibulí.“
Načež bez otáčení vyšel z kormidelny.
Venku zakřičel: „Tak jdeme na to – Pinelli, zajeď s jeřábem nad vanu a spusť rám na dno v místech, kde stály kesony!“ Podíval se, jak se k nim blíží mračna, a všiml si výšky vln. Nebudou tu moct už moc dlouho zůstávat. A navíc se může stát, že si to Phillips rozmyslí. „Spínač nastav na pět minut – a pak se modli!“
Podíval se na příslušníky Pobřežní hlídky, kteří byli z vývoje situace zmatení a nejistí. Ukázal palcem na kabinu, z níž pronikaly zvuky, které mu napovídaly, že se Phillips nemůže na svůj úkol příliš soustředit.
„Rozmyslel si to. Za několik minut prorazíme strop jeskyně. Až bude po všem, snad byste nám mohli pomoct ucpat tu díru.“
Došel na prodlouženou záď lodi, pevněji si utáhl kabát kolem krku a díval se, jak Pinelli manévruje na jeřábu nad vanu a spouští časový spínač. Pak se loď začala vzdalovat a on si zamumlal drobnou modlitbu.
Zajímalo by ho, jestli těm dole došlo, že je ve snaze zachránit může stejně dobře zabít.

KAPITOLA 47

„Co budeme dělat?“ zeptala se Cyd.
Musel začít přemýšlet jako Metcalf, prošel si všechna rozhodnutí, která Troy za poslední rok udělal a o nichž Nordlund věděl, a pak se pokusil přijít na to, co udělá teď. Proč si vůbec Troye jako inženýra držel? S četami moc nevycházel, byl neomalený. Jaké má vlastně dobré vlastnosti? Byli tam přece stejně chytří stavaři a navíc se ještě uměli chovat lidsky, když šlo o muže z razicích čet.
Jestli na Metcalfovi něco obdivoval, tak skutečnost, že nikdy nic nevzdá. Nezáleželo na tom, jak mizivá je naděje, on do toho vždycky jde.
„Pokusí se o to znova. Nejspíš co nejdřív.“
„Seš si tím jistej?“ zeptala se Diana zahořkle.
Přikývl. „Jo, jsem.“
„Tady nejde o odbornou záležitost,“ upozornil ji Nakamura. „Teď jde o lidský charakter.“
„Mohli bychom se vrátit do hlavní jeskyně,“ ozval se Derrick. „Mohli bychom počkat tam.“
Nordlund zavrtěl hlavou a vzpomněl si na rvačku s Beardsleyem a na to, jak ho pak pálily plíce.
„To nemůžeme, Derricku. Zpátky se nikdo z nás vrátit nemůže. Nedá se tam dýchat.“
„Nějak jsem na to zapomněl.“
Nordlund se na něj pozorně zadíval.
„Bojíš se?“
Derrick zavrtěl hlavou. „Ne – jsem jen unavenej.“
Nordlund se na okamžik zarazil a uvažoval, jestli to není tím, že v jeskyni přibývá množství plynu. Pak nad tím mávl rukou. Záleží na tom vůbec? Ať je to jak chce, už jim stejně zbývá poslední šance.
„Tak, lidi, zpátky na místa.“ Znovu je začal přivazovat telefonním drátem. Nejdřív chtěl Derricka přivázat blízko Cyd a Nakamury, ale pak dospěl k závěru, že Diana potřebuje, aby jí byl někdo nablízku.
A za poslední dva dny se na sobě oba stali závislí. Derrick potřeboval ji, stejně jako ona potřebovala jeho.
„Jsi v pořádku, Diano?“
„Neměj o mě strach, Dane.“
Vycítil odevzdanou prázdnotu v jejím hlase a vzal ji za rameno.
