Skleněné peklo

Thomas N. Scortia, Frank N.Robinson

Pozdě odpoledne
– večer

Každá šelma má svůj čas a místo zrození.
Pro oheň to bylo pozdní odpoledne v malé místnosti ukryté hluboko uvnitř jednoho z nových mrakodrapů rozsetých po velkoměstě. Byla to důležitá místnost – třebaže ji návštěvníkům během častých prohlídek budovy nikdy neukazovali – a měla nedefinovatelný pach, který je pro místnosti tohoto typu charakteristický.
V místnosti byl také o něco větší nepořádek než obvykle.
Když se dveře místnosti otevřely, bylo krátce po páté hodině odpoledne; proto zablikala stropní zářivka. Následovala dlouhá pauza, zvuky charakteristické pro stěhování věcí, pak cvaknutí vypínače a světla pohasla. Ve světle linoucím se z chodby zamžikaly oči a zběžně, místnost několik vteřin prohlížely. Pak světlo z chodby na chvilku zastínila ramena, dveře se zavřely a místnost byla pohlcena temnotou.
Ne však úplnou tmou. V jednom rohu místnosti doutnala malá jiskra živená kouskem bavlněné látky – pupeční šňůra šelmy.
Teplota místností byla o něco méně než 21°C a vlivem studeného podzimního vzduchu vně budovy začínala klesat

1

O půl páté ve středu odpoledne míjela severní výběžek města dlouho očekávaná studená fronta z Kanady. Mladé semenáčky vysazené před budovou společnosti National Curtainwall na Avenue divoce bičovaly své ohrádky z vytvarovaných železných tyčí. Nízko po obloze plynuly shluky mraků a příjemný déšť se změnil v kousavou plískanici. Řemeslníci dekorující pouliční lampy plastickými napodobeninami Mikulášů se křečovitě drželi svých žebříků, neboť žebříkové příčky se začaly pokrývat vrstvou námrazy. Úředníci a sekretářky, kteří mohli vzhledem k nastávajícímu svátku Dnu díkůvzdání odejít dříve z práce, vyměnili střed chodníku za pochybnou bezpečnost podél zdí budov nebo uháněli za neustálého balancování na povlaku vody a tajícího ledu do vchodů metra.
O šest ulic dál Craig Barton netrpělivě třímal volant najatého automobilu a nervózně žvýkal konec nezapáleného doutníku. Dopravní provoz se zastavil a občasný závan chladného vzduchu, který vnikl do auta, snadno zvítězil nad slaboučkým teplem vycházejícím z porouchaného topení. Výborný konec mizerného dne, pomyslel si Barton. Nejdříve ho hodinu zdrželi na letišti, pak tahle hajtra a korunou všeho byla dopravní zácpa. Teď se do kanceláře dostane, teprve až všichni odejdou, a nebude mít příležitost, aby vypátral, proč pro něj vlastně Leroux poslal. Bude tápat v nevědomosti a být nepřipraven na schůzku s Wyndomem Lerouxem nebylo nic příjemného.
Ani jinak to nebude příjemný večer. Na letiště ho volala Jenny, aby mu vyřídila, že je Leroux zničehonic zve na večeři, a bylo jasné, že se jí to nezamlouvalo – v poslední době se jí nezamlouvalo vlastně nic. A jestliže se večeře protáhne a počasí zhorší, tak pravděpodobně místo přespání u Jennyiných rodičů v nedalekém South-portu skončí na noc v hotelu. Neobejde se to jistě bez slz a výčitek. Jenny ani nenapadne, že on si také myslí své, když ho náhle odvolají uprostřed složitého a náročného vyjednávání.
Na semaforu naskočila zelená a davy na rohu se vyřítily přes ulici. Lidé se proplétali namačkanými automobily. Poslíčkové na mopedech vyráželi dopředu a zase se ztráceli ve změti dopravy jako vodoměrky kličkující po hladině přeplněného rybníku. Jejich košíky byly naloženy spisy, štosy úředních lejster a technických výkresů. Bartonovy nosní dírky se na moment rozšířily při vzpomínce na jemný amoniakový zápach výkresů. Ta vůně ho vždycky vzrušovala, neboť se k ní pojila asociace budov, které teprve mají být postaveny.
Zachvácen náhlou zvědavostí se naklonil kupředu a podíval se předním sklem na siluetu města. Stačilo půl roku, aby se změnila. Rozestavěná budova cestovní společnosti se už tyčila vzhůru a štítová zeď už byla ze dvou třetin hotová; budova byla navržena v pseudovanderroheovském slohu, který však naneštěstí postrádal čistotu detailů, tolik šlechtící skutečné projekty architekta Van der Roha. O sto metrů dál na sever vyčníval v plískanici mrakodrap Požárnické pojišťovny. Byl postavěti s větším citem, ale stál na nevhodné parcele – byla tak malá, že se zdálo, jako by mrakodrap byl na ni přímo navrtaný a náměstí před ním připomínalo pískoviště. Také budova Kolínkový pojišťovny, která stála vedle, mu na kráse nedodala. Vzbuzovala spíš dojem motelu ve středu města.
Na semaforu se opět rozsvítila zelená. Barton přišlápl plyn a urazil dalších třicet metrů přes křižovatku a opět se zastavil. Teď uviděl Skleňák – jak se říkalo mrakodrapu společnosti Curtainwall – stál o několik ulic dál a jeho věž se rýsovala proti tmavým mrakům. Zadržel dech. Panebože, je opravdu překrásný! Pocítil stejně náhlý záchvat pýchy jako tenkrát, když před čtvrtrokem přiletěl, aby se zúčastnil slavnostního otevření – bez Jenny, k její nevoli.
Sevřel doutník pevněji mezi zuby a upřeně zíral na budovu. Krucinál, měl být nač pyšnýa Leroux také. Šestašedesát pater zlatě odstíněných skleněných panelů a zlatě eloxovaného hliníku. Umístění na severní straně obchodní čtvrti bylo vybráno proto, aby v blízkosti Skleňáku nebyly žádné jiné mrakodrapy, které by mu mohly konkurovat. Na velikosti parcely se nešetřilo. Přední i zadní prostranství před budovou byla prostorná a přívětivá. Člověk se necítil utiskován, když přes ně kráčel k jednomu ze vchodů. Šestašedesát pater – ve třiceti byly obchody a kanceláře, v šestatřiceti bytové jednotky – se tyčilo rovnou k nebi. Stěna bez oken na jižní straně zakrývala instalační jádro budovy a sloužila coby dráha pro prosklený výtah do vyhlídkové restaurace na střeše. Barton přimhouřil oči. Taktak rozeznal malý světelný bod, který se pomalu šplhal do restaurace nahoře. Docela jsme se vyznamenali, pomyslil si. Pohledy, na nichž byl zachycen Skleňák v noci, patřily v místních drugstorech mezi nejoblíbenější. Z mrakodrapu se stal symbol města.
Dopravní zácpa polevila a Barton za pár minut sjížděl do garáže po rampě, která přetínala čelní plazu. Těsně předtím, než mu výčnělek budovy zaclonil výhled, zahlédl část plazy. Byla vydlážděná mozaikou z hnědožlutých kostek, na nichž byly rozsety bílé kameninové kořenáče s mladými jehličnany. Široké schodiště vedoucí do hlavní haly se zatáčelo kolem blýskavé abstraktní plastiky ze zlatě eloxovaného hliníku a plexisklových tyčí. V noci se z tyčí stal světlovod pro mnohobarevné žárovky skryté na dně bazénku, takže jemná spleť tyčí a drátů byla zalita pomalu se měnícím přílivem světla.
Zajel s autem ke směnařově budce a vystoupil do hřejivého tepla budovy.
„Jak dlouho se zdržíte, pane?“ Směnař se usadil na sedadle, které Barton právě opustil.
„Nevím jistě – asi tak do jedenácti. Rovnou doplňte nádrž, ano?“
„Dneska toho na letištích pro vás moc neudělají, že?“
„Už ani nevyklepávají popelníky.“ Barton prošel kolem benzínových čerpadel a chytil výtah jedoucí do podzemní haly. Těsně předtím, než se za ním zavřely dveře výtahu, zaslechl zařvání nastartovaného motoru a zaskřípění pneumatik. Usmál se pro sebe. Alespoň některé věci se na světě nikdy nemění.
Podzemní hala vypadala dokončeněji, než když ji viděl naposled. Výlohy se leskly vystaveným jantarem a vánočními pohledy, dovezenými fotoaparáty a příslušenstvím stereogramofonů. V jedné výloze určené lidem, kteří na svátky odjíždějí na jih, byly vystavené sportovní košile a šortky hrající všemi možnými havajskými barvami. Barton se u nich na chvíli zastavil. Už pracuje u Curtainwallu dva roky a ještě si nenašel čas na dva týdny dovolené v srpnu. Pocítil záchvěv nevole, ale pak pokrčil rameny. Příští rok si dovolenou určitě vyberu, slíbil si a nastoupil do výtahu v hlavní vstupní hale.
Když vstoupil do hlavní haly, opět se v Bartonovi vzedmula pýcha. Napadlo ho, že měl smeknout jako v katedrále. Hala nebyla tak obrovská jako v některých hotelích, ale vynikala využitím prostoru. Proporce podlahových ploch byly v téměř klasickém souladu a dvě patra vysoký zlatě odstíněný skleněný plášť vzbuzoval dojem otevřenosti. Na konci haly stály vysoké bronzové dveře Národní banky a na protějším konci ozdobná mozaika zakrývala zdi instalačního jádra se spletí elektrických kabelů, parních a plynových potrubí sloužících budově. Vyhlídkový výtah, který byl vsazen do vnější zdi instalačního jádra nejblíže vchodu, jezdil po celé ploše stěny bez oken až nahoru do vyhlídkové restaurace.
Bartona napadlo, že Jenny se v něm ještě nikdy nesvezla. Řekl si, že jím po večeři sjedou dolů, jízda ji snad trochu smíří s celým večerem. V kleci výtahu byla během výstupu či sestupu tma – světla viditelná z ulice byla umístěna na vnější straně podlahy. Pocit, že člověk visí v prostoru nad městem, byl strhující.
V hale se to hemžilo zaměstnanci, kteří spěchali domů, a Barton si připadal jako pstruh plující proti proudu.
V budově pracovalo téměř tři tisíce úředníků a zdálo se, že všichni chtějí odejít najednou. V Národní bance zhasli a hala na té straně potemněla. Barton se protlačil k informacím naproti výtahům, které sloužily administrativním patrům. Tmavovlasá dívka za stolem byla oblečená do elegantní zlatočervené uniformy a vzdáleně připomínala populární krásku z reklamy na cigarety Phillip Morris. Poctila ho úsměvem stevardky v letadle.
„Lituji, pane, ale vyhlídková restaurace je dnes večer plně obsazena.“
Byl jsem půl roku pryč a už vypadám jako turista, napadlo ho.
„I v tomhle počasí?“
Úsměv znejistěl; obávala se, že s ním budou potíže. „Začínají svátky, pane, a my patříme k nejoblíbenějším místům ve městě.“ Snažila se zmírnit jeho zklamání. „Co třeba někdy jindy?“
„Patřím ke společnosti Wyndoma Lerouxe,“ řekl Barton úsečně. „Nechal mi tu nějaký vzkaz?“
To na ni udělalo dojem a prolistovala papíry na stole. „Má tu rezervovaný stůl od osmi hodin, ale žádné vzkazy nevidím. Mohu něco…“
Barton se otočil. „Děkuji.“ Nejlepší bude, když si v kanceláři odloží zavazadlo, osvěží se a zajede si do baru vyhlídkové restaurace. Už byl téměř u výtahů, když si všiml šéfa ostrahy Dana Garfunkela, který mluvil s mladým strážným. Garfunkel byl asi padesátiletý muž menší, rozložité postavy. Sloužil dvacet let u policie a pak ještě dalších deset let u Burnsovy detektivní kanceláře. Měl na sobě obyčejný tmavý oblek a jediným odznakem jeho postavení byla malá vysílačka připevněná k pásku na levém boku. Nikdo si ho však nemohl splést s někým jiným: Barton si pomyslil, že z tohoto muže čiší na sto honů policista. Pleš mu lemovaly dva úzké pruhy vlasů po straně, připomínající tonzuru mnicha. Mluvil tiše a soustředěně. Barton poznal, že patří k několika málo lidem, kteří dokážou člověku vynadat i šeptem. Přesně tohle dělal, když se k němu Barton přiblížil.
„Já vím, že to není vaše směna, ale mně chybějí dva lidé a vy jste podle pořadníku na řadě. Tím pádem máte smůlu. Jestli se vám to nelíbí, najdu si pro tuhle flákárnu někoho jiného. Nezapomeňte, že budova se oficiálně uzavírá v šest hodin a od té chvíle kontrolujte průkazky. Lidi s rezervovanými stoly v restauraci pošlete tamhle k Sue. Budou-li nějaké potíže, zavolejte mě vysílačkou. Nebuďte drzý k lidem, jste nejenom policajt, ale i představitel naší firmy.
A nechci slyšet žádné stížnosti na řádění dětí v hale.“
Strážný s kamenným výrazem v obličeji přikývl a odkráčel. Garfunkel chvilku chladně zíral na Bartona, ale pak jeho mozek, který nikdy nezapomněl jediný obličej, našel k tomuto obličeji totožnost. S úlevou kývl.
„Je to dobrý chlap – sloužil čtyři roky u vojenské policie – ale přísahám bohu, že dnes už nikdo nechce pracovat. Všichni by rádi brali peníze zadarmo, pane Bartone. Začne trošku pršet a najednou jsou všichni nemocní nebo nemůžou nastartovat auto nebo je neočekávaně přijela navštívit jejich prababička z Dubuque.“
Barton s ním sympatizoval: „Kolik lidí vám chybí?“
„Třetina směny se tu neukázala – zní to neuvěřitelně, ale Sammyho opravdu přijela navštívit prababička z Dubuque. Což znamená, že budu muset strávit celý večer v kontrolní místnosti a koukat s Yatesem na ty idiotské obrazovky. Tohle přece není žádná ostraha, zvláště když se tu rozmáhají krádeže, vloupání a vandalismus. Dokonce jsme tu minulý měsíc měli jedno znásilnění. Už jsem byl za správcem budovy, aby na nouzových schodištích nainstalovali infračervené buňky. Pak bychom poznali, kdy se nám sem někdo neoprávněně vloudí. Ale nikomu se nechce utrácet peníze.“
„Jak pokračuje pronajímání?“
Garfunkel potřásl hlavou. „Skoro všechna obchodní a administrativní patra jsou už obsazena,“ řekl a odpočítal je na svých silných prstech. „Zato od padesátého do čtyřiašedesátého je hodně prázdno, ale některé byty ještě nejsou dokončené – zajděte se tam na ten binec podívat. A pak je tu ten chlap Quantrell s těmi svými reportážemi. Má na šéfa opravdovou pifku a lidé, kteří ho sledují, dostávají strach. Podle mě by pan Leroux toho lumpa měl zažalovat“
Barton v San Francisku o Quantrellovi a jeho televizních reportážích cosi slyšel. Ale zmínka o bytových podlažích mu něco připomněla.
„Jak se vede Jerniganovi?“ Harry Jernigan přišel z Burnsovy detektivní kanceláře společně s Garfunkelem. Jernigan, pohledný, sportovně vyhlížející muž kolem třicítky, byl zástupce šéfa ostrahy a měl na starosti bytová patra. Barton se s ním jednou setkal a Jerniganův přirozený smysl pro důstojnost na něj udělal dobrý dojem.
Garfunkel se usmál. „Harrymu se vede výborně, opravdu výborně. Někteří starší nájemníci mu zpočátku říkali chlapče, ale pak přišli na to, že má vysokoškolský diplom, a tím to skončilo. Spousta žen k němu vysílá zálibné pohledy, ale on si z toho nic nedělá. Kdyby věděly, co má doma, zezelenaly by závistí. Ale mně je Harryho líto. Má víc příbuzných, kteří z něho ždímají prachy, než má Standard Oil naftových studní. Je to prima chlap, pane Bartone. Kdybych odtud někdy odešel…“ Pokrčil rameny. „Jo, a jednou slabší zdědí tuto zem.“
„Časy se mění, Dane. Jernigan vaši funkci zvládne.“
„To si myslíte vy a já, ale spousta lidí si to ještě nemyslí. Jinak by mu ten vysokoškolský diplom k něčemu byl.“
Hlavní hala se nyní rychle vyprazdňovala. Několik lidí se nahrnulo k informačnímu stánku a poptávalo se po svých zamluvených stolech. U výtahu čekala skupina uklízeček, většinou Portoričanek, které mezi sebou rozmlouvaly měkkou španělštinou. Garfunkel odešel, aby začal s obchůzkou, a Barton zvedl své zavazadlo a přešel k výtahům. Pokývl jedné z žen, s níž se setkal, když během slavnostního otevření pracoval přesčas. Byla to Albína Obligadová,šedivějící žena, jejíž bílý chrup zdobilo podivuhodné množství zlata. Vyzařovala z ní taková mateřská pohoda, že bylo radostí se s ní opět vidět.
Jeden z výtahů se vyprázdnil a uklízečky se nahrnuly dovnitř. Albína přidržela Bartonovi dveře. Naznačil jí, aby šla napřed, a zavolal si další výtah. Pak ho upoutalo cosi v mramorovém obkladu výtahového jádra. Řídká malta mezi deskami se už začala drobit. Mizerná práce, pomyslel si otráveně. Zamračil se a podíval se znovu. Nebyl to skutečný mramor, jen náhražka. Nikdy dříve si toho nevšiml, plastická hmota byla napohled od mramoru k nerozeznání. Byl-si však zcela jistý, že tohle architektonický tým zodpovědný za interiéry nepředepsal. Někde v průběhu prací si někdo pomohl.
U výtahu se k němu připojil další muž a Barton kývl na pozdrav. Byl to jeden z prvních obchodních nájemců, kterého trochu znal. On a jeho partner vedli dekoratérskou firmu na patře pod místnostmi Curtainwallu. Brian – ne, lan Douglas, dlouhán, vždycky až příliš elegantně oděný. Byl to typ, který se na univerzitě věnuje plavání a později má sklony k tělnatosti.
Je mu asi tak pětačtyřicet, usoudil Barton, o dobrých deset let starší než jeho partner, na jehož jméno si už nevzpomínal.
„Mizerné počasí,“ prohodil Barton konverzačně.
Douglas sebou trhl. „Ano, příšerné,“ zamumlal. Nic víc neřekl a Barton usoudil, že mu asi něco leží v hlavě. Obchody mu asi šly špatně, odskočil si na lehkou večeři a teď se zase vracel do práce. Je-li to pravda, pak je to škoda. Bartonovi byl tenhle velký muž docela sympatický, zato jeho mladší partner na něj působil až příliš sebevědomě, vyzývavé. No co, každý se potýkáme s nějakým tím komplexem.
Dveře výtahu se tiše otevřely a oni nastoupili. Barton zmáčkl osmnáctku pro své patro a sedmnáctku pro Douglase. Dveře se právě začaly zavírat, když se přihnal vysoký, jako tyčka hubený muž v uniformě uklízeče. „Počkejte, pánové, počkejte, prosím vás!“
Barton špičkou boty přerušil fotoelektrický paprsek na dolním konci dveří výtahu, ty se opět rozevřely a muž se udýchaně vehnal dovnitř. „Děkuju mockrát, pane Bartone.“
„Rádo se stalo, Kroste,“ odvětil Barton neosobně. Michaela Krosta, který měl na starosti dohled nad úklidem v pěti patrech budovy včetně kanceláří Curtainwallu, nikdy neměl v lásce. Byl to nakvašené se tvářící muž ve středních letech, se spoustou hrubých, šedivějících vlasů. Bylo v něm cosi úlisného a Barton z něj měl nepříjemný pocit. Podle ústního podání byl Krost flákač a jednou ho přistihli, že při práci pije. Z jakéhosi důvodu Leroux zaintervenoval, aby ho nevyhodili. Asi kvůli starým dobrým časům, řekl si Barton. Krost totiž s nimi přešel z budovy společnosti Melton, kde Curtainwall dříve sídlil, než se přestěhovali do Skleňáku.
„Rádi vás tu zase vidíme, pane Bartone,“ řekl Krost. „Pravé jsem tuhle večer povídal Daisy, že jste na západním pobřeží, kde jim ukazujete, jak vypadá spolupráce mezi velkým architektem a konstrukčním týmem. Pan Leroux si vás musí považovat, když vás vyslal na takový projekt.“
Douglas ustoupil až na konec výtahové kabiny, aby unikl zápachu zvětralého piva a šatové plísně, který se kolem Krosta vznášel jako mlhový opar. Barton si toho nevšímal. „Které patro, Kroste?“
„Zmáčkněte mi dvacítku, pane Bartone.“ V úzkém úsměvu zasvítily žluté zuby.
„Mám tam na starosti hejno uklízeček.“
Kabina se zastavila v sedmnáctém patře a Douglas vystoupil, zcela jistě vděčný za to, že unikne Krostovi.
Pak byl na řadě Barton a Krost za ním zakřičel: „Daisy a já vám přejeme příjemný víkend, pane Bartone!“
Kanceláře Curtainwallu zabíraly celé podlaží a ještě část dvou vyšších pater. Vchod do kanceláří vedení podniku byl na konci chodby a normálně se člověk před vstupem musel vypořádat se sestavou tří sekretářek. Teď večer však byly všechny předpokoje prázdné. Než vešel do ředitelské suity, Barton shodil kabát a odhodil jej na věšák. V podnikové spořitelně, zrovna tak jako v některých jiných kancelářích, svítilo pár světel. Třeba budu mít štěstí, pomyslel si, a najdu někoho, kdo bude mít dobré informace. V podnikové spořitelně se pracovalo na kontech. Firma jenom ve svých krajových pobočkách zaměstnávala více než pět set lidí a mnozí si jistě vybrali peníze nebo si před dlouhým víkendem nechali proplatit výplatní šeky.
Barton rozsvítil světlo ve své pracovně, položil si malý kufřík na zem a přistoupil k oknu, aby se podíval na stmívající se město, napůl ukryté v mracích a plískanici. Dnešní noc určitě stráví v hotelu; ani za nic nebude řídit až do Southportu. A bude mít dobrou příležitost popovídat si s Jenny a vyladit jejich vzájemný vztah, který během posledních dvou let dostal vážné trhliny.
Povolil si kravatu, sako pověsil do malé kancelářské skříně a vydal se po chodbě, aby se podíval, kdo tu ještě zůstal. V oddělení architektů se svítilo. Zaklepal na dveře a vešel do první kanceláře.
„Máš být doma a koukat na televizi, Joe. Jak to, že tu ještě jsi?“ zeptal se. John Moore odešel od firmy Wexler a Haines zároveň s ním a byl jedním z mála lidí z Curtainwallu, s kterými se Barton cítil opravdu dobře.
Asi proto, že nepatřil tělem i duší firmě. O pět let mladší Moore byl vynikající architekt, jehož jedinou charakterovou vadou – pokud se to tak dalo nazývat – bylo, že se kuželkám v sobotu večer a golfu v neděli odpoledne rozhodně věnoval raději než přesčasovým hodinám a nasazování života pro starou dobrou firmu.
Ne snad proto, že by mu chyběla ctižádost, ale spíše proto, že uměl žít život v rozumných proporcích, což na něm Barton obdivoval.
Moore odsunul židli od rýsovacího prkna, aby se Barton mohl lépe podívat. „Lerouxův nový zázrak. Jen se koukni.“
Barton pohlédl přes jeho rameno na vynikající architektonickou studii nového mrakodrapu.
„Bude se stavět na parcele v St. Louis. Získali a vyklidili ji vloni a příští měsíc se začne s hloubením základů.“ Moore se odmlčel. „Jakmile jednou začnou, nezastaví je ani počasí.“
Barton v jeho hlase zaslechl něco, co ho přimělo, aby si studii prohlédl podrobněji. Byla to překrásná budova, a stane se jisté chloubou města. Pak ucítil, jak mu rudne zátylek.
„Víš,“ říkal Moore pomalu, Je to ten samý typ budovy, s kterým se setkáš v nových čtvrtích, kde jsou všechny domy postavené podle stejného původního plánu a navzájem se liší jenom vnější úpravou a detaily – garáž je vpravo místo vlevo, nebo je místo ní přístřešek na auto. Proč by St. Louis neměl mít Skleňák? Nebude zlatý, ale modrý, vyhlídkový výtah bude jezdit po severní stěně a ve štítové zdi bude učiněno několik drobných změn…“
„Konkurence se mu vysměje,“ odvětil Barton suše.
„Myslíš? Začni počítat úspory a rychlost stavby. Prakticky eliminuješ architektonické výdaje. O většině problémů víš předem – řešíš je, jako bys louskal oříšky. Leroux bude nabízet překrásnou budovu za sníženou cenu a jenom z úspory času vytříská balík.“
„Neděláš si ze mne legraci?“
„Tahle studie stála pět táců a to není žádná legrace.“
„On nepotřebuje architekta, potřebuje retušéra.“ Barton zahořel odporem. „Leroux ví, že s tím nebudu souhlasit.“
„Třeba si myslí, že tě dokáže umluvit.“
„Pro tohle?“ Barton soptil. „Prosím té, Joe!“ Posadil se na židli. „Kdo je vlastně hlavním architektem?“
Moore chvíli tiše hleděl na studii, pak se podíval Bartonovi do očí. Hlas mu zněl suše.
„Přišlo s tím povýšení, titul, spousta peněz.
Nemohl jsem to odmítnout“ ‚
„Nebudeš rýsovat,“ řekl Barton s posměchem, „ale obkreslovat“
Moore si zachoval obličej hráče pokeru. „Jako polehčující okolnost uvádím, že Beth je nemocná a že ty peníze opravdu potřebuju. Lerouxoyi vždycky vadilo, že nepatřím k jeho hochům, pak uviděl svou šanci a zařídil se podle toho. Takže teď jsem jeho tělem i duší, ať svítí slunce či prší nebo se hraje mistrovský turnaj v golfu.“
Na to se nedá nic říct, přemýšlel Barton. Moore musel hrát s kartami, které dostal. Neměl na vybranou.
Moore zalovil v balíčku cigaret. „Jak se daří Jenny?“
„Dobře. Přiletěla včera, zůstala přes noc u Lerouxů a dnes celý den nakupovala s Thelmou.
V osm se setkáme na večeři ve vyhlídkové restauraci. Cvičení v sebeovládání.“
„To se jí nebude líbit“
„Počítám, že se o tom všechno dozvím.“ Barton se dotkl studie. „Kvůli čemu se mnou šéf chce mluvit? Kvůli tomuhle?“
„Asi se o tom zmíní, ale myslím, že to není ten pravý důvod. Slyšels někdy o televizním reportérovi jménem Quantrell?“
„Garfunkel mi dole o něm něco řekl.“
„Vysílá sérii kritických reportáží o Lerouxovi a Skleňáku. Je příliš populární.“
Barton se podivil. „A co to má společného se mnou? Já toho člověka neznám, nikdy jsem se s ním nesetkal, dokonce jsem ani neviděl jeho reportáže. O co jde?“
Moore omluvně rozpřáhl ruce. „Podívej, vím jenom o tom, co se mi donese. Ty ses hodně kamarádil s prvním zástupcem náčelníka požárníků Mariem Infantinem, viď? Je to také šéf oddělení, ne? Měl jsi s ním jednání o požárnických předpisech? Jako kamarádi jste se potkávali i na pravidelných setkáních záložních důstojníků, nemám pravdu?“
„No a?“
„Leroux si myslí, že Infantino poskytuje Quantrellovi informace o naší firmě – důvěrné informace.“
Barton nehnul ani brvou. „Pořád tomu nerozumím. Za prvé, Mario by nic takového nedělal, a za druhé, jak by se k těm informacím dostal?“
„Asi právě proto s tebou chce Leroux mluvit,“ pronesl Moore tiše. „Alespoň se to tak povídá.“
„Je mi líto Beth,“ řekl Barton koženě. „Díky za klepy – a nepracuj moc do noci.“ Vstal a prošel chodbou do ředitelské umývárny. Moore na něj cosi volal, ale on to ignoroval. Potřeboval studenou vodu. Spoustu studené vody.
Místnost ho na chvíli zbavila tíživých myšlenek. Byl to sybaritův sen vyložený florentinským mramorem, umývadlo s pozlacenými kohoutky ve tvaru delfínů a k tomu stěna plná zrcadel. Takový hajzlík by asi navrhl Douglas, řekl si Barton a usmál se svým předsudkům.
Pustil vodu do umývadla a přemýšlel, co asi řekne, až se později uvidí s Lerouxem. Když se s ním seznámil, byl hlavním architektem u Wexlera a Hainese; Sklenák byla jejich zakázka. Leroux se mu zamlouval a tak na něj schválně udělal dojem svými znalostmi architektury a stavebních metod. Leroux mu nabídl místo mladšího viceprezidenta u Curtainwallu. On to místo přijal a ve stejnou dobu se rozešel s Quinn Reynoldsovou, aby se začal dvořit Jenny, kterou poznal několik měsíců předtím a kterou si nakonec vzal za ženu.
Teď to vypadá, že jsem udělal chybu, pomyslel si chmurně. Dvě chyby. Nabral si vodu do hrstí a šplíchl si ji na obličej.
Hlavní rozčarování mu způsobil fakt, že nedostal příležitost dohlížet na stavbařské práce na Skleňáku. Místo aby mu Leroux svěřil autorský dozor, přeložil ho na půldruhého roku do Bostonu a pak do San Franciska, aby předběžně prozkoumal možnost stavby mrakodrapu v přístavní čtvrti, poblíž dálnice Embarcadero. Nebyl to jednoduchý úkol a to nejenom díky stupňujícím se problémům se stavebními předpisy pro jakoukoliv stavbu poblíž zlomové linie San Andreas. Také vzrůstal odpor veřejného mínění vůči výškovým stavbám. Leroux ho tamodtud odvolal před dvěma dny, právě když se připravoval na vystoupení před stavební komisí. Prý se musí co nejdříve s Bartonem sejít a prohovořit s ním nejrůznější problémy. Leroux neměl ve zvyku takhle mluvit a něco v jeho hlase Bartona zneklidnilo.
Osušil si ruce a obličej a před zrcadlem si upravil kravatu. Obličej v zrcadle ho šokoval. Šedivějící skráně, mírně naducané tváře a jemné vrásky rýsující se kolem očí… Bylo mu osmatřicet let a zdálo se, že sebevíc zápasů squashe sehraných v klubu, sebevíc hodin strávených v sauně nezabránilo, aby se mu nezačínala dělat druhá brada a aby jeho urostlé tělo nebylo jemně nahlodáváno prvními příznaky tloustnutí. Dokonce i Jenny – nebo vlastně právě ona – poznamenala, že se mění.
Na druhé straně Leroux, ten byl pro tento způsob života jako stvořený, vyžíval se v něm. Táhlo mu na šedesát a vypadal na padesát Tvrdil, že začínal od píky, ale Barton o tom pochyboval. Někde v jeho minulosti určitě existovala soukromá přípravka a dobrá univerzita.
Ale tvrzení o tom, jak se vypracoval, se hodilo k mýtu, podle něhož se nejdříve toulal jako dělník po naftových polích v Louisianě, pak si vzal Thelmu a za vypůjčené peníze vykoupil konstrukční kancelář jejího otce. Byla to malá společnost, ale s Lerouxem za kormidlem se rychle rozrůstala. Začal podnikat ve velkém, a když skončila válka v Koreji, postavil v centru Raleighu menší mrakodrap a utvořil stavební společnost Curtainwall. A teď byl na cestě, aby se stal… čím vlastně?
A co já? napadlo Bartona. Jeho problém byl jednoduchý. Chtěl být svým vlastním pánem. Nechtěl, aby mu někdo kradl jeho vlastní stavby.
Tak co s tím tedy udělá?
Potlačil narůstající hněv a vrátil se do své kanceláře. Bylo za pět minut šest, příliš brzy dokonce i na to, aby výtahem vyjel do vyhlídkové restaurace a alkoholem si tam dodal odvahu udělat něco, čeho by později litoval.
Zapnul televizi stojící na horní desce knihovničky, usadil se do svého křesla na kolečkách a zapálil si další doutník. V šest hodin začínají zprávy. Teď měl aspoň příležitost podívat se na Quantrella a zjistit, kvůli čemu vlastně ten povyk vznikl.

2

Jeffrey Quantrell se naklonil ze zadního sedadla k taxíkáři a řekl: „Podívejte se, jestli nedokážete jet rychleji, tak zastavte před Centrem a nezajíždějte k postrannímu vchodu. Stejně už jsem se opozdil.“
„Jistě, pane Quantrelle – to je tím svátečním ruchem. Spousta lidí dnes končila v práci dřív.“
Jeffrey Quantrell se pohodlně opřel a límec kožichu ho polechtal na krku a zátylku. Ne každého v tomto městě znají taxíkáři jménem, pomyslil si. To byla jedna z výhod vyplývající z jeho oblíbené zpravodajské relace v šest a v jedenáct hodin. Televizní stánice KYS byla dobrá pro popularitu, ale ne už tak dobrá, pokud šlo o peníze.
Taxík zabrzdil před Clairmontovým televizním centrem a pneumatiky chvíli klouzaly, než se opět chytly na vozovce. Na asfaltu a na chodníku zamrzaly kaluže vody. Jmelí dekorující hlavní vchod do televizního centra už díky ledovým nárůstkům povyrostlo nejméně o dva centimetry.
Quantrell se zachvěl zimou, narazil si klobouk až po uši a prudce otevřel dvířka taxíku. Taxíkářovi podal bankovku, zavolal: „To je dobrý“ a zabouchl za sebou dvířka. Na chvíli se zdálo, že ho vítr a déšť porazí, ale pak klouzavě zasprintoval ke vchodu. Doběhl k otáčecím dveřím, zatlačil na ně a brýle se mu v teple budovy okamžitě zamžily.
„Hrozné počasí, že, pane Quantrelle?“ Prastarý kamelot Frank, který stál hned za vchodem, mu podával noviny. Quantrell je popadl, dal si je pod paži a vrazil Frankovi čtvrťák. „To tedy je“ řekl, rozběhl se k rychlovýtahu a několikrát palcem stiskl přivolávací tlačítko. Asi bych po schodech vyběhl rychleji, říkal si. Zalovil v kapse po kapesníku, začal si čistit brýle, ale v okamžiku, kdy se otevřely dveře výtahu, se mu podařilo pouze rozmatlat zamžení po sklech. Studia televizní stanice KYS byla ve třicátém podlaží, o patro výš než pobočky rozhlasového vysílání na středních a velmi krátkých vlnách. Clairmontovo televizní centrum mělo dohromady čtyřicet pater. V posledním patře bydlel v luxusní suitě Williám Glade Clairmont, postarší milionář, který kromě této budovy, televizní a rozhlasové stanice vlastnil ještě tucet dalších podniků roztroušených po celém státě.
Quantrell vystoupil z výtahu, a ignoruje pozdravy lidí, kteří ho míjeli, hnal se po chodbě do redakce televizních zpráv. Neměl náladu na vyměňování zdvořilostních frází, zvláště ne se spolupracovníky, o nichž věděl, že ho nemají zrovna v lásce. Když si člověk hraje na příjemného chlapa, nikdy se daleko nedostane, pomyslil si. Úspěch vyvolával závist; herci ve vedlejších rolích vždycky nenávidí hvězdu.
Redakce televizních zpráv byla typickým blázincem pozůstávajícím z namačkaných stolů, klepajících psacích strojů, několika monitorů umístěných na stěně a několika malých kójí pro hlasatele a pár špičkových reportérů jako Quantrell. To byla jeho první vítězná bitva v KYS. Pracovat v televizních zprávách pro něho znamenalo daleko víc než poskytnout filmový materiál, dovolit redaktorovi, aby napsal komentář, a hlasateli, aby reportáž uvedl s tím, že on sám se na obrazovce objeví na nějakých třicet sekund. Vybojoval si coby reportér důležitou pozici a menší půtky, které následovaly, mu zajistily relativní svobodu, s níž si mohl vybírat svůj materiál.
Od té doby, co jsem pracoval pro místní stanici v Tuscaloose a točil reportáž o guvernérovi Wallaceovi, který vlastním tělem chránil dveře univerzity v dávných dobách rasové segregace, jsem vyhrál všechny své bitvy, pomyslil si teď pyšně.
Ne že by se to obešlo beze ztrát, zavzpomínal. Byl jedním z nejnenáviděnéjších a současně i nejrespektovanějších lidí v branži. Ale tentokrát se nebil v bitvě, bojoval ve válce. Až tohle skončí, přemůže jednoho z největších podnikatelů ve městě, KYS bude nejpopulárnější stanicí ve státě a on bude aspirovat na místo televizního komentátora.
Sejmul klobouk, setřásl z něj vodu a led na podlahu, sundal si kabát a pověsil jej na věšák, který měl rezervován pouze pro sebe – to byla jediná prémie, kterou televizní společnost nabízela.
„Hej, Quantrelli, jestli si chceš hrát na hrozného sněžného muže, tak běž ven. jak by se ti líbilo, kdybych ti já nacákal na scénář?“
Schválně ještě jednou zatřepal kabátem, zahučel: „Promiň, Ede,“ a odkráčel k malé zasklené kanceláři s telexovým zařízením. Kromě počasí nehlásily agentury žádné významné zprávy, což znamenalo, že pro svou reportáž může získat víc času než obvykle. A to bylo dobře, protože měl spoustu materiálu…
Nalil si šálek kávy, napil se a zjistil, že je hořká. Přes obavy, co by to v budoucnosti mohlo znamenat pro jeho útlý zjev na obrazovce, si do kávy přidal spoustu šlehačky. Přemýšlivě zíral do šálku a v duchu si srovnával myšlenky pro svoji reportáž, když do místnosti vstoupila Sandy se scénářem, který jí předtím nadiktoval do telefonu.
„Hotovo,“ oznámila mu s úsměvem. „Mám Bridgeportovi dát kopii?“
„Sandy,“ pronesl tiše, „šéfové produkce nemají právo zasahovat do mých scénářů. A jestliže na to nemají právo, pak nemá cenu jim scénáře předkládat, ne?“ Napadlo ho, že má asi dnes večer rande. Naplácala si na víčka oční stíny jako máslo na rohlík.
„Chystáš se vyrazit si?“ zeptal se tiše.
U dveří zaváhala a ohlédla se po něm se stejnou směsí obdivu a odporu, kterou podle jeho představ cítí pták tváři v tvář hadu. „Po zprávách v jedenáct hodin mám něco jako rande,“ přiznala nervózně.
Ne že by se mu líbila, přemýšlel Quantrell. Jako většině malých žen na prahu třicítky už jí trochu narůstala druhá brada, která se během několika let rozšíří a dodá jí vzezření panenky na hraní. Ale byla do něj zblázněná a on věděl, že sama sebe za to nenávidí. V každém případě však pro něj představovala příliš cennou pomoc, než aby si ji nechal uklouznout. „To je škoda, Sandy, myslel jsem, že bychom po vysílání mohli zaskočit na něco k snědku.“ Pokrčil rameny. „Jestli je to důležité, tak běž na rande. Nechci být obviňován z toho, že zabíjím lásku.“
Chvíli bojovala sama se sebou a on ten souboj sledoval s klinickým zájmem. Nakonec tiše řekla: „Asi bych se z toho mohla vykroutit. Vymluvit se na bolest hlavy… nebo něco takového.“
Nasadil pečlivě odměřený výraz vděčnosti. „Díky, Sandy, vážím si toho. Opravdu.“ Řekl si, že jí v budoucnu musí věnovat víc pozornosti. Bylo vždycky užitečné, když člověk své pomocníky ovládal osobním kouzlem, a Sandy byla z těch nejvýkonnějších, které v poslední době měl. Všechny fámy se jí donesly vlastně ještě předtím, než začaly kolovat, a v minulosti se mu už několikrát podařilo zabránit třenicím se spolupracovníky jednoduše proto, že se od ní včas dozvěděl, co se děje. Teď si tedy nemohl dovolit, aby ztratil svou věrnou pomocnici ve víru námluv.
„Infantino netelefonoval?“ zeptal se.
To ji překvapilo. „Čekal jsi, že zavolá?“
„Ano,“ pronesl přemýšíivě, „čekal.“ Zavolal mu ohledně požárních předpisů a počítal, že se mu Infantino ozve.
„Můžu mu zavolat domů. Nemá službu.“
„Neobtěžuj se. Má děti, které nadělají tolik randálu, že by to bylo jako debatovat s někým o existencionalistieké filozofii v kotelně.“ A kromě toho, pomyslel si, kvůli té dnešní reportáži se bude docela hodit, že první zástupce náčelníka požárníků Mario Infantino není dostupný.
Rychle prolétl scénář, učinil v něm pár zásahů, vytáhl z kapsy svazek poznámek a podal jí je.
„Tohle vzniklo na poslední chvíli. Přepíšeš mi to na stroji? Potřebuju to mít za půl hodiny.“
Probírala se jeho poznámkami. „Je toho dost.“
„Sandy, ty jsi mě ještě nikdy nezklamala.“ Jemně jí stiskl ruku.
Už byla ve dveřích, když se najednou otočila. „Hledá tě pan Bridgeport.“
„Nedivím se,“ prohodil Quantrell. Herb Bridgeport byl vedoucím oddělení televizních zpráv a produkčním šéfem Quantrellových reportáží. Byl to menší, zavalitý muž, který žil ve smrtelném strachu z každého zamračeného pohledu ředitele stanice nebo z náhlého blesku z božských výšek apartmá W. G. Clairmonta. Bázlivý člověk, pomyslil si Quantrell s pohrdáním, a bázliví lidé byli prokletím současné televize. Pracovalo v ní nyní příliš mnoho takzvaných reportérů, kteří se spokojili s přejímáním agenturního zpravodajství a tiskových prohlášení či komentováním informací z druhé ruky. Jen velmi málo televizních novinářů se považovalo za kritické reportéry. V tomnle byl Quantrell unikátní. Vycítil potřebu takového druhu televizního zpravodajství a předestřel své myšlenky dokonce i starému Clairmontovi. Jeho nápad Ciairmonta zaujal a Quantrellovi přidělili pár lidí, dali mu rozpočet a volnost prohánět se po městě a hledat náměty. Stanici se to teď začalo vyplácet – a zvláště se to začalo vyplácet jemu. Noviny dokonce přezdily jeho malou skupinu spolupracovníků na „Quantrellovy nájezdníky“. Přezdívka se ujala, a to se mu hodilo. V budoucnosti toho využije.
Podíval se na hodinky. Měl právě čas na to, aby se nalíčil a oholil, než půjde před kamery. Ze spodní zásuvky svého psacího stolu vyjmul holicí strojek a vydal se na toaletu. Rychle mu rostly vousy, a proto se vždycky rád holil až těsně před vysíláním. Kdyby se neoholil, jemný stín vousů by jeho tváři dodal zlomyslný a poťouchlý výraz. Jezdil hlavou strojku po tvářích a rychle si v hlavě probíral důležitější body svého večerního vysílání. Když se mu podařilo utvořit zvlášť výstižnou větu, polohlasem si ji opakoval. Tohle je pro mne to pravé povolání, napadlo ho. Uměl své reportáže prezentovat hlubokým, zvučným hlasem a měl smysl pro suchý humor. Také měl nadání vypátrat lidi, kteří věděli, kde to zapáchá. V případě Skleňáku to byl Will Shevelson, bývalý stavbyvedoucí, kterého v průběhu dokončovacích stavebních prací vyhodili a který Lerouxe nenáviděl.
A pak to byl samozřejmě sám Infantino. Myslel si o sobě, že je člověk s posláním – a takoví jsou sami sobě nejhoršími nepřáteli. Infantino dráždil celý Útvar požární ochrany; stačilo, aby ještě chvíli pokračoval ve žvanění s reportéry a během měsíce bude zase poskakovat za hadicí.
Quantrell se zaměřil na pruh vousů pod bradou a neradostně zaznamenal, že záhyb kůže pod bradou je trochu silný. Kamery ho vždycky zabíraly příliš z en face, což znamenalo, že musel neustále držet dietu, aby svému obličeji zachoval vpadlé tváře a zaujatou hranatost. Líčení mu zabralo pouhou minutu.
Skončil s holením, vklouzl do košile a pečlivě si zavázal kravatu s velkým vzorkem. Mám vzhled konzervativního modernisty, zauvažoval. Vypadám mladě, aniž bych to s tou mladostí přeháněl. Televizním divákům se to líbilo. Byl pro ně typickým představitelem „současné“ generace, ať už toto označení znamenalo cokoliv. Pečlivě se učesal a zalitoval, že si na toaletu nevzal fén.
Deset minut do začátku relace. Vyšel z toalety a málem přitom vrazil do Bridgeporta. Tlouštík sotva popadal dech. „Jeffe, musím s tebou mluvit.“
„Později, za chvíli jdu na obrazovku.“
„Šéf si dělá velké starosti,“ trval na svém Bridgeport plačtivě.
„Uvidíme se po vysílání,“ odbyl ho Quantrell. „Teď nemám čas.“ Odešel a napadlo ho, jestli si Bridgeport náhodou nepřečetl scénář. Nebylo to pravděpodobné; Sandy by ho nezradila. Kdyby mu ho ukázala, byl by teď Bridgeport daleko ustaranější. Quantrell na chvilku pocítil vůči Bridgeportovi něco jako záchvěv lítosti. Produkoval sice Quantrellovy reportáže, ale postupně ztratil právo cenzurovat mu scénáře. To Bridgeporta jednak ponížilo a jednak mu to způsobovalo nekonečné starosti. A dnes si je dělá oprávněně, pomyslil si Quantrell.
Sáhl do kapsy a uvědomil si, že nechal zapalovač ležet vedle umývadla. Vrátil se na toaletu, vzal zapalovač a hlavou mu prolétla vzpomínka na oslavu, kterou se po dvouletém působení loučil s televizní stanicí v Greenville v Jižní Karolíně. Vedení provinční staničky mu tenkrát v upomínku tento zapalovač věnovalo. Byl to hezký zapalovač. Škrtl a zapálil si cigaretu a pak chvilku pozoroval tančící plamínek.
Plameny. Otočil se a podíval se z okna toalety směrem, kde stál Skleňák – úzká zlatá věž tyčící se pod nízkou oblohou. Tamhle je, pomyslil si, klíč k získání pověsti známého televizního reportéra. Pozvedl blikotající plamínek a podíval se skrze něj na vzdálenou budovu, jedna a jedna, řekl si, nejjednodušší ze všech početních úkonů.
Náhle uslyšel za dveřmi hlas, který patřil Sandy. „Máš ještě pět minut, Jeffe.“
Ještě chvilku se díval přes plamen na vzdálenou věž Skleňáku.
„Jdem na to,“ pronesl tiše.

3

Mario Infantino se cítil nesvůj. Dokonce ani vůně kořeněné omáčky a rostbífu, která se sem linula z kuchyně, ho nepřiváděla na lepši myšlenky. Za deset minut začnou zprávy v šest, a deset ku jedné, že dnes večer to bude ostré. Kritický duch Quantrellových reportáží se celých čtrnáct dní stupňoval, a přestože mu doporučil, ať se obrací na oddělení pro styk s veřejností, neminul den, aby mu Quantrell kvůli něčemu nevolal. Mario s ním zpočátku mluvil docela rád, dokonce i před kamerami, s nimiž ho televizní štáb vystopoval u jednoho či dvou menších požárů. Ale díky způsobu, kterým byl pak v televizi prezentován, to vypadalo, jako by si chtěl dělat reklamu. Jako by nestačilo, že poměry na útvaru jsou už i tak napjaté.
Zmáčkl na televizi kanál číslo 4, usadil se a díval se na závěrečné titulky filmu, vysílaného před zprávami.
Do pokoje se okamžitě vřítili tři kluci, kteří si předtím hráli v ložnici, ale teď je přilákal zvuk televizoru.
„Tati, můžu se dívat na film Na Dalekém západě? Můžu?“
„Tati, já se nechci koukat na Daleký západ, minulý týden jsi slíbil, že se můžu koukat na Soukromého detektiva!“
„To není pravda. Řekl, že se můžu dívat na Meziplanetárního tuláka!“
Infantino si povzdychl. Na požární stanici, které velel, často nazýval své syny „zvěřincem“
a neustále přesvědčoval novopečeného požárníka Davida Lencha, že „krotit zvěřinec“ je celodenní zaměstnání. Lencho snil o manželství a Infantino mu s potěšením popisoval hrůzy spojené s výchovou dětí. Ne že by kluky neměl rád. Ale někdy se stávalo, že by je s velkou chutí vydražil v pouliční dražbě. Dnes byl zrovna takový den.
„Tak hele, děti. Nikdo z vás se nebude na nic dívat, já se chci dívat na zprávy. Jestli se chcete na něco dívat, tak si zapněte televizor v hracím pokoji v suterénu.“
„Ale ten je černobílý!“
Nejstarší Jerry poznamenal cosi o Quantrellovi a Infantino ho chytil za paži a pevně stiskl.
„Promluv sprostě před svou matkou, mladý muži, a já ti garantuji, že si týden nesedneš na zadek.“ Jerry zkřivil tvář bolestí a Infantino ho pustil. Najednou se zastyděl. Byl unavený, pomyslel si, příliš unavený.
„Doris!“ zakřičel.
Přišla z kuchyně, utírala si ruce o zástěru a odstraňovala z očí vlhké pramínky vlasů.
„Doris, odveď své děti pryč. Chci se dívat na zprávy.“
Odvedla je do suterénu, pak se vrátila a řekla: „To jsou jenom moje? Ty jsi s tím neměl nic společného?“
Zasmál se. „Dobře, dobře, jsem za ně napůl zodpovědný. Kdy bude večeře?“
„Hned teď.“ Podívala se na obrazovku a její oči zabloudily k budíku na krbové římse. „Můžu nám prostřít tady a děti se už obslouží samy.“
Infantino přikývl. „Tak to takhle uděláme. Chci vědět, s čím ten lump zase vyleze.“
Nasadila starostlivý obličej. „Telefonoval ti dneska?“
„Ano, ale já jsem telefon nevzal.“
„Škoda, že jsi to nedělal od začátku.“
Otráveně na ni pohlédl. „Nezačínej s tím, Doris. Myslíš, že si nepřeju totéž?“ Lehce mu stiskla rameno a odešla do suterénu, aby oznámila, že večeře je hotová. To byla další věc, kterou mu Quantrell znechutil, pomyslil si Infantino. Rád večeříval doma, neboť večeří na stanici si užil dost a dost. Společně se svými hlučnými dětmi zasedli kolem kulatého stolu a Doris z kuchyně přinášela plné talíře paštiky nebo své speciální dušené jehněčí maso, jehož slávu neustále rozhlašoval všude, kam přišel. Na malé, ale pracovité Doris, oblečené do nažehlené zástěry, bylo něco, co ho neobyčejně vzrušovalo. Filmové hvězdy byly pro jiné. Žena, která dokázala vychovávat děti a udržovat domácnost, a přitom nezvadla jako lilie, ta byla pro něj tou pravou. O ostatní nestál.
Teď se však atmosféra večeře u nich změnila. Když jedli před zprávami v šest, byla obvykle hlučná a uspěchaná a provázelo ji zvláštní napětí, což se Infantinovi nelíbilo a vinil z toho Quantrella.
Doris prostřela před televizí. Pomalu uždiboval z talíře a sledoval příval zpráv. A pak se na obrazovce objevil Quantrell s tím svým starostlivým výrazem, který diváky tolik okouzloval.
„Já myslím, že je mu to vlastně úplné jedno,“ pronesla Doris tlumeným hlasem.
„Doris, prosím tě.“
Quantrell začal se statistikami doprovázenými diapozitivy grafů na tabuli před sebou. Počet lidí v mrakodrapu během pracovního dne, potíže při evakuaci tolika lidí po nouzových schodištích, rizika spojená s používáním výtahů, hořlavost moderního bytového vybavení a nemožnost kontrolovat, co nájemníci do domu přinesou.
To vše bylo prokládáno filmovými záběry velkých požárů v Jižní Americe a Japonsku, včetně ukázky jednoho zvlášť odstrašujícího požáru věžáku v brazilském Sao Paulu. Těsně předtím než bylo vysílání přerušeno reklamou, Quantrell požádal diváky, aby nevypínali televizory, neboť následujících pět minut bude věnováno reportáži, v níž dokáže, že pokud někteří podnikatelé ve městě nestáli nad zákonem, pak bylo v jejich silách zákony měnit.
„Ani ses nedotkl večeře, Mario.“
„Nemám hlad.“
„Má pravdu?“
Infantino pomalu přikývl. „Přál bych si, aby ji neměl, ale má. Nevím, co bych za to dal, kdybych mohl tvrdit, že lže.“
A už tu byl zase Quantrell a tentokrát stál před obrovskou zvětšeninou Skleňáku.
„Lidé mě obvinili ze zaujatosti vůči budově, kterou vidíte za mnou. Tvrdí, že ve městě stojí tucty mrakodrapů, které byly postaveny jako přirozené ohnivzdorné skořepiny, ale které jsou plné tolika hořlavin, že se z nich staly soudky střelného prachu. A tito lidé mají úplnou pravdu. Ve městě skutečně stojí tucty a stovky takových budov. Existují však možnosti, jak tomu zabránit. Jednou z nich je používání účinného systému sprinklerů.
Ale sprinklery jsou u nájemníků často neoblíbené, protože nevypadají moc pěkně, a pak jsou nepopulární u stavitelů, protože jejich instalace je nákladná. Některé pokrokové stavební firmy však přesto instalují sprinklery po celé budově a platí za to menší pojišťovací sazby. Jenže naše místní stavební předpisy nevyžadují, aby v budovách byly úplné systémy sprinklerů, a pokud se to nezmění, konkurence mezi firmami nájemníky o tuto ochranu připraví. Stavební odbor však není úplně slepý vůči riziku požárů výškových budov. V požárních předpisech jsou obsaženy další požadavky, kterými se stavební firmy musí řídit. Je třeba přiznat, že dodržování těchto předpisů je často záležitostí dohody mezi místním stavitelem a požárním inspektorem. Obrovská většina inspektorů jsou čestní lidé, kteří jsou za svou práci relativně málo placeni. Ale nelze předpokládat, že všichni dokáží odolat pokušení. Stavby vysokých budov, které mění horizont města, stojí obrovské peníze a velké peníze mají kromě primitivního podpláceni i jiné způsoby, jak prosadit svou. Vezměme například předpis, aby všechny budovy přesahující určitou výšku byly vybaveny nouzovými schodišti, která jsou pod tlakem, a tím odolná vůči šíření kouře vzduchem. Tato schodiště slouží jako vnitřní nouzový východ pro nájemníky. Je to životně důležitá a přitom relativně levná ochrana pro obyvatele našich mrakodrapů. Poslechněte si, co k tomu říká Mario Infantino. Pan Infantino je nejpoučenější ze všech požárních náčelníků tohoto města. A kromě toho je prvním zástupcem okrskového náčelníka.“
Infantino zaklel a ucítil na rameni ruku své ženy.
Quantrell zmizel z obrazovky a byl nahrazen Infantinovým vlastním obličejem v pouličním rozhovoru, který byl natočen před několika týdny, Infantino se naklonil dopředu, aby dobře slyšel slova svého televizního dvojníka.
„… Ano, schodiště pod tlakem jsou samozřejmým a jednoduchým způsobem, jak zabránit rozšíření kouře během požáru výškové budovy. Je to zařízení, které obyvatelům takových budov nabízí neocenitelnou ochranu za minimální cenu. Jako ochranné zařízení stojí ve své důležitosti hned za sprinklerovými systémya v budovách, které využívají sprinklerů jen částečně, jsou taková schodiště pro bezpečnost nájemníků ještě důležitější.“
Na obrazovce se opět objevil Quantrellův obličej.
„Naši diváci asi budou šokováni, když se dozvědí, že krátce poté, co začala stavba Skleňáku, vlastně poté, co bylo uděleno stavební povolení, městská rada požadavek schodišť pod tlakem škrtla ze seznamu předpisů. Náhoda? Možná.“
Za Quantrellem se objevil architektonický výkres části Skleňáku. Datum pod značkou společnosti Curtainwall bylo jasně čitelné.
„Tyto výkresy pocházející z období prvních architektonických příprav dokazují, že v plánech se nikdy nepočítalo s tlakovými schodišti, přestože v době, kdy architekti firmy pracovali na návrhu Skleňáku, naše stavební předpisy tato schodiště vyžadovaly. Věděli snad předem, že při dokončování stavby už nebudou zapotřebí? Bylo to jejich přání? Pouhá naděje? Vedení firmy nám k tomu jako obvykle nic neřeklo. Na radnici také jaksi neznali odpověď. A když jsme zavolali na Útvar požární ochrany, obvykle dobře informovaný náčelník oddělení Mario Infantino nebyl k zastižení.“
Jasně z toho však vyplývá, že někdo to věděl. A proto opakujeme: Velké peníze jsou samy o sobě zákonem. Vědí, jak psát své vlastní předpisy. Dobrou noc, a ať nás Bůh dobře ochraňuje – zvláště ty z nás, kteří bydlí ve vysokých patrech.“
Infantino přešel k televizoru a rychle jej vypnul. „Je to senzacechtivý špinavec. Tímhle mě chtěl varovat – buď jim půjdu na ruku, nebo mě natře na černo stejným štětcem, kterým natírá ostatní. Já se jeho otázkám nevyhýbal. Vyhýbal jsem se jemu. Všechno, co řeknu, ten lump překroutí.“
„Dělá ti potíže v práci, viď?“
Infantino pokrčil rameny. „Moc mi nepomáhá. Fuchs si myslí, že se ho za jeho zády snažím nějak předběhnout. Pánbůh ví, co si asi bude myslet po dnešku.“
„Tak s tím člověkem z televize už vůbec nemluv,“ řekla Doris pragmaticky. „Co neřekneš, to ti nemůže ublížit.“
Infantino vyčerpaně zavrtěl hlavou. „Pokud se týče mluvení, jsem v háji, když mluvit budu, a stejně tak v háji, když nebudu. Jsem idiot, že jsem toho předtím tolik navykládal. Jestli teď umlknu, bude to vypadat, že mě Útvar umlčel, anebo, což je ještě horší, že si mě někdo koupil.“
Ze suterénu se náhle ozval hluk a tři kluci se opět vřítili do obývacího pokoje. Program, na němž se nakonec shodli, právě skončil. V mžiku se začali kočkovat, válet se po koberci a vrážet do Infantinova křesla.
„Hele, děti, já mám velké starosti – co kdybyste mě trochu šetřily?
„Nebo půjdete spát,“ varovala je Doris.
Okamžitě se utišili a pak se ozval naříkavý hlas: „Vždyť je zítra volno!“
„Tak dobře,“ řekla Doris. „Můžete se vrátit dolů a ještě hodinu se dívat na televizi. Ale jedině pod podmínkou, že nebudete otravovat své rodiče.“
„Slibujeme!“ A jako listí hnané větrem zmizeli v suterénu.
Infantino se natáhl v křesle a zakroutil hlavou. „Panebože, já to ticho nevydržím.“
Doris přešla k němu a usadila se mu na klíně. „Nádobí počká,“ zašeptala. Obtočila si svůj útlý pas jeho pažemi a s potěšením se k němu přitiskla.
Později, když děti už spaly a oni se milovali v temnotě ložnice, napadlo ho, jaké měl štěstí, že si vzal právě Doris. Na chvilku se mu do myšlenek vloudil Quantrell a Infantino si řekl, že by docela rád věděl, jak se dostal k výkresům a jak se dozvěděl, že byly možná porušeny požární předpisy. Ale pak se mu z hlavy všechny myšlenky na Quantrella dočista vytratily.

4

„Myslím, že to je ten nejnafoukanéjší chlap, kterého jsem kdy viděla,“ pronesla Rosette. „Víš, co tím myslím, Harry? Naparuje se před kamerami, jako by byl kdovíco!“
Harry Jernigan jí právě chtěl odpovědět, když se na panelu telefonní centrály za ním rozsvítilo červené světlo. Zvedl telefon.
„Ostraha. U telefonu Jernigan.“ Chvilku naslouchal, udělal na Rosettu grimasu, a pak řekl do sluchátka: „Ne, paní, po povrchu budovy nevedou žádné nouzové požární žebříky. V případě požáru zůstaňte ve svém bytě, dokud vás nevyrozumíme, nebo použijte jasně označeného požárního schodiště na konci každé chodby. „Ne, nejezděte dolů výtahem. Já vím, že je to sedmatřicet pater.“ Znovu se ušklíbl. „Rádo se stalo, paní.“
Položil telefon a Rosette se naklonila přes přepážku. „Kromě nás se díval ještě někdo jiný, že?“ Jernigan vypnul malou přenosnou televizi a položil ji na zem pod přepážku, aby ji nebylo vidět. Večer byl klidný, a tak poprvé mohl zhlédnout Quantrellovu reportáž celou, aniž byl vyrušován či musel ukrývat televizor, zatímco hrál pana Klidného.
„Všichni se dívali. To byla paní Klingerová z čísla 4170. Chce vědět, proč nemáme nouzové požární žebříky.“ Zakroutil hlavou. „Čím víc mají peněz, Rosie, tím méně jim to myslí.“
„Ráda bych věděla, co si o tom myslíš ty, Harry.“ Něco v jejím hlase mu napovědělo, že ji reportáž zneklidnila.
„Co si myslím já? Souhlasím s tebou, že je to lump.“ Jernigan měl vůči Skleňáku vlastnické pocity a neměl rád kritiku lidí zvenčí. „Proč se k čertu vyžívá na nás? V tomhle městě je tucet, ba spíše sto budov, které jsou v případě požáru pastí, a on ukazuje prstem pořád jenom na nás.“ Pokrčil rameny. „Je v tom nějaká levota.“
Rosette se na něj pozorně zadívala. „Ale něčemu z toho, co říkal, jsi věřil, ne?“
Jernigan se opřel o opěradlo židle a založil si ruce za hlavu. „Ano a ne. O některých věcech, Rosie, on nemá ani ponětí. Kdybych se musel procházet po některých nedokončených patrech, určitě bys mě tam nepřistihla s cigaretou.“
„Byls někdy v některém zařízeném bytě?“ Zamyslela se. „Musí to být prima, mít tolik peněz, aby si člověk mohl koupit všechen ten nábytek a závěsy a huňaté koberce, které tu mají někteří lidé. Ale jestli ten chlap má pravdu, pak stačí upustit zápalku a všechno vyletí v plamenech.“ Pohodila k němu hlavou. „Harry, kdyby tu někdy vypukl požár, jak by ses dostal ven? Ptám se, protože mě zajímá, jak bych se ven dostala já“
„Stejným způsobem jako já, Rosie. Pěšky. Létáš v letadlech, ne?“
„Víš přece, že mám bratra v Nashville a že ho každé dva měsíce navštěvuju.“
„Co bys dělala, kdyby se letadlo porouchalo?“
Zazubila se. „Prostě bych zamávala křídly a letěla bych domů sama.“
„Tady bys to mohla udělat také – je to dost vysoko. A teď už buď zticha, nechci o tom mluvit“
Paní Klingerová nebyla jediná, která se u něj „informovala na evakuační instrukce. Po každé Quantrellově reportáži mu pár nájemníků zavolalo s dotazem, jak se dostanou ven, kdyby k něčemu došlo. A takové dotazy byly prvním krůčkem k vystěhování se z budovy.
„Jak se daří Marnie?“
Ostře na ni vzhlédl od přepážky. „To nemáš nic lepšího na práci než tu postávat a žvanit?“
Její oči byly nevinnost sama. „Začíná svátek Díkůvzdání a já nemám službu – takže máš pravdu. Nemám nic lepšího na práci než tu postávat a žvanit Jak se daří Marnie?“
„Dobře, má spoustu práce – na rozdíl od některých jiných lidí.“
„A co Melvin se ženou?“ Melvin byl o několik roků starší než Jernigan, ale pokud se týkalo umění najít si práci, byl rozený smolař. Podpora v nezaměstnanosti mu vypršela před čtvrtrokem a jeho žena Estella pracující jako sekretářka se to svým příjmem snažila vynahradit. Kromě toho pomáhala Marnie s dětmi a vařením.
„Ano, Melvin pořád bydlí s námi.“ Jernigan vyřídil stručný telefonický hovor a obrátil se k Rosette. „Zapomněla ses zeptat na Jimmyho.“
„Ten tě nenávidí.“
„A nebydlel by u nás, ani kdybych byl jeho jediným příbuzným.“
Jernigan uslyšel, jak se tiše otevírají dveře výtahu, a s profesionálně nezúčastněným obličejem se k nim otočil. Hala v 31. patře totiž sloužila mimo jiné i z bezpečnostních důvodů jako přestupní stanice mezi administrativní a obytnou částí budovy. Jakýkoliv nájemník nebo zaměstnanec zásilkové služby, který se chtěl dostat k bytům nad jedenatřicátým patrem, zde musel přestoupit do jiného výtahu. Jerniganovou povinností bylo pouštět je dál, pokud je znal, nebo pokud měli správnou propustku. Pokud někoho neznal, zavolal do bytu a ověřil si, zda tam opravdu někoho očekávají.
„Slečna Muellerová!“ Jeho úsměv poněkud ztuhl a do hlasu se mu vrátila stopa úřednosti. „A pan Clairborne. Dobrý večer, pane.“
Věnoval svou pozornost opět pomenší ženě, která právě vystoupila z výtahu. Měla červené, mírně orosené líce. Lisu Muellerovou měl asi ze všech nájemníků v budově nejradši. Bylo jí šedesát, ale vypadala na padesát, a než odešla do penze, byla učitelkou v St. Louis. Ztělesňovala mu typ učitelky, kterou si Jernigan ve svých dětských letech vždycky přál mít.
„Byli jste venku v tomhle počasí?“
Předstírala překvapení. „Co je na tomhle počasí špatného, Harry? Nesmysl. Je to dobré počasí – i když Harlee se mnou nesouhlasí, viď, Harlee?“
Harlee Clairborne byl štíhlý muž, a i když vypadal starší, byl asi o pět let mladší než Lisa. Nosil pečlivě zastřižený bílý knír a výraz voskového panáka za výlohou. Jernigan na něj pohlédl a nemohl se ubránit úsměvu. Clairborne opravdu vypadal poněkud povadle. Byl provlhlý, udýchaný, mírné otrávený, ale mocné se snažil, aby to na sobě nedal znát. „Měla bys na sebe dávat větší pozor, Liso. Ještě pár takových procházek a budu tě navštěvovat v nemocnici.“
„Vydatná, rychlá procházka ti udělá dobře, Harlee. Vyrovnává to napětí ve svalech.“ Zatvářil se skepticky, a když mu účastně stiskla paži, udělal bolestivou grimasu. Pak se Lisa Muellerová se zájmem obrátila k Rosette. „Vy dnes nepracujete, Rosie, že? Zítra začínají svátky.“
Rosie ji viděla stejné ráda jako Jernigan. „Ne, paní. Pan Harris mi dovolil odejít už v sedm. Chvíli jsem si tu povídala s Harrym a teď se půjdu převléknout a jdu domů.“
„Harrisovi budou dnes večer doma?“
Rosette přikývla. „Pokud vím, tak ano. Když se pan Harris vrátí z práce, málokdy už chodí někam ven.“
„Zajdu k nim za Sharon. Mám jeden lístek navíc na Leningradský balet.“ Lisa zazářila. „Bude se jí to líbit, co myslíte?“
Jernigan však měl své pochybnosti. Lisa, tak jako většina starších žen bez vlastní rodiny, žila osaměle a ze všech možných praktických důvodů adoptovala čtrnáctiletou Sharon Harrisovou. Pro Sharon to bylo dobré, neboť měla mnoho stejných kulturních zálib jako Lisa a starší žena je ze všech sil podporovala. Ale nebyl si jist, jestli s tím Sharonini rodiče souhlasí. Zachytil Rosiin pohled a věděl, že si myslí totéž co on.
„Určitě se jí to bude líbit, Liso.“ Deset ku jedné, že ji rodiče nepustí, pomyslil si. Aaron Harris byl studený suchar a jeho žena nebyla o moc vřelejší.
„A Albrechtovi,“ zeptala se Lisa náhle. „Ti jsou také doma?“
Jernigan bezmocně rozhodil rukama. „Myslím, že ano, slečno Muellerová, ale víte přece, že na ně nemůžu zazvonit, stejně by mě nikdy neslyšeli. Ale nejsou uvedeni na mém seznamu lidí, kteří opustili budovu.“
„Je mi jich strašně líto,“ přerušila ho Rosette. „Musí to být hrozné být hluchoněmý. Nedovedu si představit, že bych se svým manželem nemohla mluvit.“
Jernigan se usmál. „Vsadím se, že on si to představit také nedovede, i když by jistě dal nevímco za to, aby si vyzkoušel, jaké to je.“ Opět zvážněl. „Neslyší své tři děti a nemohou s nimi mluvit – a to musí být nesmírně nepříjemné.“
„To není pravda,“ namítla Lisa. „Všichni znají znakový jazyk. Dokonce i to nejmladší.“
„Ale to přece jenom není ono, Liso,“ oponoval jí Claiborne. Náhle kýchl.
„Vy znáte znakový jazyk, slečno Muellerová?“ zeptal se Jernigan.
„Trochu. Je docela jednoduchý a může být velmi výmluvný.“ Na chvilku se pohroužila do myšlenek. „A když se v rodině všichni mají hodně rádi, třeba si toho nemusí tolik povídat.“ Pohlédla na hodinky s mírným překvapením. „No ne, neměla jsem tušení, že už je tak pozdě. Schiller už jistě čeká na večeři a zlobí se.“ Otočila se a křepce odešla k výtahům. „Užijte si večer, Rosie. Zavoláš v devět, Harlee? Rezervoval jsi nám stůl ve vyhlídkové restauraci?“
„Jistě, drahá – přece nepůjdeme v takovém počasí večeřet do města.“
O chvilku později už byla Lisa Muellerová pryč a zbyla po ní jen jemná vůně šeříků a toaletního mýdla, která se vznášela ve vzduchu jako opar.
„Pozoruhodná žena,“ pronesl Harlee Clairborne tiše. „Opravdu neobyčejná žena.“
„To tedy je,“ souhlasil Jernigan. Vůči Clairbornovi choval smíšené pocity a moc se mu nezdálo, že si Lisa vybrala za společníka právě jeho. Jestlipak to v jejich věku pořád ještě mohlo být nazýváno randěním? Vlastně – proč ne? Všiml si, že se Rosie pořád ještě opírá o jeho stůl a prohlíží si Clairborna zpoza přivřených víček – což znamenalo, že na něj ví něco, co on neví a co mu v okamžiku, kdy Clairborne odejde, vyklopí.
„Je ze St. Louis, že?“ zeptal se Clairborne konverzačně. „Učitelka na penzi.“
„Ona vám to neřekla?“ odvětil Jernigan s pečlivou odměřeností.
Clairborne byl najednou důvěrnost sama. „Pro ženu jejího věku musí být těžké vyjít s penězi. Penzi vám uždibuje inflace, a pokud nemáte něco navíc, třeba dědictví nebo tak, je těžké vyjít.“
„Nevím, pane Clairborne,“ řekl Jernigan formálně. „Paní Muellerová neutrácí peníze marnotratně.“
Clairborne luskl prsty, jako kdyby si právě teď na něco vzpomněl.
„Zmínila se o jakémsi rodinném podniku, myslím, že to byl pivovar, který byl pohlcen větší společností.“
Jernigan se rozhodl, že mu dá najevo své vzdělání. „To nevím,“ řekl úsečně. „Osobní životy nájemníků patří jenom jim. Nepletu se do nich, ani se jich na nic nevyptávám.“
Clairborne si příliš pozdě uvědomil, že zašel moc daleko. „Ano, tak je to jedině správné.“ Popošel k výtahům, ale než se dotkl tlačítek, ještě se otočil. „Je to dobrá žena,“ řekl prostě. „Mám ji velmi rád.“ Mínil to napůl jako omluvu za své nepokryté vyzvídání a Jernigana tato neočekávaná upřímnost udivila.
Odjel výtahem nahoru a Rosie si pohrdavě odfrkla. „To bych řekla, že ji má rád – myslí tím, že má rád její peníze. Ten hastroš už dluží činži za dva měsíce. Je to zlatokop.“
„Gigolo,“ opravil ji Jernigan. Vrhl na ni obviňující pohled. „Už jsi zase čmuchala, Rosie?“
„Harlee má tři košile, jeden dobrý oblek a v zásuvkách není nic jiného než prach. Řekni sám, co je zač. Myslíš, že já tyhle typy neznám?“
„Já nevěděl, že jdeš po starších, Rosie.“ Jernigan se na ni zvědavě podíval. „Jak to, že toho o něm tolik víš?“
„Hlavní komorná je moje kamarádka a kapitám Harriman si dělá starosti, jestli se Clairborne náhodou jednoho dne nevypaří. Takže se mu jednou, když byl pryč, podívala do bytu, aby zkontrolovala, co a jak.“
Kapitán Harriman je dobrý správce, řekl si Jernigan. Což znamenalo, že v současné době podrobně zkoumá Clairbornovu finanční situaci a nebude to asi trvat ani týden a Clairborne odtud vyletí. Lisy se to asi dotkne, ale ve skutečnosti to tak pro ni bude lepší.
Rosie se náhle naklonila až k němu a ztlumila hlas. „Musíme se rozejít, krasavče, támhle přichází Miss Amerika 1964. Zatím nashle.“ Otočila se, usmála se, hlasitě řekla: „Dobrý večer, slečno Elmonová,“ a zmizela ve výtahu.
Deirdre Elmonová byla vysoká rudovláska, která vypadala, jako by právě vystoupila z nějakého filmu z padesátých let. Se svým velkým poprsím a oblými boky kráčela jako přifouknutá verze Marilyn Monroeové.
„Dobrý večer, Harry.“ Hovořila hlubším a úmyslně zdrsnělým hlasem hereček z filmů, které se vysílají pozdě v noci v televizi. Jestliže srolovaný výtisk Variety, který s sebou během dne neustále nosila, měl být jakousi indikací, pak si přála být herečkou. Je to smutné, pomyslil si Jernigan. Při své postavě propásla poslední příležitosti před nějakými deseti lety. Svým způsobem se podobala jeho bratru Melvinovi – byla také rozenou smolařkou.
Otočil knihu odchodů, aby se do ní mohla podepsat. „Máte dnes schůzku s tím pravým a jediným, slečno Elmonová?“
„Uhodl jste. Jdeme na večeři do Plazy a pak do kina. Nevím, kdy se vrátím. Buďte tak hodný a berte mi vzkazy, ano?“ Podívala se na něj a on měl na chvilku dojem, že uviděl opravdovou Deirdre Elmonovou; šestnáctiletou dívku, jejíž touha proslavit se je tak velká, že už jí v mozku nezbývá místo, aby přemýšlela, jak na to jít. Náhle se usmála. „Škoda že jste ženatý, Harry – spíše bych asi měla říct, že je škoda, že jste ženatý a věrný.“ Ale to už byla zase na jevišti a nalíčená a s náznakem roztouženosti pracovala na velké scéně odchodu ve dveřích výtahu. „Kdybyste si to někdy rozmyslel, krasavče…“
„Nerozmyslím – ale díky za kompliment“
„Užijte si ho. Komplimenty nestojí ani šesták, drahoušku.“ A pak se dveře výtahu zavřely.
Není to ani zdaleka můj typ, pomyslel si Jernigan smutně. A není jenom špatnou herečkou – je odpudivá. Dlouho se díval směrem k výtahům a přemýšlel, kdo si ji asi vydržuje. Nevěděl o tom, že by měla nějaké zaměstnání, ale nikdy také neviděl, že by si s sebou někoho přiváděla.
A pak si uvědomil, že to musí být někdo v budově, kdo má přístup do její administrativní části, takže se mohou scházet tam. Určitě se nechystala jít na večeři ani do kina, vůbec nehodlala opustit budovu. Nebyla ani oblečená do počasí, které řádilo venku, ale to vlastně nebyla nikdy. Zřejmě se ani nikdy nenamáhala podívat se z okna, jak je vlastně venku. Kdykoliv se vrátila ze svých schůzek, ať už venku lilo jako z konve nebo řádila sněhová bouře, vždycky měla suchý kabát a natupírovaný účes a boty nepoznaly vodu ani plískanici.
Takových věcí si člověk prostě musí všimnout, přemýšlel Jernigan. Zvláště když deset let pracuje jako policajt.