„Všechno bude v pořádku.“
„Banální řeči až do poslední chvíle, co, Dane?“ povzdechla si hořce. „Ztratila jsem Alana, ztratila jsem tebe a teď můžu ztratit i Derricka. Nic už nikdy nebude v pořádku, už nikdy.“
Po tvářích jí začaly stékat slzy a Dane se odvrátil. Nechtěl vidět, jak se hroutí, a věděl, že ona nechce, aby to viděl. Ani v posledních chvílích si nedokázali dát najevo navzájem a otevřeně své city.
Zkontroloval drát, který měla kolem pasu. Natrhala si pruhy z látky a spolu s páskem je použila na to, aby se k drátu bezpečně přichytila. Derrick se taky přivázal několika pruhy. Stáli pár kroků od nově vytvořeného sesuvu, který jim zatarasil vchod do jeskyně pod nimi. Kdyby sem vniklo hodně vody, ta přepážka by jim mohla pomoci.
Skončil s prohlídkou Derricka a ještě jednou se na Dianu podíval. „Dávej na něj pozor, platí?“
Přikývla a Derrick dodal: „A já dám pozor na ni.“
„To je snad jasný.“
Vydal se do míst, kde u jednoho z krápníků stála Cyd. Pevné kolem ní utáhl drát a pak se jí zahleděl do bledého obličeje.
„Jsi v pořádku, holka?“
Přinutila se usmát. „Jakou máme šanci, Dane? Ale pravdu!“
Potřásl hlavou. „Někdy se nevyplácí sečítat šance. Někdy je třeba jen spoléhat na osud.“
„A tohle je jeden z těch případů, že?“
Pokrčil rameny. „Zatím jsme to zvládli.“
„Líbíš se mi,“ řekla vážně. „Moc.“
Lehce ji políbil a odpověděl: „Miluju tě.“
Ještě jednou se dokázala usmát. „To taky.“
„Jste v pořádku, Hideo?“
Nakamura přikývl. „Připomeňte mi, abych vám zítra ukázal, jak se má zacházet s tím kávovarem – ale vědecky, na export.“
„To si pište!“
Vzal reflektor a umístil ho vysoko do jednoho výklenku ve stěně. Jestli to přežijou, bude se jim světlo hodit. Přivázal se blízko Cyd a přesvědčil se, že má na koženém opasku stále ještě pověšené štípačky na dráty. Možná, že se budou muset odvazovat rychle – tak rychle, že bude snazší drát prostě přeštípnout než uvolňovat uzly.
Oslovil je zvýšeným hlasem: „Držte se, jak nejlíp dokážete! Jestli se někdo utrhne, pokusíme se k němu dostat.“
„Ať nám tedy přeje štěstí,“ dodal Nakamura. Znělo to skoro jako požehnání.
Nordlund se podíval na hodinky. Může to trvat pár minut. Může to trvat půl hodiny. A může to taky trvat celou –
Výbuch ho dokonale zaskočil. Jeskyně se otřásla a ze stropu se opět začaly hrnout kameny. Vzápětí se ze vzdálenějšího konce ozval zvuk vody valící se přes kameny. Ve slabém světle lampy viděl, jak se prostředkem jeskyně žene proud vody. Netrvalo dlouho a ledová voda mu objala nohy, jak se tok rychle rozšiřoval a měnil v dravou řeku.
Teď se do díry dralo celé jezero a stěna vody se k nim rychle blížila. Zhluboka se nadechl, a sotva stačil vzít Cyd za ruku, voda se do nich opřela. Smýkla mu tělem o skálu, až ztratil rovnováhu. Snažil se znovu pevně postavit na zem, odvracel obličel a zakláněl se do proudu. Cítil, jak ho Cydina ruka svírá, a chytil ji pevněji v obavách, že se Cyd utrhla od skály. Do obličeje a do hrudi mu bušil příval vody a vyrážel mu dech z plic. Přerývavě se nadechl napůl vzduchu, napůl vody a křečovitě se rozkašlal.