5

Deirdre Elmonová sjela rychlovýtahem až do garáží a pak rychle přestoupila do výtahu obsluhujícího komerční podlaží. Její vysoké podpatky přitom zvonily na dlaždičkách. Bylo by rychlejší sjet ze vstupní haly pro nájemníky obchodním výtahem rovnou do Bigelowova patra, ale nechtěla upoutávat Jerniganovu pozornost – stejně už asi věděl víc než dost.
Je mi samozřejmě úplně jedno, co si kdo myslí, říkala si chmurně. Trvalo však dost dlouho, než se Bigelow zbavil strachu z odhalení a nemělo smysl riskovat, že je někdo objeví. Za moc Bigelow nestojí, říkala si, ale momentálně nemáš nikoho lepšího. A zase není tak špatný… Začíná šedivět, je trochu zavalitý v pase, ale cvičí a představuje to, co zprávy ze společnosti v novinách nazývají „chlapecky pohledný“. A co je ze všeho nejdůležitější – je štědrý.
Přivolala výtah a doufala, že přijede prázdný.
Nastoupila, zmáčkla jedenadvacáté patro a opřela se o stěnu kabiny. John Bigelow III. byl viceprezidentem firmy Výstavy a veletrhy, a až jednou jeho starší bratr zemře nebo odejde do důchodu, stane se prezidentem. Nebyla to velká firma, ale ve své branži organizování veletrhů patřila k největším. Deirdre se s ním seznámila, když ji prostřednictvím modelové agentury najal jako hostesku pro jeden ze stánků na veletrhu elektronických spotřebičů. Choval se k ní přátelsky a pozorně, a když pracoval na dalším veletrhu, vyžádal si speciálně ji.
Od té doby se datoval jejich románek.
Výtah zpomaloval a Deirdre se rychle podívala do zrcátka. Bylo jí jedenatřicet let – její nejpečlivěji utajované tajemství –, ale vypadala na pětadvacet. Musím na tom tvrdě pracovat, pomyslela si otráveně, a s každým následujícím rokem to bude ještě těžší. Pak výtah zastavil a dveře se začaly otevírat.
Bigelow už na ni čekal, a jakmile třikrát lehce zaklepala na matné sklo, hned ji rychle vtáhl dovnitř. Popadl ji do náručí a začal ji líbat Nejdříve jen tak na uvítanou, pak vášnivěji. Zavřela oči. Není špatný, opakovala si neustále, opravdu je docela dobrý, i když tak trochu vypadá jako postava ze staršího filmu. Byla však natolik upřímná sama k sobě, že si přiznávala, že ona také je jak ze staršího filmu. Jedinou jeho nevýhodou byla manželka, s kterou žil už dvacet pět let, a dvě děti, které neměl rád – alespoň to tvrdil –, ale to v konečném součtu nehrálo roli. Jeho žena byla bohatá a on neměl chuť dát se rozvést. Takže malá Deirdre dostávala dárečky, pravidelně placený nájem svého jednopokojového bytu ve Skleňáku a štědré kapesné. A k tomu slib, že bude představena – jednou – příteli režisérovi.
Já taky věřím na Ježíška, řekla si a pak se uvolnila a opětovala jeho polibky s přesně dávkovaným nadšením. „Byl jsi moc dlouho pryč, miláčku,“ řekla mu, „stýskalo se mi po tobě.“
„Kšefty,“ odvětil stručně, o čemž ona měla své instinktivní pochybnosti. Znovu ji objal, ale ona ho po chvíli jemně odstrčila. Vzal ji za ruku. „Pojďme dovnitř,“ zašeptal. „Mám pro tebe překvapení.“
Trhnutím ramen shodila liščí přehoz a ovinula si jej kolem ruky. Pak ho následovala skrz sklad. Byla to velká, téměř jeskynní místnost, v níž byly uskladněny polystyrénové makety, které obvykle odrážely danou roční dobu. Dnes večer byla místnost plná plastických Mikulášů, stád sobů a malých armád trpaslíků a gnómů. Zahihňala se. Tohle roční období měla ze všech nejraději a plastické modely ji vrátily do dětství. Jestli Disneyland má někde skladiště, pomyslila si, pak je to tady.
Pak vstoupili do temných kanceláří vedení podniku, Bigelow za sebou zavřel dveře a snažil se nahmatat vypínač. Konečně ho našel, ale zářivky zabudované do stropu se nerozsvítily. Místo nich se jasně rozzářil malý vánoční stromeček postavený na stolku před gaučem. Deirdre zalapala po dechu, pak řekla: „Okamžik“
a uchopila šňůru od záclon za gaučem. Během chvilky roztáhla všechny záclony a barevná světýlka stromečku se smísila s úžasným pohledem na město, které bylo vidět velkým oknem zabírajícím celou jednu stěnu místnosti.
Je to krásné, pomyslela si, opravdu nádherné, a po dlouhé době jí bylo téměř do pláče. Bigelow pak rozžal zářivky, jejichž světlo ztlumilo světélka stromečku a zmařilo pohled na město. „Věděl jsem, že se ti to bude líbit,“ prohlásil pyšně. „Ale je toho tady víc. Podívej se pod stromeček.“ Zrozpačitěl. „Nebo se chceš nejdříve napít?“
„Za chvilku,“ zahihňala se, „teď ještě ne.“ Pod stromečkem leželo několik balíčků a obálka. Jako první otevřela malý plochý balíček. Byl v něm perlový náhrdelník. Perly nebyly sice ty nejdražší – ale i tak musely stát hodně peněz. Další balíček obsahoval malé hodinky se zlatým náramkem. Ty také nebyly nejdražší, ale určitě nebyly levné. V obálce byl šek na 638 dolarů, 90 centů. To ji zarazilo. Podivná cifra se jí zdála zvláštní. Asi to mělo něco společného s daněmi, což by pro prakticky založeného Bigelowa bylo typické. Zasmála se, vstala a utíkala k Bigelowovi, který se zasmušile opíral o vestavěný bar. Objala ho kolem krku a políbila. Ucítila, že už má v sobě nejméně o tři skleničky víc než ona.
„Je toho ještě víc,“ řekl tiše.
Deirdre strnula. Víc toho být nemůže, honilo se jí divoce hlavou. Přece se nerozvede se svou ženou, na to ho znala až příliš dobře.
„Příští týden sem přijede Julien,“ pokračoval Bigelow. „Vyprávěl jsem mu o tobě. Bude vybírat obsazení do hry od Simona a myslí si, že by ses pro jednu z rolí hodila. Pro jednu z těch menších.“ Zahleděla se na něj a cosi v jeho pohledu ho prozradilo. Okamžité to poznal, rychle vyprázdnil svou sklenici se skotskou a nalil si další. Hlas se mu jenom maličko zadrhl, když tiše dodal: „A potom, maličká… bylo to fajn, ale oba jsme věděli, že to musí jednou skončit.“
Dlouhou chvíli nebyla schopna jediného pohybu. Ta zvláštní cifra na šeku – nájemné za dva měsíce předem.
A pár dárečků na utišení svědomí. Veselé vánoce pro Deirdru Elmonovou, z níž se v okamžiku, kdy se vrátí do agentury zprostředkovávající modelky, zase stane Deedee Carsonová. Dovrávorala ke gauči, vzala perly a hodinky a odhodila je do přeplněného koše na papír.
„Ty jsi ale lump,“ pronesla tiše.
Popošel, takže se teď rýsoval proti oknu. „Opravdu? Nikdy jsem ti nic neslíbil, Deedee. Když si s něčím takovýmhle začneš, nepodepisuješ žádnou smlouvu. Co sis myslela, že udělám? Že se rozvedu se ženou? Vydědím děti?“
„Nemiluješ je,“ vzdorovala.
„Svou ženu jsem přestal milovat hned po prvním roce manželství,“ přiznal nechtěně. „A tobě jsem také nestavěl žádné vzdušné zámky.“
„Je tu nějaká jiná?“ zeptala se a tušila odpověď.
„Možná,“ odpověděl. „Nemůžu si pomoct, že se mi líbí hezké kočky. Mohu si to ostatně dovolit.“
Zvedla koš na papíry a hodila ho po něm. Pak se rozběhla ke dveřím. Chytil ji, zkroutil jí ruku za zády, ale ne tak silně, aby to bolelo. Z dechu mu byla silně cítit whisky. „Jsi zvyklá, že se rozcházíš ty, viď, Deedee? Nebo jsi alespoň byla – jenže na to už jsi teď trochu stará. Mohl jsem tě mít rád víc, jenže ty jsi mi nikdy neopětovala to, co jsem ti dával. Jako milenka jsi po mně nikdy netoužila.“ V obličeji se mu zračilo otevřené pohrdání.
Pustil ji a ona se svezla na gauč. Odhrnul jí z očí vlhké vlasy a podvědomě si přeleštil špičky bot o nohavice, což u něj byla známka nervozity. Deirdre se ze všech sil snažila nevzlykat.
„Vždycky takhle zneužíváš lidi?“ zeptala se, ale otázka postrádala kousavost.
„Já? A ty snad ne? Co bys se mnou provedla, kdybych tě s Julienem seznámil hned na začátku? Dala by sis načas a rozešla se se mnou něžné, nebo by ses mě zbavila okamžitě?“
„Bolí mě ruka,“ řekla po dlouhém přemýšlení.
Povzdychl si. „Jsi mizerná herečka, Dee. Julien mi asi nepoděkuje.“
Vyjela na něj, aby mu to vrátila: „Ty taky nejsi žádný mladík. Podíval ses na sebe někdy do zrcadla? Jsi tlustý, nosíš příčesek – mladou holku by sis neudržel.“
„Dostanu to, za co zaplatím, Dee,“ řekl nakvašeně. Odmlčel se a pak přešel do téměř rodičovského tónu. „Podívej, proč by tě to mělo překvapit? Jednou to skončit muselo. Doufal jsem jen, že to neskončí moc bolestně. Kdybys mě nezačala unavovat ty, Deirdre, začal bych unavovat já tebe a dříve nebo později by sis našla někoho jiného. No tak, přiznej to.“ Přešel ke koši na papír, vytáhl z něj perly a hodinky, a položil je na stolek před ni. Pak zašel k baru a vrátil se s balíčkem papírových kapesníků. „Tu máš, rozmazalo se ti líčidlo.“
Ani nemám čas poplakat si, napadlo ji. Automaticky otevřela kabelku, vyňala z ní pudřenku, rtěnku a kartáček na obočí a začala retušovat svůj umně nalíčený obličej. Jednou to skončit muselo, přesně tak, jak to říká, uvědomila si. A nakonec tak lakomý nebyl…
Lakomý? Vždyť tohle bylo odstupné, jako kdyby ji tím vyvažoval ze smlouvy. Kdyby měla hrdost, odešla by. Perly a hodinky zase tolik neznamenaly. Jenže je tu ještě ten šek a on by snadno mohl zařídit, aby jí ho neproplatili. A pak tu je Julien.
Tak si konečně uvědomila, že ji Bigelow dokonale odzbrojil, a napadlo ji, jestli on o tom ví. Ten herecký konkurs neudělá. Celý život si namlouvala, že je herečka, ale hluboko uvnitř dobře věděla, že není. Napadlo ji staré úsloví, že lidem nemáte brát jejich písně, ale zároveň je nemáte nutit, aby je zpívali. Neměla talent, nikdy ho neměla, ale teď ho už ani nemohla předstírat. To byl sám o sobě dobrý důvod k tomu, aby Bigelowa nenáviděla. Vstala.
Bigelow ji zvědavě pozoroval. „Nemusíš odejít. Řekl jsem své ženě, že přes víkend budu pryč, a myslel jsem, že bychom ho mohli téměř celý strávit tady.“
Rozlítilo ji to. „Ty teda máš ale drzost! Nejdřív řekneš, že je mezi námi konec, a pak chceš, abych tu zůstala přes noc. Nechápu tě.“
„Třeba je to proto, že od tebe chci to, cos mi nikdy předtím nedala,“ pronesl Bigelow tiše.
„Chci, abys tu zůstala, protože to chceš ty a ne já.“
Posadila se. „Napila bych se,“ řekla. „A prosím tě, zhasni ty zatracený zářivky a nech svítit jenom vánoční stromek.“ Na chvíli seděla potmě a hlavou jí probíhala procesí minulých vánoc. Její prsty nahmataly perly. Mohlo to být horší…
„Chtěla jsem ti k vánocům koupit boty od Gucciho,“ řekla náhle.
„Díky.“ Zničehonic začal nadávat. „Pitomá lednička nefunguje. Není tu led.“
„To nevadí. Vypiju to bez ledu.“
„A to teda ne,“ zavrčel. „Na to, že platíme tak vysoké nájemné, by tu věci měly fungovat. Zavolám na údržbu, ať sem někoho pošlou.“
Deirdre pocítila záchvěv paniky. „Pošlou sem Krosta. Má noční směnu.“
„A co má být? Neumí spravit ledničku?“
Pokrčila rameny. „Je to čmuchálek a sprosťák.“ Položila si hlavu na jedno z opěradel gauče a pozorovala, jak se světélka vánočního stromku mísí se světly velkoměsta za oknem. Mohlo to být horší, přemýšlela ospale. Mohlo to být daleko horší…

6

Pro Michaela Krosta tahle noc začala špatně od chvíle, kdy se dostavil do služby. Byl v údržbářské šatně a převlékal se do montérek, když tam vrazil šéf údržbářů Malcolm Donaldson a všiml si hnědého papírového sáčku dřív, než měl Krost možnost zakopnout jej pod lavici či schovat jej přímo ve skříňce.
„Copak to tam máme, Kroste – no tak, ukažte mi to.“ Krost zkusil schovat sáček za zády, ale malý, hřmotný Skot přeskočil lavičku a sáček spatřil. „Otevřte to, Miku, nebo vám to seberu a otevřu to sám!“ Krost neochotně odhalil obsah sáčku a Donaldson byl chvíli zlověstně zticha.
„Čtyřhvězdičkový. Vaše pijácké nároky se zvyšují, Kroste, nebo jste možná dostal přidáno, o čemž nevím a což si zatraceně nezasloužíte!“
„Koupil jsem to jako dárek pro Daisy,“ řekl Krost s pohledem upřeným do země.
Útlý věneček narudlých šedin, který obepínal Donaldsonovy řídnoucí vlasy, zajiskřil, jako kdyby jím někdo prohnal náboj elektřiny. „Malý dáreček pro malou ženu,“ prohlásil sarkasticky.
„Víte jistě, že to není dárek pro vás, který si chcete nadělit, řekněme mezi desátou a půlnocí? Za co mě máte, člověče? To opravdu vypadám jako idiot? Děkujte svým svatým, že uzávěr je neporušený, jinak bych vás vyrazil, a to okamžitě, a je mi fuk, jestli je Leroux váš kamarád!“
Vrazil láhev zpět do sáčku a podal ho Krostovi, který ho nervózně sevřel. „To opravdu má být dárek, přísahám, pane Donaldsone.“ Olízl si rty. „Víte, že já bych nikdy…“
„Cože byste nikdy?“ zařval Donaldson. „Nepil při práci? Jestli něco o vás vím jistě, tak je to právě tohle! Dneska vám to prošlo. Ať už to tady nevidím. Dejte to nějakému potřebnému chudákovi na ulici – dneska jich tam v tomhle počasí musí být spousta – a já zapomenu, že jsem to viděl. Jinak vás ohlásím a budu na své stížnosti trvat, i kdyby mě to mělo stát místo!“
Donaldson hledal ve skříňce malou hnědou lahvičku s lékem na žaludeční vředy a Krost, rychle si zapínaje knoflíčky u košile, opatrně ustupoval. Donaldson si jeho pohyby vyložil mylně a znovu vybuchl. „Vyhoďte to až za chvíli. Počkejte, až domluvím.“ Napil se husté tekutiny z láhve a otřel si ústa hřbetem ruky. Trochu se uklidnil. „Jestliže o tom nevíte, tak máme pod stav. Dostanete na starost sedmnácté až pětadvacáté patro. Dohlédněte na ty vaše ženské a nechci jako minulý víkend slyšet žádné stížnosti na nevyprázdnéné koše či láhve na chodbě. Kolik z vašich mladých dam dneska přišlo?“
Krost se ve snaze zavděčit chabě pousmál. „Docela dost, pane Donaldsone. Mám docela slušnou partu, moc nezameškávají, kdepak, pane.“ V duchu už přemýšlel, kam ukryje láhev.
„Docela dost, pane Donaldsone,“ zaparodoval ho Donaldson. „Jak mnoho je doopravdy docela dost, Kroste?“
„Všechny kromě dvou,“ odpověděl Krost, teď už kysele. „Zvládneme to.“
„To znamená, že máme dnes večer v průměru patnáct procent pod stav z celkového počtu v celé budově,“ zastěžoval si Donaldson, spíše pro sebe než pro Krosta. „Panebože, dnes už není na nikoho spoleh.“ Dal si další doušek z lahvičky a otočil se ke Krostovi zády. „Chci, aby se podlahy blýskaly jako zrcadlo, jasné? Minulý týden se po mně kdekdo vozil, a jestli se to tentokrát bude opakovat, vyřídím si to s vámi.“
Otočil se zpět ke své skříňce, aby se převlékl, a Krost ho úkosem pozoroval. Na Donaldsonovi se začínal projevovat jeho věk a zlobil ho žaludek – může jít do penze dřív, než si myslí. Stačí mi jen čekat, přemýšlel Krost. Donaldsonovy kdysi zářivě zrzavé vlasy začínaly dostávat špinavě růžovou barvu, jeho oči byly den ode dne nevýraznější a slzavější a vystupovaly z bledého obličeje, který čím dál tím víc připomínal kus zmačkaného papíru.
Klidně bych mohl mít tvé místo, pomyslil si Krost. Stačí, abych si řekl Lerouxovi, a místo mě to budeš ty, kdo bude chůvou partě starých bab, které neumějí žbleptnout anglicky. Ale když jsme sem přešli z Meltonova mrakodrapu, hrál jsem si na hodného hocha a přepustil jsem ti funkci.
Donaldson si s funěním zavazoval tkaničky. „A ne abyste se mi dnes zase ztratil, Kroste. Chci vás najít, až vás budu potřebovat.“
„Jistě, pane Donaldsone,“ řekl Krost. „Stačí zahvízdnout a já přiběhnu.“
V Donaldsonově pohledu byl neskrývaný odpor. „Jak sakra můžete být Strýček Tom, když jste bílý? Pusťte se do práce, Kroste – a zbavte se té flašky!“
Krost se vypoklonkoval s rozhodnutím, že se Donaldsonovi po zbytek večera bude vyhýbat. To se dalo zařídit jednoduše, protože Donaldson jen málokdy kontroloval sklad tiskařských závodů Apex v pětadvacátém patře. Krost se tam před šéfem údržby už několikrát schoval, když potřeboval trochu času pro sebe nebo když si chtěl zdřímnout.
U výtahu se zastavil a ohlédl se. Donaldson stál s rukama v bocích ve dveřích údržbářské šatny a pozoroval ho. Svině, pomyslil si Krost, měl bych ho odrovnat. Stačí říct Lerouxovi…
A pak se rozhodl, že je lepší nic neuspěchat. Leroux by si mohl vzpomenout na dvě stížnosti na Krosta a jeho popíjení při práci, které Donaldson už vznesl u hlavního správce budovy kapitána Harrimana. Zbytečně by je mohl Lerouxovi připomenout a Leroux by si dal dvě a dvě dohromady. To tedy zatím vůbec není třeba.
Ale také není třeba, aby se zbavoval flašky – alespoň ne tím způsobem, který Donaldson naznačil. Přešel k výtahům v hlavní hale a do jednoho z nich vstoupil. O pár minut později byla láhev bezpečně uložena v jednom z jeho četných úkrytů po celé budově a Krost byl zpátky v hlavní hale a kupoval si večerník. Ženské už se daly do práce, řekl si; zkontroloval je brzy, aby měl čas si později dáchnout. Přestože dostal na starost několik pater navíc, neměla by to být pracná noc.
Právě se zavíraly dveře jednoho z výtahů a Krost ho taktak stihl. Ve výtahu stáli dekoratér Douglas a jeden z Lerouxových bystrých hochů – architekt Barton. Krost chvilku mazal Bartonovi med kolem huby – člověk nikdy neví, kdy se to může hodit –, pak vystoupil ve dvacátém patře a pustil se po chodbě. Automaticky bral za kliky kanceláří, aby se ujistil, že jsou zamčené. Uklízečky sice měly klíče, ale on se tak jistil proti případnému nařčení, že se z kanceláří něco ztratilo. Mohl by říct, že nebylo zamčeno. Na chvíli se zastavil, aby si promluvil s Albinou Obligadovou, která luxovala severní chodbu. Byla to malá, olivové snědá žena, která témět vůbec neuměla anglicky, a asi právě proto nikdy nepochopila, jaké místo Krost v hierarchii podniku vlastně zaujímá, kromě toho, že to je někdo velice důležitý. Byla uctivost sama, když s ní mluvil, a dívala se na podlahu. Za půl roku, co tu byla zaměstnaná, ani jednou nezameškala.
„Ať Dolores vyluxuje jižní chodbu,“ řekl jí automaticky zvýšeným hlasem. „Rozumíte? Dolores ať vyluxuje jižní chodbu.“ Dnes večer bude muset pracovní síly rozdělit.
Albina se skloněnou hlavou přikývla a nervózním trhnutím posunula vysavač o něco dál.
„Rozumím, pane, rozumím.“
Krost se vrátil k výtahům a napadlo ho, že by mohl vyjet do vstupní haly k bytům a prohodit pár slov s Jerniganem – žádný velký inteligent, ale na barevného to není špatný chlap –, pak si to rozmyslel. Mohl by také jít do své přidělené kanceláře na jedenadvacátém patře a čekat, až ho tam Donaldson přijde zkontrolovat. Ale kancelář byla neutěšená a nepohodlná, vybavená pouze stolem, telefonem, tabulí a zářivkami, z jejichž ostrého světla ho bolela hlava. Anebo by mohl jít pro flašku – ne, to až později, ať uvítá svátky, jak se sluší a patří. Zbýval tedy sklad tiskárenských podniků Apex v pětadvacátém patře, příjemné a útulné místo pro odpočinek v noci, kdy město je zahaleno do mrznoucího mrholení. Kromě toho, pokud si dobře vzpomíná, tak tam od minula má zásobu pití a byla by škoda, kdyby ji nespotřeboval.
Vyjel výtahem do pětadvacátého, a když vystoupil, nejdříve se pořádně rozhlédl, aby se ujistil, že tu někde není Donaldson. Když se dostal ke dveřím malého skladu, ještě jednou se rozhlédl, jestli se tu Donaldson nikde jako přízrak neobjevil, pak rychle otevřel dveře, vešel a zavřel za sebou ještě dřív, než se dotkl vypínače.
Samotná místnost byla malá, měřila asi dvaadvacet čtverečných metrů. V jednom rohu stála malá skříňka s toaletními potřebami a čisticími přípravky, zbytek byl vyplněn otlučeným stolem, křesílkem, malou rolí tiskárenského papíru, balíky mimeografických a reprodukčních pásek a plechovkami tiskařských barev a ředidel. Někdo nedávno jednu z plechovek otevřel a zapomněl její uzávěr na péro pěkně přitlačit. Krost popadl hadr zpod umývadla a utřel loužičku barvy. Hadr zčernal a nasákl olejem. Krost pokrčil nosem. Později sem radši pošle Albínu nebo některou jinou uklízečku. Odhodil hadr do kovové bedny, která podobnými útržky už byla naplněná po okraj. To se také musí uklidit, řekl si. Šéf údržby o hadry napuštěné ředidlem moc nestál.
Krost si spokojeně prohlédl místo, které vytřel, pak šel ke dveřím, ještě jednou se rozhlédl po chodbě, dveře zavřel a zamkl zevnitř. Přešel zpět ke skřínce a otevřel ji. Horní polička byla zarovnána rolemi toaletního papíru, které Krost svědomitě doplňoval, aby majitelé Apexu nemuseli šátrat na poličce pro poslední roli. Odsunul dvě role a vytáhl konvici, malý ponorný rychlovařič, plechovku s instantní kávou a láhev smetany v prášku. Dobrý šálek kávy se právě dnes bude hodit, řekl si. Položil vše na kovový stůl s otřískanou porcelánovou deskou, který stál vedle výlevky, naplnil konvici vodou, potopil do ní spirálu ponorného vařiče a jeho druhý konec zastrčil do zásuvky na zdi. Odšrouboval víko od instantní kávy a vtom si uvědomil, že zapomněl vytáhnout lžičku. Vrátil se ke skříňce, postavil se na špičky a zašátral za rolemi toaletního papíru. Nalezl lžičku a jeho ruka se letmo dotkla další láhve. Chvilku bojoval se svým svědomím a elegantně prohrál. Venku byla lezavá noc a uvnitř byla svinská noc a člověku neuškodí, když si zahřeje žaludek.
Vytáhl lžičku zároveň s lahví od čisticího přípravku na okna. Obsah láhve byl světle hnědý a ne jako obvykle modrý. Kdyby ji tu Donaldson někdy našel a dal si tu práci, že by k ní přičichl, napadlo Krosta, dostal bych okamžitě padáka – pokud by si Donaldson nemyslel, že patří někomu z Apexu. Aroma dobré brandy se však v žádném případě nedalo zastřít. Před několika dny si k ní pomohl z baru společnosti Consolidated Distributors na dvaadvacátém patře. Byla to dobrá, aromatická portugalská brandy, která jemně protančila po jazyku a zdánlivě zmizela ještě dřív, než dospěla k jícnu. Odšrouboval láhev, znalecky si přičichl, naklonil ji dnem vzhůru a vychutnal několik kapek, které mu stekly do úst. Panečku, to je paráda! Olízl si rty a postavil láhev vedle konvice. Voda kolem spirály už začínala vřít.
Krost si zamnul ruce, uvědomil si, že jsou pořád ještě mastné od ředidla, a přešel k umývadlu, aby si je umyl. Když zazvonil telefon vedle dveří, měl ruce stále ještě mokré a namydlené. Kruci, nemají tu papírové ručníky, řekl si. Zatímco si otíral ruce do montérek, telefon neustále vyzváněl. Konečně ho zvedl, automaticky řekl „tady Krost“ a v tu chvíli si uvědomil, že udělal taktickou chybu. Donaldson řval tak mocně, že malba na stěně málem popraskala.
„Co tam krucinál děláte, Kroste? Řadíte katalog zimního semene? Mařím čas tím, že se vás snažím vystopovat!“
„Kontroloval jsem toaletní potřeby, pane Donaldsone,“ namítl Krost chabě.
„Odkdy se staráte o toaletní potřeby Apexu?“
„Požádali mě, abych jim někdy…“ Krostův hlas se vytratil.
„Mám se na to podívat, Kroste?“ zeptal se Donaldson chladně. „Když vás člověk konečně najde, připadá si jako krysař – hodně zkušený krysař. Krucinál, neříkal jsem vám, abyste byl někde po ruce?“
„Stalo se něco, pane Donaldsone?“ Krostův hlas se točil v pokoře. „Jestli pro mě nemáte nějakou práci…“
Donaldson ho přerušil. „Jo, konečně můžete být jednou užitečný. Sjeďte do Výstav a veletrhů na jedenadvacátém.“
„Ale ti jsou všichni přes víkend pryč,“ zanaříkal Krost.
„Jejich viceprezident Bigelow právě telefonoval z kanceláře vedení podniku. Víte, kde to je?“
„Ten malý byt s kuchyňkou naproti jejich normálním kancelářím?“ Dobře si to pamatoval. Jejich bar byl obvykle dobře zásoben.
„Porouchala se jim lednička a Bigelow tam má klienta.“
Krost se urazil. „To chtějí, abych jim teď v noci opravoval ledničku?“
„Nechte si své otázky a upalujte to spravit. Pak se hlaste u mě. Chci vědět, kde se budete ulejvat příště.“
„Spolehněte se, pane Donaldsone.“ Krost zavěsil. Trhni si nohou, na mě si takhle snadno nepřijdeš. Až příště zazvoní telefon, nebude se obtěžovat jej zvednout. Jen ať si ho Donaldson shání; stejné nezná všechny schovávačky.
Krost si ještě jednou otřel ruce o kalhoty, zhasl a zamkl za sebou dveře. Maně ho napadlo, kohopak tam asi Bigelow touhle dobou má.

7

Tolik peněz, napadlo Lexe Hughese – nevzpomínal si, že by kdy jejich pobočka měla ve svém sejfu tolik peněz. Opravdového boháče by to z člověka sice neudělalo, ale třicet tisíc dolarů rozhodně není k zahození. Učinil poslední zápis do účetní knihy před sebou a pak zavalitými prsty uchopil větší počet vyšších bankovek a láskyplně je přidal k balíčku na stole. Naslinil si palec, sklepl bankovky, aby se srovnaly, a pak je pomalu prstem odpočítal. Další tisíc. Opatřil svazek papírovou páskou a něžně ho uložil na podnos. Blíží se vánoce, proto tu máme tolik peněz, přemýšlel. Příští týden se vklady ještě zmnoží a pak začne období vybírání peněz na nákup dárků.
„Jak se vede, Lexi?“
„Dneska se nám to protáhne, Carolyn.“ Dal dohromady další svitek bankovek a začal je počítat, když najednou vzhlédl k průmyslové televizní kameře nad sebou: Říkali tomu Oko, vševidoucí, všudypřítomné Oko, které neustále snímalo celý prostor vyhrazený manipulaci s penězi a sejfu. Jednou byl v kontrolní místnosti dole a Garfunkel mu ukázal malou televizní obrazovku, která byla spojená s kamerou v podnikové spořitelně. Ukázal mu také indikátor malého senzorového snímače, který registruje tělesnou teplotu kohokoliv, kdo se ke kameře přiblíží. Měl z toho podivný pocit a teď, pokaždé, když se Oko přibližovalo k němu, cítil se uvnitř nesvůj, jako kdyby kamera mohla číst jeho myšlenky.
Vzpomínal si, že když byl dítě, visel na stěně kuchyně kalendář s obrovským, znetvořeným okem plujícím v mracích. Pod okem byl nápis „Bůh tě vidí“. Jeho matka byla zanícenou fundamentalistkou a její silná víra v osobního Boha, který ví o všech vašich činech, ho od dětství pronásledovala. Když k němu kamera zamířila svůj objektiv, vybavil se mu kalendář a řekl si: „Bůh tě vidí.“
„Lexi, máš tu někde stvrzenky z odpoledne?“
Lex se provinile probral, na chvíli úplně zapomněl, že Carolyn Oakesová pracuje v sejfu za jeho zády. „Okamžik,“ utrousil, „někde tu budou.“ Prohledal svůj stůl a podal jí je.
Ve svých osmadvaceti letech Carolyn tak nějak vypadala na osmatřicet, pomyslil si se stopou lítosti. Ne snad že by předčasně zestárla. Bylo to dáno spíš chováním a způsobem, jak se strojila. „Rozumné“ boty na nízkém podpatku, pečlivě učesané hnědé vlasy stažené vzadu gumičkou a téměř absolutní nepřítomnost jakéhokoliv make-upu. Ve skutečnosti byla docela hezká, přemýšlel Hughes, ale málokdy se stýkala s muži, a asi už vzdala ono neutuchající zápolení o získání manžela, které motivovalo tolik dívek pracujících v podnikové spořitelně. Ale jedno jí musel přiznat – byla spolehlivá a měla přesné, matematické uvažování, což se pro její práci ideálně hodilo…
Opřela se o jeho stůl a zula si botu, aby si promnula nárt. „Panebože, to byl ale den. Až tu dnes skončíme, nejradši bych šla domů a na zbytek večera se naložila do vany.“
Téměř automatickými pohyby pokračoval v třídění peněz. „Proč to neuděláš?“
„Už mám na víkend program. Vyzvedne si mě sestra a odjedeme strávit víkend se strýcem. Škoda, že jsem to už slíbila.“
„Radši jí zavolej,“ řekl Hughes po chvilce uvažování. „Byla předčasná výplata kvůli Dnu díkůvzdání a spousta předvánočních vkladů, nejméně ještě dvě hodiny se tu zdržíme.“
Nazula si botu a začala s kontrolou účetních knih na vedlejším stole. „Předáci nemají zrovna nejnižší platy, viď?“
Hughes zrovna počítal, takže chvilku mlčel, pak opáskoval další svazek a pronesl: „To tedy nemají.“ Dostávají za svou práci daleko víc než on, přemýšlel. Po dvaceti letech práce má patnáct set dolarů dluhů, ženu, která neodolá žádné výhodné koupi, a syna, který je hlupák a má potíže s učením… Kterýkoliv odborově organizovaný muž na stavbě přinášel domů dvakrát tolik co on. Věděl to, protože viděl jejich šeky s výplatami, když je sem nosili, aby jim je proměnil za peníze. Závist sice nepatřila k vlastnostem dobrého křesťana, ale tohle prostě nebylo spravedlivé.
Telefon na Carolynině stole zazvonil, zvedla jej a pak se s dlaní na mluvítku obrátila k Hughesovi. „Tvoje žena.“
„Necháš mě tu chvíli o samotě, Carolyn? Hned budu hotov.“
„Stejné mám ještě nějakou práci v sejfu,“ řekla Carolyn.
Hughes se natáhl a převzal sluchátko. „Promiň“ řekl po chvilce. Já vím, že jsou svátky, ale musím dodělat práci.“ Ještě chvilku mlčky poslouchal a pak řekl: „Přijdu, jak nejdříve budu moct.“ A zavěsil. Rodinný život také za moc nestojí, přemítal Hughes. Člověk udělá chybu, když je mladý, a pak toho celý život čím dál tím víc lituje. Když vyšel z univerzity, zkusil v New Yorku své štěstí u divadla. Kdyby se tomu tenkrát byl věnoval ještě o půl roku déle… Jenže to neudělal a hotovo. Kdykoliv teď šel do divadla, tyhle vzpomínky ho bolely. Zvláště když hráli něco staršího a on si pamatoval některé monology. Seděl v hledišti a mumlal si je sám pro sebe ještě dřív, než je vyřkli herci. Zaprodal jsem své naděje, pomyslil si, za ženu, která ho nemilovala a jejíž jedinou životní ambicí bylo utrácet víc, než na co kdy bude stačit jeho plat. Kdo to vlastně řekl, že prožíváme svůj život v tichém zoufalství?
Otevřel spodní zásuvku stolu a přejel prsty po prospektech cestovních společností, které tam schovával. Představoval si exotické země, které v nich byly popisovány. Japonsko. Řecko, Blízký východ…
„Proč se tam jednou nevypravíš?“ zeptala se ho Carolyn, která vyšla ze sejfu a teď stála přímo za ním.
„Ano, jistě, jednou. Japonsko trochu znám z doby, kdy jsem sloužil v armádě. Ne moc – když je tam člověk jako voják, tak toho nikdy ze země, kde slouží, moc neuvidí. Jeden můj kamarád, který sloužil u námořnictva, mi vyprávěl, že si ze světa nepamatuje nic jiného než malé pobřežní přístavní restaurace, kde servírují bifteky s vejcem pro cizí námořníky.“ Zamyšleně se na ni podíval. „Byla jsi někdy v Evropě, Carolyn? V Anglii nebo v Německu nebo v Řecku?“
Přikývla a pocítila vůči němu zvláštní lítost. „Jsem členkou turistického spolku a každé léto někam jezdíme. Vloni jsme byli v Řecku. Viděla jsem Athény, Pireus, Akropol a podobně. Měl bys do některého z nich vstoupit. Cestování tě pak přijde levněji než letenka tady odtud na západní pobřeží.“
Sejmul si brýle, zavřel oči a chvilku si mnul nosní můstek. „Takové dva měsíce na Riviéře by mi pomohly. Jel bych tam sám.“ Povzdychl si. „To tě asi překvapuje, viď?“
Zavrtěla hlavou. „Ne, ani ne. Ale Riviéra je teď už hodně znečištěná a Středozemní moře už také není tak modré jako na prospektech cestovních kanceláří.“ Všimla si výrazu jeho tváře a zamrzelo ji, že to řekla. „Teď každý jezdí na jaderské pobřeží,“ pokračovala ve snaze mu to vynahradit. „Je to levnější a přitom je tam krásnéji – není to tak zprofanované, není tam tolik lidí.“
„Jaderské moře? Musím se o to začít zajímat. Snad jednou…“ Zavřel oči, vzdychl si a zeptal se: „Zapsalas všechny stvrzenky?“
„Ano.“ Podívala se na hodinky. „Radši zavolám sestře, že se zdržím.“
„Carolyn,“ Hughes se na chvíli zarazil. „Podívej, proč už nejdeš domů? Já to tady dokončím sám.“
Zavrtěla hlavou. „Znáš přece předpisy. Musíme se tu vzájemně hlídat.“
„Bojíš se, že bych popadl peníze a utekl na jaderské pobřeží?“ Zasmál se. „Ale to není špatný nápad.“
„Ne, samozřejmě že ne.“ Cítila, jak jí rudnou líce. „Ale já mám na starosti sejf, a kdyby někdo přišel na to, že…“
„Jen klid, vzal bych to na sebe.“ Pořád se ještě rozmýšlela. „Klidně běž, Carolyn, vypadni odtud. Stejně už tu není moc práce.“
Natáhla se pro kabát, který byl přehozen přes židli. „Určité mě už nebudeš potřebovat?“
„To víš, že tě potřebuju, ale nač si máme kazit večery oba? Kromě toho se zhoršuje počasí, a jestli tu ještě chvíli budeš čekat, nebudeš pak moct odejít vůbec. Lidi z oddělení architektů odešli už před hodinou.“
„Děkuju mockrát, Lexi.“ U dveří se zastavila. „Už ti někdo někdy řekl, že jsi hodný člověk? Ještě jednou díky.“
Dotkl se štítku imaginární čepice a řekl: „K službám.“ Celý týden mluvila o výletu za strýčkem a několikrát se zmínila o tom, že tam bude také syn strýčkova nejlepšího přítele a že si strýček přeje, aby se seznámili. Měla z toho legraci – nedělala si vůbec žádné naděje, ale kdo ví, co se může stát? Zasluhovala si dostat poslední šanci. Kromě toho, on se na večer doma stejně moc netěšil.
S trochou štěstí se to Carolyně s tím člověkem vydaří lip než jemu s Maggie. Maggie. Jak se to vlastně všechno stalo? Rok strávený v New Yorku, příležitost zahrát si v divadle – sice za směšný peníz, ale to nevadilo, byla to příležitost. A pak mu Maggie řekla, že je těhotná.
Z příspěvků hereckého podpůrného fondu vystačil sotva jeden. Pro dva to už bylo nemožné. Zachoval se jako slušný muž a vzal si ji – potrat nepřipadal v úvahu – a sehnal si místo účetního a dělá ho dodnes. A Maggie se nezměnila. Hraje si pořád na diblíka. Co však u dvacetileté dívky bylo okouzlující, působí u čtyřicetileté ženy hrozně. Kromě toho je neústupně přesvědčená, že ženu dělají šaty – zvláště pokud stojí hodně peněz a jsou z těch nejlepších salónů.
Učinil poslední zápis a začal sčítat. Když skončil, zvedl podnos s penězi, aby ho zanesl do sejfu. Tolik peněz, napadlo ho znovu. Přes třicet tisíc dolarů. Daleko víc – téměř čtyřicet tisíc. A v sejfu byly další peníze a kromě nich ještě cenné papíry a dlužní úpisy, které si tam někteří vedoucí pracovníci ukládali. Kdyby nebyl čestný, teď má příležitost. Jenže v tom je právě ta ironie, přemítal. Nemohl by se stát zlodějem, i kdyby mu šlo o život. Jeho výchova v dětství mu nasadila morální svěrací kazajku.
Opravdu?
Pohlédl na objektiv kamery, která ho zabírala. Samozřejmě, že ano.
Bůh tě vidí.

Jiskra podporovaná nepatrným prouděním vzduchu od ventilátoru teď už zesílila. Září stejně jasně jako svatojánská muška v přítmí večera. Proužek roztřepané bavlny, pomalu pojídaný jiskrou, se mění v jemný šedý popel, který padá jako prach na podlahu. Jiskra se pomaloučku prokousala pěti centimetry roztřepeným vláknem bavlny až ke dvěma nitím nad osnovou a útkem tkaniny. Nová dávka potravy je pro jiskru příliš mnoho, a proto začíná uhasínat na zažívací potíže. Nitě v místě střetu černají a odebírají jiskře její žár. Jiskra je nyní příliš slabá na to, aby se propálila skrz místo, kde se dvě vlákna bavlny setkávají. Ještě více ztemní: šelma umírá ještě dřív, než dostala příležitost žít.
Teplota v místnosti stále klesá a někde uvnitř zdi pod stropem se dva kovy o nestejném koeficientu roztažnosti zkroutí do vzájemného objetí a společně dosáhnou na kadmioniklový kontakt. Krátký elektrický zážeh vyvolá zapojení relé o mnoho pater níž a ventilátor ukrytý ve vnitřnostech budovy se pomalu probouzí k životu. Místnost je najednou zaplavena přívalem teplého vzduchu z mřížky ventilátoru. Náhlé proudění vzduchu v temné místnosti odvane uhasínající vrstvu zčernalého popela a kolem jiskry začne proudit čerstvý vzduch. Jiskra pod náhlým závanem vzduchu opět vzplane a křižovatku dvou vlakem lehce přeskočí.
V následující chvíli se útek rozpojí a tam, kde před chvílí plála jen jedna jiskra, jsou nyní dvě.
Proud teplého vzduchu z mřížky ventilátoru ve stropě zesílí. Jiskry zazáří jasněji.
Malá šelmička má nyní dvě ruce.

8

Vida, staré rčení má pravdu, pomyslil si Krost. Jenom opravdový pijan rozpozná opravdového pijana. Objevené tajemství vykouzlilo na jeho tváři pokřivený úsměv. „Pan Donaldson mi řekl, že něco potřebujete, pane Bigelow,“ řekl.
Bigelow na něj pohlédl začervenalýma očima a rozpoznal v Krostovi to, co Krost v něm.
„Tamhle,“ řekl stručně a pohodil hlavou směrem ke kancelářím vedení podniku. Krost ho poslušně následoval skladem a zvědavě si prohlížel Mikuláše a soby z polystyrénu. Vypadá to tu jak v oddělení hraček nějakého obrovského obchodního domu, napadlo ho. Vešli do kanceláře a Bigelow ukázal obviňujícím prstem na ledničku ve výklenku kuchyňky. „Jak mám ksakru nabídnout klientovi občerstvení, když není led? Nevím, co s tím je. Dokonce ani osvětlení nesvítí.“
„Ano, to je jistě nepříjemné, ale za chvilku už to zase bude fungovat, pane Bigelow.“ Krost přitom smejčil očima po kanceláři. Na žádného klienta to tu nevypadá. Bigelow je tu sám, na pohovce se nepovalují žádné kabáty a na stolečku nejsou rozházena žádná úřední lejstra a ani o něj není opřena žádná aktovka.
Krost poklekl u ledničky. „Já nevím, jak je můžou takhle vyrábět. Dovezou vám to přímo z fabriky a člověk by si myslel, že to alespoň pořádně zkontrolují. Ale kdepak, prodají vám to a hned na to zapomenou.“ Jediné, co ledničce scházelo, bylo zapojit ji do zásuvky. Jenže zásuvka byla až vzadu a tak to nebylo na první pohled zřejmé. Člověk si k tomu musel dřepnout na všechny čtyři a šátrat v prachu za ledničkou, a Bigelow nevypadal na to, že by byl ochoten pomačkat si kalhoty či zamazat si své módní boty na vyšších podpátcích. „Hned to bude, pane Bigelow. Nevypadá to na nic vážného.“
Bigelow byl čím dál tím nervóznější. „Hlavně to spravte a neotravujte mě přitom řečněním.“
„Ano, pane Bigelow, zrovna jsem tuhle povídal Daisy, že když má člověk udělat něco pořádně, nesmí se nechat rozptylovat mluvením. Jestli mlčet neznamená zrovna zlato, alespoň se vyplácí.“ Pak to Krost uviděl. Zavřené dveře, asi koupelna, musí to být koupelna. Postavil se, aby si vzal kleště, které nechal ležet na kuchyňské desce. V dřezu byly dvě skleničky a jedna z nich měla kolem okraje velkou červenou skvrnu. No jasně, jak taky jinak. Kdo se bude vybavovat s klientem v předvečer svátku Díkůvzdání? Krost není tak hloupý jako Donaldson, aby na něco takového skočil.
Chvíli harašil kleštěmi, pak zasunul zástrčku do zásuvky a zamžikal z přívalu světla z ledničky.
„Tak to by bylo, pane Bigelow.“ Co by za to dal, kdyby věděl, kdo to je. Bigelow nevypadal na to, že se zahazuje s prostitutkami. Třeba je to jedna ze sekretářek pracujících v budově.
Z toho by mohl být hezký skandálek a možná i výnosný.
„To by bylo,“ souhlasil Bigelow a otevřel dveře na chodbu. Krost zachytil cosi pohledem a pomalu se otočil, aby se mohl obdivovat pohledu na město skrze obrovská okna. Nemýlil se. Mezi gaučovým polštářem a opěradlem vězel výtisk Variety. Teď už vůbec neměl naspěch.
„Máte tady odtud moc hezký výhled, pane Bigelow. Nikdy jsem neviděl tak pěkně na město, a to ještě dnes prší.“
Bigelow na něj rychle pohlédl, pak vytáhl peněženku a našel pětidolarovou bankovku. Vtiskl ji Krostovi do ruky. „Děkuju mockrát za opravu ledničky,“ řekl ponuře. „Opravdu.“
Krost se podíval na bankovku. „To ale vůbec není třeba, pane Bigelow. My od údržby si za opravy nic nepočítáme. Je to zahrnuto v nájemném…“ Krost se pořád ještě nepohnul, a tak Bigelow vyňal další pětidolarovku a držel ji těsně za dveřmi.
„Vím, že není nic příjemného, když člověka tahají od práce kvůli něčemu takovému. Promiňte, že jsem vás zdržel.“ Vražedně se zatvářil a Krost věděl, že hra je u konce. Říkal si, že se mu docela lehce podařilo vydělat deset dolarů.
„Tak vám teda děkuju, pane Bigelow.“ Na chodbě si Krost pomyslel: Co si ten starý sviňák dovoluje věšet mu na nos bulíky o nákupčím z venkova? Jestli opravdu je nějaký nákupčí, pak to je sám Bigelow a cena, kterou platí, je pravděpodobně pěkně vysoká. Ženy jako slečna Elmonová nejsou levné, to je jisté. Krucinál, on přece žádné peníze na Bigelowovi nevymáhal, přesvědčoval sám sebe. Byl to Bigelowův nápad – ale to už se v něm ozývalo špatné svědomí. Pak si vzpomněl na baterku. Nechal ji na kuchyňské desce. Napadlo ho, že se pro ni vrátí, ale pak si řekl, že by to nebylo moudré. V každém případě ne hned teď.
Vyjel výtahem do dvacátého pátého patra a před dveřmi do skladu Apexu se zastavil a zalovil v kapsách po klíčích. Teď by bodlo se napít. Bigelow mu přinejmenším mohl něco nabídnout. Vydělal by na tom deset dolarů. Vlastně to byly peníze za špatné svědomí…
Náhle si však vzpomněl na konvici s ponorným vařičem a zachvátila ho panika. Panebože na nebesích! Cítil, jak mu na čele vyráží pot. Vrazil klíč do zámku, vřítil se do místnosti a úlevou se opřel o dveře. Konvice byla přesně tam, kde ji nechal, a vařič byl opřen o její vnitřní stěnu. Pak si všiml, že z konvice nevychází žádná pára. Vrhl se k ní, ale ne dost rychle.
Krost dosáhl na zástrčku přesně ve chvíli, kdy vařič vybuchl. Bylo to právě v onu vteřinu, kdy se voda z konvice vyvařila. Hliník obalující teď již nechlazenou spirálu se roztavil, došlo ke zkratu a roztavený hliník vybuchl v gejzíru kovových jisker. Jedna z nich zasáhla Krosta na zápěstí. Krost zaklel, ucukl a přitom porazil láhev s brandy. Brandy vytekla na porcelánovou desku stolu, a jak se rozlévala a hořela, byl povrch stolu v mžiku plný mihotavých modrých plamenů.
Krost se rychle snažil uhasit plameny holýma rukama a spálil si přitom chloupky na kloubech. Hořící brandy teď už stékala ze stolu na podlahu a odtud se v malých planoucích potůčcích rozlévala ke skříňce s ředidly. Krost se ve své hrůze snažil zadupat plameny do podlahy, pak popadl mop a začal jím tlouct do žhavých potůčků. Když se mu podařilo uhasit je, modré plameny začínaly právě tančit kolem skříňky. Více než vlhkému mopu za to mohl děkovat zuřivosti svého počínání.
Obrátil se ke stolu. Loužička brandy už vysychala, alkohol se vypařil v plamenech, ale v převržené láhvi pořád ještě nějaký alkohol zbýval. Z hrdla láhve vycházely plameny a alkohol se vypařoval. Krost v panice zvedl mop a praštil jím do láhve, ta spadla ze stolu a její poslední zbytky mizely v jemně azurových obláčcích.
Krost sotva popadal dech a rychlý tlukot srdce mu naháněl strach. Bylo to skoro jako začátek požáru mrakodrapu Melton, ale díky bohu, tohle nebezpečí objevil včas. Podíval se kolem sebe. Kristepane, to je nepořádek… Vzal si ze skříňky smeták, smetl střepy na hromádku, pak namočil mop a vydrbal podlahu a desku stolu. Za lopatku mu posloužil kus lepenky. Nametl na ni zbytky konvice, přidal k nim zkratovaný ponorný vařič a začal smetí vysypávat do popelnice. Ale pak si to rozmyslel. To by ho zaručeně prozradilo. A tak radši zabalil smetí do papírových ručníků ze skříňky a nacpal si to vše do kapsy. Zbaví se toho na jiném patře.
Nakonec popošel pár kroků dozadu a dobře si místnost prohlédl. Kromě několika vypálených míst na stole, kam dopadly rozžhavené kapky kovu, tu nebylo nic, co by nasvědčovalo požáru. Uložil lžičku, kávu a sušenou smetanu zpět do horní skříňky a vymáchal mop. Nikdo se to nikdy nedozví, ujišťoval se. Slabá vůně brandy a pach hořícího kovu už zmizely v potrubích klimatizačního zařízení.
Teď by mu ale, panečku, doopravdy bodla štamprle. Brandy byla pryč, ale tam, odkud ji Krost ukradl, jí pořád ještě bylo dost – v baru firmy Consolidated Distributors ve dvaadvacátém patře. Nakonec, proč tam nezajít. Stejně musí zkontrolovat uklízečky a zároveň se tam může zbavit zbytků konvice a zkratovaného vařiče.
Nebo… Nejistě se zastavil na prahu. Vždycky se přece může vrátit tam, kde nechal láhev, kterou si přinesl do práce. Chvilku o tom uvažoval a pak si řekl, že tohle neudělá, a sám pro sebe se zakřenil. V Consolidated neměli na skladě nic opravdu kvalitního a on bude mít kolem půlnoci chuť na kvalitu.
Krost začínal velký flám, ale v tu chvíli si to neuvědomoval.

9

Seznam služeb se čte jako křížovka s tajenkou, kde polovina slov schází, pomyslil si Garfunkel znechuceně. Zvláště Mirisch každou chvíli nepřišel; byl to ulejvák a tohle místo doopravdy ani nepotřeboval, tím se to vysvětluje. Na příští směnu se dostaví s nějakou umně zkonstruovanou omluvou, ale dnes už bylo jisté, že se tu neukáže. Garfunkel by se však radši propadl, než by mu zatelefonoval.
To byla Mirischova povinnost. Však na seznamu čekatelů na místo byla spousta lidí. Příště si vybere nějakého veterána – ti práci potřebují a jsou obvykle spolehliví. Radši najmout někoho nového a dát si práci s jeho zaškolováním, než si nechávat někoho, kdo se na vás vykašle, zrovna když ho nejvíc potřebujete. Člověk musí být pes, říkal si Garfunkel, nebo ho každou chvíli někdo podrazí.
Začetl se do kopií kontrolních seznamů, které mu předali Jernigan a strážný z hlavní haly. Rychle pročítal jména. Dnes tu pochopitelně pracovalo málo lidí přesčas a vypadalo to, že většina nájemníků odjela na víkend pryč z města. Nebýt hromadného ulejvání strážných byl by sám odjel na jih a strávil víkend u své sestry.
Naposledy se rozhlédl po hlavní hale – přibývalo lidí, kteří přišli na večeři do vyhlídkové restauracea vystoupil po krátkém schodišti do kontrolní místnosti. Byla to malá kancelář, ne větší než kanceláře obchodů s automobily, a celá její jedna stěna byla pokryta hlásiči kouře a tepla a asi tuctem monitorů informujících o dění v citlivých místech budovy, což byly vstupní haly, garáže, přepážky výplatních úředníků v bance, prostory sejfu v podnikové spořitelně firmy National Curtainwall a další podobná stanoviště. Normálně by tu měl ve službě dva muže, aby se střídali u obrazovek a prováděli požární obchůzky, jenže Sammy dnes večer také nepřišel.
„Všechno v pořádku, Arnie?“
Arnold Shea se otočil ve své židli a řekl: „Nazdar, šéfe, to je dobře, že jste tu. Mám skoro takový dojem, že ve spořitelně dojde ke krádeži.“
Garfunkel rychle přistoupil k obrazovce. Uviděl, jak Hughes počítá peníze, páskuje balíčky bankovek a občas vzhlíží s přemýšlivým pohledem ke kameře.
„Mně se to nelíbí, šéfe. Jestli jsem někdy viděl chlapa, jak se připravuje, že zmizí se všemi prachy, tak je to on.“
„Ty ses zbláznil. Dej Lexi Hughesovi šanci a bude ti citovat bibli, až ti bude zvonit v uších. Je to dobrý člen jedné z těch revivalistických církví.“
„Ale v kostele také posílají dokola nádobu na peníze, ne?“
„Kdyby Hughes uviděl, že ti na chodník upadl šesták, tak za tebou poběží lán cesty, jen aby ti ho mohl vrátit. A tomu věř. Jednou jsem udělal tu chybu, že jsem mu tuhle místnost ukázal, a on zbělel jako křída. Asi si myslí, že ho to pozoruje Boží oko a nemůže odolat pokušení pohled opětovat Začneme si dělat starosti, až s tou kamerou začne mluvit. Jinak to není špatný chlap. Má chudák na krku manželku, které je čtyřicet a myslí si, že je jí pořád šestnáct“
Shea se usmál. „Co máte proti ženám, šéfe?“
„Nic – až na to, že jsem si kdysi jednu vzal.“ Garfunkel pohlédl na hodinky. Brzy bude sedm a za pár minut se zapojí elektrické zámky na dveřích k nouzovým schodištím a budova bude zajištěná. Kdyby chtěl, mohl by potom jít domů. Arnie obrazovky zvládne, Jernigan se postará o obytná patra, a kromě toho má po budově roztroušeno ještě pár dalších lidí, což by mělo stačit. A bylo by zatraceně příjemné zout se. Po fyziologické i pracovní stránce se z něj stal úplný platfusák.
Shea právě zíval. „Tyhle věci vás dokážou opravdu zhypnotizovat. Málem jsem tady už několikrát usnul.
Když tu máte někoho, s kým můžete mluvit, je to něco úplně jiného.“
Ten lotr mi čte myšlenky, pomyslil si Garfunkel. Je součástí spiknutí. Vymyslí si na něj cokoliv, jenom aby si nemohl s bosýma nohama libovat v soukromí svého bytu. Nemohl Sheovi důvěřovat, že tu vydrží do nástupu další směny, a už vůbec ne, že se tu ukáže, až bude mít příště službu.
„Já nevím,“ pronesl Shea přemýšlivé s pohledem upřeným na obrazovku. „Říkám vám, Dane, že tomu chlapovi z očí čiší Jižní Amerika.“.
„Nejspíš myslí na svatou panenku Marii,“ zabručel Garfunkel. „Říkám ti, že je to nejpoctivější člověk v celé budově – kromě mě.“ Posadil se do jedné z židlí a znovu si prohlédl seznam nájemníků a srovnával jej se seznamem rezervací ve vyhlídkové restauraci. Docela dost jich večeřelo nahoře, včetně Lisy Muellerové a Harleeho Clairborna – s tím budou potíže. Ale neměl jim to za zlé. V předvečer Dne díkůvzdání bylo příjemné povečeřet někde v restauraci, ale v takovémhle počasí se nedalo vyjít ven do města.
Shea náhle zpozorněl. „Hej!“
Garfunkel byl okamžitě u něj a díval se mu přes rameno. „Co se děje?“
Shea se zklidnil, ale pořád byl nesvůj. „Hlavní hala. Měl jsem dojem, že vidím, jak někdo utíká po zadní chodbě. Zachytil jsem to jen koutkem oka.“ Oba pozorovali obrazovku po několik záběrů otáčivé kamery v hlavní hale. Viděli jenom turisty, Sue a strážného.
„Asi to nic nebylo,“ řekl Shea. „Třeba to byl duch nebo něco takového. Anebo mě klamal zrak.“
Možná ano, možná že ne, uvažoval Garfunkel. Alespoň něco se tím však vyřešilo – domů nepůjde. Jednak tu měl málo lidí a jednak… Quantrellovy reportáže by mohly vyprovokovat nějakého cvoka, aby si právě dnešní noc vybral k pokusu podpálit budovu.

10

Jesus Obligado nikdy předtím nezažil, že by v hlavní hale Skleňáku bylo tolik lidí. Protáhl se otáčecími dveřmi a pronesl tiché díkůvzdání svatým. Chvíli jen stál uvnitř, vstřebával do sebe teplo a setřásal kapičky vody ze své tenké větrovky. Venku je pěkně hnusně, pomyslil si, do takového počasí se lehká větrovka a džínsy nehodí. Jenže kožené sako prodal před týdnem, zároveň s hodinkami zděděnými po otci a barevnou televizí, o níž matce namluvil, že je kradená.
Začal se opět klepat a na čele mu vyrazil pot. Za chvíli ho popadnou křeče a bude zvracet, a to si v hlavní hale nemůže dovolit. Jestliže se tu bude moc dlouho potulovat, tak si ho mezi ženami navlečenými do kožešin a jejich vystrojenými manželi stejně strážný brzy všimne. Bylo tu i pár dětí s rodiči, ale všechny byly mladší než on. Jediní, kdo po šesté hodině mohli vstoupit do hlavní haly, byli lidé, kteří tu pracovali, a ti, kteří se chystali na večeři do restaurace nahoře, a na to jeho vrstevníci neměli peníze.
Strážný postával u přepážky pro rezervace, aniž si všímal, kdo přichází dovnitř, a Jesus pocítil, jak se z něj napětí poněkud vytrácí. Nebude to jednoduché, ale s trochou štěstí se to podaří. Tak jako předtím. Zapátral po kameře na protějším konci haly, poblíž dveří Národní banky, a našel ji, jak podélným obloukem zabírá dav a pomalu míří k němu. Tady u dveří byl příliš nápadný. Popošel pár kroků, zamíchal se do davu a pak se pomalu prodíral ke dveřím vedoucím k nouzovému schodišti. Musí být do sedmi v prvním patře, protože potom se zapojí elektrické zámky a pro kohokoliv, kdo vyjde po nouzovém schodišti, budou patra uzavřena. Podíval se na hodiny na mramorové zdi vedle vchodu do banky. Měl ještě pár minut čas, ale musí si pospíšit.
Lidé v hale se tlačili kolem přepážky rezervací a strážný se je v tuto chvíli pokoušel seřadit do fronty. Jestliže budu dostatečně rychlý, přemítal Jesus, podaří se mi to. Kamera teď zabírala nejvzdálenější úsek svého zorného pole. Rychle se prosmýkl kolem fronty. Lidé, kteří se snažili, aby přišli co nejdříve na řadu, mu nevěnovali pozornost. Teď už byl jen pár metrů od dveří. Strážný pořád ještě vydával pokyny a snažil se zvládnout nápor davu, ale kamera se už začala otáčet jeho směrem. Jesus to riskl a doklusal ke dveřím. Strážný se staral o dvojici starších manželů, kteří ve vřavě vstupní haly ztratili orientaci. Jesus si nebyl jistý, jestli ho kamera zabrala.
Opřel se do kovových dveří, proklouzl jimi a zaslechl, jak se dveře se zasyčením samy zavřely. Byl teď na nouzovém schodišti, jehož holé betonové zdi nesly stopy po překližkových formách, z nichž byly ulity.
Na chvíli se opřel o zeď a pohlédl na šedivé schody, které se zdvíhaly nad ním. Bude zvracet. Cítil, jak se mu převrací žaludek a vysílá do úst pachuť žluče. Ne, to nejde, ujišťoval se, teď to není možné. Nemá na to čas. Pevně sevřel rty a snažil se ovládnout své vnitřnosti. Po neoholené bradě mu stékal pot. Jestli se dostaví křeče, nedokáže je přemoci. Bude bezmocný. Jejich začátek se nedal odhadnout, ale určitě na sebe nedají čekat déle než hodinu. Do té doby musí najít matku, dostat z ní peníze a stihnout to ke svému překupníku s drogami.
Panebože, modlil se a cítil, jak mu podklesávají kolena. Bude zvracet. Zakuckal se, silou vůle se ovládl a otřel si ústa rukávem. Překupník s drogami Spinner je potvora, určitě na něj nebude v uličce mezi domy čekat déle než deset minut po uplynutí stanovené doby. Ten lump ho během posledního měsíce úplně vysál, a přesto nepočká deset minut navíc, i kdyby na tom měl vydělat celý tác. Spinnera už dvakrát lízli a policajti z oddělení pro boj s drogami mu řekli, že až ho líznou potřetí, tak ho zabijí, a když to nepůjde, zahodí prý klíč od cely.
Kde vlastně matka je? napadlo Jesuse v panice. Uklízela v sedmnáctém až dvacátém patře, ale on nikdy nevěděl přesně, v kterém patře začíná, či jak dlouho jí to trvá, než uklidí jedno poschodí a přejde do dalšího. Nezbývá mu nic jiného než projít všechna patra, a až matku najde, půjčí si od ní dvacku. Bude mít jistě peněženku u sebe. Stejně jako ostatní uklízečky ji nikdy nenechávala v šatně. Jinak by se neobtěžoval matku hledat. Za dvacku se dnes v noci postaví na nohy a zítra už se o sebe nějak postará sám. V této chvíli byl pro něj zítřek vzdálen sto let.
Nemám moc času, přemýšlel freneticky. Musím vyjít dveřmi v prvním patře před sedmou, a to bude za chvilku. Jestli jsem to už vůbec neprošvihl. Ale to ne, ještě se neozvalo cvaknutí elektrických zámků na dveřích. Vyškrabal se po schodech na odpočívadlo, kde se zastavil, potlačil nutkání vyzvracet se, pak zdolal zbytek schodů a protáhl se dveřmi. Zrovna je zavíral, když zaslechl slabé zavrčení, což znamenalo, že byly zapojeny elektrické zámky. Kdyby se o chvíli opozdil, byl by se dovnitř budovy už nedostal. Neměl by peníze a to by znamenalo, že by noc strávil v křečích a bolestech hlavy na svém zapáchajícím lůžku nebo u Marie.
Přeběhl od dveří k výtahům a zběsile mačkal přivolávající tlačítko. O chvíli později se dveře s pneumatickým zasyčením otevřely a Jesus zmáčkl sedmnácté patro. Požehnaná panenko Marie, ať tam máma je, modlil se téměř v pláči. Nemá ani sílu, ani čas na to, aby prohledal všechna patra, a Spinner nepočká; ten lump ještě nikdy nepočkal.
Vystoupil v sedmnáctém patře a tiše se vydal po chodbě. Minul několik obchodů s potemnělými výlohami, zahnul za roh a spatřil před sebou dveře z matného skla, za nimiž se ještě svítilo. Na dveřích si přečetl nápis Moderní interiéry a pod ním ozdobným písmem jména Ian Douglas a Larry Uhlmann. To jsou ti dva teplouši, kterým to patří, řekl si Jesus. Vzpomněl si, že Douglas je starší tlouštík s velkým hrudníkem a že Uhlmann je ten mladší a hubenější. Náhodou je jednou potkal, když přišel navštívit matku po úředních hodinách, a předstíral, že k tomu dostal svolení od ostrahy budovy. Ani jeden z nich se mu nejevil moc přátelsky, ale v očích staršího teplouše bylo něco, co ho upoutalo. Zařizují interiéry, přemítal Jesus. Prodávají módní věci, kterými si lidé vyzdobují domy. Drahé věci. Nerozhodně se zastavil u dveří a naslouchal. Nic neslyšel a podle ztlumeného světla si domýšlel, že ten, kdo je uvnitř, pracuje asi někde vzadu. Stálo by to za pokus, napadlo ho náhle. Teď už tam nebudou žádní zákazníci, a jestliže majitelé budou vzadu, mohl by tam něco šlohnout. Třeba by to vzal Spinner jako protihodnotu – hned si však řekl, že je to nepravděpodobné, nejjistější je vyrazit z matky peníze.
Tiše se dál kradl chodbou. Svítilo se také v kancelářích firmy National Curtainwall; tam už také jednou byl, když tam matka uklízela. Ale podle toho, že se svítilo jenom vzadu, poznal, že v kancelářích uklízečky nejsou. Vzadu měli sejf a spoustu peněz. Matka mu řekla, že tomu říkají podniková spořitelna a že si tam spousta zaměstnanců ukládá peníze. Třeba tam je právě teď spousta peněz, zauvažoval. Je přece před svátky.
Na okamžik zalitoval, že u sebe nemá zbraň, ale rychle tu myšlenku opět vypudil; zbraně mu naháněly strach, na něco takového byl příliš zbabělý. Když byl mladší, zapletl se do válek gangů, v nichž se bojovalo noži a řetězy. Pak jednou v noci někdo vytáhl pistoli a zastřelil mu kamaráda. On sám to dostal do boku a půl dne krvácel. Matce se podařilo sehnat portorikánského doktora, který mu ránu sešil. Doktor věděl dost na to, aby mlčel a neptal se, jak Jesus ke zranění přišel. Jesus se od té doby gangů stranil. Příště by nemusel mít takovou kliku.
Začal propadat panice. Už se blížil ke konci chodby a na žádné uklízečky nenarazil. Velké stojací popelníky naplněné pískem byly pořád plné nedopalků a v žádné z jiných kanceláří se nesvítilo. Třeba na další chodbě… Začal utíkat a o pár minut později si uvědomil, že se nemýlí. Uklízečky se k tomuto patru ještě nedostaly. Pane bože, co si počne? Pocítil první záchvěv křeče a zbělel pod svou olivovou kůží. Třeba je nemocná. Třeba ji její nový „manžel“ Martinez tak zmlátil, že nemohla jít do práce. Ten lump a vejtaha, pomyslel si Jesus nenávistně. Jednou do něj zapíchnu kudlu a uvidíme, co z toho náfuky zbude…
Třeba matka pracuje na jiném patře, dodával si naději. Rozběhl se zpět k výtahům, ale u dveří Moderních interiérů se zastavil. Vzadu se pořád ještě svítilo. Chvíli otálel a pak vzal za kliku, která tiše povolila. Tiše pootevřel dveře a nahlédl dovnitř. Zezadu sice zaslechl vzdálené zvuky, jako kdyby tam někdo pracoval s kalkulačkou, ale tady nikdo nebyl Mají tam nějakou práci, řekl si. Stojí to za pokus. Protáhl se dovnitř a dveře se za ním tiše zavřely. Chvíli čekal, až se jeho oči přizpůsobí šeru, a pak se rychle rozhlédl kolem sebe.
Na první pohled se nezdálo, že by si tu mohl k něčemu pomoct. Jedině stůl přiražený ke zdi by mohl skrývat pokladnu… Přikradl se k němu a začal otevírat jeden šuplík za druhým. Papíry a obálky a cosi, co vypadalo jako svazek účtů. Kromě pár drobných v úzkém vrchním šuplíku tu však nebyly žádné peníze. Jen gumičky, nějaké známky a sponky na papír.
Krucinál. V rohu a při protější zdi byly naskládány štůsky látek a fajnový, vyumělkovaný nábytek, který by u něj doma nevydržel ani týden. Zachvácen náhlou zvědavostí přešel k pohovce a posadil se na ni. Chvilku se na ní pohupoval, pak přitiskl své úzké boky k čalounění. Vždyť to ani není pohodlné, kdo by si takový krám koupil?
A pak spatřil u protější zdi zasklenou skříň. Škrtl zápalkou – škrtnutí vydalo v tichu místnosti překvapivě hlučný zvuk – a posvítil si na poličky. Byly z šedivého matného skla a na jedné z nich stála skupinka figurek, které mohly být vyřezány ze slonoviny. Mohl by si jimi narvat kapsy, třeba by mu Spinner dal dolar za kus.
Pak se mu rozsvítily oči. Vedle figurek uviděl malé, starožitné hodiny, lem kolem ciferníku vypadal na pravé zlato. Už jenom ten lem musí být drahý, nejmíň dvacet dolarů. To pozná dokonce i Spinner.
Tiše odsunul sklo a právě ve chvíli, kdy uchopil hodiny, se místnost zalila oslepujícím světlem a ozval se hluboký bas. „Co si to, krucinál, dovoluješ?“
Jesus sebou trhl, loktem zavadil o poličku a figurky se vysypaly na koberec.
„Ty mizero, já ti dám!“ Tlusťoch se na něj vrhl a Jesus svíraje hodiny, pádil ke dveřím. Tlusťoch však byl u dveří dřív a Jesus si najednou uvědomil, jak je velký a mohutný. Vážil dobrých sto dvacet kilogramů a měřil přes dva metry. Nad Jesusem a jeho pětašedesáti kilogramy a sto sedmdesáti centimetry se doslova tyčil jako věž. Jesus ucukl dozadu, pak se náhle otočil a kopl do figurek ze slonoviny.
Muž cosi zakřičel, klesl na jedno koleno a snažil se figurky sebrat. Jesus se vrhl ke dveřím a už byl skoro venku, když ho velká těžká ruka popadla za kotník a stáhla ho zpátky. Upadl, pustil hodiny a ty se okamžitě roztříštily. Stočil se jako kočka, a tu náhle narazil na zeď, až to zadunělo. Velký muž ho popadl za ramena a stiskl ho tak silně, že Jesuse zabolela klíční kost. Jesusova pravá ruka zamířila ke kapse, ale muž ho předešel, zapřel se prsty o látku, kapsu odtrhl a nůž se zasouvací čepelí neškodně spadl na zem.
„Ty spratku!“ Muž ho trhnutím postavil na nohy, zkroutil mu ruce za záda a teď jednou rukou svíral obě dvě Jesusova útlá zápěstí. Na první pohled vypadal jako měkkota, ale ruka svírající Jesusova zápěstí byla pevná jako ocel.
„Au, to bolí!“
„Tak stůj klidně, nebo tě to bude bolet ještě daleko víc,“ pronesl muž hlasem plným hněvu.
„Pusťte mě, já vám neuteču.“ Jesus se přestal vzpírat a muž trošku povolil své sevření.
„Jak se jmenuješ?“
„Jesus Qbligado,“ pronesl Jesus neochotně.
Jeho oči rychle bloudily místností a velký muž řekl: „Nezkoušej to, jsi zatracený zloděj. Mohl bych tě asi zabít, a nic by se mi nestalo.“
Jesus se opřel o zeď a masíroval si ztuhlá zápěstí. Lže, jako když tiskne, řekl si. Ten obr ho může zranit, ale určitě ho nezabije. Jesus už se se zabijáky setkal, a i když muž byl jako hora, nevypadal na zabijácký typ. Trochu se uklidnil. Teď na něj asi zavolá policajty, ale on přece může vždycky říct, že hledal svou matku, viděl tu světlo a vešel dovnitř v domnění, že tu bude matka, protože tohle byla jedna z kanceláří, kde uklízela.
A jestli tohle nepomůže… Najednou dostal ještě lepší nápad. Může říct, že ho ten velký muž pozval dovnitř a nabídl mu peníze. Tomuhle policajti věřit budou; ten obr vypadal přece na teplouše. Začal se usmívat
„Co je ti k smíchu,“ zeptal se muž.
„Zavoláte policajty?“
„A neměl bych snad?“
„To teda ne,“ odsekl Jesus vzdorně. „Zavolejte je, a já jim řeknu, že jste mě sem pozval a chtěl po mně…“
Přišlo to bez varování. Dostal takovou facku, že zavrávoral a málem klesl k zemi. Zabolely ho z toho zuby.
„Na to sis vybral špatný stát,“ řekl muž klidně. „Sodomie se tu za zločin nepovažuje, ale vydírání ano.“ Podíval se Jesusovi zblízka do tváře. „O co ti jde? Co jsi tu chtěl?“
„Peníze,“ odpověděl Jesus zaraženě. „Co ksakru jinýho?“
„Na co?“
Jesus si rychlým pohybem vyhrnul rukávy a zdvihl paže žílami dopředu. „Jen se podívejte. Dobře se podívejte. Ještě jste nikdy neviděl stopy po jehle?“
„Chlapče, ty se zabíjíš,“ pronesl muž tiše.
Jesus najednou dostal vztek. Vztek na město, na svou matku za to, že nebyla tam, kde měla být, vztek na toho obra.
„Myslíte si, že bych měl zajít do poradny, že jo? Jenže na to se tady musí čekat. Přijdu na řadu až za měsíc a půl!“ Začal vřeštět. „A co mám zatím dělat? Svíjet se doma v křečích? Moje matka o tom ani neví. Její mužskej by mě popadnul za flígr a vyhodil!“
Už se o něj zase pokoušel nápor nevolnosti, opět mu začínal vyrážet pot. Roztřásl se a zuby mu cvakaly.
„Koukejte, vy znáte mé, já znám vás. Dvacet dolarů. Potřebuju dvacet dolarů.“ Trochu se předklonil.
„Za dvacet dolarů. Chcete mě?“ Už téměř prosil. „Jsem dobrý. Už jsem to za peníze dělal. Nevadí mi to. Nikdo tu není, já nikomu nic neřeknu. Dvacet dolarů a jsem váš!“
V mužově tváři se objevil výraz, z kterého Jesus nic nevyčetl. „A proč si myslíš, že tě chci?“ zeptal se muž konečně.
„Znám takový, jako jste vy,“ odpověděl Jesus prostě.
Velký muž zakroutil hlavou. „Jenže já nechci tebe,“řekl tiše. Na chvíli se zdálo, že se zamyslel, a Jesus si uvědomil, že polevil v pozornosti. Vyrazil kupředu, udeřil ramenem do mužova břicha a zasprintoval ke dveřím. O vteřinu později už tryskem utíkal po chodbě. Za rohem se zastavil a na okamžik naslouchal. Nikdo ho nepronásledoval. Přikradl se k výtahu a zmáčkl tlačítko. Cítil, jak se v něm opět zvedá hladina nevolnosti.
Svou matku našel v osmnáctém patře, na konci chodby blízko nouzového schodiště. Táhla za sebou vozík s mopy. Už ji týden neviděl. Vypadala unaveně. Hrůza, pomyslil si. Ona je unavená a mně je špatně.
Zaslechla jeho kroky a vzhlédla. „Jesusi!“ přešla do rychlé španělštiny. „Co tu děláš? Sem přece nesmíš!“
Už jím zase lomcovala zimnice. „Prosím té, mami, mluv anglicky. Nerozumím ti.“ Na chvíli se odmlčel, aby ovládl žaludek. „Potřebuju peníze, mami.“
„Žádný peníze,“ řekla pevně. Naklonila se, aby ponořila mop do kbelíku.
Odkopl kbelík.
„Mami, já ti nechci ublížit,“ olízl si rty. Nikdo jiný mu nepomůže. Nemá kam jít „Mami,“ opakoval tiše.
„Strašně moc potřebuju peníze.“
Couvala před ním. „Já řekla – žádný peníze!“
Vrhl se k ní, popadl ji za ramena v modrém plášti a zacloumal jimi. „Ty stará portorikánská bláznivko, potřebuju peníze! A musím je mít hned teď!“