„Pomoc, Dane!“
Někdo volal o pomoc, ale nedokázal zjistit, kdo to je. Zamrkal, aby dostal vodu pryč z očí, a ve žlutavém světle reflektoru uviděl, jak se Diana někam natahuje. Nečekaná záplava odtrhla Derricka od skály. Držel se drátu a vší silou se snažil přitáhnout zpátky. Tělo měl skoro vodorovně a příval vody se ho snažil strhnout k pobořené přepážce ze suti.
Nordlund se honem snažil odvázat a hledal si nějaký úchyt, aby se prodral k chlapci. Pak se uvolnila Diana, ručkovala po drátě a natahovala se k Derrickovi. Ten se jí zoufale chytil a ona mu sevřela ruku, přitáhla ho ke drátu a přivázala ho k němu vlastním páskem – tím, na jehož pevnost spoléhala nejvíc.
Proud začínal slábnout, Nordlund si vytřásl vodu z očí a zkusil se znovu nadechnout. Bože, děkuju ti, Bože – oba už budou v bezpečí.
Pak povolila přepážka a voda vyrazila otvorem do nižších pater. Nordlund viděl, jak proud zalomcoval Dianiným tělem a jak ztratila rovnováhu. Nejdřív jí voda vykroutila drát z jedné ruky a pak i z druhé. Deroucí se příval ji nejprve zvedl na hladinu, kde se zoufale pokusila plavat, pak ji uchopil a strhl k pobořené stěně v zadní části jeskyně. Narazila na okraj protržené přepážky – a ječeni ustalo, jako když utne.
Za okamžik zmizela, smetena vodou valící se ve víru do nižších jeskyní.
Hladina začala rychle opadávat, ale když se Nordlundovi konečně podařilo se osvobodit, sahala voda stále ještě asi půl metru vysoko.
„Derricku! Derricku!“
„Já jsem tady!“
Nordlund ho zahlédl u jednoho okraje závalu. Pásek nevydržel nápor a Derricka to málem smetlo dolů spolu s Dianou.
„Cyd? Hideo?“
Ohlásili se mu oba a on v horečném chvatu nahmatal kleště a přeštípal drát, kterým byli svázáni. Proud byl silný, ale dal se zvládnout. Honem se přebrodil k místu, kde se Derrick vytrvale držel skály. „Je čas odtud vypadnout, Derricku.“
Chytil si Derricka jednou rukou, dotáhl ho doprostřed jeskyně a tam druhou rukou sevřel Cyd. Usilovně se brodil proti proudu na opačný konec jeskyně k velikému otvoru, kterým dovnitř pronikala nejen voda, ale i šedivé denní světlo. Bylo to první přirozené světlo, které viděl po sedmdesáti dvou hodinách.
Za chvíli už stáli pod otvorem a dívali se nahoru přes stékající pramínky vody a do prudkého mrznoucího lijáku. Pak Nordlund uslyšel, jak někdo křičí, a do otvoru se snesla bocmanská plátěná židle. Seděl na ní Metcalf a seskočil do ledové vody, když byla sotva na půli cesty dolů.
Nordlund k němu vyrazil. „Bože, Troyi –“
„Polibky v šatně, Dane, musíme honem vypadnout – člun se nám láme! Cyd, Hideo, nasedat – Derricku, sedni si jim na klín!“
Pomohl jim nacpat se dovnitř a sám se rukou chytil zvenku za kus plátěné sedačky. „Dane, chytni se z druhý strany –“
Slábnoucí pramínky vody stékající otvorem dovnitř se náhle změnily v hotovou potopu, která je málem smetla dolů. Nordlundovi došlo, že se zřejmě provalil kus betonové stěny člunu. Nejasně zahlédl Cyd, Derricka a Nakamuru, namačkané společně v sedačce, jak se jim voda valí přes hlavy. Pak začala židle stoupat. Zoufale se k ní snažil dostat. Minul postranici s plátěným uchem na své straně, a když se ho zmocnila voda a začala ho odnášet zpátky do jeskyně, ztratil definitivně rovnováhu.