11

Dan Garfunkel řekl: „Arnie, půjdu na požární obchůzku.“
Strážný na chvilku přestal sledovat monitory a podíval se na Garfunkela. „Jste tady od osmi od rána, šéfe, nepřeháníte to?“
Garfunkel si vzal malý diář, který používal, když byl na požární obchůzce, a zamířil ke dveřím. „Máme pod stav a co jiného bych měl dělat? Jít domů a čumět na televizi? Programy, kromě těch o lupičích a policajtech, za nic nestojí. Uvidíme se za hodinu. Zavolej mi vysílačkou, když něco budeš potřebovat.“
To všechno je nejméně než z poloviny lež, pomyslil si. Co by za to dal, kdyby se mohl uvelebit v křesle a rozvázat si tkaničky u bot. Začínající dlouhá noc však Garfunkelovi zdaleka tolik nevadila jako pomyšlení na čtyřdenní svátky. Čtyřdenní svátky jsou ještě horší než třídenní. On a Ellen nikdy neměli děti, a když Ellen zemřela, práce nabývala v jeho životě čím dál víc na důležitosti. Dobrou náladu a spokojenost cítil, jenom když byl v práci, obklopený stem a jedním problémem, které se během dne vynořily. Rád účastně prožíval životy lidí kolem sebe. Kdysi si přiznal, že Jerniganova rodina je mu bližší než vlastní příbuzní, a to se viděl s Marnií pouze jednou v životě a se zbytkem rodiny už vůbec ne.
S narůstající hořkostí si uvědomil, že je osamělý člověk.
Garfunkel si z poličky před kanceláří vzal dlouhou baterku, rychle pohledem přelétl hlavní halu a chytil zasklený výtah do vyhlídkové restaurace. Kolem něj se tlačili hosté, a jak se město pod nimi propadalo, vyráželi ze sebe výkřiky obdivu či strachu. Garfunkel je sledoval s klinickým odstupem – zažíval ten dojem už kdoví pokolikáté – a v pětašedesátém patře rychle vystoupil do restaurace.
Jeho spolupasažéři se postavili do fronty u šaten.
„Snad tu dnes večer nechceš večeřet, Dane?“ Quinn Reynoldsová, mladá vedoucí restaurace, k němu přispěchala, hned jak ho spatřila.
Garfunkel se usmál a zavrtěl hlavou. „Na to nemám, Quinn– jsem tu jen na požární obchůzce. Vypadá to, že dnes večer budete mít nabito.“
Přikývla. „Některá divadla kvůli počasí nehrají, takže máme víc hostů, než jich můžeme usadit.“ Otočila se ke vchodu do jídelny. „Měj se hezky, Dane – příjemné svátky.“
Garfunkel vyšel po schodech do šestašedesátého patra, kde byl dosud neobsazený luxusní byt a strojovna výtahů obsluhujících obytnou část budovy. Prošmejdil světlem baterky strojovnu. Automaticky hledal cokoliv, co sem nepatřilo – plechovky, balíčky, cokoliv, z čeho by se eventuálně mohla vyklubat bomba nebo pekelný strojek nějakého žháře. I když už jim řada neznámých maniaků vyhrožovala pumovými útoky a správa budovy zamítla žádosti všech konzulátů o pronájem místností, nečekal, že tu něco najde. Ale člověk nikdy neví…
V obývacím pokoji luxusního apartmá nerozsvítil, ale postavil se doprostřed místnosti, zavřel oči a snažil se co nejvíc vcítit do života budovy. Venku to už zase fouká, řekl si. Ucítil totiž, jak se budova nepatrně chvěje. Kromě toho také slyšel jemné pulsování motorů a elektrického zařízení v patrech pod sebou, onen nedefinovatelný mechanický šepot, kterým budova promlouvala sama k sobě, jak se připravovala na večer.
Mezi večerními a denními zvuky, které budova vydávala, byl rozdíl. Jiné zvuky bylo slyšet, když mrakodrap bděl, a zase jiné, když se ukládal na noc.
Otevřel oči a posvítil si do prázdných pokojů. Napadlo ho, že by pro někoho bylo docela jednoduché navečeřet se ve vyhlídkové restauraci a pak nepozorovaně proklouznout po schodech sem. Ale když jde o žhářství, jsou všechny části budovy vystavené nebezpečí stejným dílem. Sešel dolů po schodech a zastavil se v kuchyni restaurace, kde mu jeden z kuchařů vnutil kuřecí stehýnko. Z kuchyně se zašel podívat na terasu, za jejímž sklem blikalo město ponořené do deště a plískanice. Terasa se vinula kolem dokola ve tvaru obrovského kruhovitého ochozu. Na druhé straně vnitřní zdi, skryté před zraky návštěvníků, byly obrovské nádrže, které sloužily coby rezervoáry pro vnitřní potrubí, klimatizaci a sprinklery. Garfunkel zběžně zkontroloval místnost s nádržemi a pak sešel po malých kovových schůdkách do místnosti plné generátorů, motorů a obrovských ventilátorů. Strop místnosti protkávaly trubky a její zdi lemovaly kontrolní měřicí zařízení tlaku vody, páry, kouřová a tepelná čidla, přístroje na měření proudění vzduchu a další aparáty. Během dne byla v místnosti obsluha, večer byla stejná sestava přístrojů v hodinových intervalech kontrolována noční směnou v suterénní strojovně.
Vrátil se na nouzové schodiště a opět pocítil váhu ocele, která ho obklopovala. Napadlo,ho, že nájemníci si ve svých bytech nikdy plné neuvědomí přítomnost pavoučích sítí ocelových nosníků podpírajících jejich kobercem potažené podlahy. Pak už kráčel po chodbách nedokončených bytů v horních patrech a za chůze si dělal poznámky do svého bloku. Snad za to mohly svátky nebo lidem bylo prostě už všechno jedno: v bytech se volně povalovalo stavební dříví; desky, byly tu překližky, plechovky plné barvy a fermeže, štosy asfaltových a umělohmotných kachlů, otevřené bedny ještě z poloviny plné dřevité vaty… Kdy tu asi byl naposledy správce budovy? Musí to hned ráno nahlásit, jenže Harriman je na dovolené a ten třasořitka ho zastupuje, nemá odvahu, aby se pohádal se stavbyvedoucím. Ale někdo by to co nejdříve měl rozčísnout…
Jak scházel dolů, šachta nouzového schodiště se postupně rozšiřovala a dolejší patra už vypadala dokončeněji. Chodby tu byly vytapetované a potažené koberci a místo překližkových desek, zakrývajících zívající díry v betonových zdech, byly zde již zasazeny pečlivě natřené dveře bytů. Na každých dveřích visela malá, oválná cedulka a Garfunkel se zastavil, aby si jednu z nich přečetl. Co dělat v případě požáru. To je zvláštní, pomyslil si, procházel tudy už tolikrát, ale nikdy předtím si těchto instrukcí nepovšiml. A sotva jeden nájemník z deseti bral jejich existenci na vědomí. Kdyby k něčemu í opravdu došlo, potom by stejně platilo pořekadlo, které znal ze služby u námořnictva.
Na dalším patře nouzového schodiště si Garfunkel všiml čehosi zvláštního u potrubí s užitkovou vodou, k němuž byly připevněny požární hadice. Zastavil se, aby zjistil, co to je. Někdo nařízl dvaapůlcoulovou požární hadici. Vandalové, pomyslil si Garfunkel rozhořčeně.
To byl důvod číslo jedna, proč požárníci radši tahali své hadice až do nejvyšších poschodí. Tohle měly na svědomí děti, které se ve dne mohly dostat na nouzové schodiště. Tytéž děti občas ukradly“ výtah a projížděly se v něm tak dlouho, než byl výtah stažen pomocí ručního řízení do hlavní vstupní haly.
Další nouzové schodiště vedlo do vstupní haly k bytům. Jernigan seděl za svým stolem a zíral na cosi těsně pod deskou stolu. Dívá se na film, napadlo Garfunkela. „Ahoj, Harry, jak to jde?“
Jernigan vzhlédl, zeširoka se usmál a vypnul televizi. „Ulejvám se jako obvykle – ale radši jsem tady uvnitř než venku.“
„Stalo se něco výjimečného?“
„Kdyby ano, tak bych to už dávno nahlásil. Moc se toho neděje.“ Jernigan se odmlčel. Zřejmě se rozmýšlel, zda se má o něčem zmínit, či zda si to má nechat pro sebe. „Dane, máš na zítra nějaký program?“
„To víš, že jo – zuju se, otevřu si pivo, natáhnu se do křesla a budu se dívat na fotbal v televizi. Proč?
O co jde?“
„Víš, jak to Marnie přehání s vařením…“ Jernigan se v rozpacích odmlčel a Garfunkel si v panické předtuše uvědomil, o co mu jde. „Budeme mít spoustu jídla a já nesnáším nekonečnou dietu krocaních sendvičů. Napadlo mé, že bys mi s tím mohl pomoct“
„Hele, Harry, to je od tebe zatraceně…!“
Jernigan se zasmál. „Šéfe, budeš kdykoliv vítán.“
„Opravdu, děkuju mockrát, Harry, ale já už mám…“
„Chceš být sám?“ Do Jerniganova hlasu se vkradlo cosi, co tam Garfunkel nikdy předtím neslyšel. „No tak, Dane,“ řekl tiše.
„Budu o tom přemýšlet,“ pronesl Garfunkel pomalu. „Díky za pozvání, Harry.“
Jernigan se podíval na nějaké papíry za přepážkou. „S Marnie pracuje jedna sekretářka. Je to běloška, asi kolem pětatřicíti, před rokem ovdověla. Marnie si myslela, že bychom ji taky pozvali.“ Roztáhl ruce v obranném gestu. „Není to žádné rafičení, žádná seznamka. Ale napadlo mě, že když u nás Leroy uvidí dva bělásky, tak se z toho zblázní a konečně se odstěhuje.“ Jernigan kul železo, dokud bylo horké. „Je to hezká holka, Dane. Ošklivky si k nám domů nepouštíme.“
Garfunkel se mu nemohl podívat do očí. „Rozmyslím si to, Harry – je to od tebe a od Marnie moc hezké, fakt“
Z jeho hlasu Jernigan vyčetl odmítnutí, přerovnal nějaké papíry na stole a zapnul televizi. Nevzhlédl od stolu. Jestli budeš chtít přijít, tak mi ráno brnkni. Marnie tě moc ráda uvidí.“
Garfunkel sešel dvě patra, než se opět uklidnil. Máš zvrácenou povahu, říkal si. Proč jsi odmítl nabídku přátelství, po kterém tolik toužíš? Povzdychl si. Nemohl k nim jít – vždyť by se jim vnutil do domu, a kromě toho v Jerniganové nabídce bylo trochu lítosti, s kterou se nedokázal vypořádat A netrpíš náhodou duševním masochismem? otázal se Garfunkel sám sebe.
Ve dvacátém osmém patře se na chvíli zastavil a zpozorněl. Nepatrný zápach kouře. Garfunkel šel po pachu a otevřel si dveře Johnsonovy cestovní společnosti. Z jednoho nevyprázdněného přeplněného popelníku vycházel slabý proužek kouře. Během dne někdo zmačkal několik listů papíru a vhodil je do popelníku, kde byl ne zcela uhašený nedopalek. Papíry a další nedopalky musely doutnat už dlouho. Něco takového se při požární obchůzce našlo téměř každou noc, přemítal Garfunkel. Pokud to nebyl popelník, byla to zapnutá remoska nebo zapálená cigareta, kterou někdo vhodil do koše na papír.
Natočil si z vodovodu šálek vody a doutnající popelník uhasil.Zapsal si do notesu, že je třeba cestovní společnost písemně upozornit na požární předpisy. Pokud ho paměť neklamala, tak to bude už druhé varování. Kdo tu má vlastně ksakru na starosti uklízečky? No jistě, Krost, kdo jiný. Ten lajdák by neucítil kouř, ani kdyby spal na vršku celé hromady doutnajícího smetí. Panebože, kdyby mu tak aspoň na jeden den svěřili osobní oddělení…
Jedenadvacáté patro bylo kromě několika světel v zadní části Postav a veletrhů úplně tmavé. Někdo je v ředitelských místnostech, napadlo ho, a pak si vzpomněl, že asi před hodinou přišel Bigelow. Což nedávalo smysl. Přišel sám, žádnou dívku s sebou neměl. Další patra patřila firmě National Curtainwall a v kancelářích vedoucích pracovníků se svítilo, což nebylo neobvyklé.
V jejich spořitelně pracovalo přesčas a v poslední době se hodně často svítilo i v oddělení architektů. Povídalo se, že Leroux připravuje projekt, který bude znamenat revoluci ve stavebnictví. V sedmnáctém poschodí bylo tma a Garfunkel pomalu prošel po chodbách a zkoušel, jestli jsou dveře kanceláří pořádně zamčené.
Zahnul za roh a právě chtěl vzít za kliku kamrlíku na uklízecí potřeby, když si všiml, že v Moderních interiérech je rozsvíceno a Ian Douglas s pohledem upřeným na druhý konec chodby stojí na prahu. Přispěchal k němu.
„Stalo se něco, pane Douglasi?“
Velký muž se prudce otočil a vydechl. „Promiňte, vylekal jste mě.“ Garfunkel se na něj pozorně zadíval. Douglas vypadal trochu moc pobledlý, chřípí se mu chvělo a byl nápadně udýchaný. „Určitě se nic nepřihodilo? Žádní zloději?“
„Cože?“ Douglas otevřel oči dokořán a zavrtěl hlavou. „Ne, nic takového. Jenom jsem měl dojem, že slyším nějaký hluk, ale nic to nebylo.“
„Určitě?“
„Jistě. Kdybych někoho viděl, zavolal bych vás.“
Garfunkel neutrálně přikývl. „Dobrou noc, pane Douglasi.“
Proč má Douglas zapotřebí lhát? zajímalo Garfunkela, když pečlivě prohledal celé patro. Teď už tu nikdo nebyl, ale na napastovaných dlaždičkách na konci chodby spatřil stopy po podpatcích, jak někdo v běhu zahýbal za roh a uklouzl. Neměl z toho dobrý pocit. Měl příliš málo lidí na to, aby zorganizoval pátrání po celé budově, a zavolat místní policii se mu nechtělo. Neznámý stejně už s největší pravděpodobností z budovy zmizel.
Sestoupil o tucet poschodí dolů a ocitl se v obchodním středisku s obchody a malými módními obchůdky otevřenými veřejnosti. Všiml si, že tohle byla jediná část budovy, kde se používal systém sprinklerů. Podle požárních předpisů musely být sprinklery používány na všech místech, kde se scházel větší počet lidí. Prosmýkl se hlavní halou – strážný, který zapisoval hosty do vyhlídkové restaurace, si ho nevšiml – a sestoupil po nouzovém schodišti do podzemní haly a k parkovišti.
„Všechno v pořádku, Joe?“
Směnař si utřel ruce do hadru a pak se opět vrátil k počítání stvrzenek za parkování.
„Všechno v pořádku, pane Garfunkele, až na to, že se lidé dnes se spropitným nepřetrhnou.“
„Ne že by nechtěli, Joe, jenže po večeři ve vyhlídkové restauraci už nemají žádné peníze nazbyt…“
Směnař začal klusat k autu, které sem právě přijelo po rampě. „Máte asi pravdu – hosté v poledne jsou daleko štědřejší.“
Garfunkel se rozhlédl kolem a řekl si, že musí Joeovi připomenout, aby byl při tankování benzínu opatrnější. Kolem čerpadel se leskly stopy po benzínu. Jenže co na něm vlastně k čertu může chtít? Podzemní hala sloužila jednak coby parkoviště, jednak coby benzínová stanice. Jediný rozdíl mezi tímhle zařízením a normální pumpou tkvěl v tom, že normální čerpací stanice byla pod širým nebem a tady ji uzavíraly čtyři zdi.
Sestoupil ještě o patro níž do kotelny. Jako obvykle tam bylo ve srovnání s garážemi čisto jako v kostele.
„Copak, Dane? Nikdo ti nepřišel a tak musíš na obchůzku sám?“
„Částečně proto, že nikdo nepřišel, částečně proto, že si s tebou chci popovídat, Griffe.“
„Nehraj to na mě, Garfunkele. Dobře víš, kde tu schováváme kafe. Obsluž se sám, nebudu ti dělat servírku.“
Garfunkel si nalil šálek a přisunul si židli ke stolu, který představoval pracovnu Griffa Edwardse. Edwards byl tlustý, začínal šedivět a jeho mírně poďobaná pleť mu dodávala vzezření padoucha v tuctové filmové detektivce. Garfunkel se zhoupj na židli, až se opěradlo dotklo betonové zdi za jeho zády. Přidržoval si šálek oběma rukama a nechal si kouř z kávy stoupat přímo do obličeje. Podíval se na obrovské kotle a řady měřicích přístrojů na protější zdi. Vedle přístrojů visela kniha služebních záznamů. „Jak to jde?“
„To je hloupá otázka, Garfunkele. Jak by to mělo jít?“ Edwards se zašupěním vstal a dokolíbal se ke konvici s kávou. „Objevil jsi nahoře nějaké zuřící požáry?“
„Jistě, jeden popelník. Ale kouř, který z něj vycházel, by sotva uvedl v činnost jeden z tvých detektorů.“ Garfunkel si dal mocný doušek kávy a skoro se zakuckal. Káva byla horká a tak hustá, že by se dala namazat na krajíc chleba. „Díváš se na ty Quantrellovy televizní reportáže, Griffe?“
Edwards si povzdychl. „Pár jsem jich viděl. Není v nich nic, co by neplatilo pro kteroukoliv novou budovu.“ Zkoumavě se na Garfunkela zahleděl. „A co ti na to mám říct? Že už se nestaví tak jako za starých časů? Dneska už se nestaví nic jako za starých časů, to přece víš.“
„Co tady dole by nám pomohlo v případě požáru?“ zeptal se Garfunkel zvědavě.
„Telefon, abychom mohli zavolat požárníky.“
Garfunkel se zasmál. „To si zapamatuju.“ Ponořil nos do šálku s kávou a se zájmem sledoval, jak si Edwards do své kávy odsypává cukr. Nesloužilo mu to. Už teď byl příliš tlustý a jednou si stěžoval na srdeční bolesti. „Ještě trochu a máš z toho krém.“
„Aspoň to budu moct vylizovat prstama.“ Edwards se na Garfunkela se zájmem zahleděl. „Děláš si starosti kvůli příliš mnoha lidem, Dane. To musí přestat – jinak natáhneš bačkory dřív než já.“
„Nemůžu si pomoct – s kým bych si mohl požvanit, kdyby se něco stalo právě tobě?“ Několikrát si pofoukal svou kávu. „Starej je prý ode dneška týden na dovolené.“
„Proč ne? Proč by tu měl přes dlouhý víkend zůstávat?“
„To znamená, že ho zastupuje Crandall, že?“
Edwards s údivem zavrtěl hlavou. „Nic ti neujde, viď? O co ti jde?“
„Jen mě tak napadlo, co si myslíš o Crandallovi?“
„Ten už dosáhl úrovně své neschopnosti před mnoha lety. Navíc je to patolízal, morous a zlý chlap. Když se něco stane, vždycky za to může někdo jiný. Proč se na něj vyptáváš?“
„Horní patra,“ řekl Garfunkel stručně. „Ta nedokončená. Je tam hrozný svinčík – povalují se tam nástroje, dříví, plechovky s barvou. Někomu by se to mělo nahlásit a myslím, že to budu muset nahlásit jemu.“
Edwards se na okamžik zamyslel. „Kapitán Harriman by okamžitě jednal. Crandall tě bude nenávidět, protože se kvůli tomu bude muset pohádat se stavbyvedoucím, a ten toho třasořitku asi na místě uzemní. A pak tě bude teprve nenávidět. Ale nemusíš si s tím dělat starosti.“
Granfukel k němu zvědavě vzhlédl. „Jak to, že si s tím nemusím dělat starosti?“
„Protože Crandall tu teď vlastně nešéfuje.“ Garfunkel zdvihl obočí a Edwards se pohodlně natáhl ve své židli, usmál se jako měsíček a dal si mocný doušek ze svého šálku. „Doplatil na počasí. V poledne odešel domů s kašlem a usopleným nosem. Měl oči tak červené, jako kdyby celou noc flámoval.“
„Takže kdo tu teď šéfuje?“
Edwards mu věnoval laskavý pohled. „Griff Edwards, hlavní strojník. Podívej se na organizační řád. Jestli má Crandall doopravdy chřipku, tak celý tenhle blázinec mám na starosti já, dokud se hlavní správce nevrátí z dovolené. Prostě předej hlášení mně. Už nejmíň měsíc mám chuť někoho pořádně seřvat. Bude mi potěšením.“
„A tos mi to nemohl říct rovnou?“
Edwards se zatvářil uraženě. ‚A co bych z toho měl, kdybych ti to řekl rovnou. Ten tvůj kukuč mi stál za to, Dane.“
Garfunkel se zasmál a pak zvážněl. „Griffe, znáš Jernigana?“
„Jistě. Je to dobrý chlap.“ Edwards se na něj ostře podíval. „Snad nechce dát výpověď?“
„Ne, ne, nic takového. On a jeho žena mé pozvali zítra na večeři.“
„A co je na tom špatného? Já přece vím, že ty proti jeho barvě nic nemáš, tak co?“
„Pozvali taky ženu, která pracuje s Marnie. Harry říká, že je opravdu pěkná.“
„Víš co, nechoď tam. Já tě zastoupím.“
Garfunkel se zamračil. „Griffe, já bych chtěl jít, ale vím, že tam nakonec nepůjdu. Vím, že by se mi to líbilo, ale stejně si myslím, že je mi nejlíp, když jsem sám.“
Edwards přikývl. „To už máš špatnou náladu ze svátků. Nic neříkej, já je taky nemám rád. Snad mi to pánbíček promine. Vzpomínám si, jak jsem se vždycky těšil na toho zavalitého mužíka s licousy a pytlem plným hraček.“ Na chvíli byl zticha. „Nechutná ti káva? Skoro vůbec nepiješ.“
„Už jsem toho vypil tolik, že budu do pondělka vzhůru. Zbytek si schovej, až budeš potřebovat naleštit podlahy.“ Garfunkel vstal ze židle, přešel ke dveřím a na prahu se ještě obrátil. „Vážně, Griffe, co by se stalo, kdyby tu vypukl pořádný požár? Nic mi nezamlčuj.“
Edwards se přestal houpat a židle zaduněla o podlahu. „No tak, Garfunkele, přestaň vyvádět jako stará baba. Jestli to opravdu chceš wědět, tak shoříme jako vánoční stromek. Jako vánoční stromek! Tak co? Má dušička konečně pokoj?“

12

Douglas přiběhl ke dveřím, ale chodba byla prázdná. Jesus se najednou ztratil. Stál tam a hleděl do prázdné chodby, když se zezadu přiblížil Garfunkel a zeptal se, co se stalo. Jak se šéf ostrahy zmínil o zlodějích, Douglas se nelogicky naježil. Teprve když se vrátil do své kanceláře, uvědomil si, že si nepřeje, aby kluka chytili.
Nejdříve nevěděl přesně proč. Kluk by docela určitě vyrukoval s nějakým divokým obviněním. Koneckonců, jak pronikl kolem strážných a dostal se do budovy? Nebylo logické, že by ho Douglas ze zřejmých důvodů do budovy nějak propašoval? To by snadno vyvrátil. Přišel do budovy sám a Barton, s kterým jel nahoru výtahem, by mu to dosvědčil. Ale vševědoucím úsměvům, které by vyjadřovaly: známe přece teplouše, by nezabránil. S podobným malérem se už jednou setkal. Kdysi dávno ho kdosi chtěl vydírat a on se zapřísáhl, že na to nikdy nepřistoupí, i kdyby za to měl zaplatit nesmírně vysokou cenu. Ne, strach neměl, zarazilo ho něco v tom klukovi…
Poopravil skleněnou poličku a sehnul se, aby posbíral rozházené ozdobné knoflíky – malé figurky ze slonoviny používané jako ornamenty pro obi, což jsou široké pásy, kterými si Japonci převazují svá kimona. Chvíli mu trvalo, než nalezl poslední knoflík, který úžasné realisticky zpodobňoval vodního buvola. Tuhle figurku mám nejradši, říkal si, když se jí láskyplně dotýkal prsty. Umělec vyřezal srst na těle zvířete s takovou přesností, že by člověk málem přísahal, že rozpozná každý chlup zvlášť. Zvíře mělo výraz spokojené tuposti.
Douglas zařadil figurku k ostatním a pocítil přitom příjemné uspokojení z její krásy. Nedovedl si představit, že by ji prodal, a už několikrát od ní musel odvést potenciálního zákazníka. Věděl, že určitě přijde čas, kdy figurka svou krásou okouzlí toho pravého člověka, a teprve pak se s ní rozloučí. Jenže tou dobou už figurka bude mít v jeho paměti natolik pevné místo, že pouhá myšlenka na ni mu bude skýtat stejné potěšení jako její reálná podoba.
Pomalu se procházel obchodem a míjel malé modely pokojů se svým vlastním osvětlením a široký týkový stůl, na němž ležely vzorníky látek a koberců. Kolem stolu byly rozestaveny týkové židle a nad ním visel Larryho oblíbený Picasso – grafický list nazvaný „La Minotaurmachie“. Douglas mu ho daroval k třicátým narozeninám.
Kancelář vzadu měla málo šarmu předváděcího salónu. Velkou část místnosti zabíral elektronický počítač a kolem něj byly roztroušeny útržky papíru a účetní knihy. Striktně obchodní atmosféra místnosti ho deprimovala.
To je ono, pomyslil si. Celý jeho život, všech čtyřiačtyřicet let se dalo vyjádřit čísly v účetních knihách. Roztržitě si prsty prohrábl své řídnoucí vlasy, pak zatáhl břicho a vložil ruku mezi pásek u kalhot a žaludek. Cítil, jak mu maso tlačí na dlaň. Stárnu, pomyslil si, a to je ten skutečný problém. Člověk zbavený pružnosti mládí prožíval drobné lapálie jako velké tragédie a zjišťoval, že někdejší síla se s přibývajícími roky rozplynula. Žádné změny už nebyly vítané, člověk se cítil unavený, neschopný a poražený.
On a Larry stáli na pokraji bankrotu. Účetní knihy a počítač nelhaly. Blížili se bankrotu i v jiných oblastech než finančních. Podíval se na malou barevnou fotografii pod sklem psacího stolu. Byl na ní on a Larry před několika lety na Fire Islandu, kde trávili většinu svého času na pláži nebo o samotě spolu. Svět byl tenkrát relativně mladý a oni si mysleli, že nikdy nezestárnou.
Jenže to bylo před deseti lety, přemítal Douglas, když mu bylo příjemných třicet čtyři let. Teď byl obtloustlý, unavený čtyřiačtyřicetiletý chlap. A zatím Larry, který byl přirozeně štíhlý a jehož vzezření jen nepatrně narušoval silnější nosní můstek a trochu velká brada, vyzrál v pohledného dvaatřicetiletého muže.
Příliš pohledného, pomyslil si Douglas. Byl přesvědčen, že Larry se začíná věnovat vedlejším zájmům. Douglas ho vždycky ujišťoval, že v tomto směru má úplnou svobodu. Nevěřil, že by muž a žena mohli být celý život úplně monogamní, natož dva muži. Poslední dobou Larry přicházel domů pozdě v noci a nesnažil se o žádné výmluvy. Douglas se ho samozřejmě také na nic nevyptával, ale v před týdnem, když spěchal na obchodní schůzku, spatřil oknem Belcherova restaurantu, jak Larry obědvá s mužem, kterému mohlo být necelých čtyřicet let. Ten neznámý měl opálený, sportovní vzhled někoho, kdo má hodné peněz a času na to, aby strávil spoustu času na slunci a udržoval se v kondici. Připomenul Douglasovi sebe sama před mnoha lety.
Douglas se s povzdychnutím posadil k účetním knihám, pak je v náhle zavřel a odsunul stranou. Otevřít si tenhle salón bylo riskantní sázkou do loterie a oni prohráli. Domnívali se, že najdou spoustu zákazníků mezi zazobanými nájemníky Skleňáku, ale ukázalo se, že i to všechno byli vesměs staří lidé s konzervativními názory na vybarvení interiérů. Těch několik mladších nájemníků se rádo dávalo slyšet, že jejich byty byly zařízeny Peckem a Wuncraftem; Moderní interiéry byla velmi declassé, velmi nestylová firma.
Zvedl se ze židle a šel do skladu, kde měli řadu štůsků drahých závěsových látek s drobnými jasnými vzory a spousty čalounického materiálu protkávaného jemnými metalickými vlákny. Hodně z toho bylo objednáno na zakázky, které se nakonec neuskutečnily nebo byly zrušeny. Na druhé straně ležely molitanové polštáře a pláty molitanové pěny používané při některých čalounických pracích. Většina jejich čalounického materiálu pocházela od subdodavatelů, ale Larry občas drobnými změnami dosáhl překvapujícího efektu. Douglas něžně přejel rukou po látkách. Až budou svůj podnik likvidovat, většinu materiálu budou muset prodat hluboko pod cenou – sotva uspokojí své věřitele.
Vešel do předváděcího salónu a uchopil malou figurku buvola, její tvary ho duševně uklidňovaly. A pak si opět vzpomněl na Jesuse. Takové hubené portorikánské dítě…
Nebyla to žádost… k něčemu takovému měl velmi daleko. Co to tedy bylo? Lítost? Možná. Taky něco jako ztotožnění. Setkání smolaře se smolařem. Kdy se z člověka stává poražený? Když se vzdává. Posadil se na chvíli na pohovku a složil hlavu do dlaní. Aby se člověk v tomhle světě uplatnil, musí být silný. S trochou síly se člověk může vyrovnat s porážkou nebo zmobilizovat poslední zbytky energie k tomu, aby v poslední minutě hru vyhrál. Jenže tahle hra byla prohraná.
Vrátil se zpět do kanceláře a ještě jednou začal se zdlouhavou a bolestnou procedurou kontroly účtů. Zvláštní, že mi ten chlapec nastavil zrcadlo, napadlo ho. Možná že o tom měl Garfunkelovi přece jenom říct. Pánbůh ví, do čeho se ten kluk může zaplést Ale ne, opravil se, určitě ho dost vyděsil. Touhle dobou už je jistě pryč.

13

Plískanice se změnila v mokrý, těžký sníh a na římse okna se začal tvořit tenký led. Barton přestal zírat do okna, zachvěl se, obrátil se a vypnul malý hlučný televizor. Už bylo téměř půl osmé a zdálo se mu, že bar vyhlídkové restaurace je mnohem lepší místo k meditování nad hříchy než jeho pracovna.
Narovnal si kravatu a vklouzl do kabátu. Světla v oddělení architektů už zhasla. Moore odešel domů, asi se cítil dotčený. Zítra mu zavolám, umínil si Barton. Jestli zbude trochu času, tak by k Moorovým dokonce mohli na chvíli zaskočit a podívat se, jak se daří Bethy. Vyjel výtahem do vstupní haly k bytům, kývl na pozdrav Jerniganovi, který vypadal, jako kdyby ho něco trápilo a nebylo mu do řeči, a přestoupil do výtahu do vyhlídkové restaurace. Za chvíli nato vstoupil do vstupní haly restaurace, z níž se ozývalo živé ševelení hostů a cinkot stříbra a skla.
Výhled odtud byl jako vždy úchvatný. V restauraci se svítilo svíčkami a jejich mihotavé plameny tančily po podlaze vykládané černým mramorem. Na každém stole leželo prostírání z damašku a na něm stála váza s jedinou rudou růží. Stěny restaurace tvořily tabule kouřově odstíněného skla, jimiž bylo vidět na tmavou terasu před restaurací a světla velkoměsta.
„Craigu?“
Ten hlas by poznal kdekoliv. Otočil se a téměř až neslušně se zaradoval, že ji vidí.
„Quinn! Jak dlouho už tu pracuješ?“
JeJí světle modré oči k němu vzhlédly zpod dlouhých řas dobře známým, téměř uličnickým pohledem. „Copak si nevzpomínáš, žes mi k tomuhle místu dopomohl? Tři měsíce. A všechny byly dobré.“
„Já věděl, že tu pracuješ, samozřejmě, ale…,“ bezmocně rozhodil rukama – „Nějak mi to vyklouzlo z paměti, jinak bych se tu zastavil už dřív.“
Světlo svíček jí zazářilo v očích. „To už jsi na mé zapomněl, Craigu? Tak vidíš!“ Mávla rukou směrem k přeplněné restauraci.
„Jestli se tu zdržíš déle, stav se někdy v neděli odpoledne – to tu není tolik lidí. A určitě přijď s Jenny. Toužím po seznámení.“ Nebyla v tom z její strany žádná žárlivost, zjišťoval Barton, přestože se s ní rozešel, když se seznámil s Jenny. Quinn a on si spolu dost rozuměli a rozchod byl palčivý. „Už ji schováváš dva roky, a to stačí, Craigu.“
Chvilku se rozmýšlela a pak se vážně zeptala: „Jak se ti doopravdy vede? Něco jsem se doslechla. Nepopírám, že mě tvůj život zajímá.“
„Mohlo by to být lepší,“ řekl upřímně. „Možná že je to období, kterým musí projít každý. Jsem daleko starší a…“
„A Jenny musí dospět, je to tak?“ Usmál se. „Asi ano. A co ty?“
Zasmála se hrdelním, téměř alkoholickým smíchem. „Jmenuje se a je to architekt – v tomhle jsem vytrvaláa mám dojem, že někdy během příštího měsíce se mě bude snažit přesvědčit, abych si ho vzala.“
„Miluješ ho?“
„Bude-li se mé snažit přesvědčit, asi ho překvapí, jak rychle se mu to podaří!“ Stiskla mu paži. „Přijď někdy v neděli a přiveď s sebou Jenny. Mimochodem, tvůj stůl bude připravený až v osm, ale to asi víš.“ Zasmála se. „Netvař se tak šokované, tady mají stěny uši.“ Sebrala z nedalekého stolku několik jídelních lístků a přešla k netrpělivě postávajícímu páru u vchodu do restaurace. Kdyby Jenny měla alespoň z poloviny její rovnováhu, její sebejistotu, napadlo Bartona… Ale srovnávat nebylo spravedlivé. Quinn byla téměř o deset let starší než Jenny a během deseti let se člověk hodně naučí.
Pravou čtvrtinu restaurace tvořil bar, který byl od zbytku sálu oddělen kouřově zbarveným sklem a řadou kapradin v kořenáčích. Byla to tlumeně osvícená oáza malých, oddělených stolků s mahagonovým barovým pultem, před nímž stály vysoké otáčecí židlice potažené přepychovou černou kůží. Barton právě na jednu z nich usedal, když uslyšel tichý hlas od jednoho z méně osvětlených stolků. „Nepřisedneš si, Craigu?“
„Moc rád, Wyndome.“
Než k němu došel, Leroux se postavil. Byl to vysoký muž aristokratického držení těla, měl orlí nos a modravě šedý mroží knír. Barton nikdy nezjistil Lerouxovo stáří, ale odhadoval ho na pětapadesát, možná šedesát. Byl to muž, z jehož rovnoměrných rysů a hluboce posazených očí vyzařovala obrovská fyzická síla. César, napadlo Bartona, nejvznešenější ze všech Římanů. Leroux se měl pustit spíše do politiky než do podnikání, jeho obličej vypadal jako stvořený k tomu, aby byl ražen na mince. Barton stiskl napřaženou ruku a posadil se. „Kde jsou Thelma a Jenny?“
„Dívají se na město z terasy.“ Barton pohlédl na tmavou terasu hned za skleněnými stěnami restaurace. Třicet metrů odtud spatřil dvě ženské siluety zahleděné na světla velkoměsta hluboko pod nimi.
Leroux upoutal pozornost vrchního. „Dáš si svou obvyklou whisky s trochou sodovky?“
„Dám.“ Barton předpokládal, že Leroux si vede přesné záznamy o zálibách svých zaměstnanců a v pravidelných intervalech si osvěžuje v paměti, co kdo z nich rád jí a pije. Uvidíme, jak si bude počínat, až bude objednávat večeři.
Leroux se pohodlně opřel a jeho obličej téměř pohltil stín. „Promiň, že jsem tě sem povolal tak narychlo, Craigu. Vím, že to není nic příjemného.“
„To opravdu není,“ přiznal Barton. „Právě jsme měli s návrhem předstoupit před stavební komisi a tak jsem je musel požádat o odklad. Protáhne se to o dva týdny.“
„To snad není takový problém. Jak to vypadá?“
Barton se rozmýšlel. „Občanská rada je dost zásadová, pokud se týče výšky u budov na pobřeží.“
„A veřejné mínění?“
„Podporuje radu.“
„A tvé pocity?“
„Myslím, že na nich moc nezáleží,“ řekl Barton pomalu.
Leroux se za stolem nahrbil a Barton vycítil, že se za jeho vnější přívětivostí skrývá nevraživost. „Ale záleží. Řekněme, že jsem zvědavý.“
Barton se nadýchl. „Já si také myslím, že mají pravdu. Budovy jsou pro to místo příliš velké. Zamezí výhled na záliv z poměrně velké části města. Nečekám, že se nám podaří přesvědčit stavební komisi, a myslím si, že si naděláme spoustu nepřátel, když se o to pokusíme.“
Následovalo dlouhé ticho. „Když jsi nevěřil v projekt,“ pronesl Leroux konečně, „tak proč jsi souhlasil s tím, že na něm budeš pracovat?“
Barton si připadal jako malý kluk peskovaný svým otcem. „Byla to moje práce. Na to jsi mě najal. Jakmile jsem se do toho pustil, bylo to už něco jiného. Myslím si, že bez ohledu na mé osobní pocity tím mé úsilí nijak neutrpělo.“
„Myslíš? Ale právě jsi mi řekl, že neočekáváš úspěch.“
„To je pravda. Neočekávám.“
Leroux o tom chvíli přemýšlel a pak mávl rukou. „Musí to jít k ekonomům, aby spočítali poměr mezi nižším příjmem a nižšími základními investicemi. Já to v hlavě nespočítám. I když nebudeme stavět tak vysoko, stálo to za pokus.“ Trochu upil ze své sklenice. „Šéf oddělení v Útvaru ochrany Mario Infantino je tvůj dobrý přítel, že?“
Jde rovnou k věci, pomyslel si Barton. To je ten pravý důvod, proč mě sem povolal. „Jsme přátelé, nevím, jak dobří. Když jsem s ještě bydlel tady, patřili jsme ke stejné jednotce záložních důstojníků. Zasedali jsme společné na jednáních komise pro požární předpisy. To je tak asi všechno.“
„Znáš se s televizním reportérem Quantrellem?“ Lerouxův pohled byl studený jako led.
„Nikdy jsem se s ním neseznámil. Dokonce jsem až do dneška neviděl ani jednu z jeho reportáží.“
Leroux se krátce zasmál. „A co si o tom myslíš?“
„Myslím, že mu jde o senzace. A také si myslím, že ho někdo krmí informacemi.“
„To je pravda. Někdo to musí dělat.“
„A ty si myslíš, že jsem to já.“
„To jsem neřekl. Uvažuji o tom jako o možnosti.“
Pití pomáhá, pomyslil si Barton. Naznačil vrchnímu, že chce další. „Nabídl jsi mi dobré místo, Wyne. Dal jsi mi příležitost. Dnes si myslím, že jsem to neměl brát, ale tenkrát jsem byl rád. Myslíš, že bych se ti odměnil donášením?“
„Proč ne? Děje se to dennodenně. Jen málo podniků je založeno na vděčnosti a ty, které jsou, dlouho nevydrží.“
„Jenže já nemám motivaci,“ odvětil Barton suše. „A kromě toho nemám ani potřebné informace. Nikdy jsem nespolupracoval se stavbaři. Stáhl jsi mě odtud a poslals mě do Bostonu, nevzpomínáš si? Kdybych tu byl, tak by si nikdy nedovolili používat plastickou hmotu na obklady kolem výtahů. Tohle jsi asi už tenkrát věděl.“
„Proč bych to měl vědět? To je faktor nákladů, které mají na starosti ekonomové.“ Leroux změnil téma rozhovoru. „Proč má Infantino na nás pifku? Jestliže je to takový dobrý přítel, tak proč tě bodá do zad – což je přesně to, co dělá tím, že se spojil s Quantrellem.“
Barton cítil, jak se v něm stupňuje hněv. To je dobře, napadlo ho, dej mu hněv najevo. „Stává se z tebe paranoik, Wyndome. Kdo ti řekl, že se Infantino spojil s Quantrellem? Znám ho dost dobře na to, abych věděl, že tohle by nikdy neudělal. Infantino by se nikdy nezaprodal.“
Lerouxův obličej vypadal v příšeří baru téměř satansky. „Každý se zaprodá, když za to dostane dobře zaplaceno. Stačí, když znáš cenu – a tou nejsou vždycky jen peníze.“
Celá situace Lerouxe notně znepokojuje, přemítal Barton, víc než jsem čekal. „Tak dobře. Jak zlé je to?“
Leroux si pohrával s prázdnou skleničkou. „Kdyby to byl jenom Skleňák, mohli bychom to pravděpodobně vydržet. Jenže Quantrellových reportáží si začali všímat novináři taky v jiných městech. Myslí si, že jsme zranitelní, že Quantrell by to netvrdil, pokud by na nás doopravdy něco neměl. Jsme pod palbou v šesti městech, kde máme projekty buď ve stavbě, nebo na rýsovacích prknech. Někde byl tlak natolik silný, že městská zpráva zahájila vyšetřování. 0bvykle jsme podezříváni z obcházení místních stavebních předpisů nebo z ledabylého přístupu ke stavebním pracím. Tady se pronajímání Skleňáku zastavilo – ve skutečnosti začínáme ztrácet nájemníky. Chceš se podívat na naši bilanci? Je to docela poučné čtení.“
„Ale proč já, Wyne?“ zeptal se Barton konečně. „Poslals pro mě a každý cítí, že jsem v podezření. To by si nikdo nemyslel, kdyby sis to nemyslel ty sám.“
„Nepřímé důkazy,“ připustil Leroux. „I kdybys informace neznal, měl jsi k nim přístup. A řekl bych, že si nevybíráš dobře své přátele.“ Mám v sobě tři whisky, napadlo Bartona, a dospěl jsem k závěru. Krystalizovalo se to v něm dlouho, ale teď, když byl tady, vůbec toho nelitoval.
„Wyne“ pronesl pomalu, „musím se ti k něčemu přiznat, ale ne k tomu, co očekáváš. Za prvé mě tahle debata unavuje. 0sobně si myslím, že jsi příliš unavený a rozrušený, protože jinak bys pro mě neposílal. Za druhé, měl jsem příliš mnoho práce na to, abych měl čas poskytovat informace požárním náčelníkům nebo televizním reportérům, kterým záleží na koeficientu sledovanosti jejich pořadů. Můžeš mi věřit nebo ne, mě je to jedno.
A konečně, unavuje mě moje práce. Prokázals mi laskavost tím, žes mi ji nabídl, a teď ti já prokazuji laskavost tím, že nabízím výpověď. Nemám rád politikaření uvnitř firmy. A teď, aniž bych na tom měl sebemenší zásluhu, jsem najednou pod palbou. Nejsem politik ani právník, ani přidělenec pro styk s veřejností. Jsem architekt a teď mě napadá, že ti jako skutečný architekt nezapadám do tvých plánů. Z toho, co jsem viděl na rýsovacím prkně johna Moora, mám pocit, že stejně o architekty nestojíš. Navrhuji ti, aby sis najal politika, právníka i člověka pro styk s veřejností. Já jsem právě na všechna tahle tři místa rezignoval.“
Barton vyprázdnil svou sklenici a se stopami nepatrné nejistoty se postavil. „To jsem ti chtěl říct. Mám-li být upřímný, tak jsem si myslel, že až k tomuhle dojde, řeknu jenom: Dávám výpověď. Asi nejsme nikdy příliš staří na to, abychom překvapili sami sebe.“
Leroux se usmíval. „Posaď se, Craigu, než spadneš. Klidně se můžes navečeřet – potřebuješ to – a tady vaří dobře. Kromě toho, nezapomeň, že jsi nepřišel sám, i když by se ti to asi teď hodilo.“
Přestal se usmívat. „Věřil jsem ti, ještě předtím, než jsme spolu mluvili. Neobejdu se bez tebe. To asi bolí nejvíc. A taky skutečnost, že po dvaceti letech podnikání se člověku vymění krev za listiny od počítače z účtárny. Obchod je hra, Craigu, a nezáleží na tom, jak ji hraješ, ale na tom, zda vyhraješ, či prohraješ.“
Barton se posadil. Tak to je ona okouzlující sebelítost jednoho z nejmocnějších mužů, které znal. Potřebuji tě, synu, říkal mu Leroux a on cítil, že neodolá. Samozřejmě, že ne – a kromě toho tady byla ještě Jenny. Co ta by asi řekla, kdyby věděla, že celý tenhle výlet podnikli jenom proto, aby dal výpověď? Nikdy by mi neporozuměla, říkal si Barton. Ani za milión let.
„Pokud se týče Quantrella,“ pokračoval Leroux, „už jsem podnikl kroky k jeho umlčení. Myslím, že budou účinné.“
Barton se opřel a povzdychl si. Začínala stará známá hra, ale on musí Lerouxovi položit pár otázek, na které potřeboval znát odpovědi.
„Chceš ho umlčet, protože se mýlí – nebo protože má pravdu?“
Leroux na něj pohlédl s přátelskou upřímností. Napětí předcházející konverzace vyprchalo.
„Chceš vědět, co si o jeho obviněních doopravdy myslím?“
„Jestli o tom chceš mluvit…“
Leroux se usmál. „Velmi rád, Craigu – doufal jsem, že se mě na to zeptáš.“

Slabé záření v tmavé místnosti nabylo na jasnosti do té míry, že pokud by tu někdo byl, mohl by v přítmí už rozpoznat obrysy tří stopadesátilitrových sudů, šesti demižonů a kovových polic podél jedné ze stěn. Některé z polic mají kovová dvířka, jiné jsou otevřené a na nich stojí řady plechovek a lahví, jejichž nálepky jsou zamazány neopatrným přeléváním.
Záře pochází od tisíce malých jisker, které se zakusují do prošívaných bavlněných podložek, jimiž opatrní stěhováci chrání povrchy cenného nábytku proti odřeninám. Hromada podložek ledabyle naskládaných podél jedné stěny pod kovovou policí je vysoká skoro dva metry, místy dírami v látce vykukuje bavlněná vycpávka. Jiskry se živí na očouzených vláknech třetí podložky od podlahy.
Kouřové čidlo ve stropě zatím ještě nezjistilo přítomnost vzlínajících proužků kouře a vedlejší tepelné čidlo nevyhlásí poplach, dokud teplota v místnosti nevystoupí nejméně na 57 °C.Teplota je pořád ještě spíše pod obvyklým průměrem klimatizované místnosti a teplý vzduch proudící z mřížky ventilátoru ovívá jiskry zdola.
Uprostřed začouzené látky a zčernalé bavlny díky složitým chemickým pochodům konečně došlo ke vznícení vláken. Ložisko jisker náhle zazářilo a zčistajasna, jako nějaký žlutý motýl vzlétající ze své kukly, se objevil plamínek. Tančí po rychle uhelnatějící látce a v mžiku se k němu připojují další.
Šelmička se naučila chodit.

14

Jeffrey Quantrell stál nepohnutě před obrovskou zvětšeninou Skleňáku, a zatímco uctíval diváky svým „upřímným“ úsměvem, prolínaly se přes jeho televizní obraz závěrečné titulky. Jakmile zhaslo červené světélko nad kamerou číslo jedna, odhodil scénář na stůl, zhluboka vydechl a začal v kapse lovit cigarety. Jeden z kameramanů se na něj podíval a přiložil si ke spánku imaginární revolver. Za moment nato vykoukl z kontrolní místnosti jeden z techniků a zeptal se: „Víš jistě, co děláš, Jeffe?“
„Tak jistě jako nikdy předtím.“
„Byla to senzační reportáž, ale…“
Quantrell se usmál. „Na to si připijem. Máš čas na panáka, nebo jsi ve službě?“
„Na chvilku můžu vypadnout. Reynolds si s filmem poradí.“
Na půl hodiny se vypařili. Byl to Quantrellův oblíbený zvyk po odvysílání reportáže. Chladný vzduch mu vyčistil hlavu a dvě whisky mu dopřály čas k tomu, aby si podvědomé srovnal myšlenky pro vysílání v jedenáct večer, které se obvykle točilo kolem diváckého ohlasu na předcházející reportáž a poskytovalo mu více tvůrčí volnosti.
Po příchodu do redakce si začal psát poznámky, které mu Sandy měla přepsat. Jakmile skončí vysílání, uvažoval, pozve ji na večeři do televizního klubu a pak skončí buď v jejím, nebo v jeho bytě. A bude mít dobrý skutek pro tento den za sebou, pomyslel si.
„Máte čas si pohovořit, pane Quantrelle?“ Formální tón Bridgeportova hlasu Quantrella překvapil. Rychle vzhlédl. Malér, pomyslil si. Bridgeport nasadil obličej hráče pokeru. Normálně jeho tučné rysy představovaly tabuli, z níž bylo možno vyčíst všechny strasti tohoto světa nebo alespoň téhle stanice.
„Nepočká to do rána? Pracuji na noční reportáži.“
„Já nemyslím se mnou,“ pronesl Bridgeport s předstíraným podceňováním důležitosti své osoby a v koutcích úst mu zacukal náznak triumfálního úsměvu. „Myslel jsem s panem Clairmontem. Jak si jistě vzpomínáte, je ředitelem stanice.“
Quantrell na něj chvíli zíral. Synovec starého Clairmonta zdědil místo ředitele stanice poté, co po absolvování univerzity zastával řadu druhořadých funkcí. Vše, co se dalo říci o nepotismu, bylo možné aplikovat na Victora Clairmonta s výjimkou důležitého faktu, že byl docela inteligentní. Quantreli věděl, že ho mladý Clairmont nemá rád, ale byl to starý Clairmont, který mu poskytl volnou ruku s jeho reportážemi, a synovci nezbylo než souhlasit. Zasunul notes do kapsy a vstal. „Kde je?“
„Ve své kanceláři.“ Na Bridgeportově tváři se opět objevil záblesk zlomyslného úsměvu. „Čeká na vás od skončení reportáže.“
„Škoda, že jsem to nevěděl dřív, mohli bychom jít na panáka spolu.“ Quantrell odsunul židli a následoval Bridgeportovu zavalitou postavu po chodbě. Nebylo pochyb o tom, že Bridgeport má z vývoje událostí radost, ale Quantrell pochyboval, že v tom má šéfredaktor oddělení zpráv prsty. Nepatřil k těm, kteří vyvolávají otevřená střetnutí. Byl spíše jako lasička. Potil se, bál se, lomil rukama, ale sám by nic nepodnikl, dokud někdo výše postavený neprojevil svou nevoli. V tom okamžiku Bridgeport pohotově přispěchal. Jestliže to tedy nebyl Bridgeport, musel to být někdo jiný. Někdo z televize? To není pravděpodobné, přemýšlel Quantrell, takovou pravomoc tu nikdo nemá. Spíše byl vyvinut nátlak zvenčí, a jestliže tomu tak je, zdroj onoho nátlaku je nabíledni.
Clairmontova prostorná kancelář byla obložena mahagonovým dřevem a její stěny lemovaly vlastnoručně podepsané fotografie slavných lidí. Na podlaze stál glóbus pro ty chvíle, kdy by se Clairmontovi zachtělo otáčet jím a hrát si na boha. Victor Clairmont seděl za svým obrovským stolem. Byl to pečlivě oblečený pětadvacetiletý mladík s úhledně zastřiženým knírkem, který statečně, ale marně podporoval Clairmontovo snažení vypadat starší, než byl ve skutečnosti.
„Prosím, posaď se, Jeffe.“
„Děkuji, Victore.“ Blízko stolu stálo jedno křeslo a Quantrell se v něm pohodlně uvelebil s vědomím, že vypadá jako zkušený televizní reportér. Měl na to vzhled a hlas a věděl, jak obojí používat.
Žádné jiné křeslo poblíž nebylo a tak Bridgeport postával nervózně před stolem a snažil se uvažovat o tom, jaký výraz obličeje by se asi nejlépe k této situaci hodil. Quantrell se sám pro sebe usmál.
„Jeffe, nebudu dělat žádné okolky, tohle nebude příjemné jednání.
Nikdy se mi tvé reportáže o Skleňáku a Wyndomu Lerouxovi nelíbily. Po dnešním vysílání se mi líbí ještě méně.“
Quantrell přikývl. „V tomhle ohledu jsi byl vždycky upřímný. Volnou ruku jsem však dostal od tvého strýce. Řekl, že si můžu dělat, co chci, a já jsem ho vzal za slovo.“
„Nikdy jsem s ním nesouhlasil,“ pokračoval Clairmont s vážným výrazem. „Nikdy jsem si nemyslel, že je to dobré, aby reportér byl úplně nezávislý na vedení stanice. V základě to byl dobrý návrh – natočit sérii kritických reportáží, které by vylepšily klesající koeficient sledovanosti našeho vysílání.“ Ohlédl se po Bridgeportovi, který znachověl a vypadal, jako kdyby mu bylo líto, že je jednání přítomen. „Nyní si však bohužel myslím, že se ti do reportáží vkradl osobní zájem. Zaměnils kritické zpravodajství za osobní pomstu.“
„V mých reportážích o Lerouxovi není nic osobního“ odtušil Quantrell. „Fakta jsou fakta a mohu je podpořit důkazy.“
„Opravdu?“ Clairrmontův hlas nabyl na ostrosti. „V jednom z minulých vysílání jsi řekl, že podlahy a zdi Skleňáku byly narušeny instalačními pracemi, což v případě požáru napomáhá k jeho rychlému šíření.“
„To je pravda. Zaměstnanci telefonní společnosti narušili zdi a podlahy při pokládání linek. To samé se podařilo firmě instalující průmyslovou televizi. Dokonce i řemeslníci od firmy, která zavádí vzduchotechniku, se probourali zdmi a stropy. Můžeš se o tom přesvědčit na vlastní oči.“
„To jsem udělal. Jeden z Lerouxových zástupců mě celou budovou důkladně provedl. Přiznal, že protipožární stěny byly v jednom případě opravdu proraženy, ale také hned pečlivě zasádrovány.“
„Ne ve všech případech, i tak je však sádra proti šíření požáru užitečná asi tak jako balicí papír.“
Clairmont se na něj dlouze zadíval. „Mluvil jsem s různými stavebními podnikateli v našem městě, Jeffe. Není to dobrá metoda, ale běžně se používá. Proč za to chceš ukřižovat Lerouxe?“
„Nevěděl jsem, že někoho křižuji,“ odpověděl Quantrell chladné. „Nemohu se podrobně informovat o každé budově ve městě. Skleňák je jedna z nejnovějších a největších. Je to dobrý příklad.“
Zdálo se, že Clairmont chce ještě něco dodat, ale pak si to zřejmě rozmyslel. „Předpokládám, že podklady pro tvá tvrzení pocházejí z dobrých zdrojů.“
„Jistě.“
„Můžeš mi říct, kdo to je?“
Quantrell se zasmál. „Nejsi komise Kongresu, Victore. A i kdybys byl, půjdu radši do vězení, než abych vyzradil své zdroje. Jiní novináři to podstoupili. V tomhle se od nich neliším.“
„Takže máme věřit jen tvému slovu?“
„Jestliže nechcete, neměli jste mě najímat. Vzali jste mě, protože mám pověst dobrého novináře. Byli jste ochotni dávat mi plat, o jaký jsem požádal, protože jste si potřebovali vylepšit koeficient sledovanosti. To se mi podařilo. Na oplátku mám plné právo na to, aby mě vedení podporovalo.“
Clairmont vypadal zaskočeně. „Podívej, Jeffe, přestaňme se dohadovat. Mám problém… naše stanice má problém. A tím pádem i ty máš problém.“
„Hořím touhou zvědět jaký.“
„Tak pro začátek nás chtějí zažalovat o mnoho miliónů dolarů za pomluvy. Proto jsem se tě vyptával na tvé zdroje. Jestliže nejsou prvotřídní…“ Clairmont pokrčil rameny. „Nemůžeme si dovolit soudní při projet.“
„V tom případě máš po starostech,“ řekl Quantrell a oddychl si. „Mé zdroje jsou ty nejlepší.“
„Ale neřekneš mi, kdo to je?“
Quantrell zaotálel a rozhodl se udělat ústupek. „Teď ještě ne. Možná později.“
To na Clairmonta velký dojem neudělalo a Quantrell si poprvé od chvíle, kdy vstoupil do místnosti, začal dělat vážné starosti. Je tu tedy ještě něco jiného.
„Řekl jsem, že to je jen pro začátek. Za dva měsíce žádáme o obnovení vysílací licence. Federální správa radiokomunikací by nám ji normálně obnovila bez nejmenších průtahů. Tentokrát je proti nám vedeno stížnostní řízení ze dvou důvodů. Za prvé, že nesloužíme zájmům veřejnosti. Za druhé, že máme v téhle oblasti vlastně monopol. Naše společnost vlastní dvě hlavní stanice na středních a velmi krátkých vlnách, vydává noviny o největším nákladu a pak nám samozřejmě patří tahle stanice.“
Quantrell koutkem oka sledoval, jak se Bridgeport naklání dopředu jako nějaký zavalitý římský císař v předtuše, že v aréně před ním se bude brzy zabíjet.
„Jistě se budete bránit, ne?“ zeptal se Quantrell. „Ne, nebudeme,“ řekl Clairmont tiše.
„Nestojí to za to, když se to nevyplatí.“
„To si myslíš ty nebo strýček?“
„Myslíme si to oba.“
V Quantrellovi se vzedmul hněv. „Když jsem tu nastoupil,“ pronesl řezavě, „bylo oddělení zpráv v koeficientu sledovanosti daleko nejhorší. Nebylo těžké zjistit důvod – bylo špatně řízeno, či lépe řečeno, vedení strkalo nos do věcí, kterým nerozumělo. V televizním zpravodajství je dnes už málo opravdového žurnalismu, a to jenom proto, že psáni a shromažďování zpráv je řízeno lidmi, kteří na to nemají dostatečně dobré profesionální zázemí. Vy nám diktujete, o co se máme zajímat a jak to prezentovat, ale faktem zůstává, že jste obchodníci a ne novináři. Klidně pokračujte dál tímhle způsobem a dostanete, co si zasloužíte – ztratíte diváky, protože ti přeladí na stanici řízenou lidmi, kteří alespoň vědí, co dělají.“
Clairmont neuznal Quantrellův výpad za hodná komentáře. „Leroux je tvrdý oříšek, Jeffe. Vyhrožuje nám soudní pří, protože pronajímání Skleňáku se zastavilo. A jak jsi asi už uhodl, je i za oběma obviněními vznesenými u federální radiokomunikační správy.“
„Řekl jsem mu, aby se mírnil,“ ozval se kňouravě Bridgeport podrážděný Quantrellovým výpadem proti vedení stanice.
„Herbe, prosím tě, do tohohle se nemíchej,“ napomenul ho Clairmont otráveně. „Pravda je taková, Jeffe, že jen kvůli tobě nám hrozí nebezpečí, že přijdeme o velkou investici. A to za to nestojí. Tak to je. Hrozně jednoduché.“
„Chcete, abych s reportážemi přestal?“
„Nerozumíme si, Jeffe,“ řekl Clairmont suše. „Rozhodli jsme se zrušit ti smlouvu.“
„Mám ji ještě na dva roky,“ řekl Quantrelř úsečně.“
„Tvůj a náš právní zástupce se jistě rozumně dohodnou. Zatím navrhuji, aby sis vzal dovolenou – počínaje dneškem.“
Je to jednoduché jak facka, pomyslil si Quantrell ohromeně. Od chvíle, kdy sem vkročil, neměl ani tu nejmenší šanci. „A co vysílání v jedenáct hodin?“
„Mám náhradní reportáž,“ přispěchal Bridgeport se svou troškou do mlýna. „Zvládne to jeden z našich obvyklých komentátorů.“
Clairmont se chvilku rozmýšlel. „Jestli chceš jít dnes večer na obrazovku, nechávám to na tobě. Ale nemluv o Skleňáku.“
„Upřímně řečeno, po tomhle bych dnes večer před kamerami ani nepípnul,“ pronesl Quantrell tiše. „Je mi z toho na blití.“
„Jak chceš, Jeffe. Postarám se, abys od nás dostal výborný posudek.“ Clairmont se postavil a napřáhl ruku.
Quantrell jeho pravici ignoroval. „S vaším dovolením strávím zbytek večera vyklizováním stolu.“ Otočil se a vykráčel ven. Na Bridgeporta, který stál u dveří a už se ani nesnažil skrývat svůj triumfální úsměv, se ani nepodíval.
Quantrell prošel ztichlou redakcí – zpráva se už rozšířila – a dlouhou chvíli seděl u svého psacího stolu, aniž se čehokoliv dotkl. Tím, že ho vyhodili, přiznali svou vinu, přemýšlel pomalu. Leroux by je klidně mohl zažalovat, i když by opustil stanici. Jeho propuštění by vedení stanice jen přitížilo. To by starý Clairmont přece mohl pochopit. Jeho noviny nedostaly Pulitzerovy ceny za to, že utekly od rozpracovaných reportáží. Starý Clairmont…
Zazvonil na Sandy a ta se za chvilku objevila ve dveřích s chápajícím výrazem v tváři. Výraz byl smíšen ještě s něčím jiným, s něčím, co nedokázal interpretovat, ale co se mu nelíbilo.
To však počká. Teď nemám čas se s ní zabývat.
„Sandy, spoj mé se starým Clairmontem, ano?“
Koutky úst jí poklesly a pak tiše řekla: „Prosím.“ Za minutu nato zabzučel telefon na jeho stole a Sandy řekla: „Na dvojce máš pana Clairmonta.“ Quantrell se pohodlně opřel. Najednou nabyl znovu sebedůvěru. „Pane Clairmonte,“ řekl do telefonu, „tady je Jeffrey Quantrell. Já vím, že je pozdě, a už jsem mluvil s Victorem, ale přesto si myslím, že mi dlužíte deset minut svého času.“
Postarší hlas na druhé straně aparátu zněl laskavě, ale pevně. „Nemáme si moc o čem povídat.“
„Buďte spravedlivý, ten čas mi dlužíte,“ trval na svém Quantrell. „Existují některá fakta, o nichž nevíte a o nichž jsem nic neřekl vašemu synovci. Myslím, že byste je měl vědět. Nechci se přít. Chci vám jenom tato fakta prezentovat tak, jak já je vidím.“ Na chvíli se pro efekt odmlčel. „Dlužíte mi váš čas, pane, tak jako jeden džentlmen druhému. Nebude to trvat dlouho.“
Následovala krátká pauza. „Tak dobře, přijďte nahoru. Ale jen na deset minut, ne víc.“
„Hned tam jsem.“ Quantrell zavěsil s pocitem malého vítězství. Spoléhal se na novinářské zázemí staršího Clairmonta, což jeho synovec postrádal. S trochou štěstí se Quantrellovi podaří ve starém muži vzbudit jeho minulost reportéra ze staré školy – muže, který Pulitzerovu cenu dostal za sérii článků, jimiž odhalil a usvědčil politika, který byl jeho nejlepším přítelem.

13

Lisa Muellerová – často psala své příjmení s u jako Mullerová – měla velkou radost. Večeře s Harleem bude znamenat nádherné ukončení nádherného dne. Začal pro ni poklidným ránem, kdy si v mohutných, burácejících kadencích přehrála Pastorále. Hudba doslova rozdrnčela okna jejího bytu. Pak v záchvatu hořkosladké nostalgie vytáhla své ohrané, ale vzácné staré desky s recitálem starých německých písní v podání madam Schumannové-Heinkové.
Ráno jejích šedesátých narozením se jí opravdu vyvedlo. Trochu poplakala a zavzpomínala na staré dobré časy v St. Louis, na své dávné spolužačky v Turnverein a také na chlapce – nejeden z nich byl do ní zamilovanýa na tisíce studentů, kteří prošli její tělocvičnou či navštěvovali její hodiny dějepisu na saintlouiské střední škole J.W. Goetha. Byl to bohatý život, natolik smysluplný, že se nyní v šedesáti cítila pořád ještě mladá a propojena se světem, který ji obklopoval.
Ne že by jí zase tolik záleželo na tom, zda vypadá či nevypadá na šedesát, ale pořád byla svým způsobem hrdá na svou pevnou a sportovní postavu. Nemám ani stopy po dvojité bradě, připomněla si pyšně. Na skráních už sice měla stříbro, ale jinak přirozenou hněď jejích vlasů jen tu a tam protkávaly šedivé pramínky. Celkově mohla být se svým vzhledem spokojená. A jiní také, dodala v duchu, a vzpomněla si přitom na Harleeho Clairborna. Jistě jeho pozornost byla dána nejenom osobními, ale i obchodními zájmy, ale přesto si byla zcela jistá, že se mu líbí.
S nadcházejícím večerem se po dlouhé procházce v parku rozhodla navštívit některé ze svých přátel bydlících ve Skleňáku. Chvíli se čímsi zaměstnávala v kuchyni a pak zavolala do obývacího pokoje: „Schillere, pojď se podívat, co pro tebe Lisa má.“ Šedivý kocour, kterého v budově chovala proti všem předpisům, se při zmínce svého jména protáhl, zapředl a přišoural se do kuchyně. „Nevypadá to nádherně? Vidíš ty ledvinky, které ti Lisa tak pěkně nasekala?“
Harrisovi jsou určité doma, přemýšlela Lisa; a také slíbila, že než odejde na večeři, zaskočí k Albrechtovým. „Schillere, máme jeden lístek navíc na Leningradský balet, protože Gertruda má ten večer službu. Sharon by určitě šla ráda s námi, co říkáš?“
Schiller, který již téměř dojedl svou večeři, zapředl, ale jinak se zdržel komentáře.
Na Schillera si jen tak někdo nepřijde, napadlo Lisu. „A myslím, že Prokofjevova Popelka se Sharon jistě bude líbit,“ pokračovala Lisa.
Schiller byl nyní najedený a ospalý a vycítil chladno začínající sněhové bouře za oknem. Odťapkal nazpět do obývacího pokoje a ve svém oblíbeném rohu gauče se stočil do pevného klubíčka. Polštáře byly teplé a kočičí sny se dostaví co nevidět.
Lisa si ze skříně na chodbě vzala vlastnoručně pletený kabátek, na který byla pyšná. Za svých mladších let získala na výročních trzích v Jefferson City za své pletení a háčkování několik čestných uznání. Oblékla si jej, poškrabala Schillera pod bradou a odešla.
Všechny tři výtahy byly právě v chodu, a tak musela netrpělivě] čekat. Měla dojem, že Harrisovi si na dnes večer naplánovali návštěvu kina a nechtěla se s nimi minout. Byli to hodní, i když trošku odměření příslušníci středních vrstev a ona měla pocit, že se na ni občas dívají jako na všetečnou ženskou. Usmála se sama pro sebe. Měli samozřejmě pravdu – ona je všetečná ženská, zvláště když jde o Sharon, kterou považuje za opravdový skvost rodiny. Čtrnáctiletá Sharon byla prostřední ze tří Harrisových dětí. Ireně bylo sedmnáct a Dannymu – neboli Danielovi, jak na tom trval jeho otec – bylo jedenáct let.
Lisa měla ráda všechny tři děti, ale zvlášť milovala Sharon, která byla tichá, hloubavá a neokázale inteligentní. Připomínala jí samu sebe ve čtrnácti letech. Lisa se s Sharon a její matkou seznámila jednoho dne v parku. Paní Harrisovou a její dceru tam drželi v šachu tři výrostci, kteří si neslušným pokřikováním dodávali odvahy vytrhnout matce kabelku. S příchodem Lisy se poměr sil náhle změnil, výrostci utekli a Lisa dovedla vystrašenou Sharon a otřesenou matku domů. K její radosti se ukázalo, že také bydlí v nedalekém Skleňáku.
Je to neobyčejná rodina, přemýšlela Lisa. Ruth Harrisová byla mohutná žena s kulatým obličejem, domácí kvočna, která se viděla ve svých třech dětech a manželovi. Lisa si ji okamžitě oblíbila, ale nebyla si úplně jistá, zda je její přátelství opětováno. Možná tolerováno, pomyslela si smutně. V tom, aby ji Ruth či její muž plně akceptovali, jí bránili její němečtí předci. Aaron byl ředitelem firmy prodávající konfekční obleky a členem správní rady dvou dalších menších společností. Začínal tloustnout i plešatět, ale byl to srdečný člověk a Lise se občas zdálo, že je v něm někde ukryt malý chlapec.
Konečně přijel výtah a za chvíli nato už Lisa klepala na dveře bytu Harrisových. Otevřela jí Ruth a Lisa téměř omluvné řekla:
„Snad jsem nepřišla moc nevhod, ale musela jsem se prostě zastavit, abych se podívala na Sharon.“
„My jsme právě…“ začala Ruth uspěchaně, ale pak otevřela dveře dokořán. Lisa si představila, jak si Ruth asi vzpomněla na ten den v parku. „Pojď dál, Liso – právě se chystáme jít ven, ale na kafe je čas vždycky.“
Ve dveřích ložnice se s funěním objevil Aaron Harris s motýlkem, který mu na krku visel v podivném úhlu. „Ruthie, víš, že tuhle zatracenou věc neumím uvázat…“ Povšiml si Lisy, na okamžik se zamračil a pak automaticky přešel do role dobrého hostitele.
„Právě máme naspěch, Liso, snad ještě stihneme začátek kina. Za chvíli jdeme, takže si nalej kafe, je na stole.“
„Hned půjdu,“ omlouvala se Lisa. „Je Sharon doma?“
Z kuchyně sem přišla nejstarší dcera Irena se sklenicí mléka v ruce. „Tati, jestli si nepospíšíme, přijdeme pozdě.“ Kývla na Lisu.
„Dobrý den, slečno Muellerová, pogratulujte nám – konečně jsme přinutili tatínka, aby nás vzal na flám.“
„Flám v tomhle počasí,“ zaprotestoval Aaron.“!
„Sharon dnes hlídá Dannyho,“ řekla Ruth Harrisová, zcela zaměstnána zavazováním motýlka.
„Je s Dannym v obýváku.“
„Mám jeden lístek navíc na Popelku v podání Leningradského baletu,“ vysvětlovala Lisa opatrně. „Je to příští čtvrtek a napadlo mě, že by třeba Sharon ráda šla.“
Ruth přestala vázat motýlka a zamyslila se. „To má zrovna odpoledne školu,“ pronesla pochybovačně. „Kdy se vrátí domů?“
Lisa se necítila příjemně. „Dost pozdě, ale takový balet není k vidění každý den.“
„Nebuď taková puritánka,“ vmísil se do debaty Aaron, v němž se opět přihlásil o slovo malý kluk. „Pusť ji.
A uvaž mi motýlka a už žádné řeči.“
„Sharon!“ zavolala Ruth a obrátila svou pozornost k motýlku.
Z obývacího pokoje se sem donesl hlas Sharon: „Mami, ale teď je to právě napínavé!“
„Máš tu společnost!“ zakřičel Aaron. „Panebože, Ruth, ty mé uškrtíš!“
V hale se objevila ostýchavá Sharon, Danny se loudal za ní.
„Liso, Liso!“ vyrazil ze sebe najednou Danny, oddělil se od své sestry, přiběhl do pokoje a chytil se Lisiny sukně. Lisa se smála a cuchala ho ve vlasech.
„Kolikrát jsem ti říkala, že se nemáš sápat po lidech?“
„Je to kluk,“ poznamenala Lisa smířlivě, „a kluci už jsou takoví, viď, Danny?“ Příliš pozdě si povšimla Ruthina uraženého odmlčení a připomněla si, že přece jenom není členem rodiny. Obrátila se k Sharon a snažila se o neutrální hlas.
„Jak se máš, Sharon?“
„Moc dobře, slečno Muellerová.“ Chvilku byla vážná a pak se jí tvář náhle rozzářila úsměvem.
„Hrozně ráda vás zase vidím.“
Lisa jí pověděla o lístku na balet a Sharon se okamžité obrátila na otce. „Můžu jít,tatínku?“
Právě si připevňoval ozdobné manžetové knoflíčky. „Proč se ptáš mě? Zeptej se matky, já proti tomu nic nemám.“
„Můžeš, Sharon,“ řekla Ruth se stopou neochoty. „Ale večer předtím musíš jít brzy spát. Nemůžeš přijít o veškerý odpočinek.“
„Já se jdu zase dívat na televizi,“ oznámil Danny, když si uvědomil, že nic z toho, co bylo řečeno, se ho netýká.
„Dobrou noc, Danny,“ řekla Lisa. Danny už byl na odchodu, takže si toho ani nevšiml. Obrátila se k zbývajícím členům rodiny, rozloučila se s nimi, objala Sharon a snažila se být příjemná na Ruth. Dobře věděla, že všichni ostatní ji mají rádi, ale že Ruth žárlí na její místo v rodině a rozhodně nestojí o to, aby do jejich rodokmenu přibyla cizí teta.
Na chodbě před bytem si urovnala kabátek a uvědomila si, že Danny asi jedl čokoládu. Jeho ruce zanechaly na huňaté vlně velké tmavé skvrny. Kluci jsou kluci, pomyslela si a povzdychla si. Stýskalo se jí po práci ve škole a po všech těch dětech. Býval to moc hezký život…
Pohlédla na své malé, diamanty vykládané hodinky a rozmýšlela se. Slíbila, že se staví u Albrechtů, ale u Harrisů se zdržela déle, než předpokládala. Má-li stihnout návštěvu u Albrechtů a pořád mít ještě čas, aby se mohla obléknout na večeři s Harleem, musí si pospíšit.
Harlee je roztomilý člověk, přemítala, ovšem jeho světácké a suverénní chování naznačuje, že v mládí byl asi hodně do světa. To je jedna z věcí, které se mi na něm líbí, přemýšlela dál, právě onen moment nebezpečí a nedůvěry. Škoda, že dnešním večerem jejich krátký, příjemný vztah asi skončí, ale ona se už dávno naučila přijímat dobré i zlé… Rozhodla se. Staví se u Albrechtů, Harlee je džentlmen a rád na dámu počká. Dnes počká víc než rád, pomyslela si s přídechem smutku.
Tom Albrecht ji tiše uvítal ve dveřích, jeho citlivé ruce a prsty jí naznačovaly, že je vítána. Odpověděla stejným způsobem. Uměl číst ze rtů a jeho žena Evelyn také, ale Lisa dávala přednost znakovému jazyku. Pozval ji na kávu a její krátké prsty mu řekly, že pozvání je přijato.
Evelyn seděla u kuchyňského stolu a drhala ozdobnou dečku na zeď. Vzhlédla, usmála se a vstala, aby se s Lisou přivítala. Z obývací pokoje se náhle ozvalo divoké zaječení; to bude asi Chris, pomyslela si Lisa, jejich pětiletý syn. Zaječení a výčitky jejich dcery Lindy, které okamžitě následovaly, Albrechtovi nikdy neslyšeli.
Lisa posunky naznačila Evelyn, že se nemůže zdržet dlouho, a následovala manžele Albrechtovy do jídelny.
Tři děti – Chris, sedmiletá Linda a malý, tříletý Martin – seděly za stolem a večeřely.
Evelyn pokryla ubrus prostíráním a Linda, která si hrála na matku,měla plné ruce práce. Lisa věděla, že se u Albrechtů večeří nadvakrát, neboť Tom, zaměstnaný jako mechanik u jedné elektronické firmy, se často vracel domů pozdě večer. Jeho vysedlé lícní kosti přívedly Lisu na myšlenku, že někde v jeho minulosti byli indiánští předci. Evelyn měla daleko jemnější rysy a vypadala jako oblíbená děva z televizní reklamy. Vycházeli spolu tak dobře, že člověk často zapomněl na to, že jsou hluchoněmí. I když nemohli slyšet hudbu, chodili občas na balet. Jedním z okamžiků, kdy si hořce uvědomili svůj handicap, byla chvíle, kdy se v San Francisku dostali do tak husté mlhy, že neviděli jeden druhého a nemohli spolu komunikovat. Evelyn vyprávěla Lise o tom, jak tehdy propadli panice a měli strach. Dopili kávu a Lisa jim hbitými prsty řekla, že už musí jít. Oba je to upřímně mrzelo.
„Čeká na mě jeden pán,“ naznačila Lisa a cítila, jak zčervenala. Tom se široce usmál a odpověděl na posunky:
„Dáma jako ty musí být velmi opatrná.“
Zasmála se a zasignalizovala odpověď: „V mém věku už nemám na co být opatrná.“ Slíbila, že příští úterý pohlídá Lindu a ostatní děti, a vstala.
Před dveřmi opět pohlédla na hodinky. Když si opravdu pospíší, nebude na ni Harlee muset čekat moc dlouho. Zatím ještě nikdy, říkala si, když vzpomínala na své mládí, nepřišla na rande pozdě. Ale najednou si uvědomila, že jí myšlenka na čekajícího Harleeho není nepříjemná.
V mém věku, pokárala se. Stává se ze mne koketa…

16

Jednou z mála výhod chudoby je, přemítal Harlee Clairborne, že když si člověk chce večer vyrazit, nemusí se moc dlouho rozhodovat, co si vezme na sebe. Pokud šlo o obleky, měl výběr jednoduchý – buď modrý, nebo hnědý. U košil a doplňků to nebylo o nic lepší. Vytáhl vrchní zásuvku příborníku a prohlédl si její obsah. Tři nemačkavé košile, dvě z nich s fiží, a dvě módní široké kravaty. A opět jedna modrá a jedna hnědá, obě s jeho oblíbeným velkým vzorem.
Vybral si jednu z košil a hnědou vázanku a položil je na postel. Harlee Clairborne – „džentlmen“, jak se s oblibou nazýval – se chystal do práce. Už se osprchoval, obličej si potřel trochou kolínské a kápl jednu či dvě kapky i na obě zápěstí. Jeho vojenské kartáče, pečlivě sepjaté v cestovním koženém pouzdře, ležely na prádelníku a teď je vyjmul, aby si upravil vlasy. Brzy mu bude šedesát let, své delší bílé vlasy si však česal podle poslední módy. Byla to jedna z jeho mála libůstek, částečně proto, že to jeho dávno zesnulá žena vždycky měla ráda. Pragmaticky si uvědomil, že jeho vlasy patří k těm důležitějším položkám, mezi něž počítal i svou přirozeně štíhlou postavu, kterou nezískal na hřišti ani na tenisovém kurtu, a přece budil dojem sportovce. Další kladnou položkou, jak si upřímně přiznával, byl mírný britský přízvuk. Naučil se mu před mnoha lety, když pracoval jako obchodní zástupce na Bahamských ostrovech, a jakmile objevil jeho okouzlující účinek na ženy, pilně si jej pěstoval.
Spolu s celkovým vzhledem – představoval stárnoucího, pohledného džentlmena v dobré kondici – byl jeho pečlivě modulovaný, přízvukem odstíněný hlas nesmírně cenným pomocníkem v jeho podnikání, které pozůstávalo z navazování známostí s osamělými bohatšími ženami středního věku. Nepovažoval se za podvodníka či za dravce, spíše za herce, jehož výstup na jevišti může trvat několik týdnů nebo několik měsíců, ale který vždy odevzdává hodnotu za hodnotu. Jednou dokonce šel tak daleko, že si asi před deseti lety jednu ze svých dam vzal za manželku. Byla to příjemná žena, která zdědila malý tiskařský a reprodukční závod. Několik let se o podnik staral, a než bez jeho viny došlo k bankrotu, dokonce se i naučil tajemství výrobní technologie.
Adéla zemřela krátce nato, ale když vzpomínka na ni vybledla a on se pomalu vrátil do společnosti zazobaných matrón, získané znalosti mu hodně pomohly. Byl k tomuto řemeslu zřejmě předurčen od pánaboha a už dávno si nedělal starosti s morálními zábranami. Těžil ze svého osobního šarmu – a zájmu, který vzbuzoval jeho svazek jinak neužitečných akcií. Kdysi dlouhou dobu dával přednost akciím dřevařských společností, ale nedávno zaměřil svůj zájem na akcie dolů, zvláště uranových. Bez ohledu na poslání společnosti všechny jeho cenné papíry byly uměleckými díly.
Od dohořívajícího nedopalku v popelníku si zapálil další cigaretu a vytáhl další zásuvku prádelníku. Neobsahovala nic jiného než tlustou obálku se současnými nejlepšími exempláři jeho práce. Otevřel obálku, něžně z ní vyjmul cenné papíry a s kritickým zájmem si prohlížel kvalitu rytecké práce. Pečeť společnosti vyražená do levého rohu zlaté fólie byla sama o sobě mistrovským kouskem. Formu pro pečeť totiž ulil Harlee osobně. United Power Metals. Název dělal dojem, a kdyby někdo chtěl jít tak daleko, aby si ověřil jeho pravost, společnost tohoto jména dokonce kdesi v Jižní Kalifornii existovala. Vícevýznamový titul společnosti ho zaujal. Co na tom, že ona společnost v Jižní Kalifornii obchodovala s alkalickými kovy, jako bylo sódium a kalcium, které měly do uranu pěkně daleko.
Pečlivě uložil „cenné“ papíry zpět do obálky a odešel do komory. Na velkém dřevěném ramínku, které před několika měsíci vzal ze sanfranciského hotelu Hyatt Regency, zde visel jeho pěkný modrý oblek, vyčištěný a vyžehlený. Oblek mu před lety ušili v St. Paulu, a i když klopy byly podle dnešních požadavků módy trochu úzké, krejčí se postaral, aby svou velkou obálku mohl nosit v kapse saka, aniž narušil jeho linii. Koneckonců, nemůže chodit na večeře s aktovkou. Krejčí byl opravdový mistr svého řemesla; škoda, že Clairborne musel ze St. Paulu odjet brzy poté, co mu oblek doručili. Bylo však záležitostí několika hodin, než by byl krejčí zjistil, že jeho kreditní karta je už rok neplatná.
Brzy opustí Skleňák, pomyslel si; zůstával pozadu s placením nájemného a správa domu už je začínala ostře vymáhat. Tenhle dlouhý víkend asi bude poslední, který tu stráví. Pokud ovšem nebude mít neobyčejné štěstí a nepřesvědčí Lisu, aby mu trochu pomohla.
Oblékl si kalhoty a sako, vsunul obálku do kapsy a pak zaklel, když si všiml, že si poskvrnil klopu cigaretovým popelem. Sejmul z věšáku kartáč na šaty a začal malé šedé skvrny kartáčovat. Během práce mu ze zapálené cigarety u úst upadl další horký popel, který na podlaze komory vznítil jakési chmýří, a to na chvíli zazářilo, než je udusil botou. Lehce pokašlávaje se vrátil do ložnice a z krabičky na prádelníku si vzal další cigaretu. Bude s tím muset přestat; na svůj věk kouří příliš mnoho. Lisa ho za to svým učitelským způsobem kárala a jemu se přitom zdálo, že slyší ozvěnu příkazů své dávno mrtvé ženy: „Harlee, ničíš si tím plíce.“ Později se ptal sám sebe, zda byla natolik předvídavá. Brojila proti kouření dávno předtím, než o tom začaly vycházet lékařské studie.
Lisa mu ji v mnoha ohledech připomínala. Měla statnější postavu než jeho žena, ale stejně živé oči, pohotovost ducha a široké kulturní zájmy. Od začátku ho upoutala a zažíval chvíle, kdy litoval hmotných pohnutek, které ho vedly k tomu, aby ji vyhledal. Jenže člověk musí žít a svět se pořád řídí pravidlem o přežití druhů. Diskrétním vyzvídáním se dozvěděl – pravda, otázky, které dnes položil Jerniganovi, příliš diskrétní nebyly, ve skutečnosti je považoval za velmi chybný krok – že Lisa žije z učitelské penze a malého dědictví. Množství peněz, které Lisa bude ochotná „investovat“, bude asi velmi malé, ale on neměl v úmyslu jít příliš daleko a obrat ji o všechno nebo ji citelně poškodit To bylo jedno z pravidel hry: nikdy ovci neostříhat tak, aby to bolelo. Jednak tím odpadalo nebezpečí udání na policii, a kromě toho si rád myslel, že je v tom také kousek altruismu.
Pečlivě si uvázal uzel kravaty a pak do ní před zrcadlem vpíchl kravatový špendlík. S nemenší pečlivostí si popotáhl manžety tak, aby z nich bylo vidět pouze malý kousek. Najednou se zarazil. Kouř. Na okamžik ho napadlo, že před chvílí špatně zadupl popel v komoře, a pak si uvědomil, že cítí zápach hořící látky. Pečlivě prohlédl předložku na podlaze, botou ji obrátil ze strany na stranu a pak ho napadla příšerná myšlenka, že totiž kouř vychází z jeho druhého a posledního hnědého obleku. Vběhl do komory, stáhl oblek z ramínka a rozprostřel ho na posteli ke zběžné prohlídce. Nic. Vrátil se do komory a zaměřil svou pozornost na malé chuchvalce smetí na podlaze. Pak si všiml nepatrného modravého kouře, jiskra z cigarety spadla na jeho jediné dobré kalhoty a blízko u rozkroku vypálila díru velikosti desetníku.
Rychle uhasil oheň a pocítil odpor a depresi zároveň. Byly to jeho nejlepší kalhoty vyrobené z dvojitého úpletu a on si je pořídil ani ne před rokem. Pochyboval, že by se mu snad mohlo podařit opravit je. To je ta potíž s úpletovými kalhotami. Jejich oprava stojí spoustu peněz a jemu už tak jako tak moc nezbývalo.
Teď už se s tím nedalo nic dělat Přestože měl Lisu rád, vypálené místo jen podtrhlo skutečnost, že je na mizině a že dnes večer musí uspět. Pokud se Lisa nedá zlákat akciemi, snad by ji mohl poprosit o půjčku.
„Drahá, je mi to strašně trapné, ale můj finančník mi zatím neposlal mou měsíční apanáž a…“ Lisa je natolik dobrá duše, že půjčku určitě neodmítne.
Všechny jeho dámy byly vždycky štědré.

Oheň se žene po uhelnatějlcl látce a hluboko se zakusuje do bavlněné podložky pod ní. Na podlahu padají kousky hořící cupaniny. Plameny se prohánějí mezi bavlněnými podložkami, jejichž vnitřky už ohořívají. Vzduch nad podložkami se vlivem teploty a kouře začíná chvět Teplota kovových polic nad podložkami prudce stoupá.
Nejdříve o pouhých deset stupňů, pak o dalších deset stupňů a stoupá dál, zatímco khaki zeleň nátěru se nejdříve mění v olivovou a pak začíná hnědnout. Pod nátěrem se tvoří bubliny plynu, které praskají a vytvářejí černé, rozrůstající se puchýře. Nátěr jako by byl nyní zasažen rychle se šířící leprou, na jeho povrchu puká jedna černající bublina za druhou a na podložky pod policemi se snášejí zbytky žhavé barvy.
Žár roztáhne kov a na polici náhle ve švech praskne plechový kanystr. Plyny vznikající uvnitř kanystru vytvoří tlak a z kanystru vytryskne tekutina. Papírový štítek na demižonu opodál, který je z poloviny naplněn matně průzračnou tekutinou, začne hnědnout. Lepidlo pod štítkem se rychle rozpouští a v kapkách opadá od skla demižonu. Štítek se stočí do ruličky a pak náhle zuhelnatí a shoří. V následujícím okamžiku se demižon rozletí jako pukavec, tekutý obsah demižonu se vylije na polici a teče podél její hrany, která slouží jako přehrada. Tekutina dosáhne konce police a v tenkých pramíncích se přelévá dolů na podložky. Než se tekutina promění v plyny, téměř uhasí část ohně.
V horní strojovně Skleňáku zazáří na panelu několik červených žárovek a ozve se siréna kouřového hlásiče. Není tu však nikdo ve službě. V suterénní strojovně Gríff Edwards proklíná své stáří a slábnoucí ledviny a černou kávu a jde na toaletu na konci chodby. Když je hotov, chvilku se rozmýšlí a pak vyleze do vstupní haly v naději, že už tam dorazily první výtisky zítřejších novin; krátí si totiž čas noční služby luštěním křížovky. Záplava hostů do vyhlídkové restaurace na chvíli polevila a tak se Gríff zastaví, aby prohodil pár slov se Sue. Je to hezká dívka, která má osobní problémy, a Gríff je dobrý posluchač; Sue z něj nemusí mít nejmenší obavy a jemu zase lichotí její důvěra.
V suterénu se na kontrolním panelu rozsvítí jasné červené světlo a hlásiče kouře se vytím dožadují pozornosti. Na okamžik zabzučí přímé spojení s požárnickou stanicí. Pak se rozpojí špatně sletovaný spoj a signál umlkne. Poplašné světlo na panelu ve stanici už je týden porouchané a zatím si toho nikdo nevšiml. Požárník ve službě, který při krátkém zabzučení zpozorněl, se už zase ponořil do své práce spočívající v zaznamenávání údajů na měřicích přístrojích.
V místnosti se šelma pustí do tenkých pramínků tekutiny a šplhá se po nich, jako by ručkovala po laně. Louže tekutiny na polici se triumfálním sykotem vznítí. Náplně v dalších plechových kanystrech se přehřívají a kanystry se hlasitě trhají. Rozletují se další dvě láhve a tekutina se jako vodopád řítí na hořící podložky.
Povrch police je nyní zcela zahalen plameny a plechové kanystry v intervalech vybuchují. Zní to, jako když se o narozeninách praží kukuřice. Vždyť to vlastně jsou narozeniny.
Šelma je nyní tři hodiny stará.

17

Jízda nahoru vyhlídkovým výtahem byla úchvatná a dokonce i trochu strašidelná a Lisa se neostýchala po většinu jízdy vinout se k Harleemu. Když vstoupili do restaurace, nemohla si odpustit poznámku: „Tolikrát už jsem tu byla na obědě, ale ještě nikdy jsem nejela nahoru tímhle způsobem. Připadám si jako má sestřenice v New Yorku, která nikdy nebyla na střeše Empire State Building.“
Clairborne věděl, že se mu tím Lisa chce zavděčit, ale přesto ho to potěšilo. Nabídl jí rámě a Lisa se do něj pevně zavěsila a dovolila mu, aby ji vedl k přepážce rezervací. „Drahá, nedovedeš si představit, jaké potěšení mi působí, že se tu mohu ukázat s tak kouzelnou společnicí.“
„Ještě pár takových komplimentů, Harlee, a na stará kolena mě poblázníš.“
„Přál bych si, aby se mi to podařilo.“ Zastavil se před přepážkou a čekal, až se vrátí hostitelka Quinn Reynoldsová.
„To je zvláštní,“ řekl. „Vždycky mi bylo divné, proč tu nemají normálního maítre ďhótel.“
„To kvůli obědům, Harlee – hosty jsou tu většinou ženy, které se sem přicházejí po nákupech dole naobědvat. Asi se cítí lip, když je tu hostitelka a servírky.“ Podívala se přes okna jídelny na temné mraky venku. „To je dobře, že dnes nemusíme jít na večeři někam ven.“
Z jídelny sem vešla Quinn Reynoldsová a Clairborne se na ni poněkud opatrně usmál. „Dobrý večer, slečno Reynoldsová, máte tu stůl pro dva?“
Quinn na chviličku zaotálela a Clairborne cítil, jak se mu stahuje žaludek. Ona to ví, napadlo ho. Quinn přelétla pohledem seznam zadaných stolů a pak vzhlédla na Lisu, která byla stále zavěšená do Clairborna a zářila při pomyšlení na příjemný večer. „Samozřejmě, pane Clairborne.“ Usmála se. „Jsem ráda, že vás opět vidím, slečno Muellerová. Pojďte za mnou, prosím.“ Uchopila dva jídelní lístky s černými okraji a vedla je po schodech do sálu, ke vzdálenějšímu stolu poblíž okna. Clairborne pomohl Lise z kabátu, předal ho Quinn a podržel Lise židli. Lisa si sedla a rozprostřela si na klíně obrovský ubrousek.
Než si Clairborne stačil sednout, Quinn řekla konverzačně: „Mohu s vámi na chvilku mluvit, pane Clairborne? Víno, co jste si přál vychladit, nám došlo a jediný nápojový lístek je tamhle na stole.“
Clairborne pokrčil rameny. „Samozřejmě.“ Velmi dobře věděl, o co jí jde. Omluvil se Lise a následoval Quinn k jejímu stolu.
„Je mi to hrozně líto, pane Clairborne,“ pronesla Quinn tiše, jakmile se dostali z doslechu.
„Já vím, že je to trapné, ale váš účet tu činí už dvě stě dolarů. Účtárna mé vyrozuměla, abych od vás nepřijímala další šeky, dokud účet nebude vyrovnán.“ Clairborne vycítil, že se jí to neříká lehce, ale že je přesto pevně rozhodnuta.
„Má milá,“ řekl a pohladil ji přitom po paži. „Jste kouzelná dívka a já vám nechci působit nepříjemnosti. Učet zapravím zítra. Měl jsem dočasné potíže s financemi, ale ty jsou už vyřešeny.“
Kůže na Quinniných lících se napjala a její hlas zněl ledově. „Je mi líto, pane Clairborne, ale dostala jsem příkaz. Upřímně bych si přála, abych dnes mohla přijmout váš šek. Mám slečnu Muellerovou ráda a nerada bych vašimi rozpaky působila rozpaky i jí, ale…“
„Všechno je v pořádku, má milá,“ řekl Clairborne s úsměvem. „Velmi rád dnes zaplatím hotovými penězi.“
Quinn se usmála „To bude dobře, pane Clairborne – promiňte, ale takové věci se stávají. Přeji vám příjemný večer.“
„Děkuji, slečno Reynoldsová.“ Na cestě zpět ke stolu chmurně přemýšlel: Dnes večer, anebo nikdy. I když měl Lisu opravdu rád, nic jiného mu nezbývalo. Zítra ho dokonce mohou vystěhovat z bytu. Věděl, že až přijde chvíle zaplatit účet, může vždycky předstírat, že si zapomněl peněženku dole a že slečna Reynoldsová, už jenom kvůli Lise, nezpůsobí žádný skandál. Ale ohlásí to správci. A pak se tu pro něj už nikdy nenajde volný stůl.
Sedl si a Lisa k němu vzhlédla. „Stalo se něco, Harlee? Byl jsi tak dlouho pryč…“
„Stalo? Samozřejmě, že ne, má drahá, vůbec nic. Dáš si ještě koktají, viď?“
„Ty mě chceš svést na šikmou plochu,“ pronesla Lisa se zářícíma očima.
Zasmál se. „Možná.“ Objednala si chlazené daiquiri a on se chvilku rozmýšlel a pak si dal dvojité martini. „Je zima,“ řekl a ukázal prstem na okno. „Potřebuji se proti ní opevnit“
Pokud se v jejích očích objevily pochybnosti, hned je zamaskovala. Řídá se, že nemáš dobrou náladu,“ řekla neutrálně.
„Ani ne,“ řekl, pečlivě zvažuje slova. „Já jsem totiž v podstatě tragická postava – uprostřed potěšení a radosti z dobré společnosti mě napadá, jak brzy tyhle věci musí skončit.“ Servírka přinesla objednané nápoje a oba se napili.
„Němci na tohle mají slovo,“ řekla Lisa. „Říkají tomu Weltschmerz – světabol.“
Zasmál se. „To je na to až moc vznešený výraz.“
„Možná že se to spíše blíží něčemu, co kdysi popsal Sudermann. Četl jsi někdy Sudermanna?“
„Ne,“ řekl poněkud opatrně. Nečekal od ni, že se konverzace bude ubírat tímto směrem, a nebyl na to připravený.
„Kdysi to byl velice oblíbený spisovatel. Vzpomněla jsem si na jeho Frau Sorge, což by se dalo přibližně přeložit jako Dáma Povinnost Je to o hochovi, který je celý život stíhán povinnostmi a žalostí. Sudermann byl ve svém názoru na svět hodně podobný Thomasi Hardymu. Frau Sorge je německá verze Neblahého Judy.“
Nerozumím jí, pomyslel si. Jeho dámy málokdy měly intelektuální vlohy. Bylo mu jako někomu, kdo měl rád bílé víno a najednou ho někdo seznámí s šampaňským. „Chudák Juda,“ zasmál se. „Ne, obávám se, že se s ním nemohu rovnat. Tesknit není v mé povaze – jsem spíše optimista.“
„Jako můj otec,“ pronesla zamyšleně. „Určitě by se ti líbil. Byl hlavním sládkem v saintlouiském pivovaru Schwarz Brau. Byl to velmi cílevědomý a velmi láskyplný člověk.“
„Podařila se mu hezká dcera.“
„Přestaň mi primitivně lichotit, Harlee,“ zasmála se a pak opět zvážněla. „Byl… grandiózní. Přišel do Ameriky z Frankfurtu nad Mohanem a byl velmi pyšný na své kulturní dědictví a tuhle hrdost jsem po něm podědila.“ Obličej jí zastřel stín smutné vzpomínky.
„Byl to velmi statečný člověk. Málem kvůli tomu na sklonku třicátých let zemřel.“
„Jak to?“ povzdechl Clairborne tázavě. Bylo jasné, že se jí chce vyprávět, a on jí v tom v žádném případě nechtěl bránit.
„To bylo v dobách, kdy existoval Německo-americký Bund. V St. Louis měl hodně členů. Když člověk zašel do hostince U černého lesa, viděl všude na zdích hákové kříže a dubové listy, kolem kterých se producírovali muži v hnědých košilích s páskami s hakenkrajci, opasky a esesáckými brigadýrkami – prostě v těch hrozných uniformách.“ Najednou jí bylo velmi smutno.
„Ale to už je dávno, Liso.“
„Pro mě možná ne. Tatínek a já jsme se jednou šli projít do parku – bylo mi tehdy jednadvacet nebo dvaadvacet let… Právě jsem dopsala svou diplomní práci. Po cestě kráčela v sevřené formaci skupina těchhle lidí. Tatínek jim řekl, že dělají ostudu zemi Schillera a Beethovena, a jejich velitel se s ním začal rvát… pak se na něj vrhli i ostatní a začali ho bít. Přijela policie, jenže příliš pozdě, a tatínek málem zemřel.“
„A co ty? Zranili tě?“ zeptal se Clairborne po chvíli ticha.
Lisa se usmála, ale tentokrát to nebyl laskavý úsměv. „Blízko popelnice byla zabodnutá kovová tyč. Vytrhla jsem ji a vrhla jsem se na jednoho z nich, který se snažil tatínka zkopat. Musel si poležet v nemocnici.“ V jejím pohledu se objevilo něco z tehdejšího smutného vítězství.
„Možná že jsem udělala hroznou věc, ale přece jsem je nemohla nechat bít tatínka, ne?“
Podíval se na ni a náhle si vzpomněl na svou dávno mrtvou ženu Adélu.
Lisa i Adéla měly v sobě stejně nezlomnou hrdost. Adéla by udělala to samé. Je to neobyčejná žena, pomyslel si. Mlčky Lise připil a ona se k němu s očima zamženýma vzpomínkami připojila.
„Dodnes se mi po tatínkovi stýská,“ řekla pomalu. „Maminka zemřela, když jsem byla ještě malá, a on… v mém životě hrál důležitou roli.“
„Bylas někdy vdaná, Liso?“
S pohledem upřeným na svou skleničku zavrtěla hlavou. „Tatínek se z té rvačky nikdy nevzpamatoval. Musela jsem se o něj starat. Ne že bych neměla příležitost se vdát.“ Podívala se na něj a v očích se jí opět rozsvítila šelmovská světýlka. „Překvapilo by tě, kdybych ti řekla, že nejsem panna?“ Mile se usmála. „Šokovalo by tě to?“
„To sotva,“ odvětil se smíchem.
„Nuže, nejsem panna,“ prohlásila pyšně. Zakryla si ústa rukou. „Trochu se napiju a hned mi to moc mluví – omluv mě, Harlee. Ale je to pravda a já jsem ráda, že jsem poznala lásku. Jenže tu byl tatínek a pak samozřejmě děti, které jsem učila, všechny ty prima holky a kluci. Nahradili mi rodinu.“
Je pozoruhodná, přemítal. Bylo v ní toho tolik, co obdivoval. Tolik síly. Občas se na povrchu zdála křehká, ale měla v sobě spoustu nezlomné síly.
„A teď mi pověz o svých akciích – ať si pak nekazíme jídlo povídáním o obchodech.“
Překvapila ho. Téměř zapomněl na pravý důvod, proč ji pozval na večeři. „Snad až později,“ otálel.
„Myslím, že bys měl začít radši teď,“ řekla. „Musíš mi toho spoustu vysvětlit.“ Vytáhl obálku a rozprostřel její obsah na stole. Naslouchala mu pozorně a soustředěně, jenže z jakéhosi důvodu se pořád nemohl vžít do své role. Věřila mu natolik, že se cítil nesvůj. Její důvěra ho ochuzovala o radost ze hry, o radost z vítězství.
„Nezapomeň, Liso, že takovéhle akcie – jako ostatně většina normálně prodávaných akcií – jsou vysoce spekulativní.“
„Ale jestli si myslíš, že je to dobrá příležitost, Harlee…“ začala.
„Měla bys o tom důkladně popřemýšlet,“ přerušil ji vážně. Co se to se mnou k čertu děje? ptal se sám sebe. Vždyť to celé zkazí.
„Víš, že věřím tvému úsudku,“ řekla prostě. Vzala cenné papíry před sebou mezi dva prsty.
„Jsou velmi pěkné, viď? Vypadají velmi důvěryhodně.“ Pohlédla na něj s očekáváním. „Co mám koupit, Harlee? Poraď mi.“
„Akcie důlní společnosti,“ začal a cítil, jak mu na čele vyrážejí krůpěje potu.
„Ano?“
Najednou ho popadl vztek na ni i na sebe. „Ty mně plně důvěřuješ, viď, Liso?“
Okamžitě zvážněla. „Samozřejmě.“
„A proč bys měla?“ zeptal se jí pomalu. „Proč bys měla důvěřovat mému úsudku – nebo, když na to přijde, mně?“
Vypadala zmateně. „Ty se zlobíš? Řekla jsem něco špatného?“
„Jsi důvěřivá, Liso“ řekl smutné. „Příliš důvěřivá.“
„Proč bych ti neměla věřit?“ V obličeji se jí zračil zmatek.
Opřel se o opěradlo židle a upil pořádný doušek ze svého martini. Má bývalá žena, pomyslel si; už zapomněl, jak moc ji miloval. A Lisa byla jejím dvojčetem. Adéla se mu svěřila se svým podnikem, se svým bankovním kontem a ve své poslední vůli mu vše odkázala. Také ho milovala.
„Liso,“ začal pomalu. „Co kdybych ti řekl, že tyhle akcie nemají vůbec žádnou cenu, že nemají ani cenu papíru, na kterém jsou vytištěny. A já bych to měl vědět – většinu jsem jich totiž,vyrobil sám.“ Dotkl se jedné z akcií. „Máš pravdu – jsou krásné, ale bezcenné. Jsou falešné.“ Vzhlédl k ní. „A já také, Liso. Nemám v bance jediný dolar, dlužím nájemné za dva měsíce a dokonce nemám ani na dnešní večeři.“
Lisa pokrčila obočí. „Když se člověk dostane do zoufalé situace…“
„Nechápeš,“ přerušil ji netrpělivě. „Tohle je můj způsob života.“ Okamžik se rozmýšlel. „Ty nejsi první. V různých koutech země na mě čeká nejméně tucet zatykačů. I když většina mých dam byla příliš dobře vychována na to, aby mě zažalovala.“
„Tvých dam,“ řekla s úsměvem.
„Mých dam,“ řekl a zachvátil ho náhlý a neočekávaný smutek. „Mých ubohých dam.“
„Jsi velmi citlivý člověk, Harlee.“
Ostře na ni pohlédl. „Ty jsi neslyšela ani slovo z toho, co jsem říkal, viď?“
Ale jistě, slyšela. Každé slovo.“
„Nejsi překvapená.“
Mávla rukou. „A proč bych měla být? Tohle všechno jsem přece věděla dávno před dnešním večerem. Bylo jednoduché si to zjistit“
Hleděl na ni v šoku a pak ho zachvátil hněv. „A to jsi mě klidně nechala, abych tu ze sebe dělal blázna?“
Natáhla se přes stůl a vzala ho za ruku: „O to přece vůbec nejde. Jsi příjemný, pozorný muž a já bych ti ani za nic na světě neublížila. Nebylo by mi líto peněz – ty jsi mi dal daleko víc.“
„A ty bys mi klidně dovolila, abych tě připravil o peníze?“
„Kdyby k tomu došlo – i když ne možná o tolik, kolik bys chtěl.“
„Liso, ty jsi opravdu úžasná žena.“
Usmála se. „Ne. Jsem jenom žena, která je už dlouho na tomhle podivném světě.“ Byla hrozně ráda, že se nemýlila. „Překvapilo by tě, kdybych věděla předem, že mi budeš vyprávět o akciích a že mi o nich řekneš pravdu?“
Tiše se zasmál. „Panebože, škoda že jsme se neseznámili dřív.“ A pak si uvědomil, že se s ní už seznámil dřív a že si ji vzal za žena Adélu. Bylo to přesně jako s Adélou.
„A seď,“ řekla Lisa věcně, „zatímco ses snažil přesvědčit slečnu Reynoldsovou, aby nás tu nechala večeřet, dovolila jsem si objednat láhev cháteaubriandu a láhev Cháteau Laffite Rothschild, ročník 1964.“
„Proč…?“
Pokrčila rameny. „Chci, aby se ti večeře se mnou líbila.“
Je jako Adéla, říkal si. Je tolik podobná Adéle. A přitom je to neopakovatelná Liselotte Muellerová.

18

U boxu v baru se ukázaly Thelma s Jenny a Barton s Lerouxem, kteří před nimi nechtěli mluvit o pracovních záležitostech, se šli projít na vyhlídkovou terasu. Jejich stůl stejně bude připraven až za deset minut. Dost času na to, aby se Barton mohl zeptat Lerouxe na některé věci, o nichž se mluvilo v televizní reportáži. Naskytla se tu docela dobrá příležitost, protože uvnitř bylo přecpáno lidmi a tady bylo liduprázdno. Ke stolu je stejně pozvou ještě o něco později. Leroux se už nechoval tak odměřeně a nepřátelsky a Bartonovi se večer začínal líbit. Nacházeli se v zasklené části terasy, kde bylo teplo a kde to příjemně vonělo dobrými jídly. Barton začal obdivovat měkký sníh poletující za okny. Čarodějný sníh. Lehké nadýchané vločky se vždy na chvilku přilepily na sklo a pak roztály do slzavé vody, která stekla dolů z jeho dohledu.
„Craigu, už jsi v téhle branži natolik dlouho, abys věděl, že ohnivzdorná budova neexistuje. V nejlepším případě se nám může podařit, že postavíme budovu, která bude při eventuálním požáru dostatečně odolná,“ říkal Leroux. „Hoří téměř všechno, záleží jenom na výši teploty vznícení. To je pro naše uvažování výchozí předpoklad. Pak začne hrát roli časový faktor – jak dlouho bude kousek dřeva nebo koberce odolávat procesu uhelnatění? Za jak dlouho dojde ke vznícení? Za jaké teploty? Téměř všechno, co jde do budovy, má propočítanou odolnost vůči ohni – na to je zákon. A pak ještě každá stavební firma musí dodržovat stavební předpisy. V tom se od našich konkurentů nelišíme. Snažíme se stavět co nejekonomičtěji. Snižujeme všechny přebytečné náklady – jako všichni ostatní. Ale zákon neporušujeme. Správa města má své inspektory, požární sbor má své inspektory, pojišťovací společnosti mají své inspektory. Jestliže nám budovu nezkolaudují, nemůžeme ji pronajímat. Je to opravdu jednoduché.“
Barton si pohrával se skleničkou a přemýšlel o tom, že to tak jednoduché zase není. Leroux se ho snažil umluvit a Barton by rád věděl, proč do svého přesvědčování vkládá tolik úsilí.
„A co pojišťovací odpisy? Quantrell naznačil, že stavební podnikatel může do své budovy zavést úplný systém sprinklerů. Pojišťovna mu pak nabídne nižší sazbu a ušetřené peníze naopak pomůžou zaplatit za instalaci sprinklerů. Je to pravda?“
Leroux se zasmál. „To se mu tedy povedlo. V takovém případě mohou být ve skutečnosti pojišťovací sazby ještě vyšší, už jenom kvůli možnosti, že se sprinklery nešťastnou náhodou spustí. Pokud je pod nimi obchodní středisko, stojí taková nešťastná náhoda spoustu peněz. A nájemníkům se kapičky na stropě také nelíbí. Za tohle si spíše vymůžeš ústupky ze strany městské správy ve formě úlevy v ostatních požárních předpisech. Pro většinu výškových staveb však nižší pojišťovací sazby neexistují. Už jenom proto, že dané sazby jsou směšně nízké. O tvou přízeň se totiž uchází nejméně čtyři sta pojišťoven. Náš roční účet za elektřinu dělá daleko víc než pojišťovací poplatky.“
Barton dopil svůj koktají. Dali do něj snad všechno s výjimkou zmrzliny. Naznačil, že chce další.
„Jak to, že je to tak levné?“
Leroux zlobně vybuchl. „Protože přes všechny řečičky pana Quantrella je požárů výškových budov méně než cecků na prasnici. Jistě, dochází k nim – k leteckým neštěstím také. Ale jejich roční výčet je tak nízký, že vlastně neexistují. Na kolik se můžeš pojistit za padesát centů na každém letišti? Na patnáct tisíc dolarů?“ Leroux se začínal uklidňovat. „Všechny prostory pro veřejnost jsou ve Skleňáku chráněny sprinklery – na to je zákon. Když však sprinklery instaluješ do celé budovy, náklady vyrostou natolik, že už nebudeš schopen konkurence. Sears a Roebuck to ve své ředitelské budově udělali, ale spíš pro reklamu než pro bezpečnost. A my taky nejsme Sears a Roebuck – alespoň letos ještě ne.“
Snad to způsobila únava, snad přílišná Lerouxova výmluvnost, že Barton pořád nebyl přesvědčený.
„Craigu, jen se podívej kolem sebe. Vidíš tu budovu napravo s malým červeným majákem na střeše? To je mrakodrap Penobscotovy realitní kanceláře. Stavěla to naše firma. A ta vlevo, Hansonovo Centrum, ta je také naše. Takových je v tomhle městě ještě šest a všechny jsou naše.“ Leroux se na chvíli pohroužil do přemýšlení.
„Svým způsobem, Craigu, začínáme s novým ekologickým směrem. Lidstvo nemůže neustále rozšiřovat svůj obytný prostor na úkor lesů a strání. Los Angeles má o třetinu méně obyvatel než Chicago, ale dvakrát tak velkou rozlohu. Nemůžeme si dovolit, aby předměstí donekonečna narůstala; musíme se vrátit zpět do města, protože město původně vzniklo jako obchodní a výrobní středisko. Vzniklo proto, aby dělník měl blízko do práce.“ Odklepal popel z doutníku.
„My stavíme města, Craigu – a to není špatné zaměstnání.“
Tak přece jenom není César, napadlo Bartona. Lerou í Ramses – stavitel pyramid.
„Říkal jsi, že už jsi viděl projekt nové budovy,“ řekl Leroux. „Víš, co je za tím?“
Barton náhle vystřízlivěl. „Ne, ale rád bych to věděl. Nějak se mi, nechce uvěřit, že kam pohlédnu, uvidím napodobeniny Skleňáku.“
Leroux se usmál. „Jednu nebo dvě asi uvidíš – víc sotva. Místní podmínky se příliš liší město od města. Ale nepopírám, že uvidíš mnohé, co se Skleňáku budou hodně podobat. Mohou se lišit pouze ve vnějších detailech a v takových věcech, jako je výška, velikost stavební parcely a podobně. A některé prvky Skleňáku se stanou nedílnou součástí budov, a přitom se oku laika budou jevit jako naprosto odlišné. Škoda, že to není můj původní nápad – jedna hotelová společnost mě v tomhle už předstihla. Jejich hlavní hotely jsou všechny postaveny podle stejného původního projektu. Místnosti obklopují obrovskou hlavní halu, která má vnější výtahy jezdící po zdech haly, fontány, restaurace se slunečníky, jednoduše všechno. Haly se velikostí a tvarem mohou lišit, ale všechny v podstatě vycházejí ze stejného základního nápadu. Jakmile je jednou vyřešený problém nosných podlaží, stačí provést úpravy podle přání budoucích majitelů a budova roste jako z vody.“
Leroux tím k něčemu míří, pomyslel si Barton neklidně. Před chvílí prohlásil, že se bez něj neobejde, což je sice nesmyslné, ale asi pro tenhle výrok má nějaký důvod.
„Stavby výškových budov jsou po finanční stránce nesmírně riskantním podnikem,“ pokračoval Leroux. „Nejkritičtějším faktorem je často čas. Jako hlavní podnikatel musíme nejdříve získat prozatímní finanční podporu. Obvykle prostřednictvím banky nebo nějakého investičního trastu. Jejich úrokové sazby jsou však vysoké – už jenom proto, že banky jen nerady vážou svůj kapitál na dlouhá časová období. A budova sama o sobě také představuje riziko. Zatím je jenom na papíře a mezi architektonickou studií a hotovou stavbou se může leccos přihodit. Pokud například máš potíže hned při hloubení základů, jsi v pěkné kaši. Když je budova hotová, je třeba najít, pro ni nějakou permanentní finanční bázi. To se dá zařídit s pojišťovací společností. Hotová budova už není takovým rizikem, a úrokové sazby jsou proto daleko nižší. Nejnákladnější je čas, během něhož je tvůj základní kapitál vázaný na realizaci jednoho takového projektu.“
„To jsi mé naučil během prvního půl roku,“ přerušil ho Barton. „Byť jsi dobrý učitel.“
Leroux jim objednal další pitL „Podnikatelé a stavební firmy se přirozeně snaží tento problém řešit. Tradiční metody, což znamená získat parcelu, nechat si od architektonické firmy vyhotovit úplné pracovní plány a pak zahájit vyjednávání s perspektivními uživateli, dnes už neplatí. Vypracování plánů, čas, který další zainteresované strany potřebují k jejich prostudování, to všechno trvá moc dlouho. Můžeš tím ztratit půl roku, někdy dokonce celý rok. Dnes se při konstrukci výškových budov musí pracovat zrychlenými metodami. Nejednáš s potencionálními uživateli, jakmile jsou hotovy základní plány, začínáme se stavbou vlastní budovy. To znamená základy, nosné konstrukce a obvodový plášť, technické vybavení, instalační jádro s nouzovými schodišti, výtahy a podobně. Teprve po dokončení základní konstrukce budovy začneš s vlastní realizací její náplně. Množství materiálu odhadneš předem, i když v době odhadu ještě nevíš přesně, jak bude materiál využit. Tím sice dojde k některým ztrátám, ale zato vyšetříš to, co je nejcennější – čas.“
„O co ti jde, Wyne?“
„Je třeba mít osvědčený produkt, Craigu, jako ho má hotelová společnost, o níž jsem mluvil. Nebo jako je Skleňák. Je to překrásná budova. Budeme ji nabízet v různých permutacích – a kombinacích – jako ty hotely. Ale protože osvědčený produkt nese jen velmi málo rizika, není třeba vkládat rizikový kapitál do prozatímního financování a vysokých úrokových sazeb.
Z finančního hlediska tím eliminuješ prostřední článek. Což pro potenciálního uživatele budovy znamená podstatné snížení ceny.“
„Jenže tím pádem nebude mít něco, co má jen on sám a nikdo jiný,“ pronesl Barton hořce.
„Něco, v čem se obráží styl jeho společnosti či podniku.“
Leroux jen mávl rukou směrem k městu za okny. „Tamhle je spousta budov, Craigu. Kolik z nich považuješ za krásné? Snad jednu z deseti? Nebo i tenhle odhad je příliš nadsazený? Co je špatného na tom, aby jeden Skleňák stál tady a druhý, v mírně pozměněné podobě, v Milwaukee? Nikdo nežije ve dvou městech současně, obyvatel města se tím nedotkneš.“
Leroux už Moora pro tenhle nápad získal, přemýšlel Barton. I když se Moorovi nechtělo rovnou přiznat, že Lerouxúv plán považuje za dobrý, Barton vycítil, že Moore s Lerouxem souhlasí.
„Určitě máš nějaký důvod, proč mi to říkáš, Wyne. Jakou roli v tom podle tebe mám hrát já?“
„Máš pravdu.“ Z Bartona žádné velké nadšení nevyzařovalo a Leroux trochu znejistěl a zrozpačitěl. „Není to nic, co by připadalo v úvahu teprve za několik let. Pracuje se na tom už teď. Pojišťovna Unitel Insurance souhlasí s tím, že by financovala všechny naše budovy za pevné úrokové sazby. My budovy budeme stavět, navrhovat, zajišťovat pro ně subdodavatele a nájemníky, vybavovat je a spravovat. Ovládneme branži.“
„Budeme chrlit budovy jako General Motors auta, je to tak? I s pětiletou zárukou?“
„I tak by se to dalo brát,“ odvětil Leroux chladně. „Ale já to tak neberu.“
„A jakou roli tedy hraju já?“
„Před chvílí jsi měl pravdu. Tvůj architektonický talent nepotřebuju. Ten už jsem si koupil. Potřebuju tvůj manažerský talent Potřebuju někoho, kdo by to řídil. Vlastnoručně jsem si tě vybral a vychoval. A ty jsi člověk, kterého chci – jsi jediný, koho jsem měl čas něco naučit. Což byla asi chyba.“
Barton se obrátil zpět k oknu. Příležitost… opět. Vyšší funkce, vyšší plat, úspěch s velkým počátečním písmenem. Jestli to Leroux má dobře spočítáno, jeho firma bude za pár let patřit k těm největším v celé Americe. Jenže příležitost se naskytla, když už ji nechce, když už se rozhodl. Leroux mu otevíral dveře, ale jemu se nechtělo jimi projít.
„Koncept není tak úzkoprsý, jak si snad myslíš,“ pokračoval Leroux přesvědčivě. „Skleňák není jediný příklad. Po něm přijdou další… modely, chceš-li to tak nazývat“
Vločky houstnou, maně napadlo Bartona, a snášejí se dolů rychleji. Venku nejspíš pěkně fouká.
„Bude to velká práce,“ dodal Leroux podrážděně. „Třeba se na to necítíš.“
„Krucinál, Wyne, s tímhle přestaň. Není mi dvacet. Neřekl jsem, že to nevezmu. Chci čas na rozmyšlenou.“ Jenny bude bez sebe radostí, pomyslil si trpce.
Náhle se u nich objevila Quinn a tiše řekla: „Váš stůl je připraven – pojďte za mnou, prosím.“ Její hlas zněl příjemně, ale neosobně. To asi proto, že je tu Leroux, napadlo Bartona.
Následovali ji do sálu. Jenny a Thelma už seděly za stolem. Barton si objednal černou kávu – co nejdříve – a lehce stiskl ruku své ženy. Jenny byla štíhlá černovlasá dívka, jejíž klasickou krásu narušoval pouze poněkud tenký nos. Jeho pozdrav neopětovala a zdálo se, že je duchem někde jinde. Bývaly doby, přemítal Barton otráveně, kdy z ní zářila radost a elán do života.
To ho na ní také upoutávalo. V tomhle se hodně podobala Quinn, jenže v mladším vydání. Dnes večer, jako ostatně poslední dobou vždycky, byla uzavřená do sebe a vzdálená lidem ve svém okolí. Určitě za celou večeři neřekne víc než deset slov.
Obrátil svou pozornost k Theimě Lerouxové. Záhada v Lerouxově životě, napadlo ho. Žena, s kterou si asi nikdy úplně neporozumí, ale kterou instinktivně respektuje. Byla o něco málo mladší než Leroux. Stejně jako Wyndom i ona pocházela ze Severní Karolíny a stále ještě si zachovávala stopu jižního přízvuku a šarmu. Měla bledé, hladké tváře a přeliv se stříbrným odstínem. Přes nadhled vzdělané a životem poučené ženy v ní byla dávka zemitosti.
Ve společnosti zednických mistrů by se asi chovala stejně přirozeně jako na čajovém dýchánku pro bohaté paničky, uvažoval Barton.
„Víte,“ pronesla Thelma, „že jsem tu za celou dobu, co budova stojí, ještě nikdy nejedla?“
„To je Wynova chyba,“ řekl Barton. „Měl tě sem pozvat už dávno. Firma by pak účet klidně mohla odečíst jako nezbytné obchodní vydání.“
„A to teda ne,“ přerušil ho Leroux. „Berňák nás hlídá jako jestřáb.“
„Je tu hezky a obsluha je také vzorná.“ V Thelminých očích se zablýskl náznak uličnictví.
„Hostitelka tě zná. Je to snad někdo z tvé minulosti?“
Barton se usmál. „Quinn je moje stará kamarádka. Kdysi dávno jsem s ní chodil – předtím, než jsem se seznámil s Jenny.“
„Jak dlouho předtím, Craigu?“ Jennin hlas zazněl trochu uskřípnutě a u stolu se najednou rozhostilo ticho.
„Vlastně,“ řekl Barton, „to bylo těsně předtím, než jsme se seznámili. Ty a ona jste si hodné podobné – vyprávěl jsem ti přece o Quinn.“
„Zdá se mi starší, než jsem očekávala,“ pronesla Jenny odměřeně.
„Dospělejší,“ opravil ji Barton. Rozmrzele si pohrával s,ubrouskem a přitom loktem shodil ze stolu karafu s vodou. Střepy karafy se rozlétly po podlaze a on si sám pro sebe tlumeně zaklel. Téměř přitom neslyšel, jak Thelma tiše říká: „Nic se nestalo, Craigu, servírka ji neměla nechávat tak na kraji.“ Quinn už k nim posílala pikolíka s malým smetáčkem a několika ubrousky na vysáni vody.
Barton se obrátil ke stolu, u něhož seděla trochu podsaditá žena ve středních letech a starší, elegantní muž. „Promiňte, jestli vás to postříkalo. Rád zaplatím účet z čistírny…“
„Ne, kdepak, ani nápad,“ odpověděla žena s úsměvem. „Vždyť je to jenom voda. Mein lieber Gott – co kdybychom teď byli venku? To bychom teprve byli zmáčení. Nemám pravdu, Harlee?“
„Jistě, má drahá. Nedělejte si starosti, pane, nestojí to za řeč.“ Otíral si kapky vody ze saka a něco v jeho hlase přimělo Bartona k úvaze, jak by asi muž zareagoval, kdyby jeho žena nepromluvila první.
Obrátil pozornost zpět ke stolu. Tohle asi bude dlouhý večer, říkal si, a Jenny se nejspíš rozhodla, že ho ještě o něco prodlouží.
„Dnes muselo být špatné počasí na cestování letadlem,“ říkala zrovna Thelma ve snaze zastřít neklidné vody tenkou slupkou konverzace. „Máš strach z počasí, když jsi v letadle? Já ano. Zvlášť kdybych dnes musela letět až ze San Franciska.“
Barton se neubránil úsměvu. Thelma vyráží na zteč do průrvy, napadlo ho. Záviděl Lerouxovi.

19

Času už nebylo nazbyt a Jesus začal pociťovat paniku. Jeho matka vyprazdňovala jeden koš na papír za druhým do velkého plátěného pytle v kovovém rámu a on ji následoval z kanceláře do kanceláře a žadonil na ní peníze. Odpovědí mu vždy bylo její zamumlání „ne“. Střídavě přecházel z hněvu do pláče a pak ho začal čím dál tím víc chytat vztek. Čas domluvené schůzky se Spinnerem se blížit. Ještě dvacet minut a Spinner odejde na schůzku s jiným zákazníkem. Kromě toho by] Spinner od svého posledního zatčení pěkně nervózní. Jestli Jesus nepřijde, může ho začít z něčeho podezřívat a vykašle se na něj úplně. Jesus měl už v rejstříku trestů záznam a Spinner by si mohl pomyslet, že ho policajti používají jako návnadu…
Jesus ucítil, jak mu v podpaží a po čele začínají stékat potůčky potu. To si určité Spinner pomyslí, co jiného. Teď už neustále přemáhal nevolnost a podvědomě cítil, že křeče přijdou co nevidět.
„Mama, musíš mi pomoct!“
Zavrtěla hlavou. „Pomož si sám!“
„Chceš, abych proved něco strašnýho?“ Pot už mu stékal po rtech a začínal se třást.
„Nemám peníze,“ pronesla stoicky a opřela se do vozíku.
„Mama, musím se setkat s tím člověkem, musím mít peníze. Ty nevíš, jaký to je. Jestli dneska nezaskóruju, může to být má smrt.“
Její oči náhle zamrkaly. „Nezaskóruješ?“
Olízl si rty, pak si jedním trhnutím rozepjal rukáv a vyhrnul si ho nad kostnaté lokty. Vztáhl k ní ruce s naběhlými žilami. „Vidíš to, mama?“ zeptal se jí přidušeně. „To jsou vpichy. injekčních stříkaček. Já v tom jedu, mama, jsem zahákovanej na heroinu. Potřebuju kopanec. Víš, co myslím? Potřebuju kopanec, mama. Když ho nebudu mít, zabije mě to.“
„Zabije tě to? Ty se zabíjíš sám.“
Popadl ji za ramena a stiskl, jak nejvíc mohl. Bolest jí zkřivila tvář a ona se mu vysmekla.
„Třeba radši zabiješ mě,“ zasykla hněvivě. „Chceš mě zabít, viď? Chceš dvacet dolarů. Já je nemám. Řekni, kolik chceš, já stejně peníze nemám.“
Lže, říkal si Jesus, musí mít prachy. „Tobě je úplné jedno, co se mi stane!“ rozkřikl se na ni. „Byla bys radši, kdybych obral někoho na ulici? To si přeješ? Praštím ho cihlou zabalenou do ponožky a prošacuju ho. Třeba ho praštím moc silně a už se nikdy neprobere. Myslíš, že jsem ještě nikdy nikoho nepřepadl? Že jsem ještě nikdy nečíhal ve tmě, až někdo půjde kolem? To mě neznáš, mama, nikdy jsi mě neznala!“
Vysypala do pytle koš na papíry a pak vzala popelníky a jeden po druhém je vytírala mokrým hadrem.
„Běž se udat,“ pronesla šeptem. „Třeba ti to pomůže.“ Neviděl, jak se jí v koutcích očí začínají tvořit slzy.
„Mama,“ řekl pomalu a cítil, jak se s úbytkem sil stupňuje nevolnost. „Nemusím se tě prosit. Můžu jít na ulici a peníze si vydělat. Můžu se prodávat, mama. Můžu se prodávat starým chlapům.“ Teď už téměř vzlykal. „Platí se za to, mama.“
Stála k němu zády, slzy na jejích tvářích vypadaly jako kapičky deště. „Takže ty jsi holka,“ řekla. „Nejsi muž.“ Už se jí začínal lámat hlas, ale on si toho nevšiml.
Nevolnost pominula a Jesus ji přitiskl ke stolu. „Co kdybych té nahlásil odboru sociálních věcí? Žiješ s Martinezem, ale nejsi za něj provdána. Nahlásím tě a seberou ti podporu v nezaměstnanosti. Nevědí o tom, že tu pracuješ. Chceš, abych to udělal? Klidně, mama. Přísahám bohu, že to udělám! Vyhodí tě i z té díry, kde teď bydlíš, a žádnou jinou stejně lacinou neseženeš!“
„Jesusi!“ Pak se rozplakala. „Musím uklidit ještě jedno patro. Maria nepřišla do práce. Nech mě na pokoji, Jesusi, nech mé na pokoji. Já tu mám práci.“
Naklonil se a smetl všechno ze stolu na podlahu. „Kašlu ti na tvoji práci!“ Škrtl zápalkou a přidržel ji nad plátěným pytlem plným papírových odpadků z kanceláří. „Tvoje pitomá práce. Já ti tu práci spálím! Nevěříš? Klidně, mama, klidně!“ Dostala strach a sáhla po telefonu na druhém stole, aby zavolala někomu od ostrahy. Jesus jí divoce vyrval sluchátko z ruky. „Mama, já chci peníze, rozumíš? A hned teď!“
Pocítil další nápor nevolnosti a začal se dusit, „já vím, že máš peníze, mama,“ řekl tiše.
Všiml si, jak se téměř instinktivně vzala za kapsu. Obešel stůl a nastavil ruku. „Dej mi peníze, nebo ti zlomím ruku!“
Pokusila se rychle dosáhnout na další telefon, ale Jesus ji surově přirazil ke stolu a vytrhl telefon ze zásuvky. Utíkala ke dveřím. Nastavil jí nohu a chytil ji za zástěru. Oběma rukama si přikryla kapsu s peněženkou, ale příliš pozdě. Jeho prsty se už na peněženku dobývaly.
„Prosím tě, Jesusi, por Dios!“
„Mluv anglicky, mama,“ zasípěl. V příštím okamžiku jí vytrhl peněženku z kapsy a prohrabával se jejím obsahem. Panebože, šestnáct babek… Třeba mu Spinner dá něco na dluh, třeba vystačí jen s polovinou dávky. Prosmýkl se kolem ní, otevřel dveře na chodbu a v tu chvíli ho popadly křeče. Zkroutil se a zalapal po dechu. Opřel se o rám dveří a sbíral poslední zbytky svých sil.
Matka teď utíkala k němu, po tvářích jí sice stékaly slzy, ale v očích se jí zračilo rozhořčené odhodlání. Jesus se k ní obrátil zády, ale byl příliš malátný na to, aby jí zabránil vytrhnout peněženku a peníze. „Mama, ne…“
Začala utíkat k výtahům a on se pustil za ní. Stiskla přivolávači tlačítko, ale při pohledu na Jesuse si to rozmyslela a rozutíkala se ke dveřím nouzového schodiště. Dostihl ji právě ve dveřích, chytil ji za ruku a pokoušel se vykroutit jí peníze. Děláme moc randálu, napadlo ho, jestli ten teplouš zavolal ostrahu, budou tu každou chvíli strážní. Jeho matka začala křičet o pomoc a on jí jednu ruku přitiskl na ústa a druhou se snažil vytrhnout jí peníze. Uklouzla pozpátku, strhla ho s sebou a oba se svalili na odpočívadlo schodiště. Dveře se začaly nezadržitelně zavírat a Jesus se k nim vrhl. Stačil se pouze dotknout jejich kovového povrchu a pak už jen slyšel zacvaknutí zámku.
„Podívej, co jsi zavinila!“ obrátil se vztekle ke své matce. „Jsme v pasti!“ Vzlykala, choulila se ke zdi a jednou rukou se snažila nacpat pomačkané bankovky zpět do peněženky. Chvíli na sebe rozhořčeně hleděli a pak Jesus pocítil, jak ho něco popadlo za žaludek. Nebyla to nevolnost… byl to pach kouře. Nahnul se přes zábradlí a podíval se dolů.
Vzduch ve schodištní šachtě byl už slabě namodralý.
Ve strojovnách na střeše Skleňáku a v suterénu se přestaly ozývat hlásiče kouře a červené žárovky tepelných indikátorů pohasly. Dráty propojující jednotlivé přístroje prohořely a ze samotných hlásičů se staly beztvaré, rozpálené kusy kovu. Griff Edwards se vrací ke svému stolu, rozevře noviny na straně s křížovkou a láme si hlavu s řeckým bohem na tři písmena. Netuší, že panel s výstražným zařízením už nefunguje a že jeho stráž je tudíž zbytečná.
O mnoho pater nad ním se šelma hladově krmí a prohání se po povrchu místnosti, která je nyní jasně osvětlená. V rohu místnosti je komora s čisticími prostředky, kartóny papírových ručníků a toaletního papíru. Toaletní papír a papírové ručníky už začínají uhelnatět a co chvíli se vznítí.
Většina lahví na policích nad hořícími podložkami se intenzívním žárem rozletěla a jejich obsah stekl na podložky. O kus dál se s rachotem rozletí dvířka skříňky, v níž vybuchne dvacetilitrový kanystr. Ještě o kousek dál plameny začínají olizovat několik sudů s trichlóretylénem, který je používán jako ředidlo k rozpouštění starého vosku na dlaždičkách.
Na nátěru sudů začínají naskakovat žhavé puchýře. Ředidlo uvnitř se začíná vypařovat a stoupající plyny útočí na uzávěry.
Všechny stěny místnosti – kromě jediné, která je součástí zdi instalačního jádra – jsou z heraklitu. Jejich papírové tapety už zuhelnatěly a heraklit uvnitř se začíná vlivem vysoké teploty lámat. Ze stropu začínají padat perforované akustické obklady. Za normálních podmínek jsou tyto obklady relativně ohnivzdorné, povolují však jejich vazby. Asfaltový povrch podlahy je sice trochu chráněn svým stykem s teplo pohlcujícím betonem, ale i přesto se na něm už místy začínají tvořit vypoukliny. Také asfalt se už začíná odlepovat, kroutit, vzněcovaí a hořet čadivým plamenem. Na stropě povolí nosič zářivkové konzoly a ta se zřítí na hořící asfalt. Tlak v sudech s trichlóretylénem překročí únosnou mez a místností náhle začnou poletovat větrací zátky. O chvilku později jeden ze sudů vybuchne. Za normálních teplot není trichlóretylén vznětlivý. Teď se však vyvalí do místnosti, začne vzlínat a hořet. Z ostatních sudů začíná trichlóretylén unikat v loužích. Přehřála kapalina se začíná roztěkat po podlaze a za chvilku se připojí k hořící pohromě.
Šelma nyní zuří ve svém vězení, dobývá se na betonový strop, útočí na zdi a sápe se na kovové dveře, které se kroutí, ale zatím pořád ještě drží v pantech. Hořící tekutina na podlaze proteče škvírou pod dveřmi a na druhé straně najde čerstvou zásobu potravy v podobě nátěrů a asfaltového povrchu podlahy. Za prvním zvědem následuje další hořící pramínek a za ním další a další.
Šelma se poučila a začíná být lstivá.

20

Pohledávky, nezaplacené účty, dlužní úpisy a zrušené objednávky se tu povalují jako odporné příznaky krachu. Je to jako přijít na bitevní pole, kde sice již odezněl ryk zbraní, ale kde pořád ještě jsou mrtvoly, které je třeba pohřbít. Ale někdo to udělat musí, pomyslel si Douglas a Larry na účtařinu není. Ten klidně šestkrát sečte stejný sloupec čísel a pokaždé mu vyjde jiný součet. Ne že by nebyl inteligentní, ale jeho obchodní nadání patří spíše do sféry prodeje a styku se zákazníky.
Douglas se na židli protáhl a unaveně si mnul oči. Na okamžik se v myšlenkách vrátil o deset let zpět. Tenkrát se v Oaklandu při návštěvě fotbalového utkání seznámil s Larrym. Douglas tehdy pracoval pro jinou firmu a jeden z místních klientů ho pozval na fotbal. Larry byl zaměstnaný v kanceláři fotbalového mužstva a klient – jakpak on se jenom jmenoval? – je o přestávce seznámil. Douglas a Larry si okamžitě padli do noty, hned si rozuměli, jako kdyby se znali odedávná…
Ale to všechno už je pryč. Douglas náhle přelomil tužku a mrštil jejími zbytky o zeď. Nejspíš je pro Larryho příliš starý a Larry má jiné zájmy. Ale to přece neznamená, že musí neustále truchlit a pochybovat jak o Larrym, tak o jejich dekoratérské firmě. Nemůže přece dál žít jako slaboch.
Sklonil se a vytáhl spodní zásuvku stolu. Byl v ní štos obálek a jedna z nich obsahovala to, co hledal. Listina byla lemována zeleným rámečkem a vypadala velice důvěryhodně. V jejím záhlaví stálo: Pojištění proti požáru a jiným živelním pohromám.
Rychle ji ještě jednou pročetl a souhlasně přitom přikyvoval. Ano, tohle je to nejjednodušší řešení. Peníze si pak rozdělí a rozejdou se. Náhrada škody asi nepřijde na moc. Když poplatí všechny dluhy, zbude jim každému asi patnáct tisíc dolarů. Ale s tím už mohl odjet do Kalifornie nebo do Oregonu a začít nový život V novém životě by Larryho nikým nenahradil – prázdnotu po Larrym stejně nikdo nemůže zaplnit, a kromě toho je už příliš starý a unavený, aby si hledal dalšího životního partnera. Pokud jejich vztah trval, byl dobrý. Nikdo přece nemůže očekávat, že blesk uhodí dvakrát do stejného stromu.
Všechno, co člověk v životě potřebuje, přemítal, jsou odvaha a vytrvalost. Vstal a vešel do salónu, kde téměř zakopl o hnědou pohovku, kolem níž byly rozloženy potahové látky. Byly z šantungu protkaného zlatými nitkami. Nejlepší bude začít tady, pomyslel si. Našel bombu s tekutým plynem do zapalovačů, kleštěmi odstranil uzávěr a začal kropit potahové látky a čalounění pohovky tekutými kapičkami plynu. Odhodil prázdnou bombu do koše na papír, vytáhl z kapsy krabičku zápalek, škrtl a hodil hořící zápalku na polštář pohovky. Zápalka uhasla. Zkusil to s druhou, ale to už cítil, že ho odhodlání opouští. Zápalka chvíli ležela na pokropeném gauči, její plamínek se několikrát zakomíhal a pak vznítil plyn. Po polštáři gauče vystřelil čadivý plamen, který v mžiku zasáhl potahové látky. Za okamžik nato gauč i látky hořely jedním jasným plamenem. Místnost se začala naplňovat mastným, černým kouřem.
Douglas chvíli zíral na plameny s fascinací malého dítěte a pak mu náhle došlo, co to vlastně provádí. „Ježíšmarjá!“ Žár z hořícího gauče ho začal pálit na obličeji, plameny vyrostly do výšky a v místnosti už pro kouř bylo sotva vidět Oheň se pustil do vznětlivého nátěru dřevěných opěradel gauče, která začala uhelnatět. Molitanové čalounění se počalo nadouvat a po povrchu matrací se proháněly čadivé plameny. Černý a štiplavý kouř vycházející z molitanu způsobil, že se Douglas začal dávit. Ještě chvíli, pomyslel si, a požár zachvátí celou firmu.
Otočil se a běžel do skladu pro minimax. Ten však na svém obvyklém místě na stěně nevisel a Douglas pocítil první záchvěvy stupňující se paniky. Měl by vyběhnout na chodbu a spustit poplachové zařízení, ale pak by se celá záležitost asi vyšetřovala… Tu si vzpomněl, že Larry minimax sundal, aby ho opravil. Našel ho na zemi a vřítil se zpět do salónu.
Molitanové výplně gaučových polštářů hořely jako napuštěné benzínem. Douglas namířil minimax a zmáčkl tlačítko. Plameny se zahalily do oblaku zmrazeného kysličníku uhelnatého. Konečně se mu podařilo částečné uhasit jeden konec gauče a teď postupoval směrem ke druhému. Pak se vrhl na štúsky potahových látek opřené o gauč. Snad mu bude náplň minimaxu stačit…
Poslední plameny konečně odumřely a Douglas se snažil zbývající jiskry uhasit fiberglasovou tkaninou. Rozhlédl se, vyházel květiny z velké skleněné dózy, rychle ji na klozetě naplnil vodou a polil doutnající polštáře a opěradla. Pak se vyčerpané zhroutil do křesla.
Oheň ho oslabil. Chvíli si myslel, že bude zvracet. Kouř stoupající z čalounění mu útočil na žaludek, což spolu s vysokou dávkou adrenalinu v krvi vyvolalo nežádoucí efekt. Málem jsem se ocitl v pasti, uvažoval teď pomalu. Ještě chvíli a oheň by mu byl zablokoval cestu ke dveřím. To čalounění, pomyslel si, hoří daleko rychleji, než jsem čekal.
Povzdychl si a začal uklízet zuhelnatělé látky. Napadlo ho, že i když nacpe všechny zuhelnatělé zbytky do polyetylénových pytlů ze skladu, stejně, v salónu zůstane pěkný svinčík. S kostrou gauče se sotva dá něco dělat. Nejlepší bude, když ji rozloží a nacpe také do pytlů. Ale kanceláře i zbytek látky načichly kouřem. Jenom účet za úklid jim dá pěkně zabrat, a kromě toho bude muset všechno vysvětlit Larrymu… Na okamžik ho z toho pomyšlení zamrazilo. Polovina firmy patřila Larrymu a on jednal, jako kdyby tu byl vlastním a neomezeným pánem.
Nasál do sebe vzduch a uvědomil si, že klimatizační zařízení nedokáže zpracovat tolik kouře. Snad by stačilo pořádné vyvětrat, napadlo ho a přešel k oknu. Okna však byla úplně utěsněna a nedala se žádným způsobem otevřít. To je kvůli klimatizaci, usoudil. Musel by je rozbít; ačkoliv lidé od údržby nejspíš znají nějaké grify, jak je otevřít. Prostudoval okno podrobněji a všiml si, že v rohu rámu je malá prohlubeň vyplněná kovovým zvedáčkem. Řekl si, že okna se asi dají otevřít pomocí speciálního nástroje, který však nájemníci nemají k dispozici. Musel by zavolat někoho z údržby a to je přesné to, co si teď za žádnou cenu nesmí dovolit.
Vrátil se do salónu a naplnil zbývající pytle. Tohle Larrymu nikdy pořádně nevysvětlím, pomyslel si bezmocné.
V místnosti bylo pořád zakouřeno a Douglas se náhle zastavil a začichal. Tohle totiž nebyl vlhký zápach kouře a vody, ale pach něčeho, co hoří. Jeho slzavějící oči mu napověděly, že tenhle kouř je teplý a nepochází z vyhaslého popela uhašeného ohně, ale z nějakého nového a čerstvého zdroje. Někde tu něco hoří. Položil polyetylénový pytel na podlahu, zamířil ke gauči a snažil se najít nějakou osamělou jiskru, či stále ještě uhelnatějící kousek látky, které by snad přehlédl.
Ne, tady nic není. Jenže právě teď si uvědomil, že kouř houstne a že jeho pach je odlišný od kouře, který naplňoval místnost předtím. Tenhle kouř nebyl štiplavě jedovatý pach vycházející z hořícího molitanového čalounění. Čpělo z něho víc prchavých látek a ty v předcházejícím ohni vůbec necítil. Trochu mu to připomnělo zápach zkapalnělého plynu.
Konečně se mu podařilo zjistit, odkud onen pach přichází, a rozutíkal se ke dveřím do chodby. Otevřel je a viděl, že chodba se už začíná plnit kouřem. Na opačném konci chodby za výtahovými šachtami byl malý sklad, jehož dveře teď rámoval hustý kouř. Několikrát procházel kolem, když v místnosti byly uklízečky nebo údržbář Krost, a proto věděl, že je v ní spousta velkých kanystrů s vosky a ředidly, kartóny s toaletním papírem a hromady bavlněných podložek pro stěhování nábytku.
Kouř se linul z velké skuliny pod dveřmi a Douglas viděl, jak se skulinou prosmýkl první pramínek hořícího ředidla. K prvnímu pramínku se vzápětí přidal druhý a další následovaly. Strop nad dveřmi místnosti už začínal černat a Douglas věděl, že je jen otázkou času, kdy dojde k jeho vznícení.
Zabouchl za sebou dveře kanceláře a srdce mu začalo bít jako na poplach. Náhodný požár, vždyť to je přesně to, za co se modlil. Tohle vyřeší jeho problémy a on k tomu nemusí nikterak přispět. A kromě toho, jakmile se požár rozšíří po chodbě, zničí důkazy o jeho vlastní pitomosti. Háček je samozřejmě v tom, že v budově není jen on sám. Natáhl se po telefonu a vytočil číslo ostrahy. Telefon dole vzal Garfunkel a Douglas ze sebe vyrazil: „Pane Garfunkele, tady je Ian Douglas. Ve skladu na chodbě vypukl požár. Oheň páchne po ředidlech… Mám dojem, že na minimaxy už je příliš pozdě. Řekl bych, že celý sklad je v jednom plameni, a jak to vypadá, strop se taky co nevidět odporoučí.“
Garfunkelův hlas v telefonu byl řízný a autorativní: „Pane Douglasi, okamžitě tamodtud vypadněte. Rozumíte? Nic si s sebou neberte, prostě vypadněte. Hned teď.“ Na druhé straně aparátu to náhle cvaklo a Douglas opět pocítil paniku. Rozběhl se ke dveřím, v půli cesty se zastavil a vrátil se ke skleněným policím. Vzal si z nich ozdobný knoflík s buvolem. Tohle tu přece nenechám, napadlo ho; ze všech věcí, které tu byly, měl pro něj buvol největší hodnotu. Tohle a ještě Larryho Minotaurmachine. Strhl grafický list ze stěny, dal si ho pod paži a opět se rozběhl ke dveřím. Pach kouře byl nyní už velmi silný a Douglaš se teď už začínal doopravdy bát.
Trhl klikou u dveří, podíval se na chodbu a zamrazilo ho. Protější konec chodby už zaplavily praskající plameny a rozlévající se louže hořícího ředidla se rychle přibližovala k místu, kde stál.
Už se ani nemohl dostat k výtahům.

21

„Na co myslíš?“
Mario Infantino se ve tmě pohnul a oddal se rozpoložení, které se dostavuje po milování. Cítil, jak ho Doris hladí po hlavě, jak se její nehty zlehka dotýkají jeho temene a čuchají mu vlasy; zazdálo se mu, že se jeho myšlenky zcela odpoutaly od jeho těla. Jako by plul po klidné řece a jen občas mu vlnka šplouchla na ruku spuštěnou do vody.
„Jak hrozně moc tě miluju.“
Něžný smích ve tmě. „Řekni mi pravdu, Mario.“ Lehla si na bok a podívala se na něj.
„Asi na Quantrella. Může mi uškodit, Doris. Ošklivě.“ Nechtěl o tom mluvit, ale měla by to vědět; v příštích týdnech by to mohlo být krušné jak pro ni, tak pro něj.
„Myslela jsem si to,“ řekla tiše. „Jenom ještě nevím jak.“
Vzal ji kolem krku a mazlivě ji pohladil po světlých pramíncích vlasů. „Není to dobré, Doris. Jsem moc na očích veřejnosti. Jsem nejmladší zástupce šéfa v historii města, a to vzbuzuje nelibost, a snad i závist. Díky Quantrellovi vypadám, jako kdybych se honil za slávou.“
„A co Fuchs?“
Pomyšlení na Fuchse mu nebylo příjemné. „Máme rozdílné názory.“
„Může tě umlčet, kdykoliv ho napadne, viď?“
Políbil ji na rameno. „U nás je to jako na vojně… Poslouchám rozkazy jako každý jiný. Ještě mi nic neřekl, ale myslím, že se mu to nezdá. Mně se to ksakru taky nelíbí. Ale Fuchs je taky v rejži. Když mi poručí, abych mlčel, tak ho Quantrell obviní, že mě umlčuje.“
Zarazil se. „Ale to se stane tak jako tak. Už mu žádné další interview neposkytnu. Ale vidělas, co se stalo, když jsem s ním nechtěl telefonovat. Ať s ním budu mluvit nebo ne, vždycky to bude průšvih.“.
Na chvilku se zamyslela. „Řekl jsi, že máte s Fuchsem neshody. V čem?“
„Tak vážné to zas není, Doris. Jde o rozpočet a o to, jak jej využít. Mohli bychom asi dostat nové, moderní vybavení, o které jsme žádali, abychom mohli hasit požáry výškových budov. Ti, kterým ty domy patří, mají moc a vliv a chtějí, abychom dostali to nejlepší. Jenže pak by nám scházely peníze na platy, na zařízení pro hašení lesních a domovních požárů. Na radnici by se podívali na celkový rozpočet a řekli by, že nám to stačí. Je to otázka rovnováhy.“
Neklidně sebou pohnula. „Pořád nechápu, v čem se s Fuchsem neshodujete.“
„Fuchs prosazuje vyšší platy – z útvaru začínají odcházet lidi. Potřebujeme ale taky novější a modernější vybavení: lehčí dýchací přístroje, víc přenosných vysílaček, žáruvzdorné obleky, vysokotlaké stříkačky,.. vybavení, které je určeno právě pro boj s požárem ve vysokých budovách. Fuchs se bojí, že když vyžebráme zařízení, tak už nezbude na platy. Že překročí rozpočet.“ Na chvilku se zarazil. „Já starého chápu,“ řekl pomalu. „Rád by chtěl obojí, kdyby věděl, že mu na to dají; asi jako každý velitel. A je pravda, že daleko víc lidí umírá při požárech domů, že největší škody na majetku způsobují lesní požáry.“
„To nemůže udělat kompromis?“
„Asi už stárne, má už svoje zvyky. Vede svůj boj už dlouho. Neumí chápat názory nikoho jiného. Když mé jmenoval svým prvním zástupcem, dal mi na starost výškové budovy. Asi jsem v něčem tak trochu jako on. Mám stejně umíněnou palici. Radši bych, aby několik lidí opustilo útvar a šlo si za lepším, než abych je ztratil později… z jiných důvodů. Jmenoval mě svým technickým zástupcem, ale když mu chci něco říct, nechce mě vyslechnout“ Byl opojen teplem, které z ní vyzařovalo, a přitáhl ji k sobe. „Jednou budeme mít takový požár,“ zašeptal, „že bude největší ze všech, a my ho nebudeme moct uhasit. Budeme jen stát u toho a dívat se. Pořád mě ta představa straší…“
Jednou mu Fuchs poručí, aby mlčel, pomyslel si, a napadlo ho, co pak bude dělat. Bude jako dobrý voják poslouchat rozkazy, bát se o své postavení ve sboru, o svou penzi? Nevěděl, co udělá, ale věděl, že okamžik pravdy se blíží. Fuchs s ním v poslední době jednal čím dál tím nezdvořileji. Ale v tomhle ohledu za hodné mohl Quantrell.
„Děti,“ zašeptala Doris.
Podíval se na budík na nočním stolku. Jejich oblíbený program poběží ještě půl hodiny. Pak vyběhnou nahoru, vrhnou se na ledničku a budou ho hledat, aby se měly s kým prát. Trochu se zachvěl zimou. Průvan z otevřeného okna byl stále chladnější. Teplota venku rychle klesala. Ale stále ještě zbývalo skoro půl hodiny…
Doris se opět pohnula. Je v ní tolik života, pomyslel si, a on žije příliš blízko nebezpečí a náhlé smrti. Něžně ji pohladil. Prohnula se v zádech a pootočila se, až se ho dotýkala po celé délce těla. Vzepřel se o loket a přitulil se k ní, když náhle na nočním stolku zazvonil telefon. Snažil se telefon nevnímat a přál si, aby vyzvánění přestalo. Ale telefon zvonil dál a postupně mu zpřetrhal myšlenky a fyzické soustředění.
Sáhl po sluchátku. Doris ho chytila za ruku. „Ne,“ zašeptala naléhavě. „Teď ne.“
Ale na tom zvonění bylo cosi neodbytného; cítil, jak mu na krku naskakuje husí kůže. Něco mu říkalo, že by měl sluchátko zvednout, a cítil, že stejný pocit má i Doris. Pomalu se odtáhl a ona jen tiše vzdychla.
Vroucné ji políbil a pak sáhl po sluchátku.