Natáhl obě ruce a někdo ho chytil za zápěstí a pevně mu je sevřel. Sám rukou co nejpevněji objal paži, která ho držela. Připadalo mu to, jako by ho někdo dlouho táhl vodopádem. Studená voda mu strhávala boty i kalhoty, a když se vznesl k šedivé, zatažené obloze, do prsou a obličeje mu zabušily zmrzlé kapky deště. Pár metrů pod ním se nad otvorem vytvořil malý vír a díra se začal zanášet kusy rozbitého betonu ze člunu. Z boku se blížila vlečná loď, s palubou pokrytou kameny, štěrkem a železnou mříží.
Metcalf myslel na všechno, dokonce i na to, jak na závěr otvor ucpat.
„Ty, Dane!“
Podíval se nad sebe. Jeřáb je zrovna přenášel k palubě dalšího remorkéru. Za zápěstí ho držel Metcalf a stisk měl pevný, jako by ho držel v kleštích. Ušklíbl se.
„Všechno nejlepší k Vánocům, kruciprdel!“

KAPITOLA 48

„Vždycky musíte používat filtrovanou vodu,“ vysvětloval Nakamura, „a nalít ji semhle.“ Ukázal kam. „Na vaření přidejte jednu minutu na každý šálek. Teplota musí zůstat stálá – jakmile ji jednou nastavíte, tak už s tímhle neotáčejte.“
„A to je všechno?“ zeptal se Nordlund.
Nakamura se usmál. „Ne tak docela. Pokud má káva trochu připálenou chuť, musíte praštit semhle.“ Stále se usmíval a udeřil pěstí do přední strany přístroje. „Je tam relé, které se někdy přehřívá.“ Pokrčil rameny. „Za dobrou pověst se platí tím, že si cizinci myslí, že nemůžeme udělat nic špatně. Ve skutečnosti odvádí vaše firma Mr. Coffee v podstatě stejně kvalitní práci.“
Došel k pohovce, posadil se, napil se ze svého šálku a svraštil čelo. „Zvláštní – ale nevadí. Už jste se dal do pořádku?“
Od jejich záchrany uplynul celý týden. Čtyři noci strávil ve svém vlastním bytě, kde spal jako zabitý, a další tři byl u Cyd, kde spolu sdíleli všechno, včetně nočních můr.
„Jo, už jsem na tom dobře.“ Řekl to bez nadšení, protože to bude nějaký čas trvat, než se dá úplně do pořádku – pokud vůbec někdy. „Mám špatné svědomí,“ pokračoval Nakamura.
„Kvůli čemu?“
„Kradu vám jednoho z vašich lidí.“
„Nerozumím vám,“ poznamenal Nordlund zdvořile.
„Vašeho pana Metcalfa. Doufáme, že se nám podaří získat západní část projektu. Vlastně jsme si jisti, že to dostaneme. Jsme přesvědčeni, že pan Metcalf má potřebné zkušenosti, že ukázal i schopnost vyvíjet se a navíc dovede jednat ve chvílích nebezpečí. V jeho věku je taková kombinace vlastností dost vzácná.“
Nordlund na Nakamuru zaraženě civěl. Nikdy to s ním nikdo neprobíral, i když Nakamura jednou naznačil… ale na tom, co naznačoval Nakamura, přece nezáleželo. „On to přijal?“
Nakamura přikývl. „Po menším přemlouvání.“ Zamračil se. „Zdá se, že z toho nemáte radost.“
Nordlund se přinutil k úsměvu. „Ne, potěšilo mě to. Troy je dobrý chlap, přeju mu jen to nejlepší.“ Na okamžik mu blesklo hlavou, co kdysi prohlásil Kaltmeyer o Troyově oddanosti. A pak nad tím mávl rukou – skutečně Troyovi přeje jen to nejlepší a nebudou to kyselé hrozny, když mu to řekne.
„Byli bychom to nabídli vám,“ pokračoval Nakamura, „ale mysleli jsme si, že budete chtít dokončit tuhle stavbu, dodělat to, co začal pan Kaltmeyer.“
„Jistě,“ přikývl Nordlund. „Máte naprostou pravdu. V tuto chvíli bych to tu za žádných okolností neopustil.“
Myslel si, že teď Nakamura pronese něco zdvořilého a odejde, ale drobného muže to ani nenapadlo. Opřel se a hleděl si své kávy.
„Ani jste se mě nezeptal, jak jsme pana Metcalfa nakonec přesvědčili.“
Nakamurovi hrál kolem rtů jemný náznak úsměvu a Nordlunda na okamžik napadlo, že ho Hideo hodlá zásobit podrobnostmi o Troyově platu a dalších výhodách.
„Určitě jste mu učinili velkorysou nabídku.“
Nakamura už se smál na celé kolo. „Jen vás tak napínám. Není to ode mne hezké. Měli jsme jen jedno lákadlo – přesvědčili jsme ho, že bude pracovat pro vás.“
Teď tomu Nordlund skutečně nerozuměl.
„Celý projekt je příliš nákladný, než aby ho mohla financovat jen vaše vláda. Naplánovali jsme si, že po prvním roce povedeme jednání na nejvyšší úrovni. Pokud budou úspěšná – a to budou, bude celá stavba vedena jako společný projekt obou vlád. Nippon Engineering v tu chvíli nepochybně převezme po firmě Kaltmeyer/DeFolge všechna aktiva i závazky.“
Nakamura vstal a napřáhl ruku. „Byli bychom rádi, kdybyste dělal hlavního inženýra – celého projektu.“ Úsměv se mu rozšířil. „Předpokládám, že tohle je nabídka, jakou nemůžete odmítnout.“
Nordlund mu rukou potřásl, neschopen slova. Nakamura sebral klobouk a kabát, došel ke dveřím a tam se ještě zastavil.
„Ten váš kávovar je to, čemu tady říkáte zmetek. Požádám firmu, aby vám poslala nový.“

Jakmile Nakamura odešel, vklouzl dovnitř Metcalf. Chvíli se kolem smutně rozhlížel.
Nordlundovi pohasl úsměv na tváři. „Tak jsem ti chtěl blahopřát, a ty vypadáš, jako bys ztratil nejlepšího přítele.“
„To se nás týká obou, Dane. Bez Janice to tu není ono.“
Nordlund sáhl po šálku s kávou. „Nikdo z nás na ni nikdy nezapomene.“
Metcalf se posadil. „Hideo už ti to řekl?“
„Jo – víc už jsi mě dožrat nemoh.“
„Dělám co můžu. Už jsi slyšel o Phillipsovi?“
Nordlund zvědavě vzhlédl. „Ne. Phillips mi nikdy nic neřekne.“
„Povolali ho zpátky do Washingtonu.“
„To mu, pacholkovi, patří.“
Metcalf se ušklíbl. „Kde jsi sakra byl celý týden, Dane? – Neříkej mi to. Náš chlapeček Steve udělal interview pro pořad 20/20, Time ho tenhle týden uveřejnil na titulní stránce a tuhle mi někdo dokonce říkal, že dostal nabídku na napsání knihy.“
Nordlund na něj jen zíral. Ten usmrkanej podesranej prevít…
„Ty si děláš legraci.“
Metcalf zavrtěl hlavou. „Přísahám, že ne. Je to učiněný miláček Washingtonu. Teď dělá zvláštního poradce ministru dopravy.“
„No a co? Za rok po něm pes neštěkne.“
Metcalf sebevědomě pohodil hlavou. „Chceš se vsadit? Phillips zůstane u moci, dej na mě.“
Nordlund zívl. V posledních několika dnech toho moc nenaspal, vždyť večery u Cyd nebyly v jistém smyslu příliš odpočinkové.