22

„Mohu vám, pane, pomoci s kabátem? Pan Clairmont na vás čeká v herně.“
Quantrell odevzdal kabát a klobouk komorníkovi. „Díky, Pepé.“ Clairmontovu luxusní rezidenci navštívil už několikrát, ale vždycky ve společnosti Clairmonta mladšího nebo Bridgeporta. Pepé ho vedl tlumeně osvětlenou halou a Quantrell obdivoval obložení z leštěné břidlice. Nad pozlaceným stolkem se uviděl v oválném zrcadle v jemné vyřezávaném rámu. U vchodu do herny se zastavil a podíval se na dva malé obrázky zavěšené ve výklenku stěny. Nebyly větší než desetkrát deset centimetrů a byly to originály od Matisse.
„Mám radost, že vás zase vidím, Jeffrey.“
William Glade Clairmont na něj čekal u vchodu do herny a v ruce měl zdobené, slonovinou vykládané tágo. „Objednal jsem pití. Pepé mi připomněl, že pijete skotskou – ten má ale paměť. Vidím, že se vám líbí moji Matissové.“
„Nádherné obrazy,“ přiznal Quantrell. „Musely stát spoustu peněz.“
„Umění má hodnotu, Jeffrey – škoda, že ji mnoho lidí zaměňuje s cenou.“
Quantrell se otočil ke Clairmontovi, který byl sice o něco menší, ale měl takové držení těla, jako by byl o hlavu vyšší a tím pádem měl fyzickou převahu. Zestárl, pomyslel si Quantrell, je to poznat i za tak krátkou dobu, co pracuje pro jeho stanici. V obličeji mu přibyly vrásky, šedivé vlasy dostaly stříbrný lesk; vzbuzoval dojem jakési ztrhanosti. Dokonce i šaty na něm začínaly viset. A až jednou odejde, převezme žezlo dynastie mladý Clairmont. Ale ne dřív, než starého pochovají, pomyslel si.
„Tak pojďte dál a udělejte si pohodlí,“ pozval ho Clairmont. „Vím, že jsem mluvil o deseti minutách, ale jsem už starý člověk a málo kdo mě navštíví. Upřímně řečeno, dneska už o návštěvy stojím.“ Vrátil se ke kulečníkovému stolu na opačném konci rozlehlé místnosti. „Dáme si partičku, napijeme se a přitom si popovídáme. Hrajete?“ zeptal se s nadějným očekáváním.
„Dávno jsem nehrál,“ řekl Quantrell. „Moje štychy už nejsou, co bývaly.“ Najednou se usmál.
„Nenutíte mě hrát, že ne?“
„Abych řekl pravdu, tak ano. Já si teď málo zahraju – ale stejně bych si od vás nevzal žádné peníze, kdybych je vyhrál. Hrát mě naučil Willie Hoppe. Byl to dobrý učitel.“
Do místnosti vstoupil Pepé, postavil na vedlejší stolek skotskou, sodu, džin a tonik a opět tiše zmizel. Clairmont usrkl, nabídl Quantrellovi stejně vykládané a lehoučké tágo, jako měl sám, a srovnal koule. „Víte, Jeffrey, tága jsou také umělecké výtvory, i když to každý neuzná. Tahle jsou z Anglie a jsou skvěle provedena. Daroval mi je princ Filip.“ Nakřídoval si tágo.
„Chcete začít?“ Quantrell přikývl a naklonil se nad stůl. Začal špatně a pokrčil rameny.
„Děláte spoustu povyku,“ řekl Clairmont
„Někdy je to třeba.“
Clairmont přikývl a poslal kouli do postranního otvoru. Quantrell měl pocit, že od stolu uteče. „Máte pravdu, sám jsem ho taky hodně nadělal, když jsem byl mladší. Čas mě ale naučil opatrnosti. To asi přináší věk. Čím je člověk starší, tím víc si uvědomuje, co může ztratit.“
„Znám vaši kariéru,“ řekl tiše Quantrell. „Proto nemůžu uvěřit, že byste ustoupil z boje.“
Clairmont se na něj vážně zadíval. „Nikdy neustupuji z boje, Jeffrey. Tenhle boj jste si však pro mě vymyslel vy; a já vám na něj kašlu.“
Na chvíli zapomněli na hru. „Když jsem tu byl naposled, vysvětloval jsem vám svou představu o angažované televizní žurnalistice,“ řekl Quantrell. „Pokud si vzpomínám, tak se vám to líbilo. Myslel jsem si proto, že se tím můj boj stal i vaším.“
„Nezapomněl jsem na to, i když musím přiznat, že teď toho lituji. Nejsem rád v situaci, kdy mě můžete vzít za slovo a obvinit mě, že je nedodržuji.“ Na chvilku se zastavil, aby odpálil další kouli; starému to jde moc dobře, pomyslel si Quantrell v chvilkovém obdivu. „Nerad se pletu do toho, co se odehrává v nižších patrech, i když se mi něco nelíbí. Jednou to tu asi budu muset vyčistit, vyřezat suché větve. Ale tady jde o daleko víc než nějaký obyčejný právní spor nebo několik rozhořčených občanů, kteří si myslí, že bychom naši stanici mohli vést lip.“
„Victor mi řekl o žalobě pro urážku na cti a o tom, že se má před federální radiokomunikační správou projednávat naše licence.“
„Jsou to vážné věci, ale ne zas tak vážné. Oboje se vyřídí dřív, než zastavíme vysílání vašich reportáží.“
„Vy Lerouxovi věříte?“
„Samozřejmé.“ Clairmont vypadal trochu překvapeně. „Nijak zvlášť rád ho nemám, ale slovo držet umí. Abych řekl pravdu, na jeho místě bych udělal to samé co on.“
„Proč tu rukavici nezvedneme?“ zeptal se Quantrell. „Překvapuje mě, že se ve vašem věku necháte zastrašit“
„Zastrašit?“ Clairmontova srdečnost se začala vytrácet. „Řekl jsem vám, že je to váš boj a ne můj. Dal jsem si Lerouxe prověřit. Je to čestný, řádný podnikatel a nevím, proč bych ho měl pranýřovat.
V tomhle městě jsou desítky jiných budov postavených v zásadě stejně jako Lerouxova. Upřímně řečeno, Skleňák je zatím asi nejlepší ze všech. Proč útočit zrovna na Lerouxe a na jeho budovu a ne na ostatní?“
Quantrell pečlivě odehrál svůj šťouch a s potěšením sledoval, jak koule spadla do postranního otvoru. „Právě proto, že je to nová budova, pane Clairmonte. Byla prý postavena s použitím nejnovějších technických vymožeností. Měla být nejlepší a nejbezpečnější. Ale není.“
Teď už se Clairmont choval chladně. Opřel tágo o stůl a stárnoucíma modrýma očima se upřeně zadíval na Quantrella. „Pane Quantrelle, já vím o důvěrných zdrojích svoje, ale vaše tvrzení by vám také měl někdo dosvědčit, jinak to budou pouhé názory.“
Už je to tady, pomyslel si Quantrell. Proto ale Clairmonta nepřišel navštívit „Dosvědčí.“
„Kdo.“
„Stavbyvedoucí, člověk, kterého Wyndom Leroux vyhodil, protože protestoval proti odbyté práci, podřadnému materiálu a porušování požárních předpisů. Moc dobře totiž věděl, že se na to nikdy nepřijde. Snižování nákladů řezalo nejen do masa, ale až do kostí. Jmenuje se Will Shevelson. Kdykoliv vám potvrdí vše, co jsem řekl. Mohu vám s ním smluvit schůzku.“
„Pane Quantrelle, šokovalo by vás, kdybych vám řekl, že na to kašlu?“
Quantrell překvapené vzhlédl. Bylo to úplné nečekané a vůbec to nezapadalo do představy, kterou si o Clairmontovi udělal. Projel jsem to, pomyslel si, a nemám ani nejmenší ponětí proč. Otočil se a přešel k obrovskému panoramatickému oknu, z něhož byl výhled na město. Za zády oběma rukama svíral tágo. „Ano, pane Clairmonte, šokovalo by mě to“ řekl s hořkostí, „jen by mě zajímalo, proč na to kašlete.“
„Je to velmi jednoduché,“ řekl Clairmont a Quantrell si poprvé všiml, jak se mu stářím třese hlas. „Řekněme, že se starám o budoucí generace, nebo že krev je víc než voda. Chci svým potomkům něco zanechat, ale jestli bude váš seriál pokračovat, moc jim toho nezbude. Stačila by hrozba s vysílací licencí nebo soudní spor. Jsou tu však ještě jiné okolnosti. Pane Quantrelle, patří mi Clairtnontův věžák, a jsem finančně zainteresován na mnoha dalších výškových budovách v tomto městě. Vaše reportáže neohrožují jen příjmy z nájemného ve Skleňáku, poškozují i všechny ostatní výškové budovy. Navíc jsou tu desítky, stovky firem, které si v takových budovách pronajímají místnosti. Platí si inzeráty v novinách a reklamy v televizi. V poslední době ale ztratily zájem – alespoň co se týče našich novin a našich stanic. Hrozí nám spontánní bojkot, nepříjemný bojkot – je to daleko nepříjemnější, než jsem si myslel.“
„Takže tedy vlastně jde o peníze, že ano?“
V okně se jako duch odrážela Clairmontova silueta. Přikývl. „O hodně peněz. Spoustu peněz. Kdybych byl mladší, snad bych se na to díval jinak. Ale já nejsem mladší.“ Jeho hlas nabyl na kousavosti. „Navíc mám o ceně téhle senzace své pochybnosti. Potenciální katastrofy bohužel nikdy tak netáhnou jako ty skutečné. Ošizený beton v mostě je nejdůležitější, až když se most zřítí. Předtím to nikoho nezajímá. Pane Quantrelle, vaše senzace je potenciální, není skutečná. Nestála za vysílací čas, který jsme jí věnovali.“ Na chvíli se zarazil. „Dobře znám vaši ctižádost. Vy jste nanejvýš chtěl posloužit sám sobě. Škoda, že jsem vás nechal zajít tak daleko.“
Quantrell se stále díval z okna a cítil, jak mu po zádech přebíhá mrazení. Měl v sobě spoustu odpovědí, ale potlačil je. Nebylo by dobré si Clairmonta rozhněvat; hněv starého pána by ho pronásledoval všude, kam by přišel. Nespravedlivost toho všeho ho sžírala jako kyselina. Ani ne kilometr od panoramatického okna stál Skleňák, senzace roku, ne-li desetiletí. Upřené se díval, jak se na něm odrážejí světla sousedních budov, jak se koupe v oranžové a červené záři reflektorů, které ho ze čtyř rohů náměstí zespoda ozařují. Dokonce bylo vidět poslední záblesk zapadajícího slunce… Vzhledl na oblohu. To přece není možné, je zataženo a padá těžký déšť se sněhem. A je příliš pozdě; slunce už dávno zapadlo.
Vrátil se pohledem na budovu a zatajil dech.
„Dám vám co nejlepší doporučení,“ říkal Clairmont. Jeho hlas se teď už zřetelně třásl. Kulečník ho vyčerpal. „Nejsem proti vám tak zaujat, jak se vám mohlo zdát. Ctižádost není u mladého muže žádný zločin.“
Quantrellovy ruce se najednou sevřely a tágo prasklo; po místnosti se rozlétly kousky slonoviny.
„Co si to, Quantrelle, dovolujete? To tágo mělo nesmírnou cenu…“ Clairmont zamířil rychlým krokem přímo k němu.
„Můj bože!“ vykřikl najednou Quantrell. „Můj bože!“ Cítil, jak se ho zmocňuje povznesená, nálada. „Žádná senzace? Prokristapána, pojďte sem, já vám tu senzaci ukážu!“ Nyní stál Clairmont vedle něho. Quantrell stiskl jeho vyhublé rameno a pod drahou látkou ucítil staré kosti.
„Podívejte se tamhle!“ ukázal vítězoslavně zlomeným tágem. „Dobře se dívejte! Co si myslíte, že se děje?“
Proti večernímu nebi se Skleňák vypínal nad svými sousedy. To, co Quantrell zpočátku považoval za poslední záblesk slunce a jeho odlesk na stěně mrakodrapu, byly teď špinavě oranžové plameny asi tak ve třetině výšky Skleňáku. Požár občas zmizel v hustých mracích černého kouře, ale když se na chvilku zase objevil, byly plameny jasnější než předtím.
Quantrell slyšel, jak Clairmont popadá dech a jak se dychtivě naklání k oknu, k podívané za sklem. „Žádná senzace?“ smál se skoro hystericky Quantrell. „Tohle je, starý pane, největší senzace za celé desetiletí!“

Pozdě večer

Z betonového stropu ve skladu, přímo nad polící s ředidly, začínají odpadávaí odloupnuté kusy. Prach usazený na krytu ventilátoru vzplanul čadivým plamenem; lak na krytu se vaří a pálí; samotný tenký kovový kryt se pomalu kroutí žárem. Začíná hořet i teplovod z plastické hmoty skrytý za ventilátorem a kouř z něj se přidává k černým oblakům, které kolem netěsných kouřovodů tlačí do labyrintu potrubí vedoucího do dalších pater.
Venku na chodbě oheň olizuje dřevěné rámy kancelářských dveří a zakusuje se do akustického obkladu na falešném stropě. Obkladová hmota obsahuje značné procento azbestových vláken a je běžně považována za ohnivzdornou, ale přehřátý vzduch u stropu už dávno překročil 300 stupňů. Oheň se řítí úzkým prostorem mezi falešným stropem a podlahou nad ním. V místech, kde teplovod prochází ohnivzdorným betonovým stropem, se oheň vrhá na omítku, která utěsňuje otvor kolem trubky. Část těsnění uhelnatí a vzněcuje se. Kolem pomalu opadávají kusy betonu, omítka se praží a odlupuje.
Na mnoha místech, kde otvor nebyl pořádné začištěn, se oheň může šplhat do telefonních kobek a do počítačových terminálů o patro výš, kde hoduje na vazelíně a přežvykuje izolaci kabelů.
Všechny plechovky a kanystry ve skladu už pukly; všechny láhve praskly a záplava hořící tekutiny protekla kolem hořících zbytků pod dveřmi skladu do haly a odtud pronikla pod dveře kanceláří.
Plamenná vlna se valí výstavní síní firmy Moderní interiéry a vrhá se na štůsky čalounických tkanin, vzorky závěsů a na drahý, vyumělkovaný nábytek. Rychlé si nachází cestu do skladu a polyká vyrovnané štosy závěsových a potahových látek. Trnože Millerova stolu uhelnatí a vzápětí chytají; umakartová napodobenina dřeva na desce černá, bublá a zahaluje se do plamenů. Šanony a slohy s nezaplacenými účty se mění v malé plamenné koule, které se chvilku vznášejí ve vzduchu a pak se rozpadají v kousky černého popela stoupajícího ke stropu. Lak na kalkulačce hnědne a černá; části z plastické hmoty brzy chytají a kovové klávesy nejprve červenají, pak bělají.
V Moderních interiérech je spousta hořlavin a v některých částech obchodu, zvláště nad balíky čalounického molitanu, se teplota vzduchu blíží pěti stům padesáti stupňům.
Venku v hale šelma rychle dospívá a hladově se pídí po další potravě.

23

Večeře začala v chladném ovzduší, ale Bartonovi se zdálo, že hlavně díky Thelmě konec bude příjemnější. Thelma prokázala svůj jižanský šarm a vyprávěním historek o sobě a o Wyndomovi dostala Jenny do příjemnější nálady. Jenny se nejdřív bránila, ale postupně povolila a napětí u stolu se pomalu vytratilo. Skvělá nálada staršího páru u vedlejšího stolu byla nakažlivá. Nebylo možné přeslechnout úryvky jejich rozhovoru. Statná žena měla nepřebernou zásobu příběhů ze svého učitelského života, některé z nich byly trochu pikantní, jiné zase tak veselé, že se dokonce i Jenny musela držet, aby nevybuchla smíchy. Za hodinku na jejich straně sálu převažovala nálada – jak by ji ta statná žena nazvala? Gemiitlichkeit?
Leroux si zapálil doutník a jeden nabídl Bartonovi. Otočil se k Jenny. „Dáš si likér, Jenny?“ Zaváhala a Leroux ji začal přesvědčovat „Po pečené kachně by měla přijít sklenička griotky – není nad to, když se dobrá večeře zalije dobrým pitím.“
Usmála se a řekla: „Ano,“ a Barton věděl, že bouře, ke které se ten večer schylovalo, je zažehnána. Snad bude chtít strávit noc s ním v hotelovém pokoji a ne se svými rodiči. Požadavky na něj budou jiného rázu – a daleko radostnější.
Objednal si drambuie, a když přišlo, připil Thelmě. „Na zdraví ženy, která je možná tou nejkouzelnější hostitelkou Ameriky. Thelmo, děkujeme ti za tenhle večer.“
Jenny se naklonila a vzala starší ženu za ruku. „Jsi zlato, že jsi to se mnou vydržela.“
Thelma se div neurazila. „Jenny, nikdy mi neříkej, že jsem to s tebou musela vydržet. Jsme rádi, že jste s námi povečeřeli. Táhli jsme vás přes půl světadílu a jsme vám dlužní daleko víc.
Slyšel její, slova, ale nevěnoval jim pozornost. Vzdálené vytí požárnických sirén se přibližovalo; skoro se ztrácelo v šumu hovořících hlasů.
„Tak co, jak ses rozhodl, Craigu?“ Leroux, napůl skrytý za oblaky doutníkového kouře, se na něj díval zkoumavým pohledem. Železo se musí kout, dokud je žhavé, pomyslel si Barton. „Řeknu ti zítra, Wyne“ pronesl nedbale. Nechtěl o tom moc mluvit, protože se obával, že mu pak Jenny pro zbytek večera nedá pokoj.
„Leroux přikývl, jako by byl takovou odpověď očekával. „Máš čas,Craigu. Užij si víkend. Budeš k mání v Southportu, když tě budu potřebovat?“
„Ano, máš moje číslo.“ Poručil si další drambuie a užuž měl na jazyku, že co se doutníků týče, má Leroux mizerný vkus – nemůže Wynovi dovolit, aby shrábl všechna vítězství večera – když ke stolu přispěchala Quinn Reynoldsová. Barton na chvíli ztuhl a zoufale si přál, aby si zvolila vhodnější chvíli. Pak si všiml výrazu její tváře. Naklonila se ke stolu, kývla na Lerouxe, ale to, co tiše řekla, bylo určeno především Bartonovi. „Craigu, musím tě vyrušit od večeře, ale právě volal Dan Garfunkel. Dole nám vypukl požár. Ze seznamu hostů vyčetl, že tu s panem Lerouxem jste, a řekl si, že by se vám to mělo okamžitě ohlásit.“
„Vzpomněl si na sirény, jak se blížily a pak najednou zmlkly. Jak si myslel, že někde blízko musí hořet.
„Ve kterém patře?“
„V sedmnáctém – je to požár ve skladu.“
Trochu se mu ulevilo. Požáry ve skladech nejsou žádná vzácnost a dají se většinou zvládnout za pár minut. „Jak je velký?“
„Dan říká, že je to vážné.“
Když se jeho pohled setkal s Lerouxovým, maličko zamžikal.
Starší muž totiž pod svým sportovním opálením viditelně zbledl.
„Zkoušejí to uhasit uvnitř budovy?“
„Ano. Dan řekl, že údržbáři vedeni Malcolmem Donaldsonem a Griffem Edwardsem vyjeli s přenosnými hasicími přístroji výtahem do sedmnáctého patra. Okamžitě se museli vrátit. Hustý kouř a plameny… hasicími přístroji se to uhasit nedá.“
|;> „Byl někdo zraněn?“
„Pan Edwards…“ Quinn se kousla do rtu. „Zavolali záchranku.
Nevíme, co to je. Nadýchal se kouře. Možná že z té námahy dostal infarkt.“
Celý Griff, pomyslel si Barton. Nikdo a nic mu tuhle budovu nesmí vzít. U stolu zavládlo ticho. Najednou ucítil, jak mu Jenny pevně tiskne ruku. „A co hydrant ve schodištní šachtě… zkoušeli oheň uhasit hadicí, která tam je?“
Leroux ho přerušil. „To by nebylo k ničemu, Craigu. Na tohle nejsou údržbáři vycvičeni. Na to musíš mít profesionály.“
„Někdo Danovi zavolal, že hoří,“ řekla Quinn. „Pan Garfunkel okamžitě zavolal požárníky.“
Barton se na ni překvapeně podíval. Něco tu selhalo. Nikdo přece nemusel telefonovat; tepelné a kouřové hlásiče mají komunikační systém, který je spojuje přímo s požárním útvarem. Jakmile hlásiče zjistí přítomnost kouře nebo ohně, přijedou ke Skleňáku okamžitě čtyři požární jednotky, i kdyby mělo jít jen o hořící koš na papíry.
„A co nájemníci? Varoval je někdo?“ Náhle si představil Iana Douglase, s nímž jel ve výtahu, a osvětlené místnosti spořitelní pobočky… Ale ti lidé už by vlastně měli být dávno pryč.
Quinn mu naznačila, aby ztlumil hlas. Lidé sedící u okolních stoluj najednou ztichli a poslouchali. „Garfunkelovi lidé probírají komerční patra jedno po druhém. Ztratili jsme telefonické spojení se sedmnáctým a s vyššími patry. Linky do bytů ale stále fungují. Ústředna teď volá k nájemníkům.“
Leroux se zachmuřil. „To snad není nutné – vyvolá to paniku a nával ve výtazích, pokud ne něco horšího. Je to požár skladu a požárníci jsou tady. Oheň se sotva rozšíří mimo jednu místnost.“
„Pan Donaldson hlásí, že hoří i chodba,“ dodala tiše Quinn.
„Stejně…“ Leroux na chvíli převaloval v ústech doutník. Barton věděl, že přemýšlí. Čím větší panika, čím víc se požár rozmázne, tím divočejší budou novinové titulky, a tím víc se bude zdát, že mělf Quantrell pravdu.
„Pane Lerouxi.“ Quinn se na chvilku zarazila. „Tady nahoře je teď sto třicet dva hostů a kuchyňský personál. Neměli bychom je odvézt dolů?“ Bylo vidět, že je rozrušena.
„Myslím, že ne, slečno Reynoldsová. Hosté jsou tu asi stejně bezpeční jako kdekoliv jinde. Mohou počkat zde.“ Barton chtěl něc namítnout a Leroux ho zchladil pohledem. „Když to požárníci nebudou moci zvládnout, dají nám vědět. Pak bude na evakuaci času dost. Když odejdeme teď, budeme nejdříve muset sjet výtahy do vstupní haly pro nájemníky. A tam by určitě nastal nával a tlačenice o místo ve výtazích dolů. Zmatek by se jen zvětšil, a to by nikomu neprospělo.“
„Ještě je tu vyhlídkový výtah,“ řekla Quinn.
„To je pravda,“ řekl Leroux smířlivě, „ale kolik lidí pobere?“
Zaváhala. „Nanejvýš dvanáct lidí.“
„To by znamenalo jedenáct jízd, a ti, co by čekali, až přijdou na řadu, by byli po každé jízdě nervóznější. Ne, kdybychom teď začali odjíždět, vyvolali bychom paniku. Pokud to bude nutné, budou tu požárníci a budou evakuaci řídit – tak to bude daleko snadnější. Navrhuji, abychom tu všichni zůstali, dokud nám neřeknou, že máme odjet. Slečno Reynoldsová, jak vypadá váš vinný sklep?“
„Byl doplněn, než jsme otevřeli. Vína je dost.“
„Tak jej otevřete – na účet firmy.“ Měl přiškrcený a napjatý hlas. Barton si všiml, že ho Thelma pozoruje ostřížím zrakem. Že by zdravý zevnějšek skrýval porouchané srdíčko? napadlo ho najednou.
Sál začal opět šumět tichým hovorem. Quinn odešla od stolu, aby se vmísila mezi ostatní hosty a aby je ujistila, že všechno je pod kontrolou. Barton a Leroux se na sebe mlčky podívali; obličej staršího muže byl prázdný a nevyzpytatelný. Musí to pro Lerouxe být nepříjemné, pomyslel si Barton. Prohrál, i když se zdálo, že škoda není velká. Přišel na to, jak Quantrella umlčet, ale osud mu zamíchal karty. To, co Quantrell v televizi tvrdil o Skleňáku, bylo teď prakticky potvrzeno.
Najednou se k němu otočila Jenny. „Je to opravdu špatné?“ zašeptala.
„Myslím, že je to přesně tak, jak nám to Quinn řekla,“ řekl Barton váhavě. „Ale bojím se, že měla jen první zprávy.“ Vzpomněl si, že hlásiče nesignalizovaly požár požárnímu útvaru. Došlo tak ke zpoždění, při kterém se oheň mohl rozšířit. Určitě se rozšířil; zahnal přece Donaldsona a Edwardse.
„Craigu.“ Podíval se na Lerouxe, který vypadal, jako by se vzpamatovával z šoku. Bylo zjevné, že nechce ztrácet čas omluvami. „Myslím, že bys měl sjet vyhlídkovým výtahem dolů do haly a spolupracovat s požárníky. Předám ti velení do doby, než se sám dostanu dolů. Ukážou se tam někteří nájemníci, kteří mají v budově obchody a kanceláře, a budou chtít mluvit s někým, kdo tomu rozumí. Asi tam budou i naši pojišťovácí.“
„Rád, šéfe.“ Barton se nadechl. „Jenom otázku: proč tam nejdeš ty?“
„Craigu, ať už je dole kdokoliv, já se ho nebojím. Ale působilo by to špatně na veřejnost. Vypadalo by to, jako když kapitán opouští loď – a to by za těchto okolností nebylo dobré.“
To bych bral, pomyslel si Barton, i když by se na to dalo dívat dvěma způsoby. Chytí se toho noviny nebo Quantrell, a Leroux pak bude vypadat nejen jako zločinec, ale i jako zbabělec.
A pak ho napadlo ještě něco.
„Kde je kapitán HarrimanT
„Je na dovolené v jiném státě.“
„A Crandall?“
Leroux měl ztrápený výraz. „V poledne se hodil marod. Stejně by tam dole teď nebyl k ničemu.“
„Tak dobře, beru to,“ řekl Barton. „Ale jen tak ze zvědavosti by mě zajímalo, kdo je v organizační hierarchii Crandallův podřízený?“
„Ten je taky ze hry,“ řekl tiše Leroux. „Je to Griff Edwards. Je to nejstarší pracovník našeho podniku a myslel jsem si, že tím ocením jeho šediny. Nikdy mě nenapadlo, že na něj dojde.“
Barton vstal a chystal se odejít, když ho Jenny chytila za rukáv. „Craigu,“ řekla mu sotva slyšitelně, „myslím, že bych měla být s tebou.“
Bylo to od ní milé, ale zavrtěl hlavou. „Jenny, tohle je asi nejbezpečnější místo v celé budově. Půjdeš-li se mnou, posadím tě do taxíku a pojedeš do hotelu.“
„To raději zůstanu tady s přáteli,“ odpověděla o poznání chladněji. Pak si všimla Thelmina nesouhlasného pohledu a přinutila se k úsměvu. „Jak často člověk vidí takový oheň ze sedadla v první řadě?“ •
Barton jí lehce stiskl rameno. „Moc často ne.“
Zasunul svou židli a právě procházel kolem vedlejšího stolu, když ucítil, jak mu statná žena klepe na rameno. „Nechtěla jsem poslouchat,“ řekla tiše, „ale jak je to vážné – doopravdy?“
Barton zavrtěl hlavou. „Nic to není,“ ujistil ji. „Požár ve skladu. Nikomu se nic nestalo a hasiči už jsou tady. Není důvod k obavám – právě se to oznamuje nájemníkům. Upřímně řečeno, na vašem místě bych pil víno a užíval si večera.“ Podíval se na jejího průvodce, který vypadal trochu pobledle. „Viďte, že se mnou souhlasíte, pane?“
„Máte pravdu, nejlepší zůstat, kde jsme, než se situace vyjasní.“ Barton se protáhl kolem nich a šel k vyhlídkovému výtahu. To je zvláštní, pomyslel si. Ta statná žena se tvářila docela vážně, když se ho ptala na požár, ale když jí řekl, že nájemníci jsou varováni, vypadala ještě ustaraněji.
Pak čekal ve vstupní hale na vyhlídkový výtah. Čekalo tam několik dalších hostů, kteří se náhle rozhodli odejít. I přes Quinnino ujišťování byli neveselí a pobledlí.

24

Je zvláštní, přemítal Mario Infantino, jak se večer, který tak dobře začal, může tak rychle pokazit. Sníh teď tak zhoustl, že reflektory aut připomínaly rozmazané skvrny. Několikrát dostal smyk, cítil, že povrch kluzké vozovky se rychle zhoršuje. Projel křižovatku na červenou, zabočil do vjezdu požární stanice a zaparkoval na místě označeném „velitel stanice“. Vytrhl klíčky, ze zapalování, vyskočil z auta a zabouchl za sebou. Když došel do poloviny parkoviště, zastavil vedle jeho auta služební vůz hlavního velitele Fuchse s blikajícím červeným majáčkem. Otočil se a běžel k němu.
Fuchs spustil okénko a volal na něj: „Velký požár, Infantino – pro vás jako na míru.“
„Podle hlášení je to Skleňák. Jak to vypadá?“
„Celé sedmnácté patro a teď už možná i osmnácté.“
Sníh začal Infantinovi padat za krk. Otřásl se. „Měl bych tam být. Je to v mé oblasti. Jak to, že mi nezavolali už dřív?“
„Požár byl ohlášen telefonicky. Elektronické hlásiče selhaly,“ Fuchs si odplivl z okna. „To je ta moderní technika, Infantino. Když funguje, tak funguje, a pomoz nám pánbůh a všichni svatí, když selže. Jen tak mimochodem, až tam přijedete, budete velet“
To Infantina překvapilo. „Je zvykem, že tak velké akce vede náčelník.“
„To je pravda, ale já budu stát hned za vámi.“ V jeho hlase byl náznak zlomyslnosti a Infantinovi to samozřejmě neušlo.
„Nemáme moc času, šéfe. Raději mi řekněte, jak si to představujete.“
„To bude nejlepší.“ Fuchs vystoupil z auta, vyhrnul si límec přes uši a pokynul Infantinovi, aby šel k budově. Bylo už tak chladno, že mu od úst stoupaly obláčky páry. „Chci vás tam mít ze dvou důvodů, Infantino. První a nejdůležitější je, že jste jediný můj expert –i když samouk – na tenhle druh požáru. Nebylo by spravedlivé vůči sboru, kdybych převzal velení a přitom věděl, že jiný člověk by to zvládl lip než já.“ Jeho hlas dostal nepříjemný nádech. „Dalo by se říct, že tam budu, abych se poučil. Poučím se, když se vám to povede, a poučím se, i když se vám to nepovede. Dal jste se slyšet, jak se mají hasit požáry výškových budov. A teď, mistře, máte možnost mi to předvést.“
„Vy si myslíte, že se snažím vám a útvaru dělat nepříjemnosti?“
Fuchsův knírek se ježil zuřivostí. „Viděl jsem všechny Quantrellovy pořady. Ani já, ani útvar jsme z toho nevyšli moc dobře. Kašlu na to, co se říká o mně, ale s útvarem je to něco jiného. Je jedním z nejlepších v celé zemi. Strávil jsem v něm celý život a za tu dobu jsem viděl umírat polovinu těch, kteří se mnou začínali jako bažanti. Ani jednoho z nich ten šmejd z televize neznal. Neví, jak umřeli, a je mu to fuk. Myslí si, že útvar je sto let za opicemi, neschopný a možná i zkorumpovaný. A spoustu svých informací má určitě od vás.“
Infantinův obličej zrudl. „To je sprostá lež! Ždímal to ze mě a já mu nalítl. Moc chytré to ode mě nebylo, ale co jsem měl dělat – mlčet, aby vás mohl obvinit, že mně zacpáváte pusu? Copak mám důvod vás podrážet?“
Fuchsův obličej se k němu přiblížil a odděloval je jen obláček vydechované páry. „Kdybych si, Infantino, myslel, že nejste ambiciózní měl bych o vás ještě horší názor, než mám.“
Infantino se s námahou ovládl. „Co chcete, abych udělal?“
„Už jsem vám to řekl – abyste velel akci Skleňák.“
„Nevzdáváte se náhodou velení v můj prospěch jenom proto, že doufáte, že to nezvládnu?“ zeptal se Infantino jízlivě.
Na Fuchsově čele pulsovaly červené žilky. „Jestliže jste jen z poloviny tak dobrý, jak si myslíte, pak jsem se rozhodl správně. Jestliže nejste, jsou tu ještě vyšetřovací komise a rozhodovat v nich nebudu jen já sám. Ale nepopírám, že bych vás radši viděl někde za horama.“
„Nikdy jsem si nestěžoval na lidi nebo na velení, ale na nedostatek moderního vybavení.“
Fuchs unaveně přikývl. „Znám vaše argumenty. Už jsem se jich naposlouchal dost. Ale ať máte jakékoliv zařízení, požár hasí lidé. A oheň je jak rakovina – někdy stačí málo a je po něm a jindy ho neuhasíte bez ohledu na to, co děláte a jaké máte vybavení.“
„Budu potřebovat vaši spolupráci.“
„Máte ji mít.“
„Podle hlášení jsou tam čtyři družstva. Asi budu potřebovat víc lidí.“
„Když budete potřebovat další družstva, můžeme je zavolat. Ale dokud nebudu muset, nechci stáhnout lidi z celého města.“
„Máte požární plány budovy?“
Fuchs se zarazil. „Ne,“ řekl pomalu. „Koncem měsíce tam měla jít skupina a pořídit je.“
„Ale vždyť už jsou tam tři měsíce nájemníci!“
Fuchs vybuchl. „Infantino, vy čekáte, že bude každý chápat vaše problémy, a přitom nechcete chápat moje! Myslíte si, že každý malý usmrkanec touží po kariéře požárníka? Mám pro vás novinku, kamaráde – daleko zaostáváme za policií, a ta není žádostmi o přijetí zrovna zaplavena. Jen zatraceně málo lidí si chce dát dobrovolně osmažit mozek – a už teprve ne za plat a vdovské penze, které platíme! I kdybych měl nejlepší vybavení na světě, nebylo by mi k ničemu, kdybych neměl lidi, kteří by je obsluhovali! Jen by se na něm ukládal prach. Musíte mít lidi, kteří by drželi hadici, musíte mít možnost nasadit lidi s háky a sekerkami! S požárem musí bojovat lidi! A těch máme zatraceně málo! Nemáme požární plány, protože jsem neměl lidi, které bych tam mohl poslat. Chápete to?“ Odmlčel se. Lomcoval jím hněv. „V tomto městě je nejvíce obytných čtvrtí, a tam je také nejvíc požárů. Tam umírá nejvíc lidí. Soustředil jsem se na vybavení pro tenhle druh požárů a stálo to krvavé peníze. Samozřejmě, můžu dostat peníze na vybavení pro velké požáry, a pak mi budou celý rok překážet ve skladišti. Ale co platy? Co nábor? Co zařízení pro boj s malými požáry? Na to ty vaše velké banky a průmyslové firmy nedají peníze!“
Chvíli se do sebe zabodávali pohledem; mezi nimi lehce klesaly sněhové vločky. „Mezi domem a výškovou budovou je jeden rozdíl,“ řekl Infantino s hořkostí v hlase. „Počet možných obětí je řádově desetkrát, možná stokrát vyšší. Nemusí se to stát každý měsíc. Stačí jednou.“
„Já mám pro vaše názory pochopení,“ štěkl Fuchs. „Jen se mi nelíbí, že vy nemáte žádné pochopení pro moje.“
„My se tady bavíme, zatímco Skleňák hoří,“ řekl tiše Infantino. „Můžeme z odboru výstavby dostat plány budovy? A jestli je nemají, dá nám je společnost, u které je National Curtainwall pojištěna?“
Uklidněný Fuchs přikývl. „Ověřím to. Ještě něco?“
„Budeme posílat lidi do uzavřených, utěsněných místností a prostor – potřebujeme veškeré dýchací přístroje, které se dají sehnat.“
„O to jsem se už postaral.“ Fuchs se otočil a vracel se k autu; ve větru krčil hlavu mezi rameny.
„Ještě jsem neskončil!“ vykřikl Infantino.
Fuchs se otočil. „Už jste dostal k dispozici všechno, co tu máme.“
„V tomhle městě ano. Myslím, že bychom měli navázat kontakt s požárním útvarem v Southportu. Mají nové několikahodinové dýchací přístroje a třicetimetrovou věž, ze které se dostříkne až do třináctého patra.“
„Vyhlásím jim pohotovost, ale zatím je nebudu žádat o pomoc. Myslím, že žádné další vybavení už nebudeme potřebovat. Na svou špinavou práci si stačíme sami.“
Infantino přikývl. Chápal, že Fuchs si začne půjčovat jen v případě nejkrajnější nutnosti.
„Díky, šéfe – dal jste mi všechno, co budu potřebovat.“
„Myslíte?“ řekl Fuchs suše. „Nepopřál jsem vám, abyste zlomil váz a ještě jsem se za vás nepomodlil – a to obojí je zapotřebí u každého požáru.“ Otočil se a šel k autu. „Mohu vás svézt?“
„Děkuji, nechci,“ Infantino rychle vešel do stanice a kývl na nočního hlídače v malé kóji před parkovištěm požárních vozidel. Čtyři družstva, která zde měla hlavní stan, odjela, a kromě nočního hlídače byla stanice úplně opuštěná. Na zadním hořáku sporáku v kuchyňce stála pánev s tuctem napůl osmahlých kotlet, které se koupaly ve vlastním tuku. Kráječi prkénko bylo poseto kousky salátu.
Rychle vyklouzl z kabátu a kalhot, natáhl si boty a trochu zkřehlými prsty si utáhl přezky na kabátě. Sebral rukavice a ochrannou přílbu a běžel do garáže pro svůj služební vůz. Připoutal se, rychle nastartoval a zapnul vysílačku. Vůz byl okamžitě zaplaven tříští hlášení. Chvíli poslouchal a pak se s ječící sirénou vyřítil z garáže.
Skleňák hořel daleko rychleji, než předpokládal. Zčásti za to mohlo počasí; rozdíl teplot mezi vzduchem v budově a venku přivodil komínový efekt. Těžší studený vzduch se tlačil do budovy dveřmi a mnoha malými otvory a prasklinami ve štítové zdi, pak stoupal vzhůru jako kouř v komíně.
V téhle chvíli, pomyslel si, je Skleňák nejvyšším komínem celého města.

25

Technik ve studiu si nervózně mnul krk: do konce vysílání zbývala necelá minuta. Jeffrey Quantrell se trochu pootočil, aby se díval přímo do objektivu kamery číslo 2. Měl výraz znepokojeného občana, šokovaného a zarmouceného tím, že požár Skleňáku, který tak dlouho předpovídal, se stal skutečností. Jako by se v jeho vystoupení trochu ozývala věta: vždyť jsem vám to říkal.
„Ať už bude výsledek probíhajícího neštěstí na Lee Avenue jakýkoli, je to bezpochyby teprve začátek. Svým způsobem není Skleňák žádnou výjimkou – v našem městě jsou celé desítky budov, které díky nesolidním stavebním praktikám a zjevnému porušování stavebních předpisů ční do nebe jako požární pasti. Z dlouhodobého hlediska to budete vy, kteří budete rozhodovat o tom, co se dá dělat Po zbytek večera bude naše stanice samozřejmě podle potřeby přerušovat ohlášený program, aby vám přinesla poslední zprávy o požáru, který smrtelně nahlodává Skleňák. Děkuji vám – a dobrou noc.“
Dokud nezhaslo světýlko na kameře a dokud mu režisér nedal znamení, zachoval vážnou pózu. Dnes měl z reportáže neobyčejně dobrý pocit. Byl rád, že se ovládl a nějakým neomaleným způsobem nepřipomněl televizním divákům svou prozíravost. Ještě chvíli vychutnával situaci. Každý si myslel, že maluje čerty na zeď, ale teď je to tady – největší katastrofa, jakou město za mnoho let zažilo. Nezáleželo mu na tom, zda mu teď zruší smlouvu nebo ne. Bude-li chtít, může se od zítřka ucházet o místo v kterékoliv jiné televizní stanici.
Narovnal si kravatu a vyšel ze studia. Režisér se na něj usmíval od ucha k uchu a přátelským zamáváním mu pogratuloval. Quantrell se ani nenamáhal odpovědět. Kdyby byl mohl, tak by mě ten prevít před šesti hodinami ukřižoval, pomyslel si Quantrell. Polovina personálu ve studiu si ho teď bude předcházet, a přitom čekat na další příležitost, kdy mu vrazit kudlu do zad.
Střihač Carter vystrčil hlavu z kóje a zavolal na něj: „Prima, Jeffe. Nejdřív jsi jim smrděl jako žumpa, a teď voníš jako růžička.“
„Díky, já tě mám taky rád,“ odpověděl Quantrell nedbale a ještě zaslechl, jak na něj Carter zezadu volá: „To je dobře, že ti to nevlezlo do hlavy!“ Ten si už taky určitě začíná brousit kudlu, napadlo Quantrella, ale na tom teď nesejde. Zrovna tak jako na názoru kohokoliv dalšího. – Už tu stejně dlouho nezůstane; a nebudou o tom rozhodovat oni, nýbrž on.
Pokynul Clairmontově sekretářce a prošel kolem jejího stolu dřív, než ho mohla zastavit. Jednou zaklepal na dveře a vešel. „Ahoj, Viku, chtěl jsem si jen ověřit základní údaje, než odstartuju, abych se podíval, jak ten Lerouxův barák hoří.“
Clairmont junior se opřel v křesle a podíval se na hodinky. „Prohrál jsem – vsadil jsem se s Margie, že tu budeš do dvou minut od skončení relace. Trvalo ti to tři. Co tě zdrželo?“
To je ale kliďas, pomyslel si Quantrell. „Zdrželi mě sběratelé autogramů, je jich tam celý zástup.“ Posadil se ke stolu. „Vadí ti, že jsem měl pravdu? Myslel jsem, že jsi velkorysejší.“
„Obešel jsi mě,“ řekl Clairmont upjatě. „Myslíš, že ti za to budu gratulovat? Deset minut před začátkem vysílání telefonoval strýček, jinak bys byl mluvil k vypnutým kamerám.“
Quantrell nasadil zkroušený výraz. „Věděl jsem, že mám pravdu, a dělal jsem, co jsem mohl, abych to dokázal. Jestliže se ti to nelíbí, dávej vinu osudu – já jsem tu budovu nezapálil. Myslím, že moje činy a postoje stanici prospějí.“
„A taky prospějí osobním ambicím Jeffreyho Quantrella.“
„Nevěděl jsem, že ctižádost je zločin. Jestliže je, pak jsem vinen a mám dojem, že ty taky.“
„I když se ti tohle povedlo, nedám si líbit, abys s každou maličkostí běhal nahoru ke starému,“ vyhrožoval Clairmont.
„Ty bys to taky udělal, zvlášť kdybys o své věci byl přesvědčený stejně jako já.“ Naklonil se dopředu. „Nedal jsi mi, Viku, jinou možnost – chtěl jsi mě hodit přes palubu a já jsem se nedal. Pokud ti to udělá dobře, tak ti řeknu, že jsem na návštěvě u starého moc nezabodoval – hraju špatně kulečník a dřív nebo později si vzpomene, že jsem přelomil jeho oblíbené tágo.“
Clairmont se pousmál. „O tom mi taky řekl.“
Quantrell ho chvíli zkoumal. „Ta senzace ještě neskončila. Bude s ní ještě spousta práce a budu potřebovat tvou pomoc. Od této chvíle to je tvoje senzace, stejně jako moje, a já se postarám, aby se o tom starý dozvěděl.“
„Jen mi, prosím tě, neprokazuj žádné dobré služby, Jeffe,“ řekl Clairmont, ale Quantrell vycítil, že jeho rozčilení už pominulo. Starý svému synovci nikdy neodpustil, že postrádá novinářskou drzost. Chce na něj však být hrdý, a tohle už se dá zařídit. Tak to bychom měli mladého Clairmonta, pomyslel si Quantrell s úlevou.
„Budu potřebovat plnou podporu stanice,“ řekl Quantrell a uvědomil si přitom, že to znělo až příliš nadutě, než aby to i takový Clairmont mohl spolknout. Vstal. „Venku na mne čeká Zimmer-mann se svým kameramanem. Když budu mít štěstí, snad se mi podaří získat interview od Lerouxe.“
Clairmont si povzdechl. „Jeffe, počkej chvilku. Je tu ještě jeden menší problém. Volala policie a chce vědět, z jakého zdroje čerpáš své důvěrné informace. Je to nějaký chlap z oddělení pro žhářství – Petucci. Znáš ho?“
„Jen od vidění. Na tohle tu jsou právníci, ať ho pošlou pryč.“
„Dobře.“ Začal vytáčet číslo a Quantrell chtěl odejít, když Clairmont náhle zvedl hlavu. „Jen tak mimochodem, kdo je ten tvůj zdroj?“
„Strýček ti to neřekl?“
„Pořád mluvil jen o tobě. Nestačil se zmínit o nikom jiném.“
„Je to Will Shevelson, bývalý stavbyvedoucí. Pohádal se s Lerouxem a dostal padáka.“
Clairmont na něj chvíli zíral, pak se opřel a rozesmál. „Kristepane, to mě mohlo napadnout. Shevelson!“
Quantrell pocítil svírání žaludku. „Tomu nerozumím, co je na tom tak legračního?“
Clairmont potřásl hlavou. „Měl jsem si to domyslet. Před půlrokem ten blbec obcházel všechny rozhlasové a televizní stanice ve městě a snažil se udat tu svou historku. Myslel jsem si, že je to paranoik, a vyhodil jsem ho. Máš štěstí, že ta budova hoří. Kdyby nehořela, tak bych se vsadil jedna ku deseti, že prohraješ. Tomu prevítovi bych nevěřil, i kdyby mi tvrdil, že ráno vyjde slunce.“
„Budova hoří,“ řekl prosté Quantrell. „Všechno, co mi kdy řekl, se potvrdilo.“
„Jeffe.“ Clairmont byl teď vážný a věcný. „Buď opatrný. Zvláště pokud jde o samotného Lerouxe. Požáry postihly spoustu solidních podnikatelů. Shevelson Lerouxe tak nenávidí, že bude překrucovat fakta a možná i sprostě lhát. Možná budeme moci Lerouxe obvinit z trestuhodné nedbalosti. Ale nemůžeme se opírat jen o to, co říká Shevelson. Situace není jasná. Posadíme si sem, do téhle kanceláře našeho právníka, který s tebou bude ve stálém telefonickém spojení a bude ověřovat každé slovo textu, který budeš číst. Jinak se postupovat nedá.“
Quantrell pokrčil rameny. „Máš své povinnosti a já mám zase svoje. Já chci použít Skleňák jenom jako příklad. V zemi je takových skleňáků spousta. Je to celostátní problém. Naše reportáže převezmou další stanice.“
Clairmont vypadal zamyšleně. „To si dobře uvědomuji. Co tedy chceš? Co pro tebe můžeme udělat?“
„Potřebuji rychle, než bude konec, přenosový vůz číslo dvě a možná i helikoptéru, takovou, jakou má dopravní policie.“
„Dobře, i když si nemyslím, že se ti podaří helikoptéru dostat tak blízko, aby ti k něčemu byla. Kolem budovy budou pořádně silné vzestupné proudy.“
Když byl Quantrell ve dveřích, řekl Clairmont tiše: „Máš nějaké další náměty, Jeffe?“
Teď se Clairmont vytasil s esem, blesklo Quantrellovi hlavou. Za dvanáct hodin nebo ještě dřív bude po senzaci. Bude to včerejší zpráva, a staré zprávy, hosti a ryby třetí den smrdí. Mohl se zaměřit na Lerouxe a udělat z něho zloducha, ale Clairmont mu právě dal najevo, že mu to nedovolí. Bude to velká senzace, ale za krátkodobé vítězství zaplatil dlouhodobou prohrou.
„Něco si vymyslím,“ řekl, když odcházel.
Venku už na setkání s velkým člověkem čekal Bridgeport. Nevěděl, jak se ke Quantrellovi chovat, a tak to zkusil s nezávazným úsměvem. „Gratuluji ti, Jeffe. Bylo to výborné.“
„Jako vždycky,“ řekl Quantrell chladně. „Ale člověk musí mít talent, aby to pochopil.“
Vrátil se do své kanceláře pro magnetofon a běžel za Zimmermannem. Ten čekal venku v autě a asi už nadával na sněhovou bouři. Sandy seděla u psacího stroje a měla na sobě kabát.
Rychle na ni pohlédl. „Kam se k čertu ženeš, Sandy?“
Napůl ustrašeně se na něj podívala. „Budeš mít spoustu práce s reportáží. Zavolala jsem příteli a za chvíli se s ním sejdu.“
Posadil se na otáčecí židli vedle ní a vzal ji za ruce. „Sandy, Sandy, teď mi nesmíš odejít. Budu ti telefonovat zprávy a údaje a snad i žádosti o vybavení. Možná že se to protáhne přes půlnoc. Budeš tedy mou spojkou, teď mě nesmíš opustit.“
„Domluvila jsem se s Angie.“ Kousla se do rtu, aby se neroztřásla.
„Řekla, že to za mě vezme, že asi stejně nebudeš mít moc času sem volat.“
Zamračil se. „Nikdy jsem s Angie nepracoval. Nedovolil bych jí ani nalepit známku na obálku. Já potřebuji tebe, Sandy. Ty tady budeš mou osobní oporou.“ Pokrčil ramenem ve směru k vedlejší redakční místnosti. „Myslíš, že se dá věřit těm šaškům odvedle?“ Ztlumil hlas. „Podívej, Sandy, dneska jsem vyhrál na celé čáře. A ty máš na mém úspěchu stejný podíl jako já. Řekl jsem to Victorovi. Dokonce jsem se o tobě zmínil před starým Clairmontem.“ Bezmocné svěsil ramena. „Jestli chceš jít, nemůžu tě tu zdržovat. Ale já na tobě závisím, Sandy, já tě potřebuju. Jestli si chceš vyrazit, tak si to hezky užij.“
„Jestli mě opravdu potřebuješ…,“ pronesla nejistě.
Stiskl jí ruku. „Hodně pro tebe znamená, viď, Sandy?“
Zatvářila se překvapeně a Quantrell se přinutil k úsměvu. „Je to na tobě poznat, známe se už příliš dlouho. Ale jestli tě, Sandy, má tak rád, určitě bude mít dnes večer pochopení. A až to skončí, vezmu vás oba do města na tah, na jaký nikdy nezapomenete. Platí?“
Nakonec přikývla. „Tak tedy ano,“ řekla tiše. Z jejího hlasu nezaznívalo žádné nadšení. Uvědomil si, že je opravdu zamilovaná. Bude tedy muset překonat ještě několik překážek. Ale o tom může přemýšlet teprve, až tohle všechno skončí.
Ještě jednou jí stiskl ruku a pak pospíchal do kanceláře. Našel magnetofon a nacpal si do kapsy hrst kazet. Zkontroloval, jestli má nabité baterie, strhl z věšáku kabát a rychle do něj vklouzl. Zimmermann mu už asi pěkně nadává.
Rychle prošel redakční místností, minul několik písařek a laboranta, který odcházel do temné komory vyvolat cívku šestnáctimilimetrového filmu. To bude zase noc, pomyslel si. Než vyšel ze dveří, podíval se ješté rychle na Sandy, která lhostejné vytáčela číslo.
Ženská jedna pitomá, pomyslel si.

26

„Ten drzý hajzl je nejsobečtější šmejd, jakého jsem kdy v životě viděl! A já to věděl od začátku. Ksakru, věděl jsem to celou dobu.“ Will Shevelson vstal z gauče, přešel k televizoru a stiskl vypínač. Obraz Jeffreyho Quantrella najednou ztichl a změnil se v světelný bod. „Chceš pivo, Marty?“
Marty Hodgehead se protáhl v křesle, potlačil zívnutí a řekl: „No, jedno bych si dal.“
Shevelson vzal z ledničky dvě plechovky a obě hned otevřel. „Je to lump, ten Quantrell.“ Rozladěný Shevelson šel zpátky ke gauči a posadil se. Nastalo ticho. Byl to hřmotný, svalnatý muž kolem padesátky. Měl na sobě plandavé manšestráky a olivově zelenou pracovní košili, u krku rozepnutou. Trochu se podobal Rodinovu Mysliteli. Rozhlédl se po policích své pracovny zaplněných knihami a jeho oči se zastavily na malém souboru fotografií hned nad pracovním stolem. Byly to všechno budovy, na kterých v posledních dvaceti letech pracoval. Několik z nich patřilo společnosti National Curtainwall a na poslední barevné zvětšenině byl Skleňák. Jsou to všechno dobré budovy, pomyslel si, dokonce i Skleňák – přinejmenším zvnějšku.
Hodgehead sledoval jeho pohled. „Podívej, Wille, zapomeň na to. To už je všechno pryč. Požár se uhasí, a tentokrát se to bude pořádně vyšetřovat a Leroux dostane, co mu patří. Co ještě chceš?“
„Jeho kůži, abych si ji mohl pověsit na zeď,“ šeptal si Shevelson. Rozčilené mávl rukou a trochu piva z plechovky vyšplíchlo na koberec. „Krucinál, kde je hadr?“ Vrátil se s vlhkým hadrem a loužičku utřel. „Nevím, Marty, jestli mě můžeš pochopit. Skleňák bylo moje dítě, ale čím dýl jsem na něm dělal, tím víc jsem si připadal jako pasák, který prodává svou vlastní dceru.“
Leroux šetřil náklady, a on se mu snažil vyhovět. Až jednou se Leroux ukázal na čtyřiačtyřicátém patře nedokončené budovy s posledními nákresy, které znamenaly další změny. Nebylo pro ně žádné zdůvodnění… jen přechod na levnější materiály, zjednodušení konstrukce. Shevelson se rozčilil k nepříčetnosti.
„Poděkoval jsem ti vůbec za to, žes mě zadržel, když jsem toho hajzla chtěl praštit?“
Hodgehead přikývl. „Už aspoň desetkrát.“ Utřel si ústa rukávem.“Kdybys mu ji byl ubalil, přeletěl by přes okraj. To by byl, Wille, dlouhej pád.“
Shevelson přikývl. Mnohokrát si tu scénu v duchu promítl a pořád ještě nevěděl, zda v něm vyvolává hrůzu nebo politování. Nečekal ani, až dostane padáka; sjel stavebním výtahem po straně budovy, sedl do auta a jel domů. Druhý den mu poslali expresem mzdu, a to byl konec jeho stavbařské kariéry. Nikdo v celém městě nechtěl riskovat, že Lerouxe rozzlobí. Vzhledem k okolnostem – ve chvílích, kdy byl zcela střízlivý a mohl o tom uvažovat chladnokrevně a objektivně – jim to nemohl zazlívat. Kdo by si najal stavbyvedoucího, který vás chce zabít, když s ním nesouhlasíte? Leroux sám to nikdy k soudu nedal, zčásti pro nedostatek svědků.
Když si na to Shevelson vzpomněl, pousmál se. „Asi jsem ti taky už mockrát poděkoval za to, že jsi mlčel, když si tě firma Knudsen povolala jako svědka.“ Knudsen kvůli němu málem ztratil zakázku a za to ho zažaloval.
Takže jsi při hádce zakopl a upadl. To se může stát, na zemi přece leží spousta stavebního harampádí… Ale kdybys mu opravdu jednu vrazil a Leroux přeletěl…“ Pokrčil rameny. „Nejspíš bys to odskákal. Nějaký policajt by to určitě vyčmuchal, znáš to. Ale nestalo se to, tak proč by ses tím měl užírat?“ Na chvilku se zarazil.
„Podle mě jsi ale pak měl držet hubu.“
Shevelson zatřásl s pivem a přikývl. Prvních několik měsíců po tom byl posedlý hádkou s Lerouxem a Skleňákem. Obešel noviny a rozhlasové a televizní stanice a snažil se jim říct, co Leroux udělal a co dělá. Snažil se tak dlouho, až si každý začal myslet, že je nějaký pošuk. V jedněch nebo dvou novinách se o tom krátce zmínili, ale Lerouxovi se neúspěšné vyšetřování podařilo zarazit a bylo po senzaci.
Shevelson šel pro další plechovku piva a zapnul znovu televizor. Díval se na zelený fotbalový trávník a chvíli si hrál s knoflíky, aby vyladil barevný obraz. „Jak to vypadá?“
„Pěkně, ale k vítězství jim tím nepomůžem.“
Shevelson se znovu usadil na gauč. „Víš, Marty, mě tady žere všechno, nejenom Leroux. Tomuhle zatracenýmu městu vládnou hovada, ale nikdy předtím mě nenapadlo, že Leroux je jedním z nich, naopak, považoval jsem ho za jednoho z nejschopnějších lidí, jaké jsem znal. Měl vzdělání, energii…“ Hledal správné slovo. „Člověk by řekl, že je to slušný člověk.“
„Dokud nepřišel Skleňák.“
„Správné, dokud nepřišel Skleňák.“ Vrtalo mu v hlavě, co Lerouxe asi změnilo. Kompromisy, které nakonec udělal, dělat nemusel, v peněžní tísni nebyl. Nějaké kompromisy se daly očekávat vždycky, ale obvykle existuje mez, za kterou se nejde. Ale Leroux byl ochoten použít jakoukoli záplatu, která by mu ušetřila i jediný dolar. Pokud šlo o vnější vzhled budovy, tak plýtval, ale v konečném součtu Leroux zaprodal své zásady a zřejmě mu to příliš nevadilo.
A já, pomyslel si Shevelson… nevedlo se mu tak špatně. Nakonec si našel práci jako údržbář malého sídliště, kde dostal k místu i byt a začal vést klidný život. Přes den prováděl drobné opravy po bytech a večer pil pivo a díval se na televizi. Po třech manželstvích a třech rozvodech dospěl k názoru, že je samotář a že osamělost je něco, co přijímá téměř s jistým pocitem úlevy.
„Jak je možné, že ses vůbec dal dohromady s tím šaškem ze zpráv stanice KYS?“ zeptal se Hodgehead.
„Protože jsem idiot, protože mi to nedalo,“ řekl Shevelson a opět se zachmuřil. „Jednou jsem se probíral projekty a tak jsem se naštval, že jsem zavolal Quantrellovi. Pozval mě na oběd a já mu vylil svoje srdce.“ Udělal toho ale víc, pomyslel si. Řekl tomu hajzlovi všechno, co věděl určitě, a hodné z toho, na co měl jen podezření.
Zašklebil se. „Nebylo to chytré… nemusíš mi to říkat Mohl jsem jít na Stavební radu, mohl jsem udělat tucet jiných věcí, než jsem udělal. Chtěl jsem to Lerouxovi co nejvíc osolit Neuspokojilo by mě, kdyby mě na Radě někdo srdečně potřásl rukou.“
„Stavební metody zas tak špatné nebyly,“ řekl pomalu jeho přítel. „Takové se přece používají běžně.“
„Na čí straně jsi, Marty?“ Shevelson se na něj vztekle podíval a pak mávl rukou. „Máš vlastně zčásti pravdu. Ale protože je něco běžná praxe, nemusí to ještě být dobrá praxe. Jednotlivé by se ty metody daly obhájit. Ale když je dáš dohromady, vyjde ti budova, postavená z materiálů, které nikdy nebyly vyzkoušeny mimo laboratoř. Několik je jich sporných a pár dalších ti projde jenom proto, že místní stavební předpisy výslovně nezakazují.“ Vyprázdnil svou plechovku piva a zmačkal ji v ruce. Něco se mu začalo vynořovat v mysli. Zkoušel to zachytit, ale unikalo mu to. Nechal svou pozornost sklouznout zpět k televizní obrazovce. Dvě hry za námi, osm jich zbývá; obrana je slabá, bude to snadná záležitost.
„Asi bych to udělal stejně, být na tvém místě“ řekl Hodgehead.“
„Bylo to od začátku tvoje dílo. Jen si to přiznejme, budova ve skutečnosti patří těm, kteří ji stavějí, ne těm, kteří za to platí.“
„To je právě ta chyba, napadlo najednou Shevelsona. Skleňák byl jeho dílem – a navíc ho trápilo, že dosud je jeho. Pravda, někdo jiný jej navrhoval, někdo jiný jej dokončil, ale Skleňák i se všemi svými chybami pořád patří jemu. Je to nejkrásnější budova v celém městě, a on se do ní v průběhu stavby zamiloval jako Pygmalion do své sochy. Teď ji stravuje požár, a on si tu jen tak sedí, pije pivo a dívá se na záznam fotbalového zápasu.
Se všemi svými chybami… A kdo je zná lépe než on? Leroux ne. Ten nezná originál, pro něj je budova jen reprodukcí a souborem čísel z účtárny, která mu říkají, kolik stojí a kolik by mohl ušetřit…
A ten chlap, kterého si zavolali z Východního pobřeží, aby stavbu dokončil, když on dostal padáka. Dokud ten šmejd dostal každé úterý mzdu, bylo mu to všecko jedno. V každém případě odletěl okamžitě po slavnostním otevření zpátky na Východ a asi teď nebude rychle k mání.
A původní architekt – jakže se jmenuje? Barton? Ještě před začátkem stavby ho odveleli do Bostonu a naposled o něm Shevelson slyšel, že pracuje někde v San Francisku. Architekt, který na stavbu dozíral, je už mrtvý. Stejně nebyl k ničemu. Měl z Lerouxe příliš velký strach a určitě ho ani nenapadlo protestovat. Spíše mu od začátku mazal med kolem huby.
A hasiči? Asi budou mít nějaké nákresy schodišť a hydrantů, ale stěží budou vědět, kde jsou pohřbeni lidé.
Pak se rozhodl, vrhl se ke skříni, vzal si kabát a rukavice a podíval se, jestli má v kapse klíčky od auta. Mizerné počasí. Bude mu to po dálnici trvat půl hodiny, než se tam dostane, a to jen když bude mít štěstí.
„Kam se, krucinál, ženeš, Wille?“
„Kam myslíš, ke Skleňáku!“
„Po tom všem, co ti ten hajzl udělal, mu ještě chceš pomáhat z bryndy?“
Shevelson se usmál. „Skleňák patří víc mně než jemu, Marty.“ Už byl skoro venku ze dveří, když si vzpomněl, že na něco zapomněl. Běžel zpět do své pracovny a sáhl do knihovny pro roli výkresů.
Hodgehead kroutil hlavou. „Wille, vždyť tam musí mít kopie.“
„Myslíš? Quantrell řekl, že v sedmnáctém patře hoří. Teď už bude hořet v osmnáctém, a to je sídlo firmy. Asi se ke svým kopiím nemůžou dostat. Můžou je sice dostat od Wexlera a Hainese, ale vsadil bych se, že se podobají skutečné budově asi tak jako nově koupené auto stejnému modelu, který jezdí v autorodeu.“ Zapnul si kabát a přehrnul si límec kolem krku. „Marty, já jsem asi jediný člověk v tomhle zatraceném městě, který má skutečné pracovní plány. A Leroux mi za ně dá pořádný balík.“
O čtvrt hodiny později projížděl zatáčkou na dálnici a snažil se nedostat na ledě smyk.
I když se to vzhledem k zuřící chumelenici nedalo říci s určitostí, zdálo se mu, že daleko vpředu, na obzoru, vidí slabou oranžovou záři.

27

Někde tu určitě je ještě jedna láhev, pomyslel si Bigelow. Určitě musela zbýt po schůzi, která byla před týdnem; ten týden vůbec byl samá schůze a oslava. Prohledal všechny zásuvky kanceláře, pak vstal a snažil se zaostřit na místnost. Ta zatracená cimra se pořád hýbala, točila se kolem něj…
Zachytil se okraje otáčivé židle, pevné zavřel oči a pak je zase otevřel. Kovový okraj židle mu chladil nahé břicho; i to trochu pomohlo. Bože, to jsem se zlinkoval! Začal pít brzy, na kuráž, aby se večer odhodlal a konečně skoncoval s Deirdre. Než přišla, vypil už půl láhve. Dierdre se k němu okamžitě přidala, aby na všechno co nejdříve zapomněla, a pití pak už dostalo svůj vlastní průběh.
Ksakru, vždyť ví, že tu někde musí být láhev! Kdyby se ta místnost uklidila… Samozřejmě, jak mohl být takový hlupák! Malá skříňka pod policemi s knihami, ve které měli zásobu kalíšků z umělé hmoty, několik lahví a malý polystyrénový kbelík na led pro příležitostné oslavy. Láhev musela být tam.
Probojoval se ke knihovně, na chvíli se chytil poliček, pak si klekl ke dvířkám skříňky a otevřel je. Úspěch! Vítězně se zasmál. Jen ať si někdo někdy zkusí před Bigelowem schovat láhev, stejně se mu to nepovede. Vytáhl ji. Ksakru, je napůl vypitá. Někdo z ní upíjel. Vzpomněl si na Krosta, pak pokrčil rameny. Ten ožrala to asi nebyl; měl přístup k lepším zdrojům chlastu. S lahví v ruce vstal a pak si najednou vzpomněl na nedávnou oslavu a mrkl na etiketu. Burbonská whisky, a ještě ke všemu dost laciná. Všechno lepší vypili na schůzi a pak udělali tu chybu, že poslali poslíčka do obchodu s lihovinami, který je přímo v budově.
Bigelow škytl a vydal se na cestu do skladu, kterým se chtěl dostat do kanceláře vedení firmy. Znovu se ukázalo, že muži mají svou práci udělat sami, a ne ji přenechávat poslíčkům. Je to legrační. Ale oba, on i Deirdre, byli už natolik opilí, že jim na kvalitě nezáleželo. Když šel po dřevěné podlaze skladu, zadřel si třísku. Vyjekl bolestí a částečně vystřízlivěl. Chytil se parohů polystyrénového soba a ve stoji na jedné noze se pokoušel třísku vytáhnout. Měl mít na sobě boty, je pitomec, že si je nevzal. Z ranky vytryskla krůpěj krve a tím vystřízlivěl ještě víc. V opilosti vůbec necítil, že se tříska zaryla tak hluboko. Musí si dát pozor. Příliš se opil; hned se z toho neprobere a to nebude dobré, alespoň kvůli Deirdre. Nikdy by mu to nezapomněla. Ale vždyť ji vlastně stejně už neuvidí…
Zapomněl zhasnout světlo v přední kanceláři. Chtěl se vrátit, ale pomyslel si: Kašlu na to. Udělám to pak. Když půjdu teď, nejspíš slíznu další třísku. Klestil si cestu výstavními panely a najednou se přistihl, že si představuje ty zatracené paroháče a Mikuláše jako spoustu polyesterových erotomanů. Zdálo se mu, že se na něj dívají a uchichtávají se, a cítil, že se červená. Nezáleží na tom, co máš, záleží na tom, co s tím uděláš, připomněl si – a pak si absurdně přál, aby si, než šel do přední kanceláře hledat další láhev, oblékl kalhoty.
Byl už téměř u dveří kanceláře vedení firmy, když zaslechl sirény. Postupně se blížily a pak ztichly. Matně ho napadlo, jestli je požár z oken vidět. Mohli by zhasnout světla a dívat se, jako by se dívali na oheň v krbu – jenomže jejich krb bude nahoře, v jedenadvacátém patře.
Ucítil, jak mu láhev začíná klouzat, a přitiskl ji na zpocenou hruď. Pak dorazil do kanceláře a opatrně postavil láhev na bar, hned vedle trofeje. Poklepal na ni, byla to jediná cena, kterou za celý život získal. Dostal ji před dvěma roky za „nejvýraznější expozici“ na výstavě malých strojů a motorů. Chvilku se na ni se zalíbením díval a pak upravil polohu svého klobouku, který na trofej nasadil. Je to pěkná trofej. Zmocnila se ho opilecká sentimentalita. Pěkně velká matička, pomyslel si, přes metr vysoká. Kdybys byl dostal malou, musel bys na ni koupit zasklenou skříňku a malý reflektor a…
„Tak co, budeš tam jen tak stát, nebo mi naleješ?“
Deirdre seděla na okraji již rozloženého gauče. Kolem sebe měla ovinuté prostěradlo. Zapnula televizor stojící u zdi a upřeně na něj zírala. Bigelow pohlédl na obrazovku. Starý film, asi jeden z těch, které má Deirdre ráda. Pokud šlo o staré filmy, dokázala každého dovést k nepříčetnosti trivialitami, které si z nich pamatovala.
„Jen klid, Deirdre, naleju ti tuplovanýho panáka.“
Přelil ledovou kostku notnou dávkou burbonské a podal jí sklenici. Nepřítomně si ji vzala a dál se upřeně dívala na obrazovku.
„To je to tak pěkný?“ zeptal se Bigelow. Byl to škvár od Busbyho Berkleye se stovkami sboristek. Vypadalo to na třicátá léta. Co to je? „Když ti děvče z Broadwaye dává dobrou noc…“ Ne, to bylo z jedné písničky z toho filmu, „Ukolébavka“.
„Před chvílí vysílali zprávu,“ řekla Deirdre. „Přerušili film. Něco o požáru.“ Mluvila nezřetelně a Bigelow jí jen s námahou rozuměl. „Všemu jsem nerozuměla. Byl to ten chlap z KYS. Je to hajzlík, vidím mu to na očích…“ Usrkla ze skleničky a zašeptala: „Díky,“ a pak: „Něco o požáru.“ Znovu se zakabonila a Bigelow cítil, že se chystá to celé zopakovat. To má z doby, kdy se učila role, pomyslel si. Naklonil se a vypnul přijímač.
„Proč jsi to sakra udělal?“ Řekla to s veškerou uraženou ješitností místního ochmelky v hospodě na rohu a Bigelow si představil, jak bude asi vypadat za pár let. Kolem krku a očí se jí už tvořily drobné vrásky. Její paže už ztrácely pružnost a hned pod hýžděmi bylo vidět propadlé svaly. Měl pravdu, šeptalo mu něco hluboko v něm; už byl nejvyšší čas pustit ji k vodě.
A pák už srkal ze své skleničky a nechal teplo alkoholu, aby se rozlilo po těle a zahnalo střízlivější myšlenky. Zhasl světlo, takže svítily jen svíčičky na malém vánočním stromku. Jak se to zpívá v Divotvorném hrnci? „Není-li tu ta, kterou mám tak rád, mám rád tu, která je tu.“ Nějak takhle to bylo. Sáhl ve tmě po Deirdre. Otočila se a objala ho. Už nebyla zahalena do prostěradla. Přitiskl tvář na její krk a zlehka jí dýchl na kůži.
Zazvonil telefon.
„Kristepane!“ Bigelow se prudce posadil, vzal telefon z okraje stolu a strčil ho pod polštář. Zvonění se teď zdánlivě ozývalo z velké dálky. Jedno zatracené přerušení za druhým, pomyslel si. Kdo to k sakru dneska večer může volat? Asi nějaký omyl. Otočil se opět k Deirdre, která na něj čekala s otevřenou náručí.
Už ve chvíli, kdy po ní sahal, si nejasně uvědomoval, že z nějakého důvodu začíná slzet. Automaticky zavřel oči. Milování je jednou z téch činností, ke které lidské bytosti nepotřebují zrak, pomyslil si. Nevšiml si lehkého kouřového oparu, který začal vycházet z větrací mřížky u stropu a který se rychle rozplýval ve tmě místnosti.
A za ním pod polštářem telefon dál marně vyzváněl.

28

Lexe Hughese zlobila jeho nová elektronická kalkulačka. Měla daleko menší tlačítka než stará kalkulačka značky Monroe, kterou měl předtím, a neustále se mu stávalo, že nechtěně zmáčkl dvě tlačítka najednou. Něco takového asi způsobilo, že součet nehrál o sto dolarů. Stačí sklouznutí prstem, a člověku trvá skoro hodinu, než najde chybu. To se mi stává pořád, pomyslel si Lex Hughes. Takhle běží můj život.
Opřel se na židli a odfoukl si. Byl velmi unaven, příliš unaven na to, aby pociťoval obvyklé zoufalství, které ho často zachvacovalo, když sám v noci pracoval v kanceláři. Na chvilku zalitoval, že nechal Carolyn odejít – uměla dobře hledat chyby. Necítil jen určitou fyzickou únavu; uvědomoval si, že jeho životním údělem byla práce s penězi druhých lidí. Byla to rutina, nuda, ohlupovalo to – a nejen to. Když jsi tak chytrý, proč nejsi boháč? Ale on nikdy nebude boháč, dokonce ani nikdy nebude slušně zámožný. Bude po centimetrech vystupovat po žebříčku kariéry a sotva se dostane mezi nižší vedoucí úředníky, už tu bude slavnost na rozloučenou a nějaké ty zlaté hodinky na památku. Pak povinné stisknutí ruky a nevyslovené přání, aby co nejdříve uvolnil své místo mladému bystrozrakému následníkovi. Pak nudný život důchodce a marný boj s nevyhnutelným procesem stárnutí – a to mu ještě poslední léta osladí zlá žena, která mu až do smrti bude vyčítat, že nenaplnil jejich život šarmem, vzrušením a radostí z majetku. Způsobem sobě vlastním tak nakonec najde smysl života, který jemu bude vždycky unikat.
Kdyby se mu najednou mohla vyplnit tři přání, pomyslel si, prvním by bylo, aby se stal znovu malým chlapcem, který by si mohl poplakat, aniž by to bylo považováno za nemužné.
Vstal od stolu a odnesl poslední účetní knihy a listiny do trezoru. Dnes večer si žádnou práci s sebou nevezme; alespoň jednou vyhradí víkend odpočinku. Cestou z trezoru se zastavil a ohlédl. Zásuvky s penězi ho přitahovaly jako magnet. Kolik odpovědí na životní problémy se skrývá v těch klamně jednoduchých kovových zásuvkách…
A pak se s náhlým pocitem viny podíval na Oko a byl si jist, že čte jeho myšlenky. Na kameře, která ho pomalu sledovala, svítilo červené světélko. Bůh mě vidí, pomyslel si znovu. Kamera ho nyní přímo zabírala; představoval si, že se skrz objektiv dívá do nezměrných dálek. Tento pocit v něm vyvolal závrať. Neměl rád výšky a dívat se do kamery znamenalo téměř totéž, jako dívat se z výšky osmnácti pater do místnosti s monitory. Kdyby tak věděl, zda ho někdo sleduje…
V té chvíli červené světélko zhaslo.
Zatajil dech. Ne, to není možné. Musela se přepálit žárovka. Byla to jen žárovka. V pondělí někoho pošlou, aby žárovku vyměnil, a kamera ho opět bude sledovat svým neoblomným červeným okem.
Jenomže… kamera se zastavila. Ve chvíli, kdy červené světélko zhaslo, se zastavil motor pohánějící kameru na točně a nehybný objektiv byl teď upřen přímo na něj. Teď už nemělo smysl zírat z výšky do propasti. Hlas intuice mu našeptával, že Oko je mrtvé, že kamera přestala snímat a že obrazovka monitoru osmnáct pater pod ním vybledla, jako by se místnosti Credit Unionu zahalily do temného stínu.
Ucítil, jak se pod paží začíná potit. Místnost byla teď úplně tichá; sotva slyšitelné bzučení motoru kamery utichlo. Slyšel jen svůj vlastní dech, naléhavé bušení svého srdce… a zvuk vzdálených sirén.
Hasiči jedou, pomyslel si roztržitě. A musí být velmi blízko, když je slyší z téměř zvukotěsné kanceláře.
Najednou se ho zmocnilo podezření; seběhl podél zábradlí a utíkal uličkou mezi řadami stolů ke dveřím do chodby. Tam se na chvíli nerozhodně zastavil a ohlédl se po mrtvé kameře. Nepohnula se ani centimetr. Otočil se opět ke dveřím, otevřel je a podíval se do chodby. Nic, pomyslel si, a ucítil slabé zklamání. A pak něco ucítil v krku a v nose: slabý, štiplavý pach ohně. Podíval se chodbou směrem k výtahům. Z šachet vystupovaly líné zákruty kouře a zbarvovaly vzduch na chodbě do modra. O kousek dál se kouřilo z klimatizačního větráku.
Náhle si uvědomil, že vzduch v kanceláři ztěžkl. Někde tam dole vypnuli ventilátory. V budově je požár, napadlo ho. Jak velký je to požár, to neví. Ale vyřadil kabel ke kameře a tím vlastně spustil oponu, která ho dělí od ostatního světa. Zabouchl dveře a opřel se o ně; srdce se mu rozbušilo. Je odříznut od světa, odříznut od vševidoucího Oka. Běžel zpátky do místnosti Credit Unionu a ucítil první příznaky paniky. Musí odtud vypadnout, ale nejdříve zavře dveře od trezoru. Jsou ohnivzdorné a musely by se pořádně rozžhavit, aby se poškodil obsah trezoru. Už ale četl o penězích, které v sejfu zuhelnatěly. Může se to stát. Setřel si pot z čela a podíval se na mrtvou kameru. Všechno teď záleží na něm; je to jeho povinnost. Peníze a záznamy musí být v bezpečí. Je velká škoda, že Oko nevidí, jak vážně bere své povinnosti, jak spolehlivě se takové situaci umí zachovat.
„Nikdy nenajdete lepšího,“ řekl tiše a ani si neuvědomil, že to říká nahlas. „Nikoho lepšího,“ opakoval, jako by se chtěl ujistit. Kamera neřekla nic, a její mrtvé Oko zíralo do prázdna. Zachmuřeně na ni pohlédl a měl pocit, že kdyby byl měl na hlavě klobouk, asi by byl smekl. Je jeho povinností odnést peníze na bezpečné místo; je za to odpovědný.
A pak náhle dostal ještě jeden nápad. Hrozný, strašlivý nápad. Co když se vzdálený Bůh nad ním slitoval a dal mu tuto jedinou poslední příležitost, jak uniknout z vězení svého života?
Ale takhle Bůh nefunguje, pomyslel si.
Ne? zeptal se vnitřní hlas. Hughes chvilku váhal a pak pomalu sáhl pro aktovku, obrátil ji dnem vzhůru; pár papírů, které v ní byly, se rozlétlo po podlaze. Nemůžu se k téhle příležitosti obrátit zády, pomyslel si, a jeho vědomí bylo najednou chladné a křišťálově čisté. Je to jeho poslední příležitost. Tenhle risk stojí za to. Vklady jsou pojištěny. Neublíží nikomu.
Opřel se ramenem o dveře trezoru a otevřel je dokořán; byla to jedna z mála chvil v jeho životě, kdy si připadal silný a kdy měl jasno v tom, co dělá. Poprvé za mnoho let měl pocit, že nemusí brát ohled na nikoho jiného než na sebe. Teď jsem jednička, pomyslel si. Tentokrát jsem první, tentokrát je nejdůležitější můj život.
Uchopil aktovku a vešel do trezoru. Cestou pohlédl nahoru na mrtvou kameru. Naplnil ho divoký, ale povznášející pocit. „Bůh mě nevidí!“ vykřikl vítězné.
Byl to neobyčejný pocit.

29

Pár minut poté, co Jernigan dostal telefonické varování od Garfunkela, se vstupní hala pro nájemníky začala plnit lidmi. Někteří nájemníci se oblékli tak, aby mohli vyjít na ulici, jiní byli v pyžamu a bačkorách a přes ramena měli spěšně přehozené pláště. Několik se jich chovalo hystericky a Jernigan cítil ve vzduchu paniku. Do haly už začaly z výtahových šachet pronikat slabé pramínky kouře. Napadlo ho, že požár dole je možná horší, než Garfunkel přiznal. Chvilku s nájemníky debatoval a snažil se je přesvědčit, aby se vrátili do svých bytů a řídili se pokyny, které měli na dveřích. Pak pochopil, že kdyby je nutil, došlo by ke vzpouře. Bylo by to sice nejchytřejší, co mohli udělat, ale lidé ve vestibulu nebyli na rozumné úvahy naladěni.
Přijela Rosette. Zrovna sledovala televizní program na přijímači v pokojích pro uklízečky, když byl film přerušen krátkou zprávou o požáru. Ještě na sobě měla uniformu a Jernigan děkoval pánu bohu, že ji sem seslal. Okamžitě ji pověřil, aby se starala o odjezd nájemníků expresním výtahem pro obyvatele, jediným výtahem, o kterém mohl bezpečné předpokládat, že bez zastávky projede pásmem požáru.
Snažil se nájemníky uklidnit. „Požárníci jsou už zde,“ řekl natolik hlasitě, aby přehlušil šum slov a výkřiků. „Požár je lokalizován na sedmnáctém patře. Pronikne sem trochu kouře, ale to by mělo být všechno.“ I to by způsobilo dost povyku, pomyslel si, a napadlo ho, zda se oheň skutečně podaří lokalizovat
„Nikdy nám nic neřeknou!“ vyjekla jedna žena. „Měli jsme mít požární cvičení a školení, ale mně se nikdy nic neřekne.“
Jeden starší nájemník se obrátil na Jernigana. „Podívejte, mladý muži, má vůbec správa budovy nějaké evakuační plány? A jestli je má, co v nich je?“
Jernigan se stáhl do sebe. Harriman mel v plánu schůzky s nájemníky u kávy, ale vzhledem k blížícím se svátkům je odložil. Nájemníci a správa budovy si jednoduše nedokázali vyjít časově vstříc.
„Je v nich právě to, co děláte, pane. Počkat ve frontě na expresní výtah a sjet dolů.“
„Cožpak nedali ani rodinám zaměstnanců pokyny, jak se dostat ven?“
„Vážený pane, já tady nebydlím.“
Starý pán se zasmál. „To jste chytřejší než já.“
Musíš to vidět z jejich hlediska, pomyslel si Jernigan. Mezi nájemníky a správou budovy je špatná komunikace a sami nájemníci mají pocit, že jsou izolováni. Měli veškeré soukromí, které hledali ve výškové budově; bylo to horší než v běžném činžáku, kde se člověk zřídka seznámí s lidmi z jiných pater, pokud zrovna nepřeteče kuchyňská výlevka a sousedé z nižšího patra nezačnou bouchat na dveře. Tady se člověk nesetká s lidmi ani na chodbách. Je to jako v hotelu: obvykle prázdné chodby a náhodné setkání u výtahů.
„To nám zaplatí!“ dodala žena. „Celý byt se bude muset uklidit. Vím, jakou škodu dokáže nadělat kouř.“
„… Hned v pondělí ráno jdu za svým advokátem…“
„… Nic se neděje, Marto, jen trochu kouře, nic se neděje…“
„… Hlavně se pořád drž tátova kabátu, jen se neztrať…“
„… Viděl jsem vaše jméno na dopisní schránce, bydlíte hned vedle nás…“
„… Ale já se strašně bojím..,.“
Seshora přijel jeden výtah, dveře se otevřely a vystoupila dvojice s pudlíkem na řemínku. Jernigan je chvíli s údivem sledoval; nemohl pochopit, jak mohli psa propašovat do budovy a ven, aniž si toho všimli strážní. Liselotte Muellerová má svého kocourka Schillera,ale dav, je veřejné tajemství; každý to ví, ale ve skutečnosti proti tomu nikdo nic nenamítá.
Jernigan pomohl Rosettě seřadit nájemníky do fronty na expresní výtah do hlavní vstupní haly; tento výtah zastavoval jen v obou výtah a v podzemní garáži. Vůbec nestavěl v komerční části budovy. Najednou si Jernigan povšiml silného muže, asi obchodníka, jak s buclatou manželkou přivolávají jeden z komerčních výtahů určených pro obchodní patra. Rychle zasáhl.
„Lituji, pane, budete muset počkat na expresní výtah. Komerční výtahy jsou pro cestu dolů příliš riskantní.“
Obchodník se zatvářil nechápavě. „Nechápu to. Co myslíte tím, že jsou příliš riskantní?“
Jernigan se o tom jednou bavil s požárníkem, a proto nyní mohl trpělivě vysvětlovat. „Jestliže výtah může stavět v pásmu požáru a jestliže přivolávací tlačítko je v hořícím patře zkratováno žárem, pak se může stát, že výtah bude přivolán právě do tohoto patra, ať už si to přejete nebo ne. Jakmile se dveře rozevřou, nemusíte odtamtud vyváznout živý.“
„Nevím, o čem to vykládáš, mládenče,“ řekl muž. „Já jenom vím, že ani Maggie, ani já tu nezůstaneme. Nechceme se tady upéct.“
„Požár je čtrnáct pater pod námi,“ odpověděl Jernigan klidně. „Podívejte se, je to příliš riskantní. Výtah by mohl sjet rovnou do hořícího patra.“
Vestibul už byl přeplněn. Evakuace nájemníků bude nějakou chvíli trvat a bude stále těžší jim zabránit v používání komerčních výtahů. Nikdo z nich si neuvědomoval, že už teď kouř zbarvoval vzduch slabě do modra. Bude se to zhoršovat, a to asi rychle. Ještě trochu víc lidí a už je nezvládne…
„Přivolávám si výtah, mládenče. Platím nájemné. Nemůžeš mi v tom zabránit.“ Zrudl ve tváři; snažil se v sobě rozdmýchat vztek. Asi proto, že sám je k smrti vystrašený, pomyslel si Jernigan. Natlačila se sem spousta nájemníků a bylo zjevné, že jakmile se otevřou dveře, vynutí si vstup do výtahu. Z výrazu jejich tváří poznal, že ani oni nepochopili to, co se snažil vysvětlit obchodníkovi.
Zvýšil hlas. „Rosetto, ať jedou nejprve ženy s dětmi. Pokud to bude zapotřebí, překroč povolený počet.“ Maximální únosnost výtahu byla stanovena s jistou rezervou, takže překročení počtu, zvláště když šlo o ženy s dětmi, nebylo nebezpečné. I když výtah nezastaví v hořícím patře, bude projíždět pásmem požáru; čím dříve budou ženy s dětmi dole, tím lépe.
Obrátil se ostře k obchodníkovi. „Zkusím to ještě jednou, vašnosto. V sedmnáctém patře není žádný přivolávač expresního výtahu – výtah tam tedy nezastaví a projede pásmem požáru rovnou dolů do hlavní haly. Když pojedete komerčním výtahem, je pravděpodobné, že tam zastaví, i když knoflík pro sedmnácté patro nezmáčknete. A jakmile se otevřou, usmažíte se.“
„Vy ze mne nedělejte blbce, vašnosto. Až výtah přijede, pojedu.“
Za Jerniganem se tlačilo několik zvědavých nájemníků.
Komerční výtah přijel a dveře se tiše rozevřely. Jernigan si všiml něčeho, čeho si nevšiml obchodník: lak na dveřích byl slabě popálený. Asi na chvíli zastavil v hořícím patře, dveře se otevřely a zase zavřely a pokračoval v cestě nahoru. Bylo skoro jisté, že se tam zastaví i cestou dolů.
Obchodník se vítězoslavně usmál. „Na shledanou dole,“ řekl a začal nastupovat.
Jernigan ho chytil za ruku, nedbaje na překvapený šepot za zády. S tímhle výtahem nikdo nepojede!“ řekl zvýšeným hlasem, aby zadržel dav, který se začal tlačit dopředu.
Obchodník se vytrhl a zvedl zaťaté pěsti. „Žádnej negr mi nebude povídat, co můžu a co nemůžu. Jedeme pryč a hotovo!“
Jernigan zachytil pohled vystrašené Rosetty. Ukázal na expresní výtah, který se začal rychle zaplňovat a zvedl dva prsty. Přikývla a zadržela dvě protestující ženy.
Jernigan napřáhl ruku a chytil obchodníka za paži tak silně, že ztratil rovnováhu. „Promiň, Maku,“ řekl tiše a rychlým švihem mu zasadil ránu těsně pod bradu. Zachytil obchodníka, aby neupadl, několika políčky ho přivedl napůl k vědomí a pak ho popostrčil k jeho ječící manželce.
„Odveďte ho odtud,“ řekl tiše. „Hned teď.
Oba máte místo v druhém výtahu, ale pospěšte si, nebude čekat.“
Odvlekla manžela k čekajícímu výtahu, kde stála Rosette. Zbytek davu před komerčními výtahy váhavě poodstoupil. Ze slabého vrnění za dveřmi šachty poznal, že výtah se vrací dolů; pravděpodobně do sedmnáctého patra.
Už sem nepřicházejí žádní další, pomyslel si se zábleskem naděje Jernigan; snad se nakonec podaří je všechny odvézt. Za čtvrt hodiny totiž zástup v hale znatelně prořídl. Když opět výtah přijel, vystoupilo z něj několik hasičů v lesklých kabátech z umělé hmoty a v přílbách. „Jak to tam vypadá?“
Jeden z nich pokrčil rameny. „Je to tam dost špatné, horší, než jsme mysleli. Kdybychom dostali hlášení o čtvrt hodiny dřív, mohlo všechno vypadat jinak. Vy jste ten chlapík, co je odháněl od komerčních výtahů?“ Jernigan přikývl. „Myslí vám to. Kolik lidí zůstalo nahoře?“
Jernigan cítil, jak mu pot stéká z krku na záda. Vzduch ve vestibulu začal houstnout „Nevím: Začal jsem je počítat a pak už nebyl čas. Doufám, že ústředna každého telefonicky varuje.“
„To tedy varuje.“ Požárník se zašklebil. „Dvě telefonistky jsou tu, dvě mají po službě. Ta vaše ústředna je přetížena hovory zvenku – snaží se sem dovolat příbuzní, přátelé, možná i nějací pošukové. Snaží se varovat nájemníky, ale chce to čas. Vždycky se najde někdo, kdo se dívá na televizi, zvuk vytočí naplno, a pak neslyší telefon. Nebo si telefon na celý večer vypnou, nebo se sprchují, nebo si vzali prášky na spaní a zalehli…“ Zavrtěl hlavou. „Bude nás sem muset přijít víc; pak začneme pročesávat jedno patro po druhém. Kouř se šíří hezky rychle. Díky bohu jsou hořejší patra prázdná.“ Podíval se ostře na Jernigana. „A co děti? Jsou tu nějaké byty, kde rodiče šli večer někam ven a nechali děti doma?“
Jernigan pocítil nevolnost. Manželé Harrisovi s Irenou odešli do kina a nemohl se upamatovat, že by ve vestibulu viděl Dannyho a Sharon.
„Dvě Harrisovic děti, jedenáctiletý chlapec, čtrnáctiletá dívka. Neviděl jsem je, ale to nemusí znamenat, že se nedostali ven.“
„Který je to byt?“
„O dvě patra výš, ukážu vám to.“ Zavolal na Rosettu, která se chystala umístit poslední z tenčícího se zástupu do expresního výtahu. „Přebíráš velení, Rosie. Jsem tu za chvilku. Kdyby ne, jeď dolů s poslední várkou.“ Vzduch už byl výrazně zamlžený a všem se těžce dýchalo.
Hasiči si toho povšimli. „Není to ještě na masky, ale tohle místo je zvlášť mizerné. Užitkový trakt není na jihu chráněný a venku je silný severní vítr. Není to cítit, ale dostává se do budovy a tlačí většinu kouře sem.“
Jernigan stiskl přivolávač jednoho z výtahů dopravujících nájemníky nahoru. „Kouř se rozšířil strašně rychle.“
„Částečně za to může počasí – když je venku chladno, budova se chová jako komín – a zčásti budova sama. Teď se snaží pustit ventilátory na zpětný chod, aby kouř odsály. Mělo se to stát automaticky. Říkal jste o dvě patra výš?“
Nastoupili do výtahu a za chvíli běželi chodbou k bytu Harrisoých. Na chodbě bylo trochu kouře, ale zdaleka ne tolik jako ve vestibulu. Pravděpodobně proto, že byt byl blíž severní straně budovy. Jernigan zabouchal pěstí na dveře a pak začal v kapse hledat univerzální klíč. Zatracená smůla, zapomněl si jej ve stole. Starší požárník mu pokynul, aby odstoupil a vrazil páčidlo do rohu dveří, blízko zámku. Už začal páčit, když se ozval zevnitř vysoký, přidušený hlásek: „Počkejte chvilku, prosím.“
O chvilku později se dveře otevřely; dívala se na ně překvapená Sharon Harrisová. „Telefonovali nám,“ řekla nesměle, „ale, nenapadlo nás, že tu budete tak brzy.“
Jernigan následoval požárníky do bytu. Bylo v něm ještě méně kouře než na chodbě. Pak si všiml vlhkých hadrů u dveří. Navíc byly všechny mřížky ventilátorů zakryty mokrými utěrkami a všechny otvory ucpány kusy ložního prádla.
Požárníci si toho všimli také a starší z nich zakroutil obdivně hlavou. „Kdo ti to poradil, holčičko?“
„Telefonistka nám řekla, že hoří. Běžela jsem ke dveřím a uviděla aa chodbě trochu kouře. Nevěděla jsem, kolik ho bude u výtahů nebo na schodištích, tak jsem si myslela, že bychom tu měli zůstat, dokud pro nás někdo nepřijde. Danny má astma. Bála jsem se, že by ho to zachytilo na cestě dolů. Pak jsem si vzpomněla, co nám Lisette říkala o nápisu na dveřích. Vysvětlovala nám to.“ Sharon se velmi vážně podívala na hasiče a Jernigan zauvažoval, zda už ten výraz někdy předtím viděl. Pak si vzpomněl. „No jistě, Lisa Muellerová. Opravdu to asi bylo jediné, co se dalo dělat“
Hasič se podíval na Jernigana. „Kdo je to, ta Liselotte?“
„Stará svobodná učitelka – anděl strážný všech dětí v budově.“ Napadlo ho, jak asi probíhá její večeře s Harleem, a pak se zeptal Sharon: „Kde je Danny?“
„Tam.“ Ukázala na obývací pokoj. „Kouká se na požár v televizi.“ Jeden z požárníků šel ke dveřím. „Tak pojď, chlapče, musíme jít“
„Musíme? Ale teď je to právě hrozně napínavý!“
„Nedá se nic dělat, synku. Obleč si kabát a jedem.“ Sharon vzala jednu z vlhkých utěrek, kterými utěsnila dveře do pokoje, a podala ji Dannymu. Poručila mu, aby si ji dal přes obličej a dýchal skrz ni. Kouř na chodbě zhoustl a dole v opuštěném vyhlídkovém vestibulu se modrý vzduch změnil v špinavě šedý. Danny začal kašlat.
„Nepamatujete se ještě na někoho, kdo se nemusel dostat ven?“
„Už si na nikoho vzpomenout nemůžu – doufám, že všichni už jsou pryč.“ Jernigan nechtěl moc mluvit, kouř mu začal dráždit plíce. Nechtěl ani myslet na ty, kteří tam mohli zůstat. Věděl, že jakmile se dostane dolů, určitě si ještě na někoho vzpomene. Pak se pro něj tato noc stane živoucím peklem.
Na Sharon i na Dannyho přišlo zvracení; požárníci je i s Jerniganem vstrčili do expresního výtahu. Dveře už byly téměř zavřeny, když Jernigan prudce stiskl knoflík a dveře se otevřely. Bylo mu do breku.
„Já jsem zapomněl, kristepane, já jsem zapomněl! V bytě číslo 3724 je stará paní s manželem – jmenují se Richardsonovi. Nemůže sama chodit, a na beton vím, že vstupní halou neprošla. Možná šli ven před požárem, ale já si nepamatuju, že bych je viděl nebo vyprovázel.“ Cítil se bezmocný. „Prostě si na to nepamatuju.“
„Jen klid, zkontrolujeme to. Až budete dole, zkuste překontrolovat seznam ve vestibulu. Máte s sebou seznam odchodů a příchodů? Dole je pár inhalátorů navíc. Pro jistotu dejte jeden tomuhle chlapci.“
Požárníci odjeli jedním výtahem nahoru, a pak se dveře jeho vlastní kabiny zavřely a Jernigan cítil, jak se výtah zrychluje. Danny za ním pozvracel celou podlahu výtahu.
V prázdné vstupní hale pro nájemníky začal na Jerniganově stole najednou zvonit domácí telefon. Na malé červeně svítící ústředně za stolem se rozsvítilo číslo 3416. Někdo se snažil dovolat z bytu rodiny Albrechtových.

30

Dokonce i ze dveří, ve kterých stál, Ian Douglas cítil žár hořícího ředidla, které se rozlévalo po chodbě. Změřil si vzdálenost a napadlo ho, že ředidlo je žhavější, než si původně myslel. Všiml si, že se ta vzdálenost přímo před očima rychle zkracuje, a zděsil se. Silně slzel z kouře, musí rychle odtud. Automaticky si přidržel grafický list před obličejem, aby se ochránil před žárem, a dal se na ústup chodbou. Na hřbetu prstů cítil žár; okraj rámu grafického listu se znatelně zahříval. Nepodaří se mi to, pomyslel si panikářsky; oheň postupuje příliš rychle. Rychle se otočil a utíkal ke dveřím nouzového schodiště; cítil přitom, jak ho žár šlehá po zádech. Stiskl kliku a prudce otevřel dveře. Když jimi probíhal, ještě se rychle otočil dozadu. Napadlo ho, že se dívá do pece; celá chodba byla v plamenech, a hořící ředidlo bylo jen pár metrů od něj. Pak se dveře za ním s hlasitým cvaknutím západky zavřely.
Položil grafický list na betonové odpočívadlo tak, aby se rámem opíral o zeď. Současně začal kašlat a mnout si oči. Měl vlhké tváře, jako kdyby plakal, a oči ho pálily. Chvíli se přidržoval zábradlí z ocelových trubek na kraji schodiště. Pak záchvat kašle přešel – na schodišti se dýchalo daleko snadněji – a jeho rozbušené srdce se uklidnilo. Uvědomil si, že alespoň pro tuto chvíli je v bezpečí. Cítil na zádech horkou košili. Vzpomněl si, že když probíhal dveřmi, zdálo se mu, že hoří. Sálavý žár na chodbě musel být pěkně silný. Na zátylku mu naskákaly puchýře. Pak se podíval na své ruce a vzpomněl si, že když ustupoval chodbou, chránil si obličej grafickým listem. Kůže na hřbetě ruky byla červená a oteklá; klouby bolely, jako by se jimi dotkl rozžhavených plotýnek elektrického sporáku. Náhle zaslechl vzlyky. Zvedl hlavu a naslouchal. Bylo to jakési slabé naříkání, které přicházelo z odpočívadla nad ním, z osmnáctého patra. Někdo je nad ním a buď má strach, nebo je zraněn, což však není příliš pravděpodobné, protože tam ještě nehoří. Ale kouř asi pronikl nahoru… Rychle vyběhl po schodech nahoru.
Z odpočívadla uviděl dva lidi, částečně skryté za nejvyšším schodem. Jeden se zřejmě nakláněl nad druhým. Postava se otočila; viděl, že je to ten portorikánský kluk, ten samý, co se pokoušel vyloupit jejich firmu! Měl toho zatraceného narkomana ohlásit Garfunkelovi – byla to od něj pěkná hloupost! Když doběhl na odpočívadlo v osmnáctém patře, Jesus k němu překvapeně vzhlédl. U zdi se krčila jedna z uklízeček a snažila se nacpat nějaké peníze zpět do peněženky. Měla pomačkané šaty a plakala. Douglas okamžitě pochopil, o co tu jde. Ten kluk se jí snažil vyrvat peněženku a ona se s ním poprala. „Ty zatracenej zlodějskej spratku!“
Jesus se před ním začal stahovat. „Nejsem zloděj, pane, nerozumíte tomu!“ bránil se.
„Já ti rozumím až moc dobře, ty mizero!“ Douglas mu vrazil takovou facku, že šel k zemi.
„Cos jí ještě vzal? Prsteny? Hodinky? Nezapomněls na něco?“
„Vy mi nerozumíte!“ fňukal Jesus. „Byl jsem nemocný, potřeboval jsem peníze…“
Douglas ho chytil za košili a zvedl ho na nohy. „Měl bych tě: shodit ze schodů! Jednou ti to u mě prošlo, ale tentokrát už stejnou chybu neudělám…“ Vytřeštil oči. „To ty jsi zapálil sklad, viď? Musels to být ty, nikdo jiný tam nebyl!“
Jesus se mu snažil vykroutit. Jeho oči byly plné strachu. „Nic jsem} neudělal, pane. Vůbec nic jsem neudělal. Vy jste se zbláznil!“
Uklízečka s námahou vstala; každý pohyb jí působil potíž. Zřejmě si pádem na beton zvrtla kotník. Zatahala Douglase za rukáv a zavrtěla hlavou. „Můj syn,“ řekla. „Mi hijo…“
Douglas překvapením vytřeštil oči. „Váš syn?“
Přikývla. „Můj syn,“ opakovala pomalu.
Douglas povolil své sevření a Jesus ustoupil. „To je moje matka,“ řekl. „Pracuje tu od doby, kdy to tu otevřeli. Chtěl jsem… si od ní dneska večer půjčit peníze.“
„Nekecej, že sis chtěl půjčit,“ řekl znechucený Douglas. Tenhle kluk by člověku ukradl nos mezi očima. Asi ji chtěl o peníze obrat. Douglas začal znovu kašlat; najednou si vzpomněl, že dole hoří.
„Musíme pryč. V budově hoří.“ Albína se na něj podívala, ale zřejmě mu nerozuměla. Teď se rozkašlala i ona.
„Fuego,“ řekl Jesus a vysvětlil jí situaci v trochu zadrhávající španělštině. Vytřeštila oči.
„Fuego?“ Pak se na něj vrhla a zasypala ho přívalem výčitek.
Jesus zavrtěl hlavou. „Ne. Mama, já jsem to neudělal. Já jsem to neudělal.“
„Na tohle teď není čas, pojďte odtud,“ řekl tiše Douglas. Vzal Albínu v podpaží, aby se mohla opřít, a pomalu začal sestupovat po schodech. Jesus šel za nimi. Na odpočívadle, které délilo jedno patro nouzového schodiště na dvě poloviny, Douglas zatajil dech. Hořící ředidlo se prodralo pod dveře v sedmnáctém patře. Už od něj chytil nátěr a kovový panel dveří byl v plamenech. Sledoval, jak se kaluž hořící tekutiny šíří až k Picassově Minotaurmachii, která byla opřena o zeď. Zlacený lak rámu se mu odlupoval před očima a pak sklo prasklo a rozlétlo se na tisíc kousků. Papír zhnědl. Zdálo se mu, že býčí člověk, zkroucený v agónii před šílejícím davem arény, na něj zírá umírajícíma očima a pak se rozpouští v plamenech. Celé odpočívadlo bylo nyní pohlceno plameny. „Nemůžeme jít dolů,“ řekl Douglas tiše. „Jsme v pasti.“
Pod bortícími se dveřmi pronikalo dál ředidlo. Náhlá vlna žáru z kouřících plamenů je přinutila rychle utíkat nahoru po schodech,pryč od hořícího odpočívadla. Ohnivý vodopád tekl po betonových hodech do nižšího patra.
„Musíme pryč!“ zaječel Jesus a běžel zpátky do osmnáctého patra.Bušil na dveře a škubal klikou. Douglas pomohl Albině dobelhat na plošinu v osmnáctém patře. „Nehloupni, takhle se tam nedostaneš. Po sedmé jsou všechny dveře zamčené.“
„Co budeme proboha dělat?“ naléhal Jesus. „Nemůžeme tu přece stát a upéct se!“ Vytřeštil oči.
„Ježíšmarjá,“ štkal, „podívejte se!“
Pod dveřmi začal pronikat kouř. Stoupá, stejně jako oheň, pomyslel si Douglas. Osmnácté patro je už také v plamenech. To znamená, že budou muset jít nahoru – až do vyhlídkové restaurace, všechny ostatní dveře nouzového schodiště budou zamčené, až na poslední. Jednou v restauraci večeřel a shledal, že dveře, o kterýych si myslel, že vedou na pánský záchod, vedly na schodiště. Zřejmě se požární dveře na obou koncích schodiště nezamykají.
„Musíme jít nahoru,“ řekl pomalu. „Dolů nemůžeme.“ Pomohl Albiné do další řady schodů. Najednou se na odpočívadle otočila a podezíravě se na něho podívala. „Jak daleko? Jak daleko nahoru?“
„Musíme až nahoru.“
„Vy jste se zbláznil, člověče!“ vyprskl Jesus. „To je víc než čtyřicet pater. Nikdy to nedokážem. Mama to nedokáže!“
„Máš nějaký lepší nápad?“ zeptal se chladně Douglas. „Buď půjdeme nahoru, nebo tu zůstaneme a udusíme se nebo uhoříme. Je to naše jediná šance. Buď, anebo.“ Otočil se k Albině, „Rozumíte?“
Přikývla. V jejím obličeji se zračila netečnost „Albína rozumí.“ Začali opět stoupat po schodech. Douglas za sebou slyšel, jak Jesus zvrací. Za chvíli zaslechl, jak Jesusovy boty opět kráčejí po schodech. Tahle procházka bude dlouhá, pomyslel si. Vzduch už byl ztěžklý kouřem.

31

Když Mario Infantino zabočil do Jilmové ulice nedaleko Skleňáku, zbývalo do půlnoci už jen čtvrt hodiny. Před ním byl naprostý zmatek: ulice byla zacpána auty s čumily, policejními vozy, sanitkami a hasičskými stříkačkami. Quantrell a jeho reportáž v jedenác musely přilákat nejméně půl města. Baví je dívat se na požár i v tomhle počasí, pomyslel si znechuceně. Teprve na konci ulice byl proud čumilů v autech konečně zastaven policejními zátarasy a donucen odbočit doprava.
Netrpělivě bubnoval prsty na volant; s každým hlášením, které se ozvalo ze služebního přijímače, mu bylo tíživěji. Zpočátku mu pomohla siréna, ale provoz nyní už natolik zhoustl, že nemohl dopředu. Před sebou viděl, jak se Skleňák, téměř ztracený v dešti a sněhu vypíná do mraků. Ze sedmnáctého a osmnáctého patra výstupoval hustý kouř a v oknech se občas zableskl oranžový plamen. Zprávy, které vyslechl v autě, byly pravdivé; bylo to moc špatné.
Auto, které jelo vedle něj, najednou zastavilo. Prudce strhl volant a vjel do volného prostoru; pak se v protisměru vyřítil volným jízďním pruhem k zátarasu. Rozháněl přitom diváky, kteří vstoupili do vozovky. Všiml si, že chodníky jsou obsypané lidmi. Bude muset zavolat policii, aby je zatlačila alespoň o jeden blok dozadu. Bude to vyžadovat dvanáct zátarasů, ne čtyři jako dosud, a budou muset povolat posily. Ale nic jiného nezbývá, proudění větru kolem budovy se stupňuje a kusy rozbitého skla by mohly doplachtit až sem.
Dopravní strážník ho pustil přes křižovatku a Infantino zaparkoval za Fuchsovým služebním vozem na druhé straně ulice. Velite| závod vyhrál, ale také vyjel dřív. Sáhl na zadní sedadlo pro přílbu a vystoupil z auta, zapínaje si přitom služební plášť. Zdálo se mu, že kapky pronikají i jeho neoprénoyým povrchem. Teplota stále klesala, což bylo to nejhorší, co je mohlo potkat. Čím je počasí chladnější, tím větší je rozdíl mezi vnitřní a venkovní teplotou, a tím silnější je komínový efekt. Toho se požárníci obávají, zvláště v mnohapatrových budovách a mrakodrapech – a Skleňák patří k nejvyšším ve městě. Na druhé straně vane silný severní vítr. Pokud si správně zapamatoval polohu budovy, měl by vítr na jednom z nouzových schodišť udržovat relativně čistý vzduch, avšak Bůh pomáhej tomu, kdo by uvízl na druhém.
Ulice byla džunglí hadic, které vedly od hydrantů městského vodovodu ke stříkačkám a od nich k dvojitým kohoutům vyčnívajícím ze stěny budovy. Proti tak vysokému požáru jsou automobilové žebříky bezmocné; musí se hasit zevnitř. Požárníci už přinesli patnáctimetrové kotouče s dvouapůlpalcovou hadicí a připojili je k hydrantům. Viděl jen jedno zabezpečovací družstvo a řekl si, že musí povolat ještě jedno; voda bude stékat po schodištích a výtahovými šachtami. Dostane se i skrz otvory v patrech. Musí počítat s tím, že to postihne hlavní halu a alespoň dvě nebo tři patra.
„Ahoj, Mario, přej ti to hodili na krk. Je to pravda?“ Z radiovozu zaparkovaného u chodníku vykukovala hlava Toma Bylsona, hlavního spojaře sboru.
„Slyšel jsi správně. Jak to vypadá nahoře?“
„Je tam žár jako v pekle – v sedmnáctým je hustej kouř a oheň se šíří už do osmnáctýho.
A taky do šestnáctýho. Po schodech stékají hořící kapaliny.“ Zavrtěl hlavou. „Požár se šíří rychleji, než mohl kdo čekat.“
„Zavolej všechny velitele praporů. Za čtvrt hodiny se s nimi setkám v hlavní vstupní hale.“
„To není dobrý nápad, šéfe. Utábořila se v ní většina nájemníků.“
„Má tu ostraha svou zvláštní místnost?“
„Jo.“
„Tak je svolej tam.“
Bylson zalezl do kabiny; dříve, než zabouchl dveře radiovozu, se chladnou nocí na chvilku rozlehly hlasy z éteru.
Infantino běžel ke vchodu do haly. Pokynul přitom několika známým tvářím u vozu Červeného kříže, kde přetížení pracovníci podávali hasičům a malé skupince nájemníků v pyžamech a pláštích šálky kávy.
Zmatek v hale byl horší než venku na ulici. Z expresního výtahu stále proudili nájemníci, postávali v malých hloučcích a čekali, až jim někdo řekne, co mají dělat. Někteří měli kufry a malé balíčky s šaty a cennostmi. Jedna dvojice měla dokonce na šňůře pudlíka; pes pološílený z hluku a shonu kolem chňapal po každém, kdo byl v dosahu.
Infantino pokynul mladému policistovi, který stál opodál. „Odveďte toho psa pryč.“
Policista se podíval na jeho hodnost a přikývl. „Ale kam, pane?“
„To je mi fuk – klidně ho zamkněte ve skladu u suterénní haly. Nechci, aby se vytrhl a začal tady pobíhat.“
Pár nájemníků stálo u přepážky rezervací a domáhalo se na jednom ze strážných, aby se mohli vrátit do bytu pro peněženky a jiné cennosti. Infantino přistoupil ke strážnému. „Nikdo se nebude vracet nahoru, absolutně nikdo. Jednou jsou dole, tak tady zůstanou. Musíme mít volný přístup k výtahům.“
Před výtahy si všiml kapitána Millera z družstva číslo 23. „Jak se dostáváte nahoru? Nějaké potíže?“
Miller zavrtěl hlavou. „Ani ne. Jen elektrické zámky na schodištních dveřích. Jeden jsme vypáčili a pak jsme si od bezpečáka vypůjčili klíč k dalším.“ Ustoupil z cesty jednomu požárníkovi, který na zádech táhl do výtahu patnáctimetrový kotouč hadice. „Vozíme si nahoru co nejvíc hadic. Žár je pěkně silný. O jednu hadici jsme už přišli.“
„A výtahy?“
„Dva komerční výtahy můžeme ovládat manuálně. Jezdíme s nimi do šestnáctého a pak po schodech. Šestnácté začalo hořet, ale tam jsme to zvládli.“
Ruční ovládání však znemožní použít výtah těm nájemníkům, kteří snad ještě nahoře pracují přesčas, pomyslel si Infantino. Ale s tím se nedá nic dělat. Pokud jsou pod hořícím patrem, mohou použít k cestě dolů jiné komerční výtahy. A pokud jsou nad ním… pak jim pomoz pánbůh.
Znovu se rozhlédl po vestibulu. Nějaká mladá žena v noční košili a flanelovém županu se snažila probojovat se zpět do expresního výtahu; několik požárníků a jeden muž, pravděpodobně její manžel, se jí v tom snažili zabránit. Z mnoha zkušeností věděl, co to znamená. Hledal v zástupu lidí velitele policie; nakonec ho našel stát v telefonní kóji u stánku s cigaretami. Když k němu Infantino přistoupil, právě končil hovor a zavěšoval.
„Vy jste velící důstojník?“
„Jo – dokud se tu neukáže někdo nadřízený. A vy jste kdo?“
„Zástupce velitele Mario Infantino. Jsem operační velitel téhle akce.“
Policista vypadal nedůvěřivě. „Je tady velitel Fuchs. Copak on tomu nešéfuje?“
„Pověřil mě. Jestli chcete, tak si to ověřte. Teď byste zatím měli posunout zátarasy ve všech směrech o blok dál – na ulici bude padat sklo a možná i kusy zdiva a hliníkové panely. Nevíte, kde je šéf ostrahy?“
„Je s několika dalšími v místnosti, kde jsou monitory. Chcete s ním mluvit?“.
„Stačí mi, že vím, kde je. Chytím ho později.“ Kývl směrem k hysterické ženě. „Pro takovéhle scény budete potřebovat víc lidí. Asi dojde k dalším. Na tohle nemůžu uvolnit požárníky.“
Žena hystericky ječela: „Pusťte mne, pusťte mne! Bože můj, on tam nahoře ještě je!“
Kapitán od policie se zatvářil překvapeně. „Myslel jsem, že ten člověk, co stojí vedle ní, je její manžel.“
Infantinp zavrtěl hlavou. „Asi je. Asi je hysterická proto, že tam hahoře nechali dítě. Jestliže mají tři nebo čtyři, tak se mohlo stát, že se ve spěchu buď přepočítali, nebo je ztratili. Z nějakého důvodu si vždycky myslí, že je mají všechny pohromadě. Pak je obyčejně najdeme, když už je příliš pozdě. Schované ve skříních nebo pod peřinou. Když jdeme do hořícího domu nebo bytu a víme, že tam zůstalo dítě, hledáme je nejdřív tam. Je to strašné, když je najdeme pozdě.“ Vzpomněl si na hrozný výjev před dvěma roky, když s jedním kolegou našli dvě děti ve druhém patře vyhořelého domu. Daly si kolem hlavy polštáře a zalezly pod koberec ve své ložnici. Kouř je udusil dlouho předtím, než se k nim do pokoje dostal oheň.
Nalevo se otevřely dveře expresního výtahu a vyšlo z něj několik dalších nájemníků a požárníků. Někteří nájemníci se nadýchali kouře a teď se svíjeli dávivým kašlem. Jeden z požárníků zařval: „Dejte sem křísící přístroj!“ Podpíral kolegu, který byl v bezvědomí a z nosních dírek mu na kabát stékal hlen.
Infantino se chvíli díval, jak zápoli s křísícím přístrojem, a pak zašeptal policejnímu kapitánovi: „Dejte to tu co nejdříve vyklidit. Takových případů bude ještě spousta.“ Když šel pryč, protáhl se kolem dvou zdravotníků od Červeného kříže v modrých helmách, kteří hovořili s několika nájemníky a dělali si poznámky.
Vyhledal jednoho strážného, který vypadal velmi mladě a velmi vyděšeně, a nechal se jím dovést do řídícího centra budovy. Místnost byla už napůl zaplněna. Infantino se představil šéfovi ostrahy a jeho pomocníkovi – Danu Garfunkelovi a Harrymu Jerniganovi; oba vypadali unaveně a nervózně. Garfunkel mu představil unaveného vedoucího údržby jménem Donaldson. Garfunkelův obličej a šaty byly špinavé od kouře. Infantino si pomyslel, že asi vedl skupinu zaměstnanců budovy, kteří se snažili uhasit požár ručními hasicími přístroji.
„Máte seznam lidí, kteří by ještě mohli být v budově?“ zeptal se.
Garfunkel bezmocně zavrtěl hlavou. „Nedá se to zjistit. V komerčních patrech může být tak půl tuctu osob, o kterých nevíme. Pokud se týče nájemníků z obytné části – nemám ponětí.“
„A oběti?“
Šéf ostrahy smutně přikývl. „Griff Edwards, starší strojník. Byl s námi, když jsme tam poprvé vyjeli. Bylo to na něj moc. Je v nemocnici. Lékaři mají podezření na infarkt. Ještě jsem neměl čas tam zavolat“
„Kde je správce?“
„Je na dovolené. Jeho zástupce se dneska odpoledne hodil marod s chřipkou. Griff byl třetí v pořadí.“
Infantino se obrátil k Donaldsonovt. „A co váš vzduchotechnický systém? Můžeme ho použít k vyhnání kouře z budovy?“
Donaldson se zatvářil kysele. „Ventilátory se měly automaticky přepnout na zpětný chod. Dva jsou porouchané, jeden má spálený motor a druhý zadřená ložiska. Ostatní jsou v provozu a vytlačují kouř z budovy.“ Obličej mu najednou zrudl hněvem. „Vždycky jsem říkal, že je to lacinej šmejd!“
Infantino se ohlédl na obrazovky monitorů. „Budou nám k něčemu dobré?“
Garfunkel pokrčil rameny. „Nevím. Zabírají vstupní halu, vchod do banky, spořitelní pobočku firmy, restauraci a halu pro nájemníky. Kamera ve spořitelně je vyřazená; je to v osmnáctém patře.“ Chvilku váhal. „Na schodištích máme infračidla registrující přítomnost lidí. Několik se jich porouchalo, ale jedno z nich nám dřív, než se porouchalo, hlásilo, že v sedmnáctém patře na jižním schodišti nějací lidé jsou.“
„Kolik?“
„Tři, možná víc.“
Tak jižní schodiště, pomyslel si Infantino. Na severním schodišti bude vzduch relativně čistý, ale jižní schodiště… Snad budou mít štěstí. Ochromený vzduchotechnický systém je částečně chrání před kouřem – ale jenom částečně.
Mezitím dorazili tři ze čtyř službu konajících velitelů praporů. Obrátil svou pozornost k nim. „Kde je kapitán Verlaine?“
„V sedmnáctém patře. Má plné ruce práce,“ odpověděl jeden z velitelů.
Infantino se otočil ke dveřím. „Dobře, že jste tu, veliteli.“ Fuchs přikývl. „Pánové, pro případ, že o tom nevíte, vám sděluji, že velitel Infantino převzal při této akci úplné velení. Vím, že mu stejně jako já poskytnete veškerou podporu. Nezříkám se své vlastní autority. Budu stále zde. Ale velitel Infantino je na takovéhle případy odborník, a proto jsem mu svěřil velení. Neskrývám, že jsem s ním měl v minulosti rozepře, ale ty jsou v této chvíli bezvýznamné. Je to vážný požár – jeden z nejhorších, jaké kdy v našem městě vypukly – a jsme tu všichni jen proto, abychom ho potlačili.
Tak, Mario.“
Fuchs ustoupil a Infantino se obrátil ke kapitánovi Millerovi, který právě převzal velení družstva číslo 23. „Máte nějakou představu o požárním zatížení a o druhu hořlavin v objektu?“
„Vypadá to, že požár začal v sedmnáctém patře, ve skladě blízko jádra budovy. Je tam mnoho ředidel, čisticích tekutin a podobně. Odtud se rozšířil chodbou do firmy bytových architektů. Jsou tam role s látkami a balíky molitanu. I v ostatních částech patra bylo nadprůměrné množství hořlavin. Ve všech patrech jsou snížené stropy, takže se požár může šířit nepozorovaně. Je to nová budova, a proto přitáhla spoustu bohatých komerčních nájemníků; téměř všichni si dali upravit a přizpůsobit interiér. Však víte, jak to chodí: čím je vybavení interiéru dražší, tím je obvykle hořlavější. Poplašný systém byl zřejmě vadný, a to umožnilo, že se požár rozšířil. Nemáme žádný záznam o tom, že by byl automaticky ohlášen na požární útvar.“
„Veliteli Flemingu, jaká je současná situace?“
„Sedmnácté patro úplně vyhořelo: několik menších požárů na šestnáctém jsme rychle zlikvidovali. Situace na osmnáctém je vážná. Vypadá to, že ji přestáváme zvládat. Na devatenáctém a výš je hodně škod způsobených kouřem. Nevíme ale, jak vysoko se kouř dostal; jenom to, že pronikl do obytných pater.“ Na chvíli se odmlčel. „Na osmnáctém a sedmnáctém a v patrech přímo pod nimi bude hodně škod způsobených vodou.“ Infantino přikývl. „Dal jsem rozkaz, aby přijely další záchranné a technické služby. Veliteli Castro, co se děje ve vašem sektoru?“
„Potřebujeme víc lidí. Soustřeďujeme se na sedmnácté patro, ale nikdo tam nemůže pracovat déle než deset až patnáct minut Sálavý žár propaluje služební pláště a zuhelnaťuje hadice; už jsme přišli o jednu. Oheň se šíří i na osmnáctém a nemáme dost lidí na to, abychom ho lokalizovali.“
„Dostanete je. A co vybavení?“
„Dosud nám stačí standardní – jen bychom ho potřebovali víc. • Vnější hydrant je zapojen a funguje. Hadice na některých schodištich jsou samozřejmě k ničemu – buď jsou propálené, nebo prořezané od vandalů. Potřebujeme další dýchací přístroje. A lidi,“ opakoval. „Potřebujeme lidi.“
Infantino zachytil Fuchsův pohled. Ve tváři náčelníka však nebyl sebemenší náznak vítězného úsměvu. i
„Zranění?“
„Čtyři muži odvezeni do nemocnice, přiotráveni kouřem. Jeden je na tom kriticky – Murphy z družstva číslo 25. Další muž byl ošklivě pořezán. Jeden bažant z třiatřicítky se v sedmnáctém patře snažil vyrazit okno, aby odvětral kouř. Přišel o palec a dva prsty.“
Nejdříve se musíš naučit držet sekyrku, pomyslel si Infantino. „Tak dobře, velitel Verlaine má na starosti sedmnácté patro. Další družstvo, které přijede, bude pod jeho velením. Castro, vy si vezměte na starost osmnácté. Co nejdříve dostanete další posily. Millere, skončete to na šestnáctém. Flemingu, spojte se s Bylsonem z radiovozu a řekněte mu, ať ve vestibulu dá dohromady radiokomunikační systém pro spojení uvnitř budovy. Nebude pak tolik přetížen. Požádal jsem, aby přijely policejní posily, které vyklidí vestibul, a tím nám zlepší pracovní podmínky. Teď se vraťte na svá místa – spojím se s každým z vás co nejdříve.“
Velitelé praporů odešli a v místnosti zůstali jen lidé od ostrahy,. Donaldson a velitel Fuchs. Garfunkel si kapesníkem otíral špínu z obličeje. Podíval se na Infantina.
„Je tu ještě jeden problém.“
„Jaký?“
„Ve sklepě máme benzínové čerpadlo.“
Infantino na něj upřel svůj pohled. „Jakou má kapacitu?“
„Dvě nádrže po čtyřech tisících litrech. Počátkem týdne je právě naplnili.“
„Povolení ke stavbě benzínových čerpadel uvnitř budovy uděluji já. Skleňák nikdy o žádné nežádal.“
Garfunkel se potil. „Hlavní správce o to chtěl zažádat. Vzpomínám si, že o tom jednou mluvil.“
„Takže vy jste instalovali čerpadlo bez povolení? Kdo je váš dodavatel? City Gas and Oil? Zavolejte jejich noční službu, ať sem ihned pošlou cisternu a benzín odčerpají.“
Fuchs ho přerušil. „Myslíte, že je to nutné? Dříve než benzín odčerpají, bude už asi po požáru.“
„Možná že jsem až moc opatrný,“ řekl Infantino pomalu. „Ale opatrnosti nikdy nezbývá. Je to tak?“
„Je to vaše akce.“
„Mohli bychom to vypustit do kanalizace,“ navrhl Garfunkel.
Infantino zavrtěl hlavou. „Ani nápad – benzín plave na vodě. Celý odpadní systém by byl plný výparů. Stačila by náhodná jiskra nebo výboj statické elektřiny a měli bychom najednou tolik práce, že bychom nevěděli, kam dřív skočit.“
Zvedl se k odchodu, ale Garfunkel ho zadržel. „A co lidé nahoře v restauraci.“
„Kolik jich tam je?“
„Asi sto třicet.“
„Pokud nezpanikaří, nic se jim nestane – a k panice nemají důvod. Požár je od nich vzdálen čtyřicet pater.“
„Nahoře jsou pan Leroux a pan Barton s manželkami.“
„Craig Barton?“ zeptal se Infantino. Teď by tu oba, Barton i Leroux, byli k nezaplacení. Nikdo nezná budovu lépe než její architekt a Leroux by mohl zaskočit za hlavního správce.
„Zavolejte jim místním telefonem a řekněte jim, ať okamžitě sjedou dolů.“ Najednou ho něco napadlo. „Řekněte jim, ať jedou vyhlídkovým výtahem.“ Kdyby jeli nějakým jiným, pomyslel si, mohlo by se to rovnat sebevraždě.
„Ano, pane,“ řekl Garfunkel a odešel. Jernigan s Donaldsonem ho následovali.
Jakmile osaměli, Fuchs se chvíli tiše díval na Infantina a pak kývl hlavou. „Neptal jste se na to, ale myslím, že si zatím vedete dobře.“
„Snad nedoufáte, že to zmrvím?“
Na Fuchsově čele naskočila malá žíla a obličej mu ztuhl. „Jak vás to mohlo napadnout, Infantino? Když se vám to nepovede, zemře spousta lidí. A to bych si nepřál, ani kdyby akci velel můj nejhorší nepřítel.“
„Máte pravdu,“ řekl Infantino. „Jak mě to mohlo napadnout.“
Fuchs se ve dveřích hořce pousmál. „Jednou vám povím o prvním opravdu velkém ohníčku, který jsem uhasil.“ Infantino chtěl jít za Fuchsem, ale do místnosti se přiřítil jeden z Bylsonových spojařů, který se představil jako Bill Philtron. Přinesl mnohakanálovou přenosnou vysílačku, komplikovanější verzi jednokanálových stanic používaných mužstvem. Infantino si ji zběžně prohlédl a vyšel do vstupní haly. Philtron ho následoval.
Byl tam stejný nával a zmatek jako předtím a požárníci si proráželi cestu zástupy zmateně pobíhajících nájemníků. Kde je ten zatracený kapitán od policie? pomyslel si Infantino. Proč krucinál halu nevyklidili? Probíhal kolem něj mladý požárník, na krku se mu kývala maska dýchacího přístroje. Infantino ho poznal a chytil ho za ruku. „Lencho, jak to vypadá nahoře?“
„Zatraceně špatně.“ Na tváři Davida Lencha bylo vidět špinavě rudou čáru, kterou tam vytlačila maska; zbytek obličeje byl ušpiněn od sazí. Vypadal starší, než byl. „Oheň se šíří do osmnáctého patra.“
Infantino chňapl sluchátko Philtronovy vysílačky a zavolal Verlaina. „Hele, tady Infantino – jedu nahoru.“
Verlainův hlas zněl v telefonu znaveně a dutě. „Bude to tvůj pohřeb.“
Infantino vrátil sluchátko Philtronovi. „Budeš mi spojovat hovory, zatímco budu nahoře. Zůstaň na Verlainově frekvenci.“ Otočil se k výtahům a viděl, že se jedny dveře otevírají. Vyklopýtal požárník, který vedl za ruku malého, asi čtyřletého chlapce se zarudlýma očima. Chlapec plakal a zvracel. Usilovně se rozhlížel po hale; najednou se požárníkovi vytrhl a běžel s pláčem k ženě, které si Infantino všiml už předtím. Zvedla ho do náruče a vzápětí se k jejímu objetí připojil i její manžel. Křeč v Infantinově žaludku náhle poněkud povolila. Možnost, že se bude opakovat totéž, co před dvěma lety, byla o něco menší.
Se dvěma dalšími požárníky vstoupil do výtahu. Za okamžik byl v šestnáctém patře. Ze stropu chodby crčel stálý proud vody; kusy stropu volně visely z rámu. Infantinovy boty našlapovaly po promočeném koberci. Výtahové dveře se otevřely přímo v kancelářském komplexu, který zabíral celé patro. Požárníci přikryli většinu podlahy kanceláří pergamenovým plátnem, ale části stropu a koberce u výtahových dveří byly zcela zničeny. Infantino usoudil, že hořící ředidlo sem steklo výtahovou šachtou z hořejšího patra.
Po omítkách stěn se šířily velké mokré skvrny; na jednom místě se drahé dřevěné obložení vydulo a odchlíplo. Alespoň v několika nejbližších patrech pod nimi to bude vypadat skoro stejně, i když snad v menší míře. Až to všechno skončí, budou pojišťovny o hodně chudší, pomyslel si Infantino.
Několik požárníků bylo na nouzovém schodišti; jeden z nich se zesláble opíral o zábradlí a vykašlával černý hlen, zatímco jiný se mu snažil pomoci projít dveřmi. Řekl Infantinovi „Dostal to do plic, veliteli. Porouchal se ventil dýchacího přístroje.“ Stávalo se to zřídka – každý požárník se musel tak dlouho učit, jak pečovat o dýchací přístroje a jak je čistit, dokud je neuměl sestavovat poslepu, ale u starého zařízení se ventily někdy zaseknou.
„Odveďte ho okamžitě dolů.“
Odpočívadlo na schodišti v sedmnáctém patře bylo kluzké od vody a vzduch šedý od kouře.
Několik požárníků ustoupilo na schodiště; byli černí od kouře a kašlali. Právě je vystřídala čerstvá skupina s několika novými hadicemi. Někdo zaklepal Infantinovi na rameno a podal mu dýchací přístroj. „Bez toho tam jít nemůžete.“ Pomohl Infantinovi připevnit dýchací přístroj a otevřít ventil.
V hlavní chodbě byla spleť hadic. Některé se vinuly do postranních chodeb a některé směřovaly přímo dopředu. Když Infantino postupoval do stále temnější chodby, všiml si, že kouř houstne. Nyní cítil i žár a občas deset dvacet metrů před sebou spatřil rudé záblesky. Přisedl si na bobek ke třem požárníkům; jejich vedoucí mířil proudnicí na plameny přímo před nimi. Na podlaze bylo na palec horké vody. Další skupina požárníků byla několik metrů před nimi; skrčený Infantino se plížil k nim. Proud z vedlejší hadice kropil přední skupinu vodou, která stékala po jejich sazemi ušpiněných služebních pláštích na podlahu a tvořila kaluže. Infantino ucítil na své paži ruku a otočil se; i skrz masku poznal Lencha.
Lencho se naklonil a přes dýchací přístroj zařval Infantinovi do ucha: „Je to špatné. Už jsme poslali dvě skupiny dolů. Spousta hořlavin, armatur z lehkých plastických hmot a podobně.
A pořád na nás padají kusy falešného stropu. Je to k posrání.“
„Čí je ta skupina nahoře?“
„Marka Fuchse – je na jedničce.“ Velitelův syn, pomyslel si Infantino, prodělává křest ohněm. Práce s proudnicí hadice vyžaduje celého chlapa; kdybys ji pustil, těžká mosazná koncovka by švihala kolem a mohla by někomu rozrazit hlavu. Člověk u proudnice je nejvíce vystaven žáru. Infantino viděl, jak se po čtvrthodině kontaktu s ohněm vracejí se zarudlými obličeji a s tak opuchlýma rukama, že to bylo vidět i pod rukavicemi. V pořádném žáru můžou klidně naskákat puchýře i pod přiléhavými hasičskými kalhotami.
„Je tam strašná spousta hořlavin!“ řval Lencho. „Pracovní stoly, kartotéky, závěsy na zdech, čalouněné židle a gauče… všechny ty interiérové panely. Hoří to všechno jako polité petrolejem.“
Infantino přikývl a vydal se zpět chodbou. Právě když došel k příčné chodbě naplněné hustým, olejnatým kouřem, uslyšel poplašné výkřiky: „K zemi, k zemi!“ Žárová vlna, pomyslel si; rozdíl mezi teplotou stropu a podlahy se může rovnat mnoha stupňům, a žár se šíří ve vlnách. První, kdo to zaznamená, zvolá „K zemi!“, aby se ti za ním mohli přikrčit k podlaze. V té chvíli uslyšel tlumený výbuch. Na konci boční chodby to oranžově zazářilo. Infantina prudce zasáhl žhavý hustý kouř. Běžel ke dveřím nouzového schodiště a sebral jednomu z mužstva vysílačku.
„Philtrone, na sedmnáctce je výron kouře! Okamžitě sem pošlete technickou službu.“
Na chodbě propuklo nepřehledné hemžení. Dva klopýtající požárníci přitáhli na odpočívadlo nouzového schodiště třetího. Strhli mu masku a odhodili ji na beton. Maska byla plná zvratků; na tváři postiženého už začaly naskakovat puchýře. Sám tak kašlal, že mu to mohlo obrátit plíce naruby.
„Spálené plíce!“ zařval jeden z požárníků. Nešťastník vdechl přehřátý vzduch nebo dokonce plameny; musel si doslova vypálit plíci, možná obě. Infantino znovu zapnul palcem vysílačku.
„Tady Infantino. Připravte sanitku; dolů jede první zraněný. Zavolejte na resuscitační oddělení nemocnice. Jsou to spálené plíce.“
Dva muži odnesli postiženého dolů po schodech.
„Tohle opékání buřtů bude trvat celou noc, Mario.“ Na schodech u dveří se objevil Verlaine. Sejmul si masku a zhluboka se nadechoval. Obličej měl zrudlý žárem. „U stropu je teplota sto padesát až dvě stě stupňů. Soukáme hadice po podlaze.“ Na schodiště vycházeli další muži; někteří zvraceli a dávili se.
Jen tady překážím, pomyslel si Infantino. „Dej na sebe pozor, Hale“ Otočil se a běžel dolů po schodech. Musel se přitisknout ke zdi, aby další skupina mohla vyjít nahoru. Jel dolů stejným výtahem jako bezvědomý muž se spálenými plícemi. Viděl, jak se mu hrudník slabě zdvihá. Ještě dýchá, ale nepřežije to, pomyslel si Infantino; asi nepřežije ani dnešní noc. Najednou si moc přál, aby tu teď byli všichni daňoví poplatníci, kteří přišli na poslední schůzi městské rady protestovat proti zvýšení požárnických platů. Proč tohle dělám, ptal se sám sebe. Proč právě já. Určitě ne kvůli penězům.
Protlačil se halou a přes terasu se vydal k radiovozu. Pootevřenými dveřmi do chladné noci pronikala změť hlasů z policejních a požárnických vysílaček. Fuchs stál u dveří a zamyšleně pozoroval budovu.
„Ustupujeme,“ pronesl Infantino pochmurné.
„To jsem čekal. Ještě je příliš brzy. Pokud se nám podaří zabránit šíření požáru, začne brzy zmírat na nedostatek pohonných hmot.“
„Měli bychom na tom být daleko lip.“
„Je to neobvykle vysoko, ale takové požáry jsme už zvládli.“
„Já jsem takový oheň ještě neviděl,“ odsekl Infantino. „A myslím, že vy také ne.“
Fuchs se na něj upřeně zadíval. „Tak dobře, Mario, co vlastně chcete? Přece jste nevyšel ven jen proto, abyste se kochal počasím.“
„Chci si dát přivézt několik náloží a prorazit podlahu… abych odvětral požár shora.“
„Vyloučeno,“ řekl Fuchs příkře. „Žádné nálože nemáme.“
„Útvar v Southportu je má. Mohli bychom si jich pár vypůjčit“
„Infantino!“ Fuchs se zarazil, hledal správná slova. Sníh, který se mu usadil na obočí, z něj dělá jakéhosi hubeného a vyzáblého Mikuláše, pomyslel si Infantino. „Až doteď jste měl volnou ruku, ale v tomhle ji nemáte. V téhle budově nebudete odpalovat žádné výbušniny. Jestli chcete udělat díru do podlahy, pošlete na to technickou službu.“
„To by trvalo moc dlouho – a my nemáme čas.“
„Naopak, máme celou noc. Budeme používat konvenční metody, protože ty nekonvenční jsou zatraceně nebezpečné. Tenhle požár se dá klidně zvládnout běžnými prostředky.“
Infantina se začalo zmocňovat zoufalství. „Víte o těch náložích něco? Víte, jak fungují?“
„Vím,“ odpověděl Fuchs. „Ale také vím, jak nebezpečné je používat výbušniny v budově, o které skoro nic nevíme. Je to riskantní z právního hlediska. A ještě víc riskantní je to z hlediska konstrukce budovy. Přesvědčte mě, že jste stavební inženýr, a já vás budu respektovat. Jinak vám prostě řeknu ne. Riskujete, že oslabíte celou konstrukci tak, že se po požáru bude muset zbourat.“
„To je nesmysl. V armádě jsem dělal s výbušninami,“ trval na svém Infantino. „Vím, co dokážou.“
Fuchs se opět zahleděl na Skleňák. Infantina ignoroval. „Vážený pane, řekl jsem ne,“ odsekl.
Infantino se podíval nahoru. Uviděl, jak se dolů po jižní štítové zdi sune světelný bod. Vyhlídkový výtah, pravděpodobně s Bartonem a Lerouxem na palubě. Ti by mu mohli poskytnout potřebné informace a argumenty…
Požárníci na náměstí najednou vykřikli. Daleko nad sebou uslyšel Infantino slabý, třaskavý zvuk. Jedno z obrovských oken v osmnáctém patře najednou zmizelo. Zahlédl cosi velikého a plochého, jak plachtí nad náměstím; za okamžik nato na terase explodovaly kusy skla. Pak uslyšel další třaskavý zvuk; neoprénové těsnění dalšího okna změklo a sklo, tlačené ven žárem a vnitřním tlakem, vypadlo z rámu. Jako křídlo se zařezávalo do studeného nočního nebe.
„Vyžeňte ty lidi z plazy!“ zaječel Infantino. Mezitím začala vypadávat i další okna a plachtila nad plazou. Jedna velká tabule dopadla na keramický květináč s malým jehličnanem a roztříštila se; skleněné střepy se odrazily směrem k radiovozu. Fuchs a Infantino uhnuli o zlomek vteřiny pozdě. Infantino ucítil bolest na tváři. Přejel si rukou přes obličej; když se na ni podíval, byla od krve…
Otočil se a pohlédl do ulice. O jeden blok dál stáli u auta dívka se svým chlapcem a pozorovali kouř a plameny. Mladík držel dívku kolem pasu; tiskla se k němu, aby se ohřála. Když uslyšeli třesknutí, nadskočili. „Co je to, Ricku?“
„Okna,“ odpověděl Rick. „Uvolňují se z rámů a padají na plazu.“
„To jsem ráda, že tam nejsem,“ řekla vzrušeně.
Nad chodníkem se cosi nenápadně zatřpytilo. Přímo před nimi explodovalo sklo. Do lýtek se jí zaryly střepy ostré jako břitvy. Z pneumatik jejich auta zasyčel unikající vzduch. Vykřikla:
„Ricku!“ Rick se neozýval; ruka mu sklouzla z jejího pasu.
Podívala se na chodník; pak začala ječet.

32

Na firmě Consolidated Distributore je skvělé, přemítal Krost, že si člověk může vybrat.
A možnost volby, to je minimum, které by se mělo dopřát každému labužníkovi.
Opřel se v židli a kalnýma očima zkoumal deset lahví, které si před sebou srovnal do řady na stole. Chtěl původně ukrást jen lacinou láhev brandy, ta se hodí vždycky. Pochyboval, že o vzorcích, které mají v kanceláři, budou mít nějaké záznamy. Ale právě dorazila celá nová dodávka destilátů, včetně mnoha značek, o kterých Krost nikdy předtím neslyšel. Tím ovšem došlo k nové situaci, kterou bylo třeba řádné prozkoumat.
Pokusil se vystřízlivět tím, že zatřásl hlavou. Nepomohlo to. Jsem ožralý, pomyslel si. Namol. Daisy ho nepustí do bytu a Donaldson ho vyhodí. Chvíli se mu zdálo, že se rozpláče: svět je k Michaelovi Krostovi zlý.
Chvilková přecitlivělost pominula. Slastně znovu upřel zrak na řadu lahví. Všechno bylo zase prima. Sáhl pro skleničku a rozmýšlel se, kterou láhev by si měl vybrat teď… Irskou whisky neznámé značky, Kentucký burbon ve výletní karafě ve tvaru srubu nebo osm let starou skotskou, která by v obchodě určitě stála spoustu peněz?
Proč nezkusit irskou? Trochu si nalil do sklenice a pak si otráveně uvědomil, že už ji zkouší celý večer, a že láhev už je prázdná. To nevadí; stěží se mu podařilo prázdnou láhev vrátit do zasklené skříňky. Na vaše zdraví, pane Kraste, zamumlal a několika rychlými loky vypil zbytek skleničky. Kdyby ho tak viděl zrzavý Donaldson…
Podepřel si hlavu dlaněmi. Představa, že na něj Donaldson narazí právě tady, mu trochu pokazila náladu. Měl by jít zase pracovat; zmocnilo se ho nepříjemné tušení, že ho Donaldson asi hledá. Podíval se na hodinky a tiše hvízdl. Donaldson ho pravděpodobně určitě hledá. No, když zavolá, Krost si už vždycky vymyslí nějakou výmluvu. Ale je tu ještě možnost, že by sem přišel Donaldson osobně.
Najednou mu bylo do breku. To by nebylo spravedlivé, setkat se s Donaldsonem tváří v tvář; ten zatracený Skot by to na něm poznal. Pak by se mu to už vymluvit nedalo… Jeho nálada se znovu změnila. Když už myslí na ty Skoty, ještě nenarazil láhev se skotskou, že ne? Ale narazil, ale moc z ní nevypil. A přitom si zaslouží přinejmenším rovnoprávnost s irskou… Láhev byla na stole tak daleko, že musel vstát. Okamžitě si zase sedl. Tohle byla chyba. Celá místnost se posunula na jednu stranu. Musí se k láhvi dopracovat pomaloučku, kousek po kousku.
Sevřel kolem láhve prsty; vítězoslavně ji přitáhl zpět, aby si nalil dalšího panáka. Ruce se mu třásly a trochu alkoholu se rozlilo na stůl. Musíme sehnat hadr, pomyslel si a rozhlédl se po místnosti Byla už celá vánočně vyzdobena; dostal z toho povznášející náladu. Budou vánoce, pomyslel si. Jediná doba v roce, kdy s Daisy uzavírají mír a přestanou se věčně hádat Je to nejlepší část roku, pomyslel si. Měl zakalené oči. Na zemi sníh, svěží vzduch, každý je šťastný a půl tuctu vnoučat se těší, až je zasypeš dárky. A pak koledy v rádiu a Armáda spásy bude cinkat na zvonečky, kostelní zvony… ne jako ty zatracené sirény, které se ozývají už půlku noci.
Zas je nějaké slyšet. Nerad poslouchá sirény; vůbec na ně nechce myslet. Připomínají mu něco, na co se snaží zapomenout, něco, co si nechce pamatovat. Sirény a lidé, kteří křičí daleko pod ním, a zvuky, jako když něco praská, jako by to byly silvestrovské dělbuchy, ale nějaké velké… Povzdychl si. Bude se muset jít podívat, ale má tušení, že to bude znamenat víc práce a setkání s Donaldsonem. Jestli je něco, čeho se chce v této chvíli vyvarovat, pak je to setkání s Donaldsonem. Vstal, svíraje okraj stolu, pak se naklonil k oknu a podíval se ven.
Z oken několik pater pod ním se valil kouř; ulice byla plná hasičských stříkaček a policejních aut. Pevné se opřel o rám okna. Na chvíli se mu podařilo vystřízlivět. Zaplavily ho vzpomínky, příběh, na který nechtěl nikdy znovu pomyslet… Požár v Meltonově budově, už je to tak dávno. Snažili se mu to přišít, ale Leroux zasáhl a zachránil mu krk. Pořád ještě neví proč, alespoň si není jistý.
Pohlédl skrz kouř na padající sníh; hluboko pod sebou rozeznal sanitky. Zatajil se mu dech. Jsou tam ranění. Vzpomněl si i na další věci a začala se ho zmocňovat panika.
Odvrátil se od okna a začal klopýtat ke dveřím kanceláře. Musí ven, a to rychle. Uháněl, jak nejrychleji mohl, k výtahům a občas se chytil zdi, aby udržel rovnováhu. Pach kouře byl stále silnější a v hlavě se mu roztančily vzpomínky, které se už půldruhého roku snažil potlačit. Kde je ten zatracený výtah? Opřel se o přivolávač. Potil se a snažil se nemyslet vůbec na nic. Konečně jeden z výtahů přijel a Krost do něj napůl spadl. Stiskl knoflík přízemní haly, opřel se o stěnu výtahové kabiny a rozeštkal se.
Teď už téměř vystřízlivěl. Viděl požár v Meltonově budově tak jasně, jako by se to stalo včera. Odpočíval ve své místnosti, která byla něčím mezi kanceláří a skladem, nohy měl na stole a při čtení roztržitě odklepával popel z cigarety na podlahu. Ve skladu byla špína – Donaldson ho kvůli tomu honil – a jedna mastná skvrna se vzňala. Pak už se požár rychle rozšířil. Skoro každý se z patra dostal, ale sekretářka a její dcerka, která ji často chodila do kanceláře navštěvovat, tam uvízly. Matka to přežila, holčička ne. Po tomto neštěstí si začal Krost přihýbat daleko víc.
Krost se opřel a díval se, jak se na indikátoru rozsvěcují čísla pater. Podvědomě si všiml, že vzduch se nepříjemně otepluje a že výtah nepochopitelně zpomaluje. Devatenáct, osmnáct – co se to, krucinál, děje? Zmáčkl tlačítko přízemí. Výtah zastavoval v sedmnáctém patře. Kabina zastavila a dveře se tiše rozevřely.
A Krost uviděl peklo.
Chodba před dveřmi výtahu byla jednolitou plamennou pecí. Chvíli se omámen hrůzou díval a pak rychle stiskl tlačítko „zavřít“; v té chvílí se plameny vrhly do kabiny. Když se chtěl nadechnout, zasáhla ho žhavá vlna; do plic mu proudil vzduch horký jako roztavené olovo. Pak najednou přestal vnímat.
Dveře výtahu se střídavě zavíraly a otvíraly; kolem elektrického oka, které je otvíralo, proudil kouř. Krost chtěl ječet, ale ve vyschlých vacích, které bývaly jeho tvářemi, už nebyl žádný vzduch. Cítil, jak mu na tváři, na nose naskakují puchýře, jak mu otékají víčka a rty.
Z nosních dírek mu začal kapat hustý hlen.
Ještě jednou stiskl tlačítka na ovládacím panelu a začal si otékajícíma rukama třít oslepené oči. Jeho vlasy a obočí vzplanuly. Otočil se zády k zuřícímu peklu a klesl na podlahu výtahu.
V agónii se stočil do klubíčka. Jeho pracovní košile a kalhoty vzadu zhnědly a pak zčernaly, ale Krost už žár a bolest puchýřů necítil.
Jeho poslední vzpomínkou bylo, že se holčička jmenovala Bonnie a že ji měl moc rád.

33

Lex Hughes sáhl do poslední zásuvky s penězi. Úmyslně si nevšímal menších bankovek a soustředil se na dvacetidolarovky. Aktovka na římse pod zásuvkami byla už nabitá k prasknutí. Už ztratil přehled o tom, kolik už do ní ve spěchu nacpal; snažil se vzít ze zásuvek to nejlepší a odhadoval, že ve dvacítkách a padesátkách tam má alespoň třicet tisíc dolarů.
Nechtěl opomenout ani svazek desetidolarovek, ale aktovka se i tak stěží dala zavřít. Nakonec odnesl bankovky a aktovku do přední kanceláře, oblékl si kabát a nacpal si svazek desítek do náprsní kapsy. Pak se na chvíli nerozhodné zastavil. V trezoru jsou i cenné papíry, ale jejich původ by mohl být vypátrán. Nedají se ani odnést, aktovka už je plná. Třicet tisíc dolarů sice není žádné bohatství, ale může s nimi zmizet a začít nový život Může si koupit malou farmu, a když ji bude dobře spravovat, prožije zbytek života ve slušném pohodlí.
Položil aktovku na stůl a vrátil se k trezoru. Naučeným pohybem otočil západkami a ustoupil. Pak ho napadlo, že měl nechat trezor otevřený. Dostane-li se oheň až sem, zničí nejspíš veškeré důkazy o jeho krádeži. Není už ale čas; stejně na tom už nezáleží. Dostane-li se ven z budovy, bude do rána za horami.
Zapnul si kabát a vzal do ruky aktovku. Je těžká, pomyslel si, příjemně těžká. Spěšně prošel mezi stoly. U dveří na chodbu se zastavil a čichem zkoumal pryskyřičný kouř. Vyplašeně se podíval na hodinky. Strávil v trezoru dvacet cenných minut; oheň se možná rozšířil příliš rychle.
Nadechl se a otevřel dveře. Na chodbě byl hustý kouř. Rozkašlal se a oči ho začaly pálit. Začal mít obavy, zda se příliš nezdržel. Ne, kouř ještě není tak hustý. Zadrží dech a doběhne k výtahům. Pak v kouři spatřil pohybující se postavy a uvědomil si, že se opravdu opozdil. Požárníci už jsou tady.
Tiše přivřel dveře. Skulinou slyšel hlasy ze schodiště; viděl, že nouzové dveře jsou otevřené. Byly v nich další postavy. Když došli k výtahům, klekli si; jejich vedoucí otevřel trysku a z hadice vyrazil plnou silou proud vody. Požárníci se zaměřili na druhý konec chodby.
Hughes chvíli váhal a pak otevřel dveře. Teď se může rychle rozhlédnout, snad ho nikdo neuvidí. Konec chodby byl už v plamenech.
Vrátil se do dveří a znovu je přivřel tak, že zůstala jen skulinka. Hruď se mu sevřela strachem. Příliš dlouho čekal, až příliš dlouho. Už nemá naději, že se dostane k výtahům, aniž byl spatřen. Schodiště nepřipadá v úvahu. Může prostě odejít, ale bez aktovky plné peněz. Záleží na tom, jak velký zmatek je v přízemní hale. Ale je to riskantní, příliš riskantní. Někdo určitě bude mít podezření.
Pomalu zaklapl dveře. Cítil velké zklamání. Jeho velká krádež skončila dříve, než doopravdy začala. Otočil se a vrátil se uličkou mezi stoly. Nemůže udělat nic jiného než vrátit peníze a vyjít s prázdnýma rukama na chodbu. Nadřízení se asi budou divit, co ho tak zdrželo při útěku z budovy, ale nikdy se nedozvědí o nadité aktovce. Zastavil se u dveří do trezoru; najednou pocítil slabost.
Vzpomněl si, že trezor zamkl. Kdyby to byl obyčejný zámek, mohl by nastavit kombinaci, otevřít trezor a vrátit svazky bankovek do příslušných zásuvek. Ale tohle je časový uzávěr; nastavil ho tak, aby se trezor nedal otevřít dříve než v pondělí ráno.
Teď už se stěží dá něco dělat, pomyslel si. Rezignované klesl na židli. Zářivky najednou zablikaly a pak zhasly. Zůstal potmě. Oheň musel přerušit elektrické vedení, pomyslel si. Tak tu tedy zůstane sedět, dokud ho nenajdou – i s usvědčující aktovkou. Poté, co přijeli požárníci, se sem už požár asi nedostane. Zakašlal a pokračoval ve svých úvahách; kouř by mohl natolik zhoustnout, že bude muset odejít a nechat aktovku zde. Vyvázne životem, ale stejně bude muset prchat. Každý ví, že on a Carolyn pracovali přesčas; policie se o nich určitě dozví, že on byl poslední, kdo zůstal v kanceláři s otevřeným trezorem. Také to vědí Garfunkelovi lidé, protože sledovali monitor.
Najednou ho napadlo, že situace není tak úplně beznadějná. Většina požárů netrvá příliš dlouho. Až požárníci odejdou a přízemní haly budou relativně prázdné, mohlo by se mu podařit upláchnout. I to je riskantní, ale možné to je. Mohl by pak seběhnout po schodech do přízemní haly nebo do garáží a prostě vyjít ven.
Opřel se v židli a s rostoucí nadějí čekal. Mrtvé Oko u stropu, které už stejně nic nevidělo, klidně ignoroval.

34

Barton se prodral zástupem nájemníků do haly. Zachmuření požárníci se probojovávali k výtahům a pár policistů se účinně pokoušelo vnést do tohoto zmatku pořádek. Hala se za těch několik hodin změnila k nepoznání. Ochranné přehozy, rozprostřené po mramorové podlaze, byly teď nasáklé špinavou vodou a kusy tajícího ledu. Studený vzduch haly slabě, štiplavě páchl po ohni. U protější zdi, blízko výtahů, se zdravotníci z pohotovosti skláněli nad nosítky. Ležel na nich člověk a byl přikrytý armádní celtou. Barton se chvíli díval a pak pochopil, co to znamená. Nebylo poznat, zda je to nájemník nebo požárník.
Několik metrů od něj dva mladší rodiče drželi vzlykajícího chlapce a o kousek dál křičela hysterická žena. Nikdo kolem si jí nevšímal. Všeobecným šumem pronikalo jen praskání vysílaček. Pátral v davu a nakonec se mu podařilo najít několik požárníků, stojících u spojového střediska, které zřídili v tabákovém kiosku. Barton k nim přistoupil.
„Kdo je velitelem akce?“
Jeden z hasičů se na něj zvědavě zadíval. „Kdo jsi, fešáku?“
„Craig Barton – byl jsem hlavním architektem budovy. A také tady dole zastupuju pana Lerouxe. Zkontrolujte si to. Večeří ve vyhlídkové restauraci.“
Na požárníky to neudělalo velký dojem. „Člověk, kterého hledáte, se jmenuje Mario Infantino – ale teď nemá čas mluvit s civily.“
Tak Mario to řídí, pomyslel si s úlevou Barton. Budova je v dobrých rukou. „Jenom mu řekněte, že jsem v hale. Když si najde chvilku, rád bych ho viděl. A rád mu pomůžu, pokud to půjde.“
„Jasně.“ Hasič ukázal posunkem do haly. „Mohl byste se pokusit něco udělat s tím zmatkem – policajti na to zřejmé nestačí.“
„Zkusím to.“ Otočil se zpět do haly. Spatřil Garfunkela a Jernigana, jak stojí u stolku strážného. Byli zabráni do rozhovoru; oba vypadali ztrhaně a vyčerpaně. Když ho Garfunkel spatřil, rozhovor přerušil. Bylo vidět, že se mu ulevuje.
„Kdy přijede dolů pan Leroux? Kristepane, teď bychom ho tu potřebovali – lidé mi kladou milióny otázek a já nevím, co jim mám říkat.“
„Přijede později. Dokud se tu neobjeví, budu vám muset stačit já.“
Barton ukázal na celtou přikrytou postavu, kterou právě odnášeli hlavním vchodem do sanitky.
„Kolik je obětí?“
Garfunkel se zamračil. „Víme o jednom. Člověk, kterého vynášejí, se jmenuje Sol Jacobs. Je to sedmdesátiletý starý mládenec a bydlel na čísle 3214. Kouř ho dostal.“ Hlas mu poněkud poklesl.
„A pak ještě Griff Edwards. Snažil se nám pomoct, když jsme poprvé jeli k hořícímu patru. Infarkt – je na oddělení intenzívní péče. Jsou asi ještě další.“
Jacobs bylo pro Bartona jen jméno. S Griffem Edwardsem se setkal několikrát a měl ho rád; měl dojem, že Garfunkel je jeho dobrý přítel.
„Jak se Edwardsovi daří?“
Garfunkel odpověděl trochu rozechvělým hlasem. „Mluvil jsem s doktory. Myslí si, že do rána nevydrží.“
Na slzy teď ale není čas, pomyslel si Barton. Pohlédl zpět do haly; nájemníci se bez cíle procházeli nebo stáli na stráži u svých hromádek s majetkem.
„Dane, otevřte jídelnu dole. Sežeňte dobrovolníky, kteří by udělali kávu a chlebíčky, a pak jděte nájemníkům říct, že je otevřeno. Tak je alespoň dostaneme z haly. A poručte jednomu ze strážných, ať zavolá okolním hotelům, jestli nemají volné pokoje – je dlouhý víkend a tak by měli mít dost volno. Ať je rezervují pro ty nájemníky, kteří si to budou přát – na jednu noc nebo do doby, kdy budou moct jít k příbuzným nebo se vrátit sem. Najděte vedoucí noční směny a vysvětlete jim situaci. Řekněte jim, že je to na účet firmy Curtainwall.“ Budou se muset také vyrovnat s majitelem jídelny, pomyslel si, ale výdaj bude zanedbatelný. Tohle všechno bude muset vyřídit Leroux. Pak ho napadlo ještě něco. „Zavolejte taky na dispečink taxíků, ať sem pošlou všechny volné vozy… ať je přistaví k severnímu vchodu, aby se požárníkům nepletli pod nohy. Odvezou nájemníky do hotelů. Pak se mi tu zas ohlaste.“
Otočil se k Jerniganovi, který zřejmě také čekal na rozkazy. „Harry, najděte mi velícího důstojníka od policie. Řekněte mu, aby sem přišel.“
Jernigan zmizel a Barton začal znovu přehlížet halu. Z výtahu se vypotáceli dva požárníci, ušpinění od sazí. Opodál stojící požárníci jednomu z nich okamžité nasadili křísící přístroj. Ten druhý se opřel o zeď a začal zvracet na celtu. Otevřely se dveře druhého výtahu;
záchranná skupina vynášela další nosítka. Morbidně fascinovaný Barton se díval, jak saniťáci s nepřítomným výrazem v tváři vynášejí nosítka ke dveřím. Snad se tvářili až příliš bezvýrazně, možná že to bylo také napětím, ale Barton byl najednou rád, že nosítka jsou úplně přikrytá. Tvar, který se na nich rýsoval, snad ani nemohl patřit člověku. Cestou ven prošli kolem něho a Barton cosi ucítil. Jsou dva pachy, na které se nedá zapomenout, pomyslel si, a udělalo se mu špatně od žaludku. Pach hnijících brambor a pach spáleného masa.
Na druhé straně vchodu telefonoval jeden strážný; Barton si domyslel, že objednává hotelové pokoje pro nájemníky. Pak si všiml, jak Garfunkel stojí u okraje davu a mluví vážné s několika staršími nájemnicemi. Chvíli poslouchaly a pak s ním šly k eskalátoru do dolní haly. Jakmile udělají kávu, otevře se dolní restaurace, pomyslel si Barton, a alespoň jeden problém bude částečně vyřešen.
Náhle se vedle něho objevil Jernigan a táhl za sebou otráveného kapitána policie; na jeho plášti roztával sníh. „Dovolte, abych vás představil. Pan Barton, kapitán Greenwalt.“
Kapitán však Bartona nepřipustil ke slovu. „Pane, já tam venku mám problémů nad hlavu. Proč mě taháte sem?“
„Protože máte problémy i tady,“ řekl Barton suše. „Jak to, že ještě nebyla vyklizena hala?“
Kapitán se na pěho chladně zadíval. „Přeslechl jsem vaše jméno.“
„Craig Barton. Hlavní architekt téhle budovy.“
„To mě těší, ale já mám venku vyklízení až dost.“ Otočil se a chtěl odejít.
„Zastupuji Wyndoma Lerouxe do doby, než se sem dostane,“ pokračoval Barton. „Jak to vypadá venku?“
„Lerouxe?“ Kapitán viditelně roztál a řekl: „Posunujeme zátarasy ještě o jeden blok dál od budovy. Kvůli padajícímu sklu.“
„Je to hodně špatné?“
„Fouká silný vítr. Horší to už asi být nemůže.“ Jeho obličej dostal najednou nepřítomný výraz. Zřejmě si vzpomněl na něco, na co by nejraději zapomněl. „O blok dál došlo ke smrtelnému zranění. Pěkná šlamastyka. Asi pět dalších lidí bylo odvezeno do nemocnice. Nejmíň tucet aut má rozřezané střechy a kapoty.“ Podíval se ostře na Bartona. „To je vše, co jste chtěl vědět?“
„Začínáme evakuovat nájemníky. Za pár minut přijedou taxíky a rozvezou je do hotelů. Mají pokyny, aby přijeli od severu. Řekněte vašim lidem, ať je pustí.“ Podíval se znovu do haly a všiml si, že dolů odcházejí další lidé. „Hodili by se nám tady a dole další lidé, kteří by udržovali pořádek. Můžete sem někoho poslat?“
Kapitán pokrčil rameny. „Udělám, co půjde. Venku je blázinec. Požár přenášejí všechny televizní stanice. Je tady půl města, bez ohledu na počasí.“ Chléb a hry, pomyslel si Barton. Žádná podívaná není tak fascinující jako požár.
„Máte přenosnou vysílačku?“
Kapitán kývl směrem ke spojovému středisku v tabákovém kiosku. „Jsem na ně napojen. Můžou mě kdykoliv zavolat.“
Dav lidí v hale postupně řídl. Vrátil se Garfunkel. Už se netvářil tak zamračeně jako předtím. „Všichni se asi do jídelny nevejdou, ale můžou se utábořit v dolní hale. Káva a jídlo dělají divy. Lidi si už tolik nestěžují.“
„Je tam dole někdo nemocný nebo raněný?“
„Ne, většinu z nich odvezly sanitky dřív, než jste přijel dolů. Byli přiotráveni kouřem.“ Odmlčel se. „Rezervujeme pokoje v okolních hotelích, ale hodně nájemníků nechce pryč.“
„Jsou tu od Červeného kříže?“
„Mají venku dodávku a podávají kávu. Před půlhodinou si v hale zapsali jména příbuzných, kteří by měli dostat zprávu.“
Barton se obrátil k Jerniganovi. „Běžte ven a spojte se s jejich šéfem – zeptejte se, jestli můžou sehnat polní lůžka a přikrývky.“
Když Jernigan odešel, Garfunkel řekl: „Craigu, řekl jsem veliteli Infantinovi o benzínové pumpě v suterénu. Byl dost rozčilený, zvlášť když jsem mu řekl, že jsme začátkem týdne naplnili nádrže.“
„Co s tím podle něj máme udělat?“
„Už to zařídil – zavolal firmu City Gas and Oil, Posílají sem cisternu a nádrže vypumpují. Pak je naplní vodou, aby vytlačili výbušné výpary.“
„Měl byste zavolat Greenwalta a říct mu, aby cisternu pustil skrz zátarasy. Přijede k severnímu vchodu.“
Je velmi nepravděpodobné, že se požár vůbec do suterénu dostane, ale také nemá smysl sedět na časované bombě. Barton si všiml rozlitého oleje a výparu, když v garáži zaparkovával své auto… „Zatraceně!“ Otočil se a běžel k eskalátoru. Garfunkel právě předal své pokyny požárníkům ve spojovém středisku. Viděl, jak se Barton prodírá zástupem, a běžel za ním. „Pane Bartone, co se děje?“
V dolní hale si Barton všiml, že restaurace je plná; hysterii a vyděšené pohledy vystřídaly tiché rozhovory o tom, co bude dál. Někteří nájemníci se opírali o zeď oddělující restauraci od haly. Upíjeli kávu a pojídali chlebíčky a nepříliš čerstvé šlehané věnečky. Atmosféra se změnila, pomyslel si Barton. Zachráněným se vzrušení začíná líbit; srovnávají si to všechno v hlavě, aby měli na co vzpomínat. Barton kolem nich proběhl ke schodišti vedoucímu do garáží. Seběhl po něm, a v patách za ním Garfunkel. „Dane, kde je směnař?“
Garfunkel zavolal hlubokým hlasem: „Hej, Joe!“ Vystrašený mladý směnař vylezl ze své kóje.
„Pane Garfunkele, řekněte mi, jak to tam nahoře vypadá. Bál jsem se odtud odejít a nemám ponětí, co se děje. Je to velký požár?“
„Může se to zhoršit. Každou chvíli tu bude cisterna od City Gas and Oil a vypumpuje nádrže.“
Směnař zbledl. „Blíží se to?“
„Je to preventivní opatření,“ přerušil ho Barton. „Auta musí také pryč. Kolik jich tu dole je?“ Garáž vypadá poloprázdné, asi proto, že jsou svátky, pomyslel si.
„Sedmdesát tři, pane Bartone. Kromě mého.“
„Kolik vašich kolegů by se sem během několika minut mohlo dostavit?“
„Nanejvýš šest. Je mizerné počasí, a kdo mohl, zůstal doma.“
„Zavolejte jim, ať přijdou. Chci, aby tahle auta byla co nejdřív pryč.“ Bylo to dost nepravděpodobné, ale kdyby tu začalo hořet, byla by přítomnost aut stejně nebezpečná jako nádrže plné benzínu.
„Kam je máme odvézt?“
„Do městské garáže. Tři bloky odtud. Zavolám na policii a zařídím to. Předejte parkovací lístky tamnímu garážmistrovi.“
Vrátili se s Garfunkelem nahoru. U spojového střediska už na ně čekal Mario Infantino. Vypadal unaveně a zasmušile. Barton cítil, jak se mu začíná svírat žaludek. Teď přijdou všechny ty otázky, které se on sám bál položit, a odpovědi, které nechtěl slyšet.
„Jak to vypadá, Mario?“
„Je to daleko horší, než jsem čekal. To už jsi mohl zdi rovnou postříkat petrolejem. Zatím se zdá, že to začalo ve skladišti plném ředidel a vosků. Jakmile se oheň rozšířil, nedal se už zastavit.“
„Jsou nějaké oběti?“
„Jeden můj člověk je mrtvý, tři jsou v nemocnici – otrava kouřem a popáleniny. A dva nájemníci, možná jich bude víc, to nevíme přesně. Mnohé z nich asi kouř překvapil ve spánku. Kysličník uhelnatý přibývá pomalu a nepozorovaně. Slyšel jsem, že jeden z vašich údržbářů je v nemocnici se srdečním záchvatem.“ Pokrčil rameny. „To je zatím všecko.“
Barton ze sebe vypravil další otázku. „A jak pokračuje boj s požárem?“
Infantino chvíli váhal s odpovědí. „Hodně závisí na štěstí. Sedmnácté patro je zničeno, tam už prakticky nemá co shořet. Měli bychom oheň lokalizovat na osmnáctém. V obou patrech prasklo hodné oken. Oheň se tak odvětral. Hodné nám to pomohlo. Jednu chvíli jsem si myslel, že budeme muset provrtat podlahu v devatenáctém patře a hasit to seshora. Byli bychom tak mohli kouř odvětrat. Teď již to není zapotřebí. Kouř způsobil velké škody – jen uvést do pořádku vlastní kanceláře bude Curtainwall stát velké peníze.“
„To je Lerouxova starost. A co vyšší patra?“
Infantino viditelně znejistěl. „Nemám dost lidí, abych mohl dát zkontrolovat všechna patra. Kouř byl hlášen až v pětatřicátém patře, a asi na jedné straně budovy se dostal ještě výš. Jisté je, že se oheň i kouř rychle rozšířily. Craigu, tahle budova je jako ementál – ve stropech a zdech je tolik otvorů, že v celé stavbě není žádná účinná ohnivzdorná bariéra.“
„Jakmile byl zjištěn kouř, vzduchotechnický systém se měl zapnout na zpětný chod a kouř odsát,“ řekl pomalu Barton. Nemůže to být tak špatné, pomyslel si zoufale.
„Spousta věcí se měla stát a nestala, Craigu. Část klimatizace kouř odsála – ale jen část. Můžeš si to nechat vysvětlit od jednoho z tvých údržbářů. Poplach měl být vyhlášen automaticky. Nestalo se nic. Až nám někdo zavolal.“ Všiml si výrazu Bartonovy tváře. „Nikdo ti nic, Craigu, nevyčítá, tys tu budovu nepostavil.“
Začalo to, když si všiml obložení u vchodu do výtahů, pomyslel si Barton. Od té doby je budova samé překvapení a ani jedno z nich není radostné.
„Řekls, že se kouř a oheň rychle rozšířily. I když vzduchotechnický systém fungoval jen částečně, nemohl požár rozdmýchávat Jak je možné, že se oheň šíří tak rychle?“
Přerušil je požárník, který přinesl zprávu pro Infantina. Ten ji rychle přelétl očima a pak se obrátil zpět k Bartonovi. „Závisí to na požárním zatížení. V sedmnáctém patře bylo mimořádné množství hořlavin – ve skladišti ředidla a vosky, firma s bytovým vybavením plná závěsů a čalounických látek, spousta luxusních kanceláří, které byly zařízeny tak, že chytily jako troud. Takové požární zatížení způsobí hodně kouře a velmi vysokou teplotu požáru.“ Otočil se k výtahům. „Za chvíli jsme zpátky – musím zjistit, jaké množství hořlavin je v dalších patrech.“
Když Infantino odešel, Barton chvíli mlčel a pak řekl: „Máme nějaký seznam těch, kteří jsou v budově, Dane?“
„Ten, co máme, není na nic.“
„A co komerční patra?“
„Schází jedna uklízečka. Ostatní se dostaly ven. Pokud víme, nějaký Lex Hughes, který pracuje ve spořitelní pobočce, neopustil budovu, i když je možné, že se ve chvíli nejvyššího zmatku nějak z budovy dostal. A pak je tu spolumajitel Moderních interiérů Ian Douglas. Ten nám o požáru dal první zprávu. Ani o jeho odchodu z budovy nemáme žádný záznam.“
Moderní interiéry jsou v sedmnáctém patře, kde požár začal, vzpomněl si Barton. Čalounické látky a závěsy, o kterých se Infantino zmínil, pocházely tamodtud. Douglas asi nevyváži.
„Ješté někdo jiný?“
„Jeden z údržbářů – Krost. Ani o něm nikdo neví, kde je.“
Jernigan opovržlivě dodal: „To neví nikdy nikdo.“
„Pak je tu nějaký John Bigelow, šéf firmy Výstavy a veletrhy. Snažíme se jejich kanceláře varovat telefonicky. Asi je tam s nějakým klientem; volal Donaldsonovi, aby mu spravil chladničku. Zatím nikdo neodpovídá. Je to několik pater nad požárem, tak se možná také dostal ven, i když o tom nemáme žádný záznam.“
„A co evakuace nájemníků?“
Jernigan zakroutil hlavou. „Jak vidíte, je to pěkný blázinec. Organizace pod psa. Nikdo vlastně nevěděl, co má dělat, včetně mne. Nikomu z nás nic neřekli. Ale myslím, že jsme dostali skoro všechny ven. Požárníci přivezli manžele Halvorsenovy.“
Barton si na ně matně vzpomínal – byla to ta starší dvojice. Paní Halvorsenová se pohybovala s pomocí invalidního vozítka.
„Pokusili jste se každého telefonicky varovat?“ připojil se k nim opět Infantino.
Jernigan přikývl. „Telefonistky prozvonily všechna čísla v horních patrech, ať už jsem je měl v seznamech evakuovaných nebo ne.“
„Ať telefonistky neberou hovory zvenčí a volají dál do těch bytů, o jejichž nájemnících s určitostí nevíme, že by se dostali dolů nebo že by odjeli na víkend. Ať tam volají každou čtvrthodinu.“
Barton nechápal. „Proč to mají telefonistky pořád zkoušet, Mario? Vždyť je to ztráta času – jestliže neodpovídají, pak nejsou i doma.“
„To se pěkně, mýlíš,“ řekl zachmuřeně Infantino. „Třeba se dívají na televizi a telefon přeslechli – nebo byl program zrovna tak zajímavý, že se nechtěli dát rušit. Pak tu máme ještě ty, kteří se zrovna sprchovali, a ty, kteří na noc telefon vypnuli nebo si vzali prášky na spaní a vlezli na kutě. Jakmile budu mít dost lidí, pošlu je do horních pater, aby s univerzálním klíčem prošli všechny byty. Kdyby se telefonistky náhodou dovolaly, ať řeknou nájemníkům, že mají počkat, kde jsou, a že si mají dveře a ventilační mřížky utěsnit mokrými ručníky. Kdyby přece jen chtěli odejít, ať si napřed sáhnou na dveře, jestli nejsou horké, i když výš než v osmnáctém patře asi žádný požár není. Pokud tedy odejdou a dostanou se do hustého kouře, ať co nejrychleji běží na severní schodiště – je tam poměrně málo kouře.
Ať v žádném případě nejezdí výtahem – museli by přestupovat ve vyhlídkové hale, která je tak blízko instalačního jádra, že je tam teď kouř už příliš hustý. Ale ať telefonistky neustále volají podezřelé byty.“
Jernigan se najednou zatvářil zničeně. „Pane Bartone, v čísle 3416 jsou Albrechtovi.“
Barton měl pocit, jako by něco zanedbal. „Jak to?“
„Jsou hluchoněmí.“
Infantino hvízdl. „Tak dobře. Pošlu tam co nejdřív několik lidí.“
Když hovořili o patrech, Bartonův pohled nevědomky sklouzl na indikátor u výtahů. Najednou strnul. „Kterými výtahy tvoji lidé jezdí?“
Infantino sledoval jeho pohled. „Dvěma pravými výtahy, které mají ruční ovládání. S tím si nemusíme dělat starosti.“
Červená světla na indikátoru ukazovala, že ostatní výtahy se shromáždily v sedmnáctém patře. Kontrolní žárovky tvořily jedinou vodorovnou řadu. Pak najednou zablikaly a zhasly. Ty už tam zůstanou, pomyslel si; přivolávače se zkratovaly a přivolaly výtahy do hořícího patra. Pokud se jimi někdo snažil dostat dolů… Zbývají tedy tři fungující výtahy, expresní a dvě komerční kabiny, vybavené zařízením pro ruční ovládání.
Infantino řekl: „Craigu, mluvili jsme o hořlavinách. Nemáš představu, jak to vypadá bezprostředně pod a nad sedmnáctým patrem?“
Barton zavrtěl hlavou. „Curtainwall má osmnácté, devatenácté a dvacáté patro. Kanceláře vedení jsou v osmnáctém a jsou podle tvých měřítek obloženy hořlavinami. V druhých dvou patrech jsou běžné kanceláře, podle tebe asi normálně hořlavé. Nevím, jak to vypadá na šestnáctém, a to samé ti mohu říct o jedenadvacátém a výš.“ Na chvíli se odmlčel. „Firma Výstavy a veletrhy je v jedenadvacátém. Mají tam hodné kanceláří a sklad, ve kterém mají většinu svých atrakcí. Je předvánoční sezóna a tak je sklad určitě plný polystyrénových Mikulášů a podobně. Jinak nevím, co by na tom patře ještě mohlo být. Od oficiálního otevření jsem tu poprvé. Mnozí nájemníci se mezitím jistě vystřídali.“
„Leccos se dá vyčíst z telefonního seznamu budovy. A co stavební plány? Ať víme, na čem přesně jsme.“
„Pokud vím, jsou uloženy v našich kancelářích v osmnáctém patře.“ •
Infantino neskrýval rozčarování. „My je nemáme, a ty se ke svým nemůžeš dostat Můžeš mi zpaměti nakreslit schéma patra?“
Barton si prohledal kapsy a pak přešel ke stolku, kde dívka odškrtávala jména na seznamu rezervovaných stolů ve vyhlídkové restauraci. Na stolku ležela malá černá fixka. Vzal si ji i s psací podložkou a spěchal zpátky k tabákovému kiosku. Obrátil jeden list seznamu hostů a nakreslil na něj schematický plán patra. Pak se obrátil na Garfunkela. „Dane, vy jste tu měl na starosti požární prohlídky, viďte?“ Garfunkel přikývl. „Tak dobře, doplňte sem čísla kanceláří a řekněte Mariovi, jak jsou zařízeny – závěsy, pohovky, kartotéky, dřevěné i kovové stoly, řekněte mu vše, na co se zeptá. Pokud si na všechny kanceláře nevzpomenete, vemte si na pomoc telefonní seznam budovy. Jernigane –“ Rozhlédl se. „Kam zas ksakru šel?“
Garfunkel se rozhlédl. „Před chvílí tu byl.“
„Až přijde, může vám pomoct. Já budu dole v kotelně.“ V suterénní hale začal Červený kříž rozkládat polní lůžka; některé děti už pod tlustými vojenskými dekami usnuly. Počet nájemníků znatelně poklesl; ústředně a Garfunkelovým lidem se většinou podařilo najít pro ně ubytování.
Do garáže přijela cisterna a začala vyprazdňovat dvě nádrže s benzínem. Do Joeovy tváře se vrátila barva; velitelským hlasem udílel rozkazy čtyřem pomocníkům, kteří odváželi auta. Ještě půl hodiny a garáž bude prázdná, pomyslel si Barton. Až začnou přicházet hosté z vyhlídkové restaurace, budou jim muset sehnat taxíky, které by je dovezly do městské garáže. Další peníze z kapsy Curnainwallu – nebo nějaké pojišťovny, podle toho, jak zní smlouva.
Donaldson seděl za stolem Griffa Edwardse. Vypadal unaveně a vyčerpané. Bylo mu do pláče. Další Edwardsův dobrý přítel, pomyslel si Barton. „Tak jak to jde, pane Donaldsone?“ zeptal se ho tiše.
Donaldson byl v obličeji zašpiněný a měl pomačkanou uniformu. Barton si vzpomněl, že byl mezi údržbáři, kteří se jako první snažili požár uhasit. „Pane Bartone, jde to špatně od chvíle, kdy jsem nastoupil směnu.“
„Slyšel jsem, že vám odešly nějaké motory od ventilátorů.“
„Jeden shořel, druhý se zadřel.“ Opřel se v židli a dlouho mlčel. Pane Bartone, ať mě to třeba stojí místo, ale musím vám říct, co si myslím. Tohle klimatizační zařízení je dobré – ale pro menší budovy. V nouzové situaci jednoduše selhalo.“
„Vyhovovalo všem předpisům,“ řekl Barton upjatě. Donaldson unaveně odpověděl: „Opravdu? Mám dojem, že ne. Není to ten systém, který byl předepsaný v projektu.“
Barton cítil, jak je mu stále slaběji od žaludku. „Co tím chcete říct?“
„Věděl jsem, že tu budu pracovat. Mluvil jsem se stavebními inženýry, když stavba začala. Předepsali dražší motory a generátory a dokonalejší systém senzorů. To, co máme teď, udělá svou práci, ale jen taktak.“ Umazanými prsty si prohrábl již tak zašpiněné vlasy. „Funguje to dobře, pokud to nepřetížíme nebo pokud nenastane nouzová situace.“
Není to to zařízení, které předepsalo technické oddělení firmy Wexler a Haines, pomyslel si Barton. Donaldson vlastně říká, že í Lerouxova účtárna nebrala ohled na jejich doporučení, a tím vyřízla budově srdce. Začal se ho zmocňovat hněv. Chtěl mít nad stavbou autorský dozor – měl na to právo. Ale Leroux ho vyexpedoval do Bostonu. Věděl snad Leroux, že za svou budovu bude bojovat? Jistě Leroux věděl, že dá raději výpověď, než aby souhlasil se stálýmj omezováním výdajů.
Vydal se zpátky ke schodům. „Kdybyste mě potřeboval, Donaldsone, tak jsem v hale.“
Dlouho seděl v jídelně dolní haly; byl skloněn nad šálkem kávy a snažil se utřídit si myšlenky. Jedna se mu však stále vracela: je to moje budova. Bylo to moje dílo. Leroux neměl žádné právo… Ale samozřejmě, že měl. Leroux platil účty, Leroux mu vyplácel plat, Leroux to celé financoval. Proč to ošidil? Vždyť k tomu neměl žádný důvod…
„Pane Bartone, kdy myslíte, že požár skončí? Kdy se budeme moci vrátit?“
Matně si ji pamatoval; stará dáma s natáčkami ve vlasech se napůl ztrácela v umazaném hedvábném koupacím plášti. „Nevím,“ řekl upřímně. „Snad za pár hodin, ale pak se bude muset uklidit. Objednáváme hotelové pokoje pro ty, kteří chtějí zůstat v hotelu do doby, než dáme budovu do pořádku. Nebude to pro vás znamenat žádné výlohy.“
Zavrtěla hlavou a trochu unaveně se usmála. „Kvůli tomu se neptám. Taková krásná budova; je to náš domov. My jsme už s manželem žili po hotelích celé roky.“
Někteří nájemníci si všimli jejich rozhovoru a začali si šeptat; většinou nevěděli, jak se jmenuje, ale věděli, že Barton nejspíš zastupuje vedení. Už se rozhodli a vydali se jeho směrem. Rychle dopil kávu a uprchl.
Nahoře už Garfunkel doplnil Infantinovy znalosti o několika podlažích. Barton se právě sklonil nad listinami, když se u vchodu zablýskalo. Do téměř vyprázdněné haly se začala tlačit skupinka reportérů.
„Kde je Leroux?“ volal jeden.
„Jaké je stanovisko vedení budovy?“
Jeden z reportérů si pamatoval Bartona ze slavnostního otevření.
„Jak se to mohlo stát, pane Bartone? Budova hoří jako stoh slámy.“
„Bez komentáře!“ zvolal Barton vztekle. Pokynul kapitánu Greenwaltovi, který se právě přišel ohlásit radistům. „Vezměte si několik lidí a vykliďte halu. Všichni reportéři musí zůstat za zátarasy – na vzdálenost jednoho bloku od budovy je to nebezpečné a já si dnes nevezmu na svědomí další životy. Nikdo neoprávněný se nesmí přiblížit k budově víc než na jeden blok.“
Kapitán pokynul několika policistům a šel ke vchodu. „Nedá se nic dělat, mládenci, určitě se všechno dozvíte později. Tak pojďte, pojďte. Alespoň o jeden blok dál, a pozor na padající sklo, už jsme takhle přišli o jednoho mladíka.“
Jeden z reportérů se ho zeptal, jak se to stalo; Greenwalt mu to krátce, ale názorné pověděl.
Reportér zesinal a celá skupina rychle vycouvala; několik si ještě narychlo Bartona vyfotografovalo.
Když byli reportéři pryč, kapitán se vrátil. „U zátarasů je nějaký pojišťovák. Chce s vámi mluvit. Je tam i několik lidí, kteří tvrdí, že tu mají pronajaté obchody a kanceláře. Chtějí se na ně podívat a vybrat si peníze z pokladen.“
„Nikdo nepůjde dovnitř,“ řekl Barton bez váhání..Absolutně nikdo.“
„Někteří z nich jsou pěkně rozčilení.“
„Mají smůlu.“ Chtějí si stěžovat, pomyslel si Barton, chtějí mluvit s někým důležitým, aby mu mohli pohrozit soudem. Ale to byla Lerouxova starost, af si své špinavé prádlo pere sám.
„Greenwalte?“ Kapitán se otočil. „Nechci je tady vidět a je mi jedno, jak to zařídíte. Bez ohledu na to, jestli jsou to nájemníci, pojišťovácí nebo kdokoliv jiný. Řekněte jim…“ Chvíli váhal a pak pokrčil rameny. Už udělal spoustu práce, víc než dost. Od této chvíle to bude házet na Lerouxe. Už toho má po krk. A je mu jedno, co si o tom pomyslí Jenny.
„Řekněte jim,“ řekl Barton pomalu, „že pan Leroux tu bude za několik minut a že si s nimi promluví.“
Dříve než se dostal k domovnímu telefonu, zavolal na něho Infantino. Byl bezradný. „Craigu, neexistuje vůbec žádný způsob, jak dostat ty plány? Potřebujeme znát vzdálenosti mezi kancelářemi a vědět, která kancelář je nad kterou.“
„Dokud se tvoji lidé nedostanou do kanceláří Curtainwallu, Mario, tak neexistuje.“
„Tak dobrá, obejdeme se bez nich. Ale pomohly by nám.“ Na chvíli se odvrátil od kresby, kterou měl před sebou. „Je ale zatracená škoda, že jsi nenavrhl požární dveře také na schodištích. Zastavily by šíření kouře. Městské předpisy to nevyžadují, ale kouř by se pak nešířil – a pomohly by nám i při evakuaci.“ Bartonovi se v očích hněvivě zablýsklo. „Já jsem je ale, Mario, navrhl! Věděl jsem, že je místní předpisy nevyžadují, ale vím přece jakou mají cenu.“
Infantino zavrtěl hlavou. „Nikdy se nenamáhali je instalovat, Craigu.“ Hořce se zasmál.
„Asi se to tvoje děťátko při porodu pěkně pomačkalo.“
Barton se odplížil k domovnímu telefonu a zuřivě vytočil čísle vyhlídkové restaurace. Už nevěřil důvodům, kterými Leroux vysvětloval, proč ho sem poslal. Byla to záminka, pomyslel si. Leroux věděl, co uslyší, a chtěl se tomu vyhnout. A tak poslal Bartona, aby to slíznul za něj. Ale on už toho má dost. Zavolá Lerouxovi, ať sjede dolů a vezme s sebou Jenny. A až se tu Leroux objeví, dá mu na místě výpověď.
Vytočil číslo a čekal na vyzváněcí tón. Ve sluchátku bylo naprosté ticho. Znovu vytočil číslo a zase nic. Pak zavolal ústřednu.
Za chvíli zavěsil; byl unavený, bylo mu nevolno – a měl strach.
Do pětačtyřicátého patra a výš se nelze dovolat. Požár někde přerušil kabel vedoucí k řadě telefonů ve vyhlídkové restauraci.
Restaurace byla nyní úplně odříznutá od vnějšího světa. A s ní i Jenny.

Všechny kanceláře kolem skladu v sedmnáctém patře už téměř vyhořely. Koberce a závěsy jsou pro oheň dobrou potravou, stejně tak jako těžké parketové podlahy, které si o půl chodby dál nechala položit firma Psychiatrie Associates. Stěny v kancelářích a na chodbách jsou natřeny známým lakem, který je inzerovaný jako „ohnivzdorný“. V rozpáleném srdci ohně se na něm rychle udělají bubliny, ty prasknou a odhalí hořlavý povrch pod nimi. Obnažené kování se rozpaluje a začíná se tavit; omítka se rozpadá a v podobě špinavě bílých vloček taje.
Omítka opadává i v koupelně a ze stěn začínají padat kachlíky. Plastikové kbelíky a koše na prádlo se kroutí, až nakonec zčernají a vzplanou. Lak na pouzdrech s papírovými ručníky černá a ručníky hoří odvíjejí se z role jako cibulové slupky. V různých kancelářích praskají v chladicích boxech láhve a jejich obsah se vaří a měni v páru. V jídelně praská přední skleněná stěna svačinového automatu a krajíce chleba uvnitř se mění v topinky a pak, když shoří jejich plastický obal, začínají uhelnatět. Přední stěna limonádového automatu se začíná křivit a kroutit. Plechovky s bublinkovým nápojem vybuchují v pravidelném rytmu – jako řada obrovských třaskavých kuliček. Ve vedlejší kanceláři daňové agentury se oheň vrhá na korespondenci a šanony a kancelářské svorky taví na celistvé kousky kovu. Opaluje lak na skříňkách s kartotékami, pokračuje zásuvky a pak sahá dovnitř, aby se mohl přehrabovat v jejich obsahu. Záznamy o daňových nedoplatcích mizí v plamenech.
Do osmnáctého patra se oheň dostal špatně utěsněnými otvory; jako o závod se řítí po kobercích tuctu kanceláří. Šplhá se po vytapetovaných zdech pojišťovny a proniká do prostoru nad stropem z akustických desek. Zde objevuje dlouhou rouru klimatizačního zařízení, na jejichž vnitřních stěnách se usadila tlustá vrstva prachu a cupaniny. Je v ní právě tolik vzduchu, kolik stačí k horkému, nedokonalému spalování, při kterém uhelnatí organické částí usazenin. Uvolňují se hořlavé plyny, které jsou spalovány v omezeném množství kyslíku. Vzniká směs kysličníku uhelnatého a pryskyřičných výparů. Její teplota se blíží 550 stupňům Celsia.
O třicet metrů dál je roura špatně napojena na další. Horké, hořlavé plyny se dostávají na čerstvý vzduch. Následuje menší výbuch plynů, který odtrhává celé pláty stropních desek.
Po několik vteřin tryská nad dřevěným nábytkem jako velký svářecí hořák, pak se obrací proti stěně obložené plastikovým panelem, který napodobuje ořechovou dýhu. Stěna vzplane.
Na druhé straně osmnáctého patra se část vnějšího aluminiového pláště tak rozžhavila, že se odchlipuje od kostry budovy; otevírá se tak kanál, vedoucí až do jedenadvacátého patra. Vzniklou průrvou stoupají oblaka horkého kouře a proudí kolem oken devatenáctého, dvacátého a jedenadvacátého patra.
V jedenadvacátém patře náhle praská sklo, vypadává z rámu a klesá dolů na ulici, kde se tříští mezi dvěma auty. Záclony uvnitř místností se točí a tančí v závanech horkého vzduchu, pak začínají hořet Proud vzduchu je vhání dovnitř kanceláře, záclony narážejí na plakát s prostým textem: „Firma Výstavy a veletrhy pomáhá prodávat“ Zkroucený okraj plakátu hnědne, černá a začíná hořet.
O tři patra doleji šelma odpočívá. Uvědomuje si, že jí už téměř došla potrava. Najednou ji cosi bodá do boku; musí o několik metrů ustoupit. Ještě jeden bolestnější zásah a šelma se začíná svíjet. Najednou dostává strach. Něco jí usiluje o život.
Bolest je nyní stálá; šelma se čím dál tím víc stahuje do sebe. Pociťuje rostoucí ztuhlost.

35

První chvíle po oznámení požáru Wyndom Leroux tiše seděl a sledoval hosty. Nehrozilo jim žádné bezprostřední nebezpečí, a zdálo se, že to vědí. Zmocňoval se ho pocit marnosti. Pozoroval hosty a jejich reakce, jako by je viděl obráceným koncem dalekohledu. Téměř zapomněl na Jenny a na svou ženu, která mu seděla po levici.
Chvíli poté, co se zpráva o požáru rozšířila po celé vyhlídkové restauraci, se hosté požárem téměř bavili. Řev stříkaček dole, víno na účet restaurace, pocit nebezpečí a současně pocit, že jsou od něj daleko, zavěšeni na obloze, zatímco svět pod nimi hoří… to vše se spojilo a vyvolalo v nich výbuchy nekontrolovatelné rozjařenosti. Několik hostů se sice vytratilo a odjelo vyhlídkovým výtahem, ale ostatní zjistili, že je k sobě váže vzájemné pouto dobrého večírku. Z poklidného večera se stala domácí slavnost; lidé u sousedních stolů spolu žertovali a dělili se o pocit vzdáleného nebezpečí nebo si vyšli na terasu, aby se podívali, co se děje v ulicích hluboko pod nimi. Ukazovali si pouliční zátarasy, policejní auta a hasičské stříkačky, napůl zaváté padajícím sněhem.
Byla to velká zábava.
Pak přijely na náměstí sanitky a v budově mizely drobné postavy, nesoucí složená nosítka. Za pár minut se tytéž postavy objevily s nosítky zakrytými přikrývkou. Z výšky nebylo možné rozeznat, zda člověk na nosítkách je úplně zakrytý či ne. Atmosféra večírku se začala vytrácet a sál se vyprázdnil. Skoro všichni se tlačili na terase a tiše se dívali na výjev, který se jim nabízel dole. Sněhová vánice a kouř, valící se z oken vzdálených dolních pater, viditelnost ztěžovaly. Přesto bylo vidět cisternu, jak zajíždí po rampě do suterénu, ale jen málo hostů pochopilo proč. Krátce poté z podzemního parkoviště začalo vyjíždět jedno auto za druhým.
U severního vchodu taxíky nakládaly nájemníky v pyžamech, kteří jeli strávit noc do jiných hotelů.
Za několik okamžiků nato začala vybuchovat okna. Drobné postavy na náměstí se rozprchly a sklo, které se tu a tam zalesklo v padajícím sněhu, se se svištěním prořezávalo dolů. To už hosté ještě více vystřízlivěli. Hluk veselé konverzace se změnil v občasný šepot. Do místnosti se začal vkrádat strach. Hosté se trousili z terasy dovnitř, aby se v tichosti napili a najedli. Občas kladli hostitelce otázky. Zdálo se, že neztratila nic ze své sebejistoty, ale byla podezřele neinformovaná. Předtím její klid velmi přispěl k uklidnění vystrašených hostí; ale teď vypadal nuceně a její neinformovanost vzbuzovala obavy.
Několik všímavějších hostí se domyslelo, že telefonní linky do haly byly přerušeny ohněm. Několik dalších klidně zaplatilo účet a odešlo k vyhlídkovému výtahu, kde se začala tvořit fronta.
Leroux se cítil lhostejněji než kdykoli v životě. Mechanicky jedl a pil, a když měl dojem, že se to od něj čeká, pronesl několik nezávazných slov. Měl dojem, že Jenny má strach, a snažil se ji uklidnit. Věděl, že Thelma ho pečlivě pozoruje, že se snaží odhadnout jeho vnitřní napětí. To se jí ale nemohlo podařit; obchodní záležitosti byly tou částí jeho života, o kterou se s ní nedělil. A aby začal teď, na to už bylo příliš pozdě. Rozumově chápal a přijímal to, co ho čeká: veřejné protesty, pranýřování jeho osoby v novinách a v televizi, vyšetřování, soudy.
Uvědomil si také, že ho celá záležitost ještě citově nezasáhla. Thelma a Jenny, jídelna i požár samotný byly od něj vzdáleny; svým způsobem neexistovaly. Oheň je katastrofa, se kterou se teprve bude muset vyrovnat. Stalo se to nejhorší, co se mohlo stát, ale on to nemohl pochopit. Nemohl si připustit, co to znamená. Za celou dlouhou válku Wyndoma Lerouxe proti světu nikdy nepovažoval za nutné připravit si ústupové linie. Teď to nutné je, ale není kam ustupovat. Nemá žádný plán.
„Wyne.“
Překvapeně vzhlédl. Je to zvláštní, chvíli byl opravdu duchem nepřítomen. Myslel na New Orleans, na dobu svého mládí. Otec ho přinutil pracovat v docích, aby se hned v mládí naučil, jaký je svět a co to obnáší v něm obstát. Tahle zkušenost byla sice k nezaplacení, ale nikdy ji otci neodpustil.
Thelma mu začala něco říkat; uprostřed věty zmlkla, usmála se a vzala ho za ruku. Stiskl ji a pak ji pustil. Viděl, že si všimla, jak je jí vzdálen. Stáhla se a obrátila pozornost k Jenny. Jenny však na její pokusy o konverzaci odpovídala jednoslabičně. Je to zvláštní, pomyslel si Leroux, oba se stahujeme, každý z jiné reality.
Vzduch ve vyhlídkové restauraci se ochladil – najednou čpěl zatuchlostí. První si toho všiml Leroux, snad proto, že se nejméně zajímal o to, co se právě děje. Uvědomil si, že klimatizační systém je buď vypnutý, nebo že se porouchal přívod vzduchu do vyšších pater.
„Pane Lerouxi.“ Ke stolu spěchala Quinn Reynoldsová; tvářila se najednou vyplašeně. „Někteří hosté se snaží odjet ostatními výtahy. Snažila jsem se jim to rozmluvit, protože si myslím, že je to nebezpečné, ale nechtějí mě vyslechnout.“
Jako kdyby vystoupil z mlhy nebo se z velké hloubky vynořil na hladinu. To je něco, co může zvládnout „Hned jsem tam, Quinn.“
Ve foyeru byly dva manželské páry a hádaly se s liftboyem.
„Podívej, mládenče, nikdo tady neví, co se děje, a my na to ani nejsme zvědaví. Nechceme tu být už ani minutu. Čekat ve frontě na vyhlídkový výtah nemá smysl. Tenhle jezdí stejně tak rychle.“
Liftboy byl pobledlý. „Je mi líto, pane, mám své rozkazy a tyhle výtahy nikdo nesmí používat.“
„Podívej, mládenče, neplatím ceny, které si tu účtují, proto, abych se hádal s kdejakým liftboyem.“ Muž začal chlapce odstrkovat stranou, když náhle ucítil na rameni čísi ruku.
„Chlapec má úplně pravdu,“ řekl tiše Leroux. „Ty výtahy nejsou bezpečné. Musel byste v nájemnické hale přestoupit na výtah, který by cestou do přízemí projel pásmem požáru. Pochybuji, že to vůbec jde, ale i kdyby, vy byste to asi nepřežil.“
Muž se otočil a chvíli Lerouxe probodával pohledem. Těsně po třicítce, odhadoval Leroux, je asi stejně vysoký jako on, vypadá jako bývalý ragbista, který trochu ztloustl. Druhý muž byl stejně starý; asi hrával za stejný tým. Staří kamarádi ze studií si s manželkami vyrazili do města. Na chvíli se zadíval na ženy. Prostorné domy ve vilových čtvrtích. Příliš mnoho líčidla, korzet, nalakované vlasy. Je to typ žen, jejichž obzor je zúžen na zařizování domu,“ dvě děti a televizi; takové ženy žijí prostřednictvím svých manželů. Bude s nimi potíž.
„Franku, já tady nezůstanu už ani minutu!“
Vlastnicky se do manžela zavěsila; Leroux se pousmál. Lhostejně čekal, zatímco poněkud zavalitý manžel přemýšlel, čím by mohl Lerouxe zastrašit. „Co jste zač?“
„Wyndom Leroux, prezident společnosti National Curtainwall. Tahle budova nám patří.“
„Franku, odcházíme!“
Frank se pootočil. „Mlč, Gale.“ Pak se otočil zpět k Lerouxovi. Bojovnost ho už trochu přešla. V jeho hlase se ozýval neskrývaný a opravdový strach. „Myslím, pane Lerouxi, že bychom měli jít pryč, a to co nejrychleji. Myslím, že jsme odříznuti – požárníci se sem nedostanou.“
„Asi proto, že výtahy nefungují nebo že jsou příliš nebezpečné,“ řekl tiše Leroux.
Blondýna zbledla. Muž přikývl. „Asi máte pravdu. Co tedy máme dělat?“ Automaticky čekal od Lerouxe rozkazy. To Leroux uvítal; takovým situacím rozuměl a dovedl je zvládnout.
Ve vyhlídkové restauraci už asi každou chvíli vypukne panika. Nehrozí jim žádné bezprostřední nebezpečí – požárníci dole vědí, že jsou tady. Telefony sice nejdou a vnitřní výtahy nefungují, ale pokud to požárníci budou považovat za nutné, vždycky sem můžou vyjet vyhlídkovým výtahem. Hosté by tu ještě mohli počkat – bylo by to nejrozumnější –, ale strach toho muže je velmi silný a většina lidí v sále se asi cítí stejně. Fyzický jsou bezpečnější tam, kde jsou. Nezvládnou to však psychicky.
„Myslím, že bychom měli zorganizovat evakuaci,“ řekl Leroux. „Vypukne-li v sále panika, budou ranění, a je dokonce možné, že někdo v panice porouchá vyhlídkový výtah. Jeden z vás, pánové, by měl přivést hostitelku. Sestavíme plán akce.“
Menší ze dvou mužů se okamžitě zapojil do hry. „Svatá pravda, pane Lerouxi!“
Kolektivní duch, pomyslel si Leroux cynicky. Dá se na něj hrát jako na varhany. Za pár vteřin se muž vrátil i s Quinn.
„Quinn, jakou kapacitu má vyhlídkový výtah? Nikdy jsem si toho pořádně nevšiml.“
„Deset lidí – ale snad by se tam nacpalo o jednoho, o dva víc.“
„Tak dobře. Obejděte restauraci a řekněte hostům, že začíná evakuace. Ať si vezmou ze šatny své kabáty. Začněte u stolů nejvíce vzdálených od výtahů; lidé u nich se budou cítit nejméně bezpeční, a až začneme posílat skupiny dolů, budou nejnáchylnější k panice.“
Otočil se a pokynul oběma mužům. „Pro případ, že se někdo bude snažit vzít výtah útokem, potřebuji vaši pomoc.“
„Spolehněte se.“
Leroux pohlédl na jejich manželky, které nervózně postávaly opodál. „Pošleme vaše manželky v první várce. Myslím, že všechna auta z podzemí odvezli do veřejné garáže. Vaše ženy vám je zatím mohou vyzvednout.“ Nápad sjet dolů vnitřními výtahy stejně asi dostaly jejich manželky, pomyslel si. Jakmile zmizí ze scény, muži se ovládnou – pokud toho bude zapotřebí.
Na okamžik se zastavil u svého stolu. „Thelmo, Jenny, posíláme lidi dolů vyhlídkovým výtahem. Vyzvedněte si věci v šatně.“
„A co ty?“ zeptala se Thelma.
Leroux se neznatelně usmál. „Já tady teď velím evakuaci.“
Thelma se zase posadila. „Odejdu až s tebou, Wyndome.“
„A co ty, Jenny? Craig je dole.“
„Překážela bych mu,“ řekla upjatě; pak se přiměla k úsměvu. „Zůstanu tu s vámi dvěma. Nebude to trvat dlouho, že ne?“
„Snad půl hodiny, víc ne.“
„Právě tolik času, kolik potřebuji k dopití vína,“ řekla tiše.
Leroux spěchal zpátky k vyhlídkovému výtahu. Vstupovalo se do něj hned u vstupní haly. Stručně se představil těm, kteří stáli ve frontě, a vysvětlil jim, že první pojedou ti, kteří sedí u nejvzdálenějších stolů – ovšem po těch, kteří už stojí ve frontě. Viděl, jak na druhém konci restaurace Quinn s pocitem odpovědnosti vysvětluje situaci. Hosté od nejvzdálenějších stolů postupně odcházeli do šatny pro kabáty a pak se řadili do fronty. Nebyla žádná panika. Jakmile se lidé jednou dozvěděli, že za chvíli odjedou, že existuje plán, že je tu Někdo Odpovědný, ovzduší v sále se značně zlepšilo.
Byly však menší problémy.
„Nepřijela jsem vnějším výtahem,“ prohlásila jedna žena. Měla zsinalý obličej. „Bojím se výšek; myslím, že bych nesnesla pohled na ulici ze skleněné kabiny tak vysoko nad zemí.“
Leroux se usmál, pevně ji stiskl a předal ji jejímu manželovi, který už byl uvnitř výtahu.
„Jen zavřete oči, a až ucítíte náraz, bude to znamenat, že jste v dolní hale.“
Asi pětatřicetiletý muž, který vypadal jako zápasník, byl další, komu se nechtělo do kabiny.
„Jak můžete vědět, že to bude bezpečné? Slyšel jsem, jak říkáte svým přátelům, že výtahy projíždějí pásmem požáru. Proč je tenhle bezpečný a ty druhé ne?“
„Vyhlídkový výtah jezdí po vnější straně souvislé betonové zdi až dolů do haly v prvním patře,“ vysvětloval trpělivě Leroux. „Mezi vámi a ohněm bude silná vrstva betonu, a je absolutně vyloučeno, aby výtah zastavil v hořícím patře.“ Vstrčil muže dovnitř a dveře se zavřely dřív, než mohl něco namítat. Asi se ve skutečnosti bál výšek, stejně jako ona starší žena.
„Pane Lerouxi?“
Elegantní černý muž, který předtím seděl u stolu hned za nimi, teď stál ve vchodu do foyeru a tvářil se starostlivě.
„Prosím?“
„Nevšiml jste si náhodou, že by slečna Muellerová nastoupila do výtahu?“ Leroux se tvářil nechápavě a muž dodal: „Pozval jsem ji dnes na večeři. Před chvílí jsem odešel na pánskou toaletu, a když jsem se vrátil, už tu nebyla.“
Leroux se otočil a pokynul další skupině, aby nastoupila do výtahu. Od začátku evakuace už sjely dvě várky, ale slečna Muellerová mezi nimi nebyla. „Je mi líto, pane, ale ještě neodjela. Nepovídá si náhodou s nějakými přáteli u jiného stolu?“
Elegán zavrtěl hlavou; v té chvíli vypadal nevýslovně smutně. „Ne,“ řekl pomalu. „Už jsem dvakrát prošel celý sál a není tu.“
Leroux si vzpomněl, jak se oba dobře bavili, a řekl: „Požádejte slečnu Reynoldsovou, aby se podívala do úpravny. Možná si trochu víc přihnula.“
Muž se slabě usmál. „Její otec pracoval v pivovaře. Ta by mohla ještě pít, když my dva bychom už byli pod stolem.“
Muž se vrátil do sálu, aby ještě jednou prošel mezi stoly. Lerouxovi chvíli vrtalo hlavou, co se té ženě mohlo přihodit Pak se výtah vrátil pro třetí várku a on na ni zapomněl.
Řídit záchranné práce je docela prima, řekl si Leroux. Ale ještě půl hodiny a bude dole v hale. To už bude jiná realita. Jeho mysl jí nedokázala čelit teď, a pochyboval, že jí bude moci čelit později. A stále ještě nemá žádný alternativní plán, stále ještě neví, co bude dělat
A pak ho napadlo, co asi dole dělá Barton, jak se asi drží. Nejspíš slíznul to, co by potkalo Lerouxe, kdyby byl sjel dolů jako první. Poslat Bartona dolů však bylo praktickým řešením; snad se nemýlil.
Věděl také, že jakmile se dostane dolů, ztratí nejlepšího zaměstnance, kterého kdy měl.

36

Tom Albrecht se ve spánku neklidně převaloval. Když přišel z práce, byl utahaný jako pes. Dali děti spát a sami se s Evelynou také brzy uložili. Každodenní dlouhá přesčasová práce na nových přístrojích pro družice letectva mu ubrala víc sil, než si myslel. Dnes ho po několika minutách milování přemohla únava. Usnul, sotva se hlavou dotkl polštáře.
Nyní se ale téměř probudil. V polospánku si setřepal polštář, obrátil jej, zabořil obličej do jeho chladné druhé strany a zároveň se přivinul k teplému tělu své spící ženy. Hluboký spánek mu ale stále unikal. Jako by mu na zádech sedělo něco těžkého a vtlačovalo mu hruď do matrace. Rozespale zakašlal a poškrábal se na nose. Teklo mu z něj, jako kdyby měl silnou rýmu. Pomalu si uvědomoval, že je mu stále hůř. Pak se probudil docela.
Obrátil se na záda a zíral do tmy nad postelí. Evelyn sebou křečovitě trhla a rozkašlala se. Nepříjemný pocit byl stále silnější. Najednou si uvědomil, co se děje. Vzduch zhoustl a dusil; popotáhl nosem a ucítil výrazný pach kouře. Nahmatal vypínač lampy na nočním stolku a zapnul ji. Pokoj byl plný kouře, lampička v téměř úplné tmě svítila jako světluška.
Prudce se posadil a srdce mu sevřel náhlý strach. Tohle je zlé. Místností se táhly vrstvy horkého kouře, který vycházel z větrací mřížky. Padl zpět na postel a na okamžik jím opět zmítal kašel. Dostal strach, že začne zvracet.
Evelyn začala silně kašlat. Neslyšel ji, ale cítil vibrace postele, otřásané jejím tělem. Byla to jedna z mála chvil v jeho životě, kdy se snažil křičet, ale žádný zvuk se neozval – jako se ostatně neozval nikdy předtím. Zatřásl Evelynou a snažil se ji rychle vzbudit.
Reagovala pomalu, příliš pomalu. Otevřela ústa, aby zakřičela. Albrecht si uvědomil, že i kdyby mohla křičet, nebyl by ji slyšel. Dříve, než jí v tom mohl zabránit, posadila se. Okamžité zalapala po dechu a začala se dávit. Stáhl ji na podlahu.
U podlahy byl kouř řidší a vzduch o něco dýchatelnější. Už tolik nekašlal. Rychlými pohyby rukou jí říkal: Budova hoří.
Děti, odpověděly její ruce.
Kouř stále houstl a oba se začali dusit. Nevstávej, řekly jeho ruce. Zastaň co nejblíž podlahy. Nerozuměla mu, protože viditelnost se stále zhoršovala a oči jí slzely. Chtěla ho odstrčit a vstát. Stáhl ji zpět na koberec, a aby ji uklidnil, přitiskl svůj obličej k jejímu. Začala tiše štkát.
Děti, to řekly její ruce. Pocítil hrozný strach. Jsou ve vedlejším pokoji, ale on neví, zda ještě spí nebo zda se probudily a volají o pomoc. Začal se plazit od postele; držel se co nejblíž podlahy. Ucítil, jak se mu nohy zapletly do elektrické šňůry. Kopnutím se pokusil šňůru setřást. Lampa zhasla a octnul se v úplné tmě. Musel jsem vytrhnout šňůru ze zásuvky, pomyslel si. A pak si zoufale uvědomil: je teď hluchý, němý a slepý. Schází mu zrak ve světě bez zvuku, bez hlasu.
Rychle zahmatal po podlaze, dotkl se ruky své ženy a začal ji táhnout ke dveřím. Rychle se plazili dopředu. Najednou se zarazil. Směřují skutečně ke dveřím? Když se ve tmě a zmatku snažil najít Evelynu, ztratil orientaci. Šátral nataženou rukou před sebou a nahmatal nohu postele. Podle způsobu, jakým bylo zastláno prostěradlo, poznal, že je v nohou postele. Dveře do ložnice minuli.
V rozrušení vstal. Bylo to, jako by vstrčil hlavu do pece. Vrhl se na podlahu. V polovině výšky místnosti se teplota musela blížit bodu varu. Cítil, jak se mu napíná kůže na čele, jak začíná vysychat Shrbil se a po čtyřech se doplazil ke stěně. Když ji před sebou ucítil, začal hmatat po vypínači. Nenašel jej. Posunul se o kousek dál a najednou narazil na něčí paži. Hmatem našel kliku. Rychle ji stiskl a vrazil dovnitř. Najde děti a okamžitě se vrátí pro Evelyn.
Škoda že nemá dar hlasu, pomyslel si, škoda že nemůže na děti zavolat nebo je alespoň slyšet… Všiml si, že v této místnosti je trochu chladněji. Vstal, aby si naplnil plíce. Zamotal se obličejem do jakési látky a vzápětí na něj spadl nějaký tenký kovový předmět. Když vztáhl ruce, nahmatal hebké záhyby hedvábí. Slepě tápal. Přes čelo mu přejel neviditelný hák, vyčnívající ze zdi. Místo do dětského pokoje se dostal do vestavěné šatny.
Prudce se otočil a vyhodil šatstvo, které mu překáželo. Na podlahu dopadly kabáty a šaty. Našel dveře a okamžitě klesl na kolena. Kde je Evelyn? Hmatal po podlaze, až ji našel u postele. Byla zesláblá. Vkleče ji vzal do náruče; jeho plíce se zoufale snažily nabrat kyslík. Na to, aby se mohl dál piazit, už mu nezbývaly síly.
Dostal další bolestivý záchvat kašle. Z nosu mu vytryskl proud hlenu. Jako by na světě nebyl už žádný vzduch, jen nekonečné přívaly horkých plynů. Evelyn se mu vysmekla; cítil, jak klesá na podlahu vedle ní. Děti, pomyslel si. Pane bože, děti…

37

„Připijeme si?“ zeptal se Harlee Clairborne se sklenicí v ruce.
Lisa se usmála a pozdvihla sklenku. Přiťukli si a Lisa usrkla. Harlee je opravdu velmi – kontinentální! Nebo je to dnes už zastaralé slovo? Rozhlédla se po hostech, kteří většinou přidušeně šeptali nebo nemluvili vůbec. Pan Leroux mluvil s několika manželskými páry stojícími u vchodu do výtahů; zdálo se, že se hádají. Nevěděla, o co se přou, ale měla dojem, že to tuší.
„Myslím, Liso, že není důvod k panice. Požár je více než čtyřicet pater pod námi. Určitě už si s tím poradili.“
„Máš pravdu, Harlee. Vypadá to na to.“
Zkoumavě se na ni podíval. „Ale zdá se mi, že ti stejně něco dělá starosti.“
„Ano,“ přiznala se. „Ale nemám starost o tebe nebo o sebe. Je to něco jiného a já ani pořádně nevím co.“
U jejich stolu se objevila Quinn Reynoldsová. „Mohu vám poslat další láhev vína?“
Clairborne zazářil. „Proč ne, děkuji vám, slečno Reynoldsová. Mohu vás ujistit, že nám bude chutnat.“
„Je to samozřejmě pozornost vedení podniku,“ řekla Quinn a odešla. Za chvilku přišla servírka s další lahví a začala jim nalévat. Trochu se jí přitom třásla ruka a Lisa se na ni tázavě podívala.
„Určitě si nemusíte dělat starosti, slečno. Požárníci jsou tu už několik hodin a jistě už požár omezili. Jinak by nám dali vědět“
„Sanitky přijely už dávno a ještě tu jsou.“ Servírka naplnila Harleeovu sklenici. „Vlastně dnes ani nemám směnu. Zaskakuji za kamarádku.“
Odešla a Harlee pozvedl sklenici, aby ochutnal víno. „No ne? Promiň, Liso, na stará kolena se ze mne stává nešika.“ Servírka nalila sklenici až po okraj a jemu několik kapek steklo po bradě a potřísnilo mu bílou košili.
Lisa ponořila do sklenice s vodou kapesníček a nechala jej chvíli namáčet. „Mám nápad, Harlee. Vezmi si slánku a zajdi na pánskou toaletu. Posypeš si košili solí, ta absorbuje víno, a pak si potřísněné místo vypereš mýdlem. Tahle rychleschnoucí košile bude za chvíli suchá.“
„Liso, ty jsi zlatá, se vším si víš rady. Hned jsem tu.“ Schoval slánku do kapsy a vstal. Prošel mezi stoly směrem k toaletám. Lisa ho sledovala pohledem. Je tak milý, a co je důležitější, v jádru poctivý člověk, je to možné, že je na něj v několika státech vystavený zatykač? Určitě to nebude nic, s čím by se dobrý advokát s trochou trpělivosti nemohl časem vypořádat
Pohledem přelétla sál. Tak hezký večer to byl, dokud nedostali zprávu o požáru. Dokonce i pak to na chvíli vypadalo jako na karnevalu. Dokud, jak řekla servírka, nepřijely sanitky. Několik hostů se ještě dívalo z terasy na to, co se dole děje. Ona a Harlee si také na chvilku vyšli; jakmile však viděla nosítka a slyšela třesk vyražených oken, pochopila, že je to vážné.
Ještě teď je slyšet vzdálené vytí sirén; k budově zřejmě přijíždějí další vozy. Naslouchala a představovala si organizovaný – a také dezorganizovaný – zmatek tam hluboko dole. Doufala, že hašení požáru úspěšně pokračuje, že nikdo… Zařekla se, že na to nebude myslet. Jeden z jejích žáků se stal požárníkem. Nikdy nezapomněla na šok, když se jeho jméno objevilo v novinách. Psali o něm jako o hrdinovi, který obětoval život, aby zachránil několik lidí při požáru chudinské čtvrti. Neklidně sebou trhla. Něco jí začalo vrtat v hlavě, ale stále ještě nevěděla, co to přesně je.
Sirény, pomyslela si. Samozřejmě. Sirény a třesk skla a zmatek dole na ulici. Telefonistky asi volají nájemníkům a varují je před požárem. Tenhle rámus by probudil i mrtvého, natož živého.
Jenomže jsou lidé, kteří sirény nikdy neuslyší.
Lidé, pro které takové signály nic neznamenají, lidé, kteří žijí v tichém bezhlasém světe, kteří mluví jen svýma rukama a slova odečítají ze rtů.
Tom a Evelyn Albrechtovi. Věděla, že chodí brzy spát, že Tom je vyčerpán mnoha večery přesčasové práce a že se těší na dovolenou, kdy se konečně pořádně vyspí. Určitě neuslyšeli sirény požárnických vozů a sanitek či vytí policejních aut. Určitě neslyšeli ani telefon, pokud se je telefonistka snažila varovat. Malou Lindu naučili, jak zacházet s telefonem, ale ta šla jistě spát dříve než rodiče. I kdyby telefon Lindu vzbudil, co může vědět o evakuaci budovy, požárním poplachu nebo o tom, že když zůstane v místnosti, má utěsnit dveře a větrací mřížky mokrými ručníky. Lindě bylo všehovšudy sedm let.
Snad by to měla oznámit slečně Reynoldsové, ta bude vědět, co se má udělat. Může zavolat dolů a upozornit požárníky. Zachytila Quinnin pohled a naznačila jí, aby přišla ke stolu. Quinn jí dala znamení, že přijde za chvilku. Lisa byla jako na trní a její obavy narůstaly s každou přibývající vteřinou. Kdyby se tak už Harlee vrátil. Radši ne – je to milý člověk, kterému je nejlépe v salónu nebo na slavnostní večeři. S takovou situací se však asi neumí vypořádat.
Quinn šla k dalšímu stolu a tiše hovořila s hosty. Určitě se je snaží uklidnit, pomyslela si Lisa. Kdo ví, kdy se vrátí.
Pak se Lisa rozhodla. Vstala a přešla na druhou stranu sálu, kde byly domovní telefony. Rychle vytočila číslo ostrahy. Ve sluchátku se ale neozval ani oznamovací tón, ani vzdálený šum jiných hovorů. Zkusila jiný přístroj, ale se stejným výsledkem. Telefony jsou hluché, uvědomila si, a jsou už možná hluché nejméně půl hodiny.
Pomyslela na chudáka Schillera, který je uvězněn v jejím bytě; pak myšlenky na něj rozhodně zapudila. Zbývá jen jedna možnost. Je to obrovské riziko. Vůbec ji nenapadlo, že by na Albrechtovy mohl pomyslet ještě někdo jiný, že je někdo už mohl varovat, že jsou možná v bezpečí, že možná vůbec nebyli ani ohroženi. Ani na chvíli ji nenapadlo, že dává v sázku svůj život. Myslela na to, že v sázce je život celé rodiny.
A ještě jedna myšlenka ji napadla; co by byl udělal její otec, kdyby byl na jejím místě?
Znovu se podívala k výtahům. Pan Leroux a dvě dvojice, se kterými mluvil, odešli; pan Leroux se na chvíli vrátil ke svému stolu a dvě dvojice čekaly u vchodu do vyhlídkového výtahu na druhé straně haly. Nikdo se nedíval jejím směrem. Spěšně stiskla přivolávač; pak rychle vzala z blízkého stolu ubrousek a polila jej vodou z karafy na stole. Možná ho bude potřebovat, pomyslela si, a pospíchala k výtahům.
Když se před ní tiše otevřely výtahové dveře, vzpomněla si na Harleeho. Třeba si bude myslet, že ho v panice opustila a bude rozčarován. Určitě si však o ni nebude dělat žádné starosti.
A počkat a svěřit se mu se svým úmyslem by nebylo rozumné. Snažil by se ji zastavit. Snad se uvidí později. Rychle vstoupila do výtahu a stiskla knoflík do třicátého čtvrtého patra. Asi tam bude kouř, pomyslela si, ale možná že ani ne. Požár je o několik pater níže. Znovu ji napadlo, že celá ta výprava je vlastně zbytečná; v jistém smyslu v to doufala.
Kabina zpomalila a zastavila se. Jakmile se otevřely dveře, ucítila kouř. Vydala se po chodbě a zápach byl stále silnější; vzduch byl zamlžený kouřem. Když běžela k bytu Albrechtových, všimla si, že kouř houstne. Na obou koncích chodby byly otevřené dveře, které tu za sebou nechali spěšně evakuovaní nájemníci. Za jedněmi viděla, jak z větrací mřížky vychází kouř; bez rozmýšlení dveře zabouchla. Začala mít o Albrechtovy vážné obavy.
Bydleli na konci slepé chodby, teď plné hustého a dusivého kouře, který ji škrabal v krku. Cítila, jak se jí těžko dýchá. Zastavila se, aby si uvázala mokrý ubrousek přes nos a ústa. Trochu to pomohlo.
Dveře bytu Albrechtových byly, jak se dalo předpokládat, zamčené. Byly by zamčené, ať už byli doma či ne – pokud neodešli ve spěchu jako ostatní nájemníci tohoto traktu. Zabouchala na dveře a doufala, že když už ji nemohou slyšet rodiče, uslyší ji alespoň děti. Znovu zabouchala a pak si uvědomila, že ztrácí čas, který by mohl být velmi drahocenný.
Zalovila v kabelce a vytáhla kreditní kartu obchodního domu Grammert s. Kolikrát už o tom četla ve svých oblíbených detektivkách, kolikrát to už viděla v televizních krimi? Modlila se, aby dveře byly jen zaklapnuté. Klekla si a málem se rozplakala. Kolem celého dveřního rámu bylo úzké kování, které znemožňovalo dostat se k zámku. V návalu vzteku do kovového pásku zoufale udeřila a přitom si všimla, že se trochu hýbe. Kování bylo připevněno k rámu několika malými nýtky. Rychle sáhla do kabelky pro pilníček na nehty, vsunula jej mezi rám a kování a začala páčit. Pilníček se prohnul a kování se skřípěním vytahovaných nýtků povolilo. Z rámu se odloupla barva.
Vsunula pilníček hlouběji a znovu zapáčila. Mezera mezi kováním a rámem se rozšířila. Ještě kousek a bude moct použít karty. V zámku se rýsovala mosazná západka dveří. Vstrčila kartu mezi dveře a rám, přesně proti zakřivené západce. Nebyla si jistá, zda západka zajíždí do dveří nebo ne; pak karta z jejích zpocených prstů vyklouzla. Uchopila roh karty do kapesníku a zkusila to znovu. Chvíli se nic nehýbalo; pak západka najednou povolila. Vzala za kliku a vpadla do bytu.
Vzduch uvnitř místnosti byl nasycen hustým kouřem. Dostala záchvat kašle; pak si přitáhla ubrousek těsněji přes obličej a začala se plížit dopředu.
„Děti!“ křičela. „Lindo, Crisi, Martine, to jsem já, Lisa! Jste tu?“
Zmlkla a napjatě čekala na odpověď. Žádná nepřišla a Lisa si chvíli vyčítala, že svou hloupostí a naivitou zbytečně ohrozila svůj život. Kouř už byl nesnesitelný. Ještě jednou zavolala, ale nedostala žádnou odpověď. Zřejmě už odešli.
Už vycházela ze dveří, když se jí zdálo, že slyší slabý výkřik. Otočila se a přitom doufala, že se mýlí. „Děti?“ zvolala znovu. Tentokrát už nemohlo být pochyb. Z dětské ložnice se slabé ozýval pláč. Proběhla obývacím pokojem a prudce otevřela dveře do ložnice. Kouř tu nebyl tak hustý jako v obývacím pokoji; když našla vypínač a rozsvítila, bylo i trochu vidět.
Postýlky byly prázdné.
„Děti! Chrisi!“ Otočila se. Najednou dostala strach z toho, co by mohla najít v zadní části bytu. Za sebou uslyšela štkaní malého dítěte. Uvědomila si, že přichází z hromady peřin ležících na podlaze. Přiblížila se k nim a peřiny rozhrnula. Krčil se pod nimi malý Chris.“ Oči měl uslzené od pláče a dráždivého kouře.
„Chrisi! Chrisi, teď poslouchej! Kde jsou druhé děti?“ Chris si utíral oči a vzlykal. „Chrisi, řekni to Lise – prosím tě, řekni mi to!“
„Schovávají se,“ vyhrkl mezi vzlyky.
„Kde, Chrisi? Řekni Lise kde!“
Ukázal na skříň ve zdi. Lisa k ní přiběhla a otevřela dveře. Temná skříň byla plná zapínacích pytlů na Šaty. Rozhrnula je rukou. Vzadu ve skříni se na dně krčila Linda s malým Martinem. Linda ještě neplakala, ale už slzela od kouře. Vrhla se k Lise a objala ji kolem nohou.
„Liso, já mám takový strach! Volala jsem dolů, ale nikdo tam nebyl! A nemohla jsem probudit mámu s tátou, zamkli se.“
To rodiče malých dětí někdy dělají, když chtějí být chvíli sami, pomyslela si Lisa. A asi usnuli a zapomněli odemknout. Něžně Lindu pohladila. „No tak, no tak, jen se neboj. Nikomu se nic nestane. Jen zůstaň tady, já se hned vrátím.“ Běžela do koupelny a strhla povlaky z polštářů. Rychle je pod sprchou namočila a vrátila se. Dva dala Lindě. „Dej si jeden přes pusu, druhý dej Martinovi. Já pomůžu Chrisovi. Zadrží se tím trochu kouř, abys mohla dýchat.“ Pomohla jim uvázat povlaky kolem hlavy a začala je odvádět ven, když si najednou vzpomněla.
Mein lieber Gott!“ Tolik se strachovala o bezpečí dětí, že zapomněla na Toma a na Evelyn. Bude je muset vzbudit. Uvědomit je o tom, co se stalo. „Děti, počkejte tady!“
Lisa vzala za kliku dveří do ložnice, ale dveře byly zamčené. Rozhlédla se a pak vzala ze stolu u dveří těžkou lampu s podstavcem. Než zámek povolil, musela do něj třikrát vší silou udeřit. Prudce rozrazila zničené dveře. Vzduch uvnitř byl jako ve vysoké peci. Žár se tu valil ve vlnách. Přikrčila se a zatápala po vypínači. Kouř v místnosti byl téměř neprůhledný, sotva rozeznala dvě postavy u postele. Rychle se k nim připlížila. Oba byli v bezvědomí, i když ještě pomalu a těžce dýchali a chvílemi se dávili. Zatřásla Tomem, ale ten jen zasténal. Pomyslela si, že křísit je, by bylo jen ztrátou času. Tom částečně zakrýval tělo své ženy. Lisa ho odvalila, pak chytila Evelyn pod pažemi a táhla ji po podlaze. Po tlustém koberci to šlo těžko,a těch několik kroků ke dveřím jí vzalo veškerou sílu, kterou v sobě dokázala najít. Dýchalo se jí čím dál tím hůř.
„Lindo, utři svým povlakem mamince čelo. Ostatní si lehněte na podlahu. Lindo, ty také, můžeš to udělat vleže. Jdu pro tatínka.“
Snad se jí to jen zdálo, ale měla dojem, že vzduch v ložnici byl ještě žhavější a kouř hustší. Doplížila se k Tomovi, chytila ho za ruce a začala ho táhnout ke dveřím. Musí vážit aspoň osmdesát kilo, pomyslela si; kdyby byl tak malý jako Harlee, bylo by to daleko snadnější. Zaúpěl. Zmocnil se ho těžký záchvat kašle. Lisa na chvilku nevěděla, zda se jí ho podaří dotáhnout až ke dveřím. Kouř vycházející z větrací mřížky se jí zakusoval hluboko do plic. Stiskla mu ruce ještě pevněji, ještě jednou jím škubla a vtáhla do obývacího pokoje. Strčila do dveří ložnice, ale díky poškozenému zámku se jí nepodařilo je zavřít.
„Jsou mrtví, viďte?“ zeptala se Linda, která si mezitím utřela oči. „Maminka se nehýbe.“
„Ne, nejsou mrtví,“ řekla Lisa a cítila, jak jí smutek tlačí do očí slzy. „Ale musíme je dostat na čerstvý vzduch.“
Zkusila Torna oživit dýcháním z úst do úst. Zasténal a rozkašlal se; pak se obrátil na bok. Z úst mu kapal hustý sliz. Začal zvracet na koberec. Co mám dělat? horečně přemýšlela Lisa. Jsou v bezvědomí a ona nemá dost sil na to, aby je oba dostala z budovy. Nestačí jí síly ani na Evelynu, která je daleko lehčí než její manžel. Bude muset rodiče přenechat kouři a ohni, pomyslela si váhavě. Děti ale zachrání.
„Pojďte se mnou, děti. Vezměte se za ruce, ať se neztratíte.“
Linda ji táhla zpátky. „A co máma s tátou?“ zachvěl se jí přitom hlas; ještě chvíli a začne plakat. Malý Chris to vycítil a opět se rozvzlykal.
„Někoho pro ně pošleme.“
„Já chci zůstat s nimi,“ žadonila Linda.
„Ne, ne, kinder, musíte jít se mnou,“ prosila Lisa, která už také měla slzy na krajíčku. Pane bože, pomyslela si, proč tohle potkalo zrovna mé? Pak se obrátila k Lindě: „Lindo, myslíš, že by tvoji rodiče chtěli, abys tu zůstala?“
Linda pochopila; do očí se jí vedraly slzy. Podala ruce Chrisovi a Martinovi a pak šla za Lisou ke dveřím. Tiše přitom plakala.
Kouř ještě o něco zhoustl. Lisa našla dveře spíše hmatem, než že by je viděla. Začala silně slzet; přivírala oči, aby je chránila před štiplavým kouřem.
„Slečno Muellerová, co to tu proboha děláte?“
Už předtím se jí zdálo, že na konci chodby slyšela kroky, ale neodvažovala se doufat. Vytřeštila oči. Ve dveřích se zjevil Harry Jernigan. Za ním stáli dva požárníci v pláštích a v přílbách.
„Gott sei dank!“ Hlasitě se rozplakala a přitom strkala děti k požárníkům. „Pomozte těm chudáčkům!“
Jeden z požárníků proběhl kolem ní a klekl si k postavám na podlaze. Je velmi mladý, není mu více než pětadvacet, pomyslela si Lisa. Těžko se to dá ale odhadnout,jeho obličej je zarudlý a pokrytý špinavým potem. Chvíli držel Evelynino zápěstí a počítal jí puls. Pak se sklonil k Tomovu hrudníku.
„Jak to s nimi vypadá, Johnny?“ zeptal se starší požárník.
„Jsou na tom oba dost špatně – otrava kouřem. Budeme je muset okamžitě odnést“
„Dostanou se z toho?“ zeptala se Lisa. Bála se odpovědi.
„Nejsem lékař, paní. Vezmeme je dolů do haly, kde mají kyslík a křísící přístroje. Můžete se vy dva postarat o děti?“
Jernigan přikývl. „Samozřejmě.“
„Vezměte Lindu a já vezmu ty dva malé,“ řekla Lisa, která držela dvě menší děti za ruku.
Linda stále ještě plakala a Jernigan ji konejšil: „S takovou hezkou holčičkou se nevodím za ruku každý den.“ Pokoušela se pláč potlačit.
Dva požárníci měli naspěch. „Johnny, vezmi tu ženskou, já se postarám o něj.“ Mladší požárník vzal Evelynu do náruče, jako by byla dítě; starší si Albrechta klasickým požárnickým chvatem přehodil přes záda. „Tak jdeme. Uvidíme se s ostatními dole. Nejezděte výtahy – nájemnická hala je plná kouře a výtahy z ní dolů stejně nejezdí. Jděte po schodech, nouzové dveře mezi osmnáctým a patnáctým patrem jsou otevřené, můžete jimi projít. Záchranné družstvo si tam děti přebere a dopraví je na prohlídku.“
Šli se svými břemeny po chodbě, za nimi Lisa; průvod uzavíral Jernigan. Klopýtla, ale Jernigan jí podal pomocnou ruku. Uvědomila si, jak zeslábla. Kouř jí asi vysál sílu a nahradil ji závratěmi. Nebo prostě stárne. Několikrát musela děti, které se jí držely za sukni, napomenout, aby si před obličejem držely mokré povlaky. Její vlastní utěrka už v žáru ložnice Albrechtových dávno uschla. Čas od času se rozkašlala. Mělo ji napadnout, že má utěrku před odchodem znovu navlhčit.
Když došli ke schodišti, dva požárníci už po něm sešli tak daleko, že je nebylo vidět. Jernigan otevřel dveře a šel první. „Tak pojďte, slečno Muellerová.“ O několik pater pod sebou slyšeli vrzání požárnických bot Lisa se modlila, aby nepřišli pozdě. Schodiště bylo zakouřené, ale dalo se tu dýchat poměrně snadno; tlak v plících jí trochu polevil.
„Požár dole už tolik neřádí,“ řekl Jernigan. „Přivedli čerstvý vzduch do sedmnáctého a osmnáctého patra a teď hasí z druhého schodiště. Dostávají se dovnitř. Kouře už hodně ubylo.“
„Je také trochu zima,“ řekla Lisa a pak se své poznámce rozesmála. Stačí párkrát si postěžovat, pomyslela si, a všechno bude v pořádku.
Chris ji zatahal za ruku. „Budou máma s tátou zase zdraví?“
„To víš, že budou. Jenom spinkají.“
„A probudí se dřív, když se pomodlím?“
„Určitě, Chrisi. Pomodlíme se oba, ale velmi tiše, mlčky.“
Zvuk požárnických bot se vzdaloval stále rychleji. „Už jsou hodně daleko,“ řekl Jernigan. Byl téměř o celé patro před Lisou.
„To jsem ráda,“ řekla klidně Lisa. Bude muset Martina nést, uvědomila si; jeho pomalé klopýtání po schodech je příliš zdržuje. Dříve ho vzít do náruče nemohla, ale teď si myslela, že se jí vrátilo dost síly. Sehnula se k němu a posadila si ho na ruku.
Schodiště samo jí připadalo podivné; bylo plné trubek, které vycházely z jednotlivých pater a vedly pod odpočívadly.
„Harry, co je to za schodiště? Nikdy jsem na něm nebyla.“
Jeho hlas se ozval z hloubky téměř jednoho a půl patra. „Obvykle používáte schodiště na severní straně budovy. Tohle schodiště, slečno Muellerová, je jižní, hned vedle instalačního jádra, kterým vedou všechny instalační trubky a vnitřní výtahy. Po druhé straně jádra jezdí vyhlídkový výtah.“
Teď už víceméně věděla, kde je. Zbývá už jen několik pater. „Tak si pospěš, Chrisi, přece nezůstaneme pozadu.“
„Potřebujete pomoct, slečno Muellerová?“
„Ne, stačíme si sami, Harry.“
Teprve podruhé za celý večer si vzpomněla na Schillera, který zůstal zamčený v bytě.
Její rty začaly odříkávat tichou modlitbu, nejen za Toma a Evelynu Albrechtovy, ale i za někoho jiného.

38

Pro bažanta Davida Lencha to byl první velký požár. Přes kouř a nesnesitelnou výheň ho jaksi zvráceně vzrušoval. Požár se stal Lenchovým osobním nepřítelem, jakýmsi ohnivým drakem, jehož existence ho předurčila do role svatého Jiřího. Stál u proudnice dvouapůlpalcové hadice a probojovával se chodbou sedmnáctého patra. Hned za ním byli další dva muži. Jedním z nich byl velitelův syn Mark Fuchs. Věděl, že i Fuchs pociťuje stejný druh vzrušení.
Skrčil se, aby se vyhnul vrstvám žáru u stropu a pomalu pohyboval proudnicí. Postřikoval chodbu před sebou proudem vody tryskajícím pod vysokým tlakem. Nasadil si přílbu obráceně, aby mu širší okraj, který je normálně vzadu, chránil skloněný obličej před sálavým žárem. Viditelnost byla špatná, ale podle žáru poznal, kde oheň je. Tři metry za ním další skupina požárníků stříkala vodu na něho a na ostatní členy předsunutého družstva. Tak trochu si připadal jako utopená myš nebo přinejmenším jako myš ponořená do horké vody – a chvílemi i do žhavé páry. To když dopadla voda z hadice na silně rozžhavené místo.
Přiblížil se o pár kroků blíž k zuřící bestii a ohlédl se na Fuchse. Zasmál se vzrušením. Fuchs mu pohled oplatil a Lencho se posunul o další krok k ohni. Vydrží to ještě tak deset minut, pak ho vystřídají. Ale těšilo ho vědomí, že to ohni nedaroval.
Mírně upravil nastavení proudnice a namířil na strop. Díval se, jak obkládačky pod silou proudu černají a rozpadají se. Odražená voda mu v pramíncích stékala po obličeji. Boj s ohněm přináší zvláštní uspokojení. Měl radost, že spolupracuje s lidmi, které respektuje. Zvláště si vážil členů svého družstva. V tak obtížné situaci by normálně na proudnici byli buď Jenkins, nebo Mark Fuchs, ale před chvílí si to s ním prohodili, aby mohl získat zkušenosti. Fuchs je stejně starý jako on, chodili spolu do školy. Lencho vstoupil do útvaru rok po Fuchsovi.
Mladý Fuchs už si našel čas na to, aby se oženil a pořídil si malého syna. Lencho se usmál pod vousy. Kde na to ten zatracený Fuchs našel čas? Jednou si také vezme nějakou pěknou židovskou dívku. Bude si o tom muset promluvit s matkou; má víc času než on, aby se po nějaké poohlédla.
Málem mu znovu vypadla proudnice. Fuchs zaječel: „Co to krucinál zase děláš, Davide!“ Lencho přikývl. Jeho úsměv byl tentam. Z hadice tryskalo více než tisíc litrů za minutu a tlak v jejím ústí byl větší než tři a půl atmosféry. Ke zvládnutí dvouapůlpalcové hadice je zapotřebí tří mužů; kdyby se jim vymkla, mohla by těžká mosazná proudnice někomu rozbít hlavu.
Dvanáct metrů nad sebou rozeznal pokřivené dveře vedoucí do skladu, ve kterém prý požár začal. Nalevo i napravo stále doutnaly zuhelnatělé zbytky firmy Moderní interiéry, ale oheň už byl z velké části uhašen. Znenadání se ze stropu utrhl kus obkladu a spadl mu na ruku. I když měl rukavice, reflexívně rukou trhl. Hadice přitom začala chaoticky stříkat po chodbě; Fuchs a Jenkins se snažili dostat ji pod kontrolu. Lencho se vrhl po proudnici a chytil ji. Společným úsilím všech tří se jim podařilo zmítající se hadici zkrotit.
Fuchs mu zařval do ucha: „Buď tak laskav a už to nedělej!“
Lencho přikývl. Stáhl si rukavici z azbestové tkaniny a podíval se na ruku. Na místě, kde ho zasáhl kus obkladu, mu naskočil puchýř o velikosti půldolarové mince. Tohle bude bolet nejméně týden, pomyslel si. Požár ho už tolik nevzrušoval. Pálil ho obličej a z nosu mu kapal hlen. Začaly ho bolet plíce. Zakašlal a snažil se opět postoupit kousek dopředu, ale po několika krůčcích mu svaly vypověděly službu. Najednou ucítil poklepání na zádech a do ucha mu někdo zařval: „Tak, chlapče, už toho máš dost!“
Hadici převzalo střídající družstvo a Lencho, Fuchs a Jenkins se vrátili na odpočívadlo. Čekal tam na ně velitel Infantino.
„Jsi v pořádku, Lencho?“ Ten, kdo je vpředu, to vždycky odnese nejvíc.
„Trochu se mi připekla ruka, ale už je to dobré.“
„Ukaž.“
Lencho napřáhl ruku; Infantino si ji znalecky prohlédl. „Tak se seber, jdi na stanoviště první pomoci a nech si ji obvázat“
„Já to vydržím.“
„Zanítí se ti to a místo pár minut s tím budeš v neschopnosti celý týden. Běž na první pomoc a nech si to ošetřit, Lencho. To je rozkaz. Až začneme rozdávat metály za hloupost, přihlas se u mě.“
Lencho zrudl. „Půjdu dolů, pane. Za pár minut jsem zpátky.“
„Tady ne.“
Lencho se zastavil. „Nerozumím vám.“
„Jsi na tom hůř, než si asi myslíš; potřebuješ delší odpočinek. Když se hned vrátíš, nevydržíš ani polovinu toho, co jsi vydržel napoprvé.“ Infantinův hlas zvážněl. „Slyšel jsem, že jsi dvakrát ztratil kontrolu nad proudnicí a ohrozil dva muže. Lencho, jsi statečný chlap, máš spoustu energie – ale moc šlapeš na plyn a málo řídíš. Jenom odvaha k uhašení požáru nestačí, musíš taky myslet.“
„Už se to nestane, pane,“ Lenchovi bylo do pláče.
„To si piš, že ne. Nepřipustím to.“ Infantino si ho chvíli měřil a pak trochu změkl. „Až ti to ošetří, hlas se kapitánovi Millerovi na šestnáctém patře. Vezmi si trhací hák a s Fuchsem pomáhejte zkontrolovat chodby. Požár je tam v podstatě uhašen, ale půjdu se tam podívat, jestli se to někde nemůže ještě vznítit“
„Ano, pane.“ Lenchovi bylo, jako kdyby právě propadl ze zkoušky. Naposled se podíval do chodby a řekl: „Vypadá to, že požár povoluje.“
Infantino přikývl, jakživa by taky ne, když jsme na něj vylili půlku jezera.“ ,
Lencho se dal dolů po schodech do patnáctého patra a pak k výtahu vedoucímu do přízemí. Ale bylo to docela prima, pomyslel si.

39

Barton už se nemohl dočkat, až se tu Leroux ukáže. Už jenom proto, aby si nad celým tímhle svinčíkem konečně mohl umýt ruce. Ale Leroux v první várce evakuovaných z vyhlídkové restaurace nebyl. Nebyly v ní ani Thelma, ani Jenny. Napadlo ho, že až se Leroux konečně ukáže, bude už skoro po všem. Ale televizní kamery ho stejně neminou. Hala už byla vyklizena, a ti nájemníci, kteří nevyužili pokojů zamluvených jinde, spali na polních lůžkách postavených v kavárně dolní haly a na chodbě hned před ní. Několik se jich posadilo kolem stolů v jídelně. Hovořili tiše a monotónně a gratulovali si, že náleží k vybrané společnosti zachráněných.
Ale nebyly problémy jen s nájemníky. Do Skleňáku se nějakým způsobem dostal skrz policejní zátarasy zástupce pojišťovny. Barton dopil v jídelně kávu. Když se vrátil, objevil muže s přenosnou televizní kamerou a videofonem, jak natáčí činnost požárníků a škody v hale. Když odmítl odejít, Barton ho násilím vyhodil.
Uklidnil také několik nájemníků z komerčních pater, které s Bartonovým souhlasem přivedla policie. Většina z nich si ani tak nedělala starosti o věcný majetek jako o záznamy a kartotéky v kancelářích. Většinu z nich Barton uklidnil. Jiným mohl nabídnout jen malou útěchu, když jim navrhl, aby se po odhadu škod způsobených požárem spojili se svými pojišťovnami. Řekl jim, že jakmile požárníci ukončí svou práci, dá jim okamžitou zprávu. Pomyslel si, že až bude po všem, mnozí nájemníci dají výpověď. Ale to je Lerouxova starost, ne jeho.
Asi tucet nájemníků a stejný počet požárníků bylo v nemocnici s příznaky otravy kouřem. A byli také nezvěstní, kteří se ještě neobjevili a o které Barton měl stále větší starost. Douglas, Albína Obligadová, Bigelow, Deirdre Elmonová – o níž Jernigan tvrdil, že je stále ještě v budově, i když ohlásila, že odchází – a mnoho dalších, které Barton neznal.
A byly i oběti. Nájemník, který zemřel na otravu kouřem. A Michael Krost. Požárníci uhasili požár na sedmnáctém patře; pomohlo jim ovšem, že oheň se strávil sam. Když přišli k zablokovanému výtahu, byly dveře ještě otevřeny. Saniťáci vynesli Krostovy tělesné pozůstatky. Položili nosítka na podlahu v hale a požádali Bartona, aby jim pomohl s identifikací. Minuta, než se podařilo určit, kdo býval tou spečenou hromádkou, byla nesnesitelně dlouhá. Barton vyslovil svou domněnku a nosítka byla odnesena; z visících okrajů přehozu kapala špinavá voda.
Celkem vzato, pomyslel si chmurně Barton, to mohlo být horší – daleko horší. Požár na sedmnáctém patře je zvládnut, pár ohnisek na šestnáctém udušeno a nyní se daří zvládnout osmnácté. Infantinovi lidé mají problémy s jedenadvacátým – oheň vyskočil podél okraje budovy průrvou, která vznikla odchlípením vnější stěny –, ale dosud to není nic vážného.
„Už je Jenny dole?“ Infantino přišel zvenku s kávou pro radisty.
„Ještě ne – bude asi s Lerouxovými v poslední várce z vyhlídkové restaurace.“ Podíval se na šálek s kávou v Infantinově ruce. „Proč jsi nešel pro kávu do jídelny?“
„Garfunkel žádal o dobrovolníky a jako první se přihlásila ženská, která jakživa nevařila vodu. Přišla z nemocnice nějaká zpráva o Edwardsovi?“
„Drží se, ale zůstává v oddělení intenzívní péče. Už jsem to řekl Garfunkelovi – kamarádí spolu.“ Všiml si několika požárníků, kteří čekali, až je výtah doveze nahoru. „Jaká je situace na jednadvacátém patře?“
„Oheň se dostal do několika kanceláří na severní straně, ale daří se nám jej zvládnout.“ Infantino mluvil sebevědomě. Když si to uvědomil, okamžitě nasadil skromnější tón. „Růžové brýle si ale ještě nenasazuj. Požár je nevypočitatelný. Může se porouchat zařízení v jedné strojovně a všechno dopadne jinak. Mohli jsme se třeba zmýlit v odhadu zásoby hořlavin nad osmnáctým patrem. To by bylo vážné. A už jsem ti řekl, že budova se podobá ementálu. Oheň mohl proniknout tuctem otvorů na místa, o kterých nemáme zdání, a teď tam třeba doutná.“ Křikl pokyny na kolemjdoucí skupinu požárníků a pak se otočil zpět k Bartonovi. „Proč Leroux nesjel s první várkou z vyhlídkové restaurace, Craigu? Jsem rád, že jsi tady, ale na něj to může vrhnout špatné světlo.“
„Zřejmě tam nahoře řídí evakuaci, uklidňuje je, snaží se zabránit panice.“ Něco se mu na té otázce nezdálo. „Proč se ptáš?“
„Může pro to mít ještě jeden důvod – skandál padá na jeho hlavu, ne na tvoji. Jakmile přijde do haly a novináři se o tom dozvědí, budou mít policajti práci, aby je udrželi. Půjdou tvrdě po něm, ať už se na to díváš jakkoliv. Myslím si, že s tím vším Leroux kalkuloval.“
„To mohl,“ připustil Barton. „Mohl hrát o čas, dokud nepřijde na to, co odpoví na otázky, které mu budou klást. V každém případě je to jeho starost.“
Infantino dopil kávu a zmačkal papírový pohárek. „Vraťme se k tvým plánům. Chci se podívat, jak to vypadá nad jedenadvacátým patrem. Do jaké míry se můžeme spolehnout na to, že Garfunkel opravdu zná objem hořlavin?“
„Dám za něj krk.“
„Nebude tvůj, ale možná někoho jiného. Tak ještě jednou projdeme tvé kresby.“
Přešli ke stánku s tabákem a spojovému středisku. Barton si všiml, že intenzita vysílání poklesla. Infantino už nevysílal žádosti o posily a ve zbývající části města se stavy požárního útvaru vrátily téměř na normál. Pro žádné další stanice už poplach nebyl vyhlášen.
Byli hluboce zabráni do diskuse o množství hořlavin v jedenadvacátém patře, když přišel jeden z policistů. „Pane Bartone, u zátarasů je nějaký člověk a chce s vámi mluvit.“
„Nechci nikoho vidět,“ zavrčel Barton, rozladěný vyrušením. Pak si povzdechl. „Kdo to je?“
„Říká, že se jmenuje William Shevelson a že tu pracoval při stavbě jako stavbyvedoucí nebo co.“
Barton zatajil dech. Shevelson! Jeho pohled se střetl s Infantinovým. „Pošlete ho sem.“
O chvíli později Shevelson procházel halou; s nezapáleným doutníkem v ústech. Byl asi o patnáct centimetrů menší než Barton a asi o stejný počet centimetrů objemnější v pase. Dlouho se měřili pohledem; Barton usoudil, stejně jako když se s Shevelsonem setkal poprvé, že se mu nelíbí. Shevelson měl povahu nevypočitatelného mrzouta, který nezakrytě dává svým bližním najevo, že jsou neschopní idioti.
„Tak vy jste Barton.“ Shevelson ho ještě chvíli zkoumal. „Už jsme se viděli. Teď si vzpomínám. Před pár lety.“ Kývl na Infantina. „Kde je Leroux?“
„Ještě nepřijel z vyhlídkové restaurace.“
„Být v jeho kůži, taky bych nepřijel.“
„Chtěl jste mi něco?“ zeptal se Barton upjatě.
„Jo.“ Shevelson chvíli váhal a pak vrazil Bartonovi do ruky svitek s projekty. „Kdyby tu ten hasjzl byl, jen tak bych mu je nedal, ale není tu. Snad vám k něčemu budou.“
Barton je přijal. „Mockrát děkuju.“ Chtěl dát do svých slov víc citu, ale k Shevelsonovi je těžké být zdvořilý. Pak zachytil Infantinův pohled. Oběma bylo najednou všechno jasné.
Infantino to řekl za něho. „To vy jste dával Quantrellovi důvěrné informace?“ V jeho hlase se ozvalo neskrývané nepřátelství.
„Zneužil mé,“ řekl tiše Shevelson, „byl jsem stejně naivní jako vy. Teď už jsme ale oba chytřejší.“ Ukázal na projekty. „Chcete-li ode mne pokání, tady je.“
„Možná je teď už nebudeme potřebovat,“ řekl Barton. „Ale stejně vám děkuji.“ Znamenalo to, že Shevelson může jít. Projekty jim teď nic nového neřeknou.
Shevelson se však nehýbal. Rozhlédl se po hale a pak se krátce podíval přes Bartonovu hlavu. „Myslím, že se vám hodit budou.“ Ukázal na Bartonovy nákresy rozprostřené na pultě. „Na vašem místě bych je vyhodil a podíval se na ty mé. Mohly by pro vás být zajímavé.“
„Zapomínáte, že jsem Skleňák sám navrhoval,“ řekl Barton.
„Nezapomněl jsem. Vy jste ho navrhl a já postavil. Leroux za něj jenom zaplatil. Háček je v tom, že za něj zaplatil zatraceně málo.“
Z jeho hlasu zaznívalo něco, co Bartona přimělo, aby přes své nákresy rozložil Shevelsonovy plány. Zběžně se na ně podíval. Byly mu známy – snad až příliš důvěrně. Zavedly ho do doby před třemi lety, kdy na nich pracoval. Už je to dávno, pomyslel si. Tenkrát byl šťastnější, i když ne moudřejší. Teď mu štěstí schází a moudrostí si není tak jistý.
Plány se velmi podobaly tomu, co měl uchováno v paměti. Pak si však všiml, že něco nesouhlasí. Nařídili změny, o kterých mu neřekli. Najednou si uvědomil, že se dívá na skutečné pracovní kopie, ne na původní výkresy, které vypracoval, když ještě byl u Wexlera a Hainese.
Za tohle musí být někdo zodpovědný, pomyslel si s odporem. Nemohl to být Leroux sám. Je běžnou praxí stavebních firem, že navrhují způsoby, jak by se daly ušetřit peníze. Možnost použít jiné materiály, změny v projektu a tak dále. A Shevelson tenkrát zastupoval stavební firmy.
„Máte pravdu, Shevelsone, já jsem budovu vyprojektoval, ale vy jste ji postavil. Pěkně mizerně. Tak například, otvory pro vedení trubek. Jen zatraceně málo jich má protipožární těsnění. A to je hlavní důvod, proč se oheň tak rychle rozšířil.“
Shevelson s úsměvem přikývl a začal po kapsách hledat zápalky, aby si mohl zapálit doutník. Infantino mu ho vytrhl z úst. „Nerad bych, aby vám jeden z našich lidí dal jednu do zubů – pro dnešek už mají ohně dost.“
Shevelson pokrčil rameny. „To je pravda, Bartone. Otvory nebyly utěsněny tak,jak měly být Souhlasím, je to odfláknutá práce. Ale vy byste měl vědět, že se obracíte na nesprávnou adresu. Promluvte si s těmi, kdo ty otvory dělali. Nebo si promluvte s jedním z inspektorů městského odboru výstavby. Ten by se měl ozvat Ale možná ten den měl moc práce a stačil budovu jen zběžně projít. A město mu za to, aby důkladně prolezl budovu a našel každou malou závadu, platí dost mizerně. Často tihle lidé ani nejsou takoví odborníci, aby věděli, po čem vlastně mají jít. Je také možné, že ho někdo podplatil, aby všechny ty maličkosti přehlédl“
„Na schodištích měly být protipožární stěny, které by zabránily šíření kouře,“ řekl pomalu Barton. „Za to jste zodpovědný vy. V našem návrhu jsou zaneseny.“
„To jste navrhl. Ale městské požární předpisy je nevyžadují a podnikatel je asi považoval za zbytečný přepych. Tohle vím jisté – Leroux je nechtěl. V době stavby městské předpisy ani nevyžadovaly nouzové schodiště s přetlakovým ventilem. Ale podle vašeho původního návrhu tam měly být, že?“
„To je pravda, tak proč jste je tam nepostavili?“ zeptal se vztekle Barton.
Shevelson si vyndal další doutník. „Opravdu tady nesmím kouřit, veliteli? Je tu vody dost. Kvůli trošce popela na ochranné celtě si snad nemusíme dělat starosti“ Zapálil si dříve, než dostal povolení, a obrátil se k Bartonovi. „Podívejte se, Bartone, proč si myslíte, že jsem dostal padáka? Protože jsem souhlasil s prováděnými změnami?“ Zavrtěl hlavou. „Nijak zvlášť se mi nelíbíte, ale navrhl jstel krásnou budovu. Když se to všechno uváží, navrhl jste ji tak, aby byla docela bezpečná. Já jsem změny nenavrhl. Byl to váš šéf. Já jsem jen sloužil u stavební firmy.“
„Chcete tím říct, že za všechno může Wyndom Leroux?“
„Kdo jiný? Ten platil účty.“ Shěvelson se otočil a vyfoukl doutníkový kouř stranou. „Možná jednal jen jako dobrý obchodník. Vy architekti si navrhnete krásné plány a někdo pak musí odhadnout, náklady a vypsat konkurs. Anebo, pokud je to rychlovka, najít stavební firmu, která by měla alespoň dost zodpovědnosti. Když se vypíše konkurs, berou se v potaz konkurenční nabídky,“
Barton zavrtěl hlavou. „Žádný konkurs nebyl. Stavební firma je naše filiálka.“
Shevelson zdvihl obočí. „Knudsenova stavební společnost? Věděl jsem, že tam Leroux má podíl, ale nemyslel jsem si, že tak velký. Ale to na věci nic nemění. Leroux by brzy zkrachoval, kdyby jeho vlastní stavební firma nestavěla budovy alespoň tak levně jako kdokoliv jiný.“
Takhle by asi mluvil Leroux, pomyslel si Barton. Patří mu firma ne dobročinná organizace. Spokojil se s tím, že splnil minimální požadavky požárních předpisů, provedl drastické škrty a zrušil všechny „ozdůbky“.
„Vypadá to, jako byste ho chtěl bránit.“
„Nedělejte si legraci!“ Shevelson zhořkl. „Byl jsem vyhozen, protože jsem s ním nesouhlasil, protože jsem nechtěl stavět požární pasti, ať už z dálky vypadají jakkoliv krásně.“ Pak změnil téma. Oči se mu zúžily hněvem. „Kde jste ksakru byl, když jsme to stavěli? Ta vaše obvinění nezní moc přesvědčivě. Co jste dělal? Vy jste byl hlavní architekt. Tahle budova byla přece hlavně vaším dílem.“
„Na dobu hrubé stavby jsem byl přeložen do Bostonu,“ řekl Barton upjatě. „Když pracovali na interiérech, byl jsem v San Francisku.“
Shevelson se tvářil velmi kriticky. „Ta vaše práce, v Bostonu ale musela být důležitá. A dělal jste v San Francisku opravdu něco víc než hrál karty? To vás nikdy nenapadlo, že vás Leroux chtěl na dobu stavby odstranit? Došlo mu, že byste chtěl mít autorský dozor a že i kdyby vám to nedali, chodil byste se každý den na stavbu dívat. Co byste tedy dělal, kdybyste viděl, jak ji Leroux po kouscích šidí? Udělal byste bengál a pak prásknul dveřmi? Ale Leroux na to vyzrál. Nejdřív vás získal pro sebe, a pak vás dostal pryč.“
„Máte pravdu,“ souhlasil vztekle Barton. „Udělal bych bengál. Ale mezi námi, Shevelsone, je jeden rozdíl: vy jste to věděl, já ne. Proč jste s tím nešel na magistrát nebo na požárníky? Věděl jste, co dělá. Věděl jste o porušených předpisech. Co jste s tím udělal?“
„To je právě to,“ řekl pomalu Shevelson. „K žádným porušením vlastně nedošlo. Snad tu a tam něco menšího. Ale nic většího. A nic, co bych mohl dokázat. Je to možná shoda okolností, jako ta náhlá změna městských požárních předpisů o schodištích. Já jsem to bral především citově a tak jsem se obrátil na noviny a televizní stanice. Jediný Quantrell se toho chytil. Nedovedete si představit, jak mě to teď mrzí.“
Shevelson chvíli zachmuřené postával a snažil se v sobě potlačit vztek. Barton s Infantinem tiše čekali. „Všechno, co dělal, bylo dokonale… legální. Tady ubereme, támhle ubereme, a nakonec je budova jen slabým odvarem toho, čím měla být. Snad nebyla víc nebezpečná než jiné budovy ve městě, ale je to barák, který jsem stavěl já.“ Podíval se tázavě na Bartona; tvářil se jako člověk, který si není jistý, zda mu skutečně rozumějí.
„Chcete, Bartone, vědět, kdo v tomhle městě sepisuje požární předpisy? Zeptejte se podnikatelů. Zeptejte se těch, kterým budovy patří; ti je píšou. Přijdou inspektoři z požární ochrany a je ruka v rukávě. Jsou ventily správně nastaveny? Fungují. Je tavná pojistka na požárních dveřích instalována správně? Ale jsou ještě jiné otázky, které zřejmě nikdo neklade. Proč město škrtlo ze svých požárních předpisů předpis o přetlakových schodištích? Jak to, že New York až do roku 1973 nepožadoval ani utěsněná nouzová schodiště, ani kouřové šachty? Proč tak dlouho Los Angeles povolovalo šindelové střechy – jeden z největších požárních hazardů? Kdo vykonává politický tlak? Tohle město v tom nejede, Bartone.“
Je to rozsudek a zároveň prosba o pochopení, pomyslel si Barton. Alespoň na chvíli může nahlédnout za fasádu a pochopit, jak Shevelson odsuzuje podvodníky. Musel jich už potkat hodně.
„K čemu to všechno teď je?“ zeptal se netrpělivě Infantino. „Pořád ještě hoří.“
A ještě není konec, pomyslel si Barton. Ale Shevelson mu něco připomněl: budova je jeho a on oklamal sám sebe, když si myslel, že se na ni může vykašlat. Otočil plány tak, aby na ně Shevelson dobře viděl. „O jakých rizicích nevíme? Já bych je možná hledal až do rána, ale vy je asi znáte nazpaměť.“
Do Shevelsona najednou vjela energie. „Dejme tomu, že došlo k nejhoršímu. Jenom málo otvorů ve stropech je řádné utěsněno proti požáru. Celá budova je jimi prošpikována. Je to nebezpečné a vrchol nedbalosti, ale určitě to bylo rychlé, snadnější a lacinější; firma, která zařizovala instalace, si musela přijít na své a Leroux neplatil moc. A tak to zrušovali. Můžeme předpokládat, že tahle budova má velmi malou odolnost vůči požáru. Můžeme také předpokládat, že některé z hlavních nosníků jsou vystaveny ohni v místech, kde pod nimi procházejí potrubí, která jsou k nim zavěšena. Možná jsou k nim dokonce jenom připásána. Přitom určitě oškrabali z nosníků nehořlavý nátěr a vsadím se, že ho už neobnovili. Je to běžná praxe, ale při velkém požáru to může znamenat, že na vás spadne celé patro. Ale hlavní nebezpečí je určitě tady.“
Vyjmul doutník z úst a zapáleným koncem ukázal na část projektu. „Instalační jádro. Kdysi se instalační jádro stavělo z terakotových bloků a pak se omítlo. Teď používáme pyrobar. Je poměrně ohnivzdorný, ale není moc silný. To, že tu jsou některé skladovací prostory, které mají přiléhat k instalačnímu jádru, užívané jak správou budovy, tak komerčními nájemníky, je vážná konstrukční chyba. A teď si představte, že plyn, elektřina, pára a některé telefonní linky procházejí jádrem. Kdyby chytil jeden ze skladovacích prostorů a kdyby požár začal opravdu řádit, bylo by to velmi nepříjemné. Záleží na množství hořlavin. A ve skladech jich je obyčejně hodně.“
Barton se podíval na Infantina. „Jaká je pravděpodobnost?“
„Moc velká ne.“ Na Infantina Shevelsonovy řeči velký dojem neudělaly. „Měli jsme zatím jediný požár ve skladovacím prostoru, a ten máme pod kontrolou.“ Pohlédl na Shevelsona. „Ale stejné vám děkuju, že jste přinesl plány. Aspoň víme, kde co doopravdy je.“
Shevelson se přinutil k úsměvu. „Vzpomínám si, jak jeden profesor prohlásil, že výšková budova je největší stroj, který existuje a k němuž ještě nikdo nenapsal provozní příručku. Víc už vám asi neřeknu.“ Ještě se chvíli díval na projekty, pak se rozhlédl po hale. „Je to krásná budova,“ řekl tiše. „Většinou je to vaše práce, Bartone, ale já na ní mám taky slušný podíl. Musel jsem vám to přinést. Byl bych dal plány i Lerouxovi, i když ho nenávidím.“
„Ale kdysi jste na něj měl jiný názor, že ano?“ zeptal se Barton.
Shevelson se na chvíli zamyslel. „Ano. Myslel jsem, že je to jeden z nejschopnějších lidí, s jakými jsem se kdy setkal.“
Do haly dorazila další várka z vyhlídkového výtahu. Barton pátral mezi vystupujícími lidmi. Kolik už přijelo várek? Deset? Jedenáct? V další bude muset být Leroux.
A také Jenny.

40

Pro lana Douglase se svět stal nekonečnou řadou schodů, vedoucích stále výš. Deset dvanáct schodů, pak chvilka odpočinku na betonovém odpočívadle, pak další tucet Občas zkoušel vzít za kliku v naději, že dveře nejsou zcela zaklapnuty a že by se mohl dostat do nějakého patra. Po deseti pokusech se vzdal jakékoliv naděje.
A pak ten kouř – nejdřív pach, pak slabý opar. Opar houstl a dýchalo se stále hůř. Albinin podvrtnutý kotník se v třicátém patře zhoršil; do dalších pater ji musel napůl vynést. Cítil, že už dávno překročil meze své tělesné odolnosti; musel se častěji zastavovat, aby si odpočinul. Když se rozkašlal a všiml si, že kouř stále houstne a naplňuje schodištní šachtu, začal znovu namáhavě stoupat.
Byli v pětačtyřicátém patře, když si uvědomil, že s Albinou už daleko nedojde. Albína stále kašlala a bylo zřejmé, že Jesus má co dělat sám se sebou. Naštěstí se zřejmě dokázal zbavit frustrace, doprovázející nedostatek drog; vědomí nebezpečí muselo jeho organismus zaplavit dostatečným množstvím adrenalinu. Musí si ale odpočinout, pomyslel si Douglas, i za cenu rizika, že kouř dále zhoustne. Posadil se na schody u odpočívadla a rozkašlal se.
„Běžte dál,“ řekla tiše Albína. „Až se dostanete nahoru, pošlete pro mě hasiče. Vezměte Jesuse a běžte.“
Chvíli o tom uvažoval a pak odmítl. Je už tak oslabená, že o mnoho víc kouře nesnese. A je tu ještě něco jiného. Poprvé v životě se Douglas octl v boji na život a na smrt a zoufale se snažil vyhrát. Po celý život ho svět přes jeho svaly a postavu považoval za slabého. Chtěl dokázat, že to není pravda.
Nikdo by se nedivil, kdyby zachránil jen sám sebe – ale on se postará, aby se zachránili všichni tři.
Jesus a Albína už kašlali oba a začali se dusit, když si Douglas vzpomněl na to, co kdysi četl. „Máte nějaké kapesníky?“ Jesus přikývl a vytáhl špinavý kousek bílé látky. Albína si prohledala plášť a vyndala křiklavě červený kapesník. Douglas měl v kapsičce saka tuhý lněný kapesník, pečlivě složený do úhledného trojúhelníku.
„Co s nimi máme dělat?“ zeptal se zvědavě Jesus. „Počurej ho,“ řekl Douglas. Jesus se na něho podíval, zřejmě nemohl věřit svým uším. „Počurej ho,“ opakoval Douglas. „Pak si to uvaž přes nos a ústa. Nebudeš vdechovat tolik kouře.“
Jesus byl šokován. „Člověče, vy si ze mne děláte legraci!“
„Myslím to smrtelně vážně,“ řekl ostře Douglas. „Teď udělej, co říkám!“
„Vy mně nemáte co rozkazovat. Vy –“
Opovržlivý tón v jeho hlase byl na Douglase příliš. Prudce přitiskl Jesuse ke zdi, chytil ho za límec a dal mu pár facek.
„Kašlu na to, co si o mně myslíš. Uděláš to, co ti říkám! Musíme vyjít ještě dvacet pater, a když nebudeme moct dýchat, nedojdeme tam. Máš nějaký lepší nápad? Tak mi ho tedy řekni. Jinak udělej, co ti říkám, nebo ti vyrazím všechny zuby!“ Nechal ruku poklesnout.
Jesusovi se podařilo narovnat, přestože ho Douglas pevně držel za košili. „Vy si na mně chladíte žáhu.“ V jeho hlase nezazníval strach, ale opovržení už také ne.
„Cože si na tobě chladím?“
„Už jsem to řekl.“ Jesus ho probodával pohledem. „Já už na to kašlu – asi jsem na to kašlal od začátku. Narkoman… buzerant,.. na ty se každej vykvajzne. Za deset minut to bude stejně všecko fuk.“
Douglas zrudl; ruka mu klesla. V tu chvíli mu Jesus zosobňoval celý svět, všechny posměšky, zášti a pomluvy, které se za ta léta nahromadily. Styděl se za sebe. „Načurej si na kapesník,“ zašeptal. „Nevím o ničem jiném, co by nám mohlo pomoct.“
„Udělej, co ti říká,“ řekla ostře Albína. „Copak je jedinej mužskej, co tu je?“
Jesus se mlčky otočil. V ruce držel kapesník. To samé udělal Douglas a Albina se na schodech také obrátila a udělala to co oni. Douglas jí pomohl uvázat kapesník přes obličej. Pak si dal její paži kolem ramen a začal vystupovat po schodech. Jesus je následoval.
Když došli o patro výš, Douglas pochopil, že kapesníky pomáhají spíše psychologicky než ve skutečnosti. Látka byla příliš tenká, než aby zadržela drobné částečky kouře; nedokázala ani odfiltrovat samotné plyny. Douglas i Albina začali opět kašlat. Jesus si strhl kapesník a hodil jej na schody. Ani on, ani Douglas to nekomentovali.
Na dalším podpočívadle si Douglas všiml požární hadice, uložené v zasklené skříni. Najednou ho napadlo, že nalezl řešení. Zastavil se, rozvázal si botu, zul se a pak podpatkem rozbil sklo. Odstranil z rámu skleněné střepy a začal vytahovat hadici ze skříně.
Když vytáhl asi šest metrů, otočil se k oknu nad odpočívadlem. „Tak, a teď běžte dál od okna.“ Douglas si zdvihl hadici nad hlavu tak, aby měl za zády asi tři metry, včetně těžké mosazné trysky. Pak s ní švihl jako bičem. Mosazná tryska mu přeletěla nad hlavou a prorazila okno. Sklo se roztříštilo a dovnitř prudce vnikl studený vzduch. Švihl hadicí ještě dvakrát, aby z rámu vypadly velké kusy skla. Do schodištní šachty proudil od severu studený vzduch a stlačoval kouř dolů. Odvětráním schodiště vlastně vznikla inverzní vrstva, pomyslel si Douglas. Snad to bude fungovat.
Začali znovu stoupat. Za chvíli se roztřásli zimou; teplota na schodišti rychle klesala. Ale alespoň se dalo daleko snadněji dýchat.
„Ten nápad s kapesníkem mě mrzí,“ řekl. „Někde jsem o tom četl. Opravdu jsem myslel, že to bude fungovat.“
Jesus se zasmál. „S tím si nedělejte hlavu. Alespoň jste na něco přišel. Já jsem nepřišel na nic.“
Jesus promluvil jako rovný s rovným a Douglase na chvíli zamrzelo, že to tak přijal. Za koho se ksakru ten kluk má? Jesus to přece pronesl bez stopy blahovolnosti. Napadlo ho, co si asi Jesus o sobě myslí jakožto o narkomanovi. Opovrhuje sebou? Smiřuje se s tím?
Podíval se na Jesuse a myslel si: Bylo to tvrdé, ale oba jsme se naučili žít ve vlastní kůži a smířit se s tím.

41

Chodník a náměstí před Skleňákem byly pokryty třpytivou vrstvou ledu. Infantinovy boty po náledí klouzaly; opřel se o dveře radiovozu a díval se na budovu. Přestože byla zjizvená ohněm, pořád vypadala v záři reflektorů krásně. Královna města, pomyslel si, ale nyní už trochu omšelá královna. Ve výši sedmnáctého a osmnáctého patra bylo ve stěně vidět vyražené otvory. Tato dvě patra byla zvrásněna silnou vrstvou ledu, která se táhla téměř až do přízemí. Tento zrůdný efekt jako by krásu budovy ještě zvětšoval. Vysoká věž se podobala lesknoucímu se zlatému drahokamu, zabalenému v ledovém závoji.
Mohlo to dopadnout hůř, pomyslel si Infantino. Jednu chvíli se obával, že by se oheň mohl rozšířit a že budou muset zavolat vrtulníky, které by evakuovaly lidi ze střechy. Ale hlavní ohniska požáru na sedmnáctém a osmnáctém patře byla už zlikvidována a oheň na jednadvacátém měli pod kontrolou. Mohou se těšit na ráno, až budou strhávat zbytky stěn a stropů a hledat doutnající místa skrytá v nepřístupných zákoutích jednotlivých pater. Někdy před úsvitem většina družstev skončí svou práci, sroluje hadice a vrátí se k vystydlým jídlům, která na ně čekají na sporáku v místnostech útvaru Budou se snažit zapomenout, že se účastnili něčeho, co se málem stalo velkým neštěstím v historii města.
Infantina překvapovalo, že bylo tak málo obětí. Při tak rozsáhlém požáru by jich byl předpokládal víc. Z počtu asi sta požárníků jich snad tucet byl poslán do nemocnice s otravou kouřem, popáleninami a řeznými ranami způsobenými padajícím sklem. Některé popáleniny byly ošklivé; způsobilo je intenzívní sálavé teplo, ale také starší ochranné pláště, které v žáru popraskaly. Ale dosud byla jen jedna oběť – muž se sežehlými plícemi.
To, že se Shevelson objevil na scéně, jim pomohlo, ale současně i rušilo. Ukázalo se, že projekty jsou užitečné, i když ne tolik, jak Shevelson zřejmě doufal. Infantino však byl rád, že konečně ví, kdo Quantrella informoval. Ať už tomu Fuchs uvěří nebo ne, Infantino bude mít alespoň pokoj od případných výčitek svědomí. Ale Shevelson ho překvapil ujištěním, že Skleňák je postavený na doraz. Zařízení je navrženo tak, aby stačilo na šedesát šest pater – ani o jedno navíc. Žádná rezerva, žádný náhradní systém. Pokud teď přijdou nějaká nepříjemná překvapení… mohla by být opravdu nepříjemná.
Naposled se podíval na budovu a pak přešel k pojízdné kuchyni Červeného kříže, kde náčelník Fuchs popíjel kávu. Vzal si od dívky šálek, přidal smetanu a nasypal si tři vrchovaté lžičky cukru.
„Jste na sladké, Infantino?“
„Při boji s požáry se spotřebuje spousta energie.“ Chvíli velitele Fuchse studoval a pak se rozhodl, že to vysloví. „Před chvílí se tady objevil Shevelson, stavbyvedoucí Skleňáku. Přinesl s sebou projekty.“
„Hm,“ čekal Fuchs.
„Jestli hledáte člověka, který vyzrazoval důvěrné informace, je to on. Několik týdnů už donáší Quantrellovi. Leroux ho asi osolil a teď má pocit křivdy.“
„Tak je to tedy?“ Fuchs usrkával kávu a ani nezvedl hlavu. „Už to vím od vašeho přítele Bartona. Dokonce mě v době, když jste byl nahoře, Shevelsonovi představil. Zajímavý chlapík. Byl by u nás asi dobrým kapitánem, i když nevím, jestli bych s ním chtěl pracovat.“
V jeho hlase bylo překvapivě málo nepřátelství a Infantino se zeptal: „Nějaké stížnosti?“
„Na to, jak si vedete? Kdybych nějaké měl, už byste to schytal. Je to normální požár… větší než obvykle, ale normální.“
„To jsou všechny požáry stejné?“
Do Fuchsova hlasu se vrátilo ostří. „To jsem neřekl.“
Já jsem takový oheň ještě neviděl,“ řekl Infantino. „A myslím, že vy také ne. Šířil se rychleji než jakýkoliv oheň, který jsem kdy hasil. A byl zatraceně horký.“
Fuchs přikývl. „To přiznávám,“ řekl mírně.
Nepřítomnost nepřátelství Infantina znovu překvapila. Vypil další doušek kávy a pak řekl: „Náčelníku, proč se my dva ksakru hádáme?“
Fuchs dlouhou chvíli mlčel, opíral se o vůz a díval se na budovu, vzdálenou asi sto metrů. „Vy máte své názory, já mám zase svoje. Nesvěřil jsem vám hašení výškové budovy proto, že bych čekal, že se mnou budete souhlasit. Vadilo mi jedině to, že jsem si myslel, že vynášíte záležitosti útvaru na veřejnost.“
Lepší omluvy se mi už nedostane, pomyslel si Infantino, ale tohle stačí. „Myslím, že jsem to neudělal, ale vím o jiných, kteří by to udělat mohli.“
„Jo,“ souhlasil Fuchs. „Však víte, jak jsou někteří lidé – citliví.“ Položil pohárek na okénko vozu a přitáhl si límec kolem krku. „Když už je řeč o útvaru, budete asi mít nějaká doporučení.“
„Mám. Asi se vám některá nebudou líbit.“
„To je jedno.“
„Bude to všechno v závěrečné zprávě.“
Fuchs přikývl. „Očekávám to, Mario. Ale stejně bych rád slyšel vaše návrhy teď.“
„Potřebujeme nové vybavení.“ Fuchs se tvářil netrpělivě a Infantino dodal: „Většinou osobní vybavení. Velkokapacitní dýchací přístroje by nám umožnily déle vydržet. Hodily by se nám také lehké kyslíkové dýchací přístroje, a ne jen ty se stlačeným vzduchem. Víc pohodlných masek. A nové služební uniformy, některé z těch, co máme, jsou už tak staré, že v žáru popraskaly. A skupinám u hadic by se hodily hliníkem potažené ochranné obleky – takové, jaké se užívají při hašení naftových vrtů – pro práci zblízka. Téměř všechny popáleniny byly způsobeny sálavým teplem.“
„Ještě něco?“
„Myslím, že každý, kdo pracuje v hořícím patře v hustém kouři, by měl mít přenosnou vysílačku. Velice snadno se tam ztrácí orientace.“
Zdálo se, že Fuchs je ponořen do svých myšlenek. Nakonec se Infantino zeptal: „Máte k tomu něco?“
„Ani ne. S tím žárem máte pravdu. Byl větší, než jsem čekal, i když mohl být částečně způsoben budovou – špatné konstrukční postupy, množství hořlavin, které značně přesahovalo normu, a tak dále.“ Usmál se. „Ale vy jste ještě neskončil, že ne?“
‚A co nálože? Dneska jsme je nemuseli použít, ale bylo by dobré je mít po ruce.“
„Promluvte si s našimi inženýry a pošlete mi zprávu. Pokud to doporučí, podívám se na to.“
Fuchs chtěl odejít k budově, ale Infantino zakřičel: „Ještě jsem neskončil!“
„Zdálo se mi, že jste skončil,“ řekl suše Fuchs. „Na co jste zapomněl?“
„Rád bych doporučil přijetí odborníků na požární prevenci, snad na částečný úvazek, kteří by pro nás kontrolovali všechny velké budovy.“
„To je dobrý nápad, pokud ovšem nějaké najdeme. Moc se jich tu nepotuluje. Dejte to taky do zprávy.“
Sotva Fuchs udělal první krok k budově, uslyšel hlas: „Pánové, chtěli byste něco říct televizním divákům?“
Z druhé strany dodávky Červeného kříže vyšel Quantrell. Za ním jeho kameraman s šestnáctimilimetrovou kamerou.
„Běžte do hajzlu, Quantrelle,“ řekl Infantino. Najednou se u něj dostavil silný pocit únavy.
„Půjdu, ale až za chvíli,“ řekl zamračeně Quantrell. „Pěkný ohýnek. Asi se mu dalo zabránit, kdyby byl podnikatel svědomitější. Souhlasili byste s tím, pánové?“
„Quantrelle, prokažte nám laskavost a ztraťte se!“ štěkl Infantino. „Skleňák není o nic lepší ani o nic horší než půl tuctu jiných budov v tomhle městě. Jsou všechny stejné, všechny mají stejné nedostatky.“
„Chtěl byste na několik dalších budov poukázat? Udělal byste tím službu veřejnosti. Teď, když jste středem zájmu novinářů, je čas bít na poplach.“ Pousmál se a zvedl hlavu. „Tak co nám řekne velitel oblasti Infantino?“
„Byl to pořádný oheň,“ řekl pomalu Infantino. „Tucet mých lidí je v nemocnici – a někteří z nich tam možná zůstanou několik měsíců. Jeden je mrtvý. Nemám chuť se tu dneska s vámi bavit Jediné co chci, je, abyste koukal vypadnout. Musel to být stejný hajzl jako vy, který si vymyslel termín ‚skóre mrtvých‘ pro nepřátelské oběti ve Vietnamu. Vysíláte přenosy neštěstí, jako by to byly fotbalové zápasy. Pro vás není rozdíl mezi složeným útočníkem a zabitým člověkem. Jsou to jen čísla na ukazateli skóre.“
Quantrell přistoupil k Infantinovi; jeho veselost byla tatam. „Proč mně k čertu nadáváte, Infantino? Dělám svou práci, stejně jako vy. Mým úkolem je informovat voliče, kteří na vás shodou okolností platí daně. Pár lidí nakopnu a pár jich urazím a nikdo mě asi nezvolí miláčkem třídy. Já se nespoléhám na úřední zprávy a prohlášení pro tisk. Já si sháním informace sám. Kamaráde, vy o téhle práci nemáte ponětí – kolik informací bych získal se zdvořilým úsměvem na rtech? Každý v tomhle městě by mě nejradši odbyl několika frťany a třemi stránkami hovadin. ‚Jestli se vám nelíbí, že vás cituju, přestaňte se chovat jako ukecaný Talián a držte hubu.“
„To by stačilo,“ přerušil ho tiše Fuchs. „Už jste toho namluvil dost, Quantrelle. Teď ksakru vypadněte, nebo vás dám vyvést.“
„Jen to zkuste, ať mají diváci senzaci,“ řekl sarkasticky Quantrell.
„Jestli si myslíte, že to neudělám, tak tu zkuste zůstat.“
Ve Fuchsově hlase bylo něco, co Quantrella přimělo ustoupit „Tak dobrá, veliteli, stejně odtud nejdu s prázdnou.“ Kývl na kameramana a pak s ním odešel.
„Ten zatracenej kameraman to všecko natáčel,“ řekl rozzuřený Infantino.
„S tím si nedělejte starosti. Vysílat to nebudou.“
Infantino prohlásil: „Na to já kašlu, jestli to budou vysílat nebo ne.“ Ale nebyla to pravda; Quantrell ho opravdu silně rozčilil.
Fuchs mu řekl: „Jen klid,“ tiše se zasmál a vykročil na náměstí; kabát se mu v lednovém větru zvedal až k pasu. Infantino ještě chvíli zůstal u vozu a díval se na Skleňák. Myslil na své lidi, kteří jsou ještě v budově a zdolávají poslední zbytky požáru. Nehybně pozoroval, jak podél betonové stěny začíná sjíždět vyhlídkový výtah; vypadal jako nějaký pomalý, světélkující brouk. Pak zahlédl Quantrella a jeho kameramany, jak běží po schodech terasy k hale. Quantrell určitě počítal várky a ví, že v téhle musí být Leroux. Chytí Lerouxe, jak ve večerních šatech vystupuje z výtahu – dokonalý kontrast k unaveným, vystrašeným nájemníkům v pyžamech, které už Quantrell asi natočil v podzemní jídelně.
Infantino dopil poslední doušek kávy. Vůbec ho nezajímalo, co si Leroux s Quantrellem budou povídat. Přečte si o tom ráno v novinách nebo to uvidí ve večerních zprávách.
Začal se znovu zvedat vítr; dešťové kapky a sněhové vločky se do něj zabodávaly jako malé šipky. Otřásl se a zoufale zatoužil odjet domů. Pomyslel na postel, na teplé tělo Doris vedle sebe.
Ještě hodinu, pomyslel si; snad za hodinu…

42

David Lencho si třel ruku o služební plášť a tiše klel. Rána není tak hrozná, ale bude trvat několik dní, než se úplně zahojí. Zarudlá kůže bolí a okraje popáleniny potřené mastí začínají svrbět. Je to asi alergie na mast; trpí jí už odmalička.
Ta část šestnáctého patra, která byla přímo pod místem v sedmnáctém patře, kde požár vznikl, byla ohněm jen začerněna. Lencho l s Fuchsem a několika dalšími Millerovými muži procházeli chodbou s háky a pákami. Strhávali zuhelnatělé obklady a popálené kovraly a pátrali po doutnajících místech. Když našli žhavé oharky, postříkal je jeden z nich jednopalcovou hadicí.
Mark Fuchs, který postupoval hned za Lenchem, svítil baterkou, aby nezakopli o nějaké trosky. Ti, kteří šli před nimi, strhávali příčky, páčili kování a odlupovali tapety. Hledali poslední zbytky ohně. Fuchs občas mluvil do vysílačky a dával zprávu kapitánovi Millerovi, který byl na odpočívadle.
Vzduch smrdí ohněm, pomyslel si Lencho. Zvláštní ostrý pach spáleného dřeva, látky a zkrouceného kovu. V chodbě byla úplná tma, kterou prořezával jen paprsek Fuchsovy svítilny. Minuli několik kanceláří, jejichž poškozené dveře zely dokořán nebo stály opřeny o zeď. Okny kanceláří bylo vidět noc, zarámovaný portrét v černých a purpurových barvách. Za sklem létaly sněhové vločky. Začal si opět třít opuchlou ruku.
„Máš nejvíc popálenin ze všech bažantů,“ řekl Fuchs. Bylo to pouhé konstatování, žádné rýpnutí; Lencho však vycítil ve Fuchsově hlasu skrytě rozčarování.
„Mohlo se to stát každému,“ zaprotestoval.
„Já vím, ale vždycky se to musí stát tobě.“
Opatrně postupovali chodbou a pátrali po dalších jiskrách a žhavých uhlících. Ti před námi udělali dobrou práci, pomyslel si Lencho; zdálo se, že až na pár oharků, které se rozhořely po odchodu předchozí čety, je podlaha v pořádku.
Dostali se na konec slepé chodby a Fuchs řekl: „Za touhle zdí je instalační jádro. Prohlédli už celé patro.“ Stiskl tlačítko na vysílačce a pak chvíli váhal. „Zkontroloval jsi tohle?“ Ukázal na poslední dveře chodby.
„Je to asi kumbál na košťata,“ řekl Lencho. „Mrknu se tam.“
Fuchs začal mluvit do vysílačky. „Kapitán Miller? Tady Mark Fuchs – vypadá to, že šestnácté patro je v po –“
Lencho došel až ke dveřím a stiskl kliku. Najednou zaječel bolestí. Kovová klika byla neuvěřitelně horká. Ucukl rukou. Kus rukavice a kůže z dlaně ulpěly na klice a začaly se na ní škvařit Ale Lencho stiskl kliku natolik, že se dveře rozlétly a nastala okamžitá exploze.
Komora byla přímo pod velkou zásobou hořlavin ve vyšším patře. Nezačala hořet, ale žár přicházející shora způsobil, že uskladněné vosky a ředidla roztrhly nádoby, ve kterých byly skladovány, a pak se vypařily. Vznikl vysoce přehřátý vzduch bez kyslíku. Dveře přiléhaly velmi těsné. A tak do tohoto prostoru přesyceného hořlavinami proniklo jen málo vzduchu z chodby. Komoru neochladilo ani postřikování venku na chodbě.
Chvíli bylo slyšet jen obklady padající ze stropu a pak tlumený zvuk trosek, padajících do instalačního jádra otvorem, který exploze v komoře vytvořila. Pak se ozvalo slabé syčení a vzápětí… druhá, hlasitější exploze.
Chodba se okamžitě naplnila párou.

43

Tohle je díky bohu poslední várka, pomyslel si Leroux. Dva muži, kteří pomáhali při evakuaci, odjeli předposledním výtahem a nahoře zbyl jen on, Thelma, Quinn, Jenny a pár lidí z kuchyně – dost k tomu, aby malý vyhlídkový výtah přeplnili.
Najednou se jedna z žen, které seděly v restauraci, obrátila ke Quinn. „Myslela jsem si, že Harvey je tady,“ řekla vystrašeně. „Ještě před chvílí byl tady se mnou!“ Leroux si oba pamatoval – asi padesátiletá žena, která vzala svého dospívajícího syna na večeři. Kluk se namazal vínem podávaným na účet podniku. Napadlo ho, kde asi je. Kývla na Quinn a poodešel s ní na chvíli do vstupní haly.
„Je asi na záchodě,“ řekl tlumeným hlasem. „Vypil příliš mnoho vína. Bude mu trvat několik minut, než se vzpamatuje.“
Zarazila se. „Pane Lerouxi – až se vrátí, už se nám do výtahu nevejde. Výtah je už tak přetížen.“
Leroux v duchu zaklel. „Tak dobře, zůstanu tady a počkám na něj.“
Quinn zavrtěla hlavou. „Myslím, že by to nebylo rozumné. Ani vaše žena, ani Jenny bez vás neodjedou. Všichni tři tu zůstat nemůžete. Já na chlapce počkám.“
„Nemůžu vás tu nechat, Quinn.“
„Proč ne?“ Byla podrážděná. „Protože jsem žena? To je směšné. My dva víme, že nám tu nehrozí žádné nebezpečí. Ostatní si to asi neuvědomují. Kdybychom byli v nebezpečí, určitě by nám to požárníci řekli. Nedělejte hlouposti, jeďte dolů a já za vámi za deset minut přijedu.“ Zasmála se. „Dojdu do kuchyně pro sodovku. Ten kluk si bude muset uklidnit žaludek.“
„Tak dobrá, Quinn, tady velíte vy.“ Vešel do výtahové klece, řekl ženě, že její syn přijede s Quinn další várkou, a dříve než mohla něco namítat, stiskl tlačítko a dveře se zavřely. Za chvíli ucítil, jak začíná sestup. Uvolnil se. Už se rozhodl, co řekne reportérům – vůbec nic – těšil se, až to bude mít za sebou.
„Pod námi je vidět celé město,“ řekla Thelma tiše Jenny. Obě stály u skleněné stěny. „V chumelenici vypadá jako pohádková krajina posázená drahokamy.“
„Je to krása,“ souhlasila Jenny.
Leroux něžně položil ruku na manželčino rameno. Začne vyšetřování, které pro něj bude velmi nepříjemné. Bude Thelmu potřebovat víc než kdykoliv předtím. Zastyděl se. Do podstatné části svého života ji nezasvětil. A to nebylo fér.
Byli už téměř v polovině; vířícím sněhem už bylo možné rozeznat zem. Ještě chvilku a budou v hale. A pak začne očistec.
V té chvíli kabinou otřásla tlumená exploze. Někdo se Lerouxe chytil, aby nespadl na podlahu. Leroux spatřil dole slabý záblesk plamene, odrážející se od padajících vloček. Žárovky, které pro větší efekt osvětlovaly kabinu zvenčí, náhle zhasly. Následoval trhavý zvuk výtahu, který se propadl o několik metrů do prázdna a pak se zastavil. Zaskřípěly mechanické nouzové brzdy.
Uvnitř klece vypukl hysterický chaos. Někteří lidé upadli na podlahu; nyní se snažili vstát. Jenny, která byla vedle Lerouxe, naříkala: „Bože můj, co se stalo?“
Ohromený Leroux jen kroutil hlavou. Jemu bylo jasné, co se stalo. Výbuch utrhl část stěny instalačního jádra a zkroutil a ohnul vodící kolejnice pod nimi. Když byla přerušena dodávka elektřiny, klec o několik metrů poklesla. Příliš rychlý pokles spustil nouzové brzdy a ty automaticky zabránily pádu.
Teď visí nad městem, které je dobrých sto metrů pod nimi.

Časně ráno

Šelma slábne a stárne. Sílu jí vysála voda a do životně důležitých orgánů se jí zakusuje smrt. Nežila dlouho, ale za tu chvíli spálila a zuhelnatěla celé sedmnácté a část osmnáctého patra. Spotřebovala už většinu potravy. Plameny v jedenadvacátém patře krok za krokem ustupují. Za několik hodin se z mláděte stala dospělá bestie plná energie. Nyní už překročila střední věk a rychle stárne.
V jednotlivých patrech se požárníci prodírají troskami, páčidly a háky strhávají stěny, odhalují doutnající obklady, rozbíjejí nábytek a odkrývají jiskry, které se jako moli prokousávají švy v látce. Jakmile nějaké najdou, zadusí je vodou.
Ale šelma je prohnaná; v malých zapadlých pokojích a komorách si uchovala tajné zásoby potravy. Jednou z nich je komora přímo pod místností, kde požár vznikl. Je to sklad kanceláří vedení firmy Tops – velké sítě obchodů s železářským zbožím a barvami –, ve kterém jsou vzorky různých laků-, barev a ředidel. Mnohé plechovky už prodavači otevřeli, aby zkontrolovali jejich obsah, a pak je s nedovřenými víčky vrátili do skladu. Firma Tops je nový nájemník; přistěhovala se do Skleňáku poté, co její předchůdce nečekaně zkrachoval. Ani inspektoři odboru výstavby, ani ti z požárního útvaru o novém nájemníkovi a obsahu skladu nic nevědí. Oběma institucím to bylo běžným způsobem oznámeno, ale mají tolik papírování, že obě oznámení jsou pohřbena na dně krabic s došlou poštou. Najdou se asi až za měsíc po požáru.
Při požáru nebyly dveře skladu porušeny, avšak rozpouštědla, laky a vosky uvnitř byly vystaveny intenzivnímu žáru. V místnosti nezbylo mnoho vzduchu a většina prchavých látek prošla prvním stadiem spalování, čímž vznikl horký kysličník uhelnatý a hořlavé produkty chemických reakcí. Kysličník uhelnatý je vysoce výbušný plyn a teplota ve skladu značně přesahuje bod vznícení.
Právě v této chvíli nováček David Lencho sahá na kliku a otvírá dveře. Dovnitř vniká studený čerstvý vzduch a mísí se s přehřátými hořlavými plyny. Reakce je okamžitá. Výbuch trhá stěny skladu a odhazuje zohavenou mrtvolu Davida Lencha někam daleko na chodbu. Výbuch proráží zadní stěnu skladu, která je současně zdí instalačního jádra. Přímo za zdí je mohutné vysokotlaké parní potrubí. Přivádí páru do strojovny v šedesátém čtvrtém patře, které obsluhuje podstatnou část vzduchotechnického systému. Potrubí bylo od samého začátku poddimenzované a dnes, kdy je první skutečně chladná noc od otevření Skleňáku, je přetíženo. Tlak páry dosahuje kolem padesáti atmosfér při teplotě větší než 250 stupňů Celsia. Už tak je potrubí nadměrně namáháno a náhlá exploze ve skladu mu zasazuje ránu jako nějaké gigantické kladivo. Dilatační zařízení, které má vyrovnávat tepelnou roztažnost, náhle praská a potrubí exploduje. Výbuch, který následuje, je ještě silnější, než ten ve skladu.
Síla výbuchu páry proráží vnější zeď instalačního jádra v místě, kde jsou připevněny ocelové kolejnice vyhlídkového výtahu. Nýty povolují a kolejnice se ohýbají ven, jako by byly z olova. Výtah prudce zastavuje a klíny jeho nouzových brzd zapadají do mezery mezi kabinou a ohnutými kolejnicemi. Avšak kolejnice jsou vyrvány ze svých úchytů a brzdná síla klínu je malá.
Potrubí uvnitř instalačního jádra se hroutí, jako by na ně dopadla gigantická bota nějakého obra. Elektrické vedení se trhá na kusy. V celé budově je přerušena dodávka elektřiny a Skleňák se ponořuje do tmy.
Podél elektrického vedení prochází celým instalačním jádrem hlavní plynové potrubí, rozvádějící plyn do bytů a restaurací. Je upevněno ke zdivu masivním kovovým pásem v místě, kde jsou plynové pumpy. Výbuch páry odtrhává plynové potrubí od zdi V této chvíli ještě potrubí nepraská; jen jeho úchyty se uvolňují. Potrubí se výbuchem prohýbá. Otřes je rozkmitává jako houslovou strunu: Praská až nahoře, v horní strojovně, která je od vyhlídkové restaurace oddělena vyhlídkovou plošinou.
Z potrubí vyráží záplava plynu, zaplňuje strojovnu a valí se kolem nouzových agregátů na výrobu elektřiny. Plyn je lehčí než vzduch, ale protože je ve srovnání s okolním vzduchem relativně chladný, velké množství plynu klesá do dolních pater. Tam se vsakuje do hromádek asfaltových desek, překližkových obkladů a dalšího stavebního materiálu, uskladněného v nedokončených patrech.
Nahoře ve strojovně cvakne relé a začne se roztáčet náhradní motor. Jediná jiskra z relé způsobí menší explozi v celém patře. Armatura motoru je vytržena ze zničených ložisek a začíná se z ní kouřit. Motor se přehřívá a izolace se vzněcuje. Na jiných místech patra, u olejových skvrn a v otevřených plechovkách s vazelínou se rozhořely malé požáry. O patro níže výbuch směsi plynu se vzduchem zapaluje několik plechovek s barvou, které někdo z nepořádnosti nechal otevřené u hromádky obkládá.
Je to skrovný začátek, ale šelma jej rychle umí maximálně využít Asfaltové desky se roztékají, uhelnatí a nakonec se vzněcují. Dřevěné hranoly a překližkové desky černají a začínají hořet. Za pár minut se šelma ve svém novém domově pevně zabydluje. Hluboko pod strojovnou, v jedenadvacátém patře, se opět rozhořívá požár, který si potrubím a instalačními otvory rychle razí cestu do dvaa-dvacátého patra.
Šelmě se do žil vlila nová krev. Vítězoslavně posílá k zasněženému nočnímu nebi jazyky kouřících plamená. Zuřivě hučí a vysílá svou záři dole na město.

44

Tlumený výbuch Bartona zaskočil. Ohlédl se na Shevelsona a chtěl se zeptat: „Co to bylo?“ když se ozvala ještě jedna hlasitější, ostřejší exploze. Provizorní stolek, na kterém rozprostřeli plány, se slabě zachvěl; o vteřinu později světla v hale zhasla. Na chvíli zavládlo úplné ticho, pak se z radiostanice v tabákovém kiosku ozvaly vzrušené hlasy. V dolní hale začalo několik žen hystericky ječet Barton vyhrkl: „Co se to ksakru stalo?“ Někdo zapnul přenosnou elektrickou svítilnu. V jejím světle bylo možno matně rozeznat Shevelsona, který zavrtěl hlavou a sykl: „Psst!“
Barton napjal uši a pak to uslyšel. Výtahovými šachtami padal déšť úlomků; pak na dně zaduněly hlasitější nárazy. „To odcházejí stěny jádra,“ řekl tiše Shevelson. „Výbuchy je určité prorazily.“ Barton si dokázal představit chaos uvnitř jádra: z vysokých pater padají kusy škvárocementových panelů, úlomky omítky, trubky, kabely, hořící dřevo…
„Pojďme ven,“ řekl Barton, „tady nic nepoznáme.“ Běžel ke dveřím, následován Shevelsonem a také Garfunkelem, který sem přiběhl z dolní haly. Na plaze se mu vítr zaryl do kabátu jako skalpel. Otřásl se a vyhrnul si límec. Měl by se vrátit a vypůjčit si služel plášť. Pak uviděl Infantina, jak stojí u radiovozu, a běžel k němu.
„Co se stalo, Mario?“
Infantino vypadal ochrnule, jako by se vzpamatovával z těžkét šoku. „Došlo k dvěma explozím, ale nevím, co je způsobilo.“ Podíval se nahoru; hlavu zvedl i Barton. V šestnáctém patře se téměř všech oknech míhaly odlesky plamenů. Ve výši sedmnáctého patra olizovaly jazyky plamenů vnější štítovou zeď. V osmnáctém až dvaadvacátém patře byly plameny ještě větší. V osmnáctém patře toho už asi moc neshoří, pomyslel si Barton, ale požár v ostatních patrech vypadá vážně.
„Nevím, co způsobilo první výbuch,“ řekl pomalu Shevelson, ale vím určitě, že druhý výbuch vyřadil parovod; praskl asi někde mezi šestnáctým a dvacátým patrem.“
Parovod musel prasknout v délce několika pater a tak se požár šíří nahoru, pomyslel si Barton. Zatím se nedá odhadnout stupeň poškození instalačního jádra; vedou jím však veškerá vedení elektřiny a plynu. Teď se nedá zjistit, jestli byla narušena, ale riskovat není možné. Otočil se ke Garfunkelovi. „Sežeňte Donaldsona a řekněte mu, aby vypnul všechny elektrické okruhy a plynovod Okamžitě.“
„Tím ale přijdeme o všechny výtahy,“ řekl zamračeně Infantino. „Budu je potřebovat, abych mohl dostat lidi nahoru do hořících pater.“
Barton pomalu zavrtěl hlavou. „Mario, tady velíš ty. Ale jestli praskl hlavní plynovod, z horních pater je teď bomba. Stačí zmáčknout vypínač a bomba vybuchne.“
„Craigu, víš, kolik váží jedna dvouapůlpalcová hadice? Asi třicet kilogramů. Myslíš si, že bys ji vynesl osm nebo devět poschodí? A i kdyby – mohl bys tam být pak ještě něco platný?“
„Nech to plavat,“ přerušil je Shevelson. „Výtahy už nejezdí. Když jsme odcházeli, kontrolní panel nesvítil. A s možností, že rupne plynovod, si už taky asi nemusíte dělat starosti. Mám dojem, že se to i stalo, a to na místě, které se vám nebude zamlouvat“
„Jak to?“ zeptal se Barton. Roztřásl se zimou a strčil si zkřehlé ruce do kapes.
Shevelson nestačil odpovědět. Daleko nahoře se ozvaly třaskavé zvuky a o chvíli později se na ulici, asi třicet metrů od nich, roztříštila skleněná tabule. Ta není z jedenadvacátého nebo dvaadvacátého patra, uvědomil si šokovaný Barton. Musela spadnout z daleko větší výšky. Zaklonil se a pohlédl vzhůru. U samého vrcholu budovy, pár poschodí pod střechou, rozeznal slabé záblesky plamenů. Hoří ve strojovně; plynovod asi praskl tam.
Podíval se na Infantina a pak zavrtěl hlavou. „Tam se nedostaneme. Jít po schodech by byla sebevražda, a, i kdybychom se tam dostali, stejně bychom bez elektřiny nemohli použít pomocné pumpy. Nebylo by čím hasit.“
Barton se znovu podíval na budovu a s hrůzou zjistil, že vyhlídkový výtah uvízl někde v polovině budovy. Těžko se to dalo ve sněhové vánici rozpoznat, ale zdálo se, že vodicí kolejnice jsou vytrženy ze zdi několik poschodí pod výtahem. Pak rozeznal za zkroucenými kolejnicemi temný stín. Pochopil, že výbuch prorazil i zeď.
Panebože, Jenny…
Nejasně vnímal, jak za ním Infantino mluví se spojařem ve voze. „Zavolejte sanitky. Budou dolů vozit raněné. A budeme potřebovat –“ Zarazil se. Přes plazu k němu běžel Fuchs. Infantino počkal, až bude u nich, a pak teprve pokračoval. „Budeme potřebovat posily. Zavolejte na útvar do Southportu a vyžádejte si nálože, zápalnou šňůru a člověka, který s nimi umí zacházet. Taky je požádejte, jestli by mohli poslat skupinu lidí v žáruvzdorných oblecích.“
Barton bezděčně řekl: „Já umím pracovat s výbušninami.“
Infantino nespustil oči z Fuchse, který při dávání rozkazů