„Udělej si kafe, Troyi. A mně můžeš uvařit taky trochu.“ Došel k posunovacím dveřím vedoucím na balkon a pootevřel je, aby dovnitř proniklo trochu čerstvého vzduchu. Venku bylo teplo, nejtepleji za celý měsíc. Konečně se objevilo slunce, prohřálo vzduch a proměnilo zbývající malé ostrůvky sněhu na třpytící se kupičky.
Chvíli pozoroval pohyb na parkovišti a pak se otočil zpátky k Metcalfovi.
„Troyi, neměl jsi tam okamžik, kdy jsi nás odepsal? Od začátku to nemělo moc velkou naději a postupem doby se stále zmenšovala.“
„Nikdy mě nenapadlo, že bych to mohl vzdát,“ prohlásil Metcalf pomalu. „Ty by ses dokázal vykašlat na přátele?“
„Taky jsi nás ven dostal přímo hlavou.“
Metcalf se usmál. „To nebylo těžký. Jen jsem si pořád říkal – Co by v tuhle chvíli udělal Dane?“
„Jo – dík.“ Měl z toho trochu nepříjemný pocit, „kdy odjíždíš?“
„Asi za měsíc. Mimochodem, ukradnu ti dva tvoje lidi.“ Metcalf – stejně jako předtím Nakamura – vypadal nejistě.
„Koho?“
„Grimsleye a Pinelliho.“ Metcalf zavzpomínal a pokýval hlavou. „Nemohl bych bez nich vydržet. Pinelli je rozený rakeťák a bez Grimsleye by se mi nejspíš rozskočila hlava.“
Když Metcalf odešel, Nordlund se sesul na pohovku a ponořil se do úvah. Ten malý Ir má ale prořízlou hubu! Cyd mu jednou řekla, že by se od Troye mohl hodně naučit, a asi měla pravdu. Možná ani ne tak moc, pokud jde o stavitelství. Ale určitě v mnoha jiných věcech.

Cyd s ním jemně zatřásla. „Už je čas vstávat, Dane. Prošvihneme rezervaci u Andyho.“
Zamrkal, honem se na pohovce narovnal a snažil se vytřást spánek z očí.
„Jak dlouho jsem byl mimo?“
„Tři hodiny.“ Když chtěl protestovat, položila mu prst na rty. „Nikdo tě nechtěl obtěžovat. Navíc to byl den na houby – a ty se potřebuješ pořádně vyspat.“
„Volal někdo?“
„Nikdo důležitý. Až na Derricka.“
Byla oblečena do stejného tmavomodrého kašmírového kostýmu, jaký měla na sobě na mezinárodním letišti ve Washingtonu. Vypadala skvěle a jeho okamžitě napadlo, jestli by se mu mohlo podařit večer u Andyho zkrátit.
„Co chtěl?“
„Chtěl ti jen připomenout, že spolu zítra jdete na zápas Černých jestřábů.“ Zamračila se. „Co bude teď s Derrickem? Matka mu umřela před třemi roky, a pokud vím, žádné blízké příbuzné nemá.“
„Na North Side má tetu, ale ta je příliš stará na to, aby se o něj mohla starat. Už jsem s ní mluvil o tom, že požádám o poručnictví.“ Honem se jí snažil vysvětlit, co ho k tomu vedlo, a byl zvědav, jestli to pochopí. „Není to nadlouho – vždyť je mu teď dvanáct. Za šest let mu bude osmnáct a bude tak jako tak připraven vypadnout z domova. Jít na školu, nebo tak něco.“
Souhlasně přikývla. „Ty mu můžeš jen prospět. A on může prospět tobě.“ Sklopila zrak a zadívala se na své ruce. „Diany je mi líto, vážně.“
„Co mám říct, Cyd? Mně taky. Byli jsem spolu čtyři roky a já ji nikdy pořádně nepoznal. Možná že neznala ani sama sebe.“
Cyd vytáhla z kabelky složený list papíru.
„Prověřili jsme si Beardsleye, jen abychom se ujistili, že byl sám, že nepatřil do nějaké organizace.“
Otřásl se při vzpomínce na obrovského, zakrváceného muže, který se k nim dole v jeskyni kolébavě blížil a mával nad hlavou válečnou sekerou.
Cyd se dívala do poznámek.
„Arthur a Brad Gentryové. Dvojčata. Matka jim umřela, když jim byly tři roky, otec se zabil při automobilové nehodě, když jim bylo devět. Až do osmnácti spolu vyrůstali v sirotčinci. Těžko se najdou manželé, kteří by chtěli adoptovat devítiletá dvojčata. Jako dvojčata si byli blízcí a osud je sblížil ještě víc – mám takové podezření, že byli milenci. Je to poetické, ale řekla bych, že po psychické stránce sdíleli jednu duši.“
Na okamžik se odmlčela a pak obrátila list.
„Oba pracovali v tunelu, který pod East River stavěla DeFolgova první firma. S DeFolgovým ředitelováním nebylo všechno v pořádku; firma i DeFolge sám kupovali staré zařízení a pořádně ho neopravovali. Během jedněch Vánoc došlo k výbuchu a Beardsley viděl, jak se jeho bratr utopil.“ Zamyšleně vzhlédla. „Muselo to pro něj být, jako by sledoval svoje vlastní utonutí.“
„Takže Beardsley přisahal, že se pomstí.“
„Zřejmě. Nějaký čas strávil v ústavu a při útěku zavraždil lékaře. Přísahal si, že zabije čtyři muže, o kterých se domníval, že za to nesou největší odpovědnost – DeFolga, Kaltmeyera, Leavera a Orencha.“
„Dostal je všechny,“ shrnul to Nordlund. Pak dodal: „Člověk by řekl, že ho někdo určitě pozná.“
Zavrtěla hlavou. „Ale kdepak! Za dvacet let hodně přibral, pravděpodobně si i změnil hlas a kromě toho měl pochopitelně jiné jméno. A hlavně byl odjinud – k výbuchu došlo už dávno a na druhém konci země. Navíc se nejspíš ostatním vyhýbal, jak jen to šlo, bral si noční směny a tak podobně.“
Podívala se na hodinky. „Vstávej a jdeme. Obuj si boty, ať odtud můžeme vypadnout.“
Vzal ji za ruku a přitáhl ji k sobě na pohovku.
„A co provedeme s tebou, Cyd?“
Vjela mu rukama do vlasů. „Na co si stěžuješ? Jsem tady, kdykoliv si vzpomeneš.“
„Ale já tě chci mít už napořád. Jenže ty se máš vrátit zas zpátky do Washingtonu.“
„To zas není tak daleko,“ upozornila ho.
Zavrtěl hlavou. „Víkendové dojíždění mi nikdy moc nešlo.“
„Žádáš mě o ruku?“ zeptala se.
„Mohli bychom to zkusit. Derrickovi by se to líbilo.“
„Kdy to potřebuješ vědět?“
Přitáhl ji k sobě a políbil ji. „Zítra ráno mi to bude stačit.“
Jemně ho od sebe odstrčila. „Budu o tom přemýšlet. Obuj se a vezmi si kabát. Jdu nastartovat auto.“ U dveří se zastavila a ohlédla. „Šance jsou tak půl na půl – budeš mě muset přesvědčit.“
Pozoroval ji, jak odchází, pak vklouzl do bot, sáhl po kabátu a rozhlédl se po kanceláři, která byla najednou plná duchů. Frank, Diana, Švéd a Janice…
Otřásl se a zavřel za sebou dveře. Měl celou noc na to, aby Cyd přesvědčil.
Ušklíbl se. Tohle nemohl prohrát.

Copyright © 1987 by U.S. Propeny Ventures B. V.
Translation © Jan Jirák, 1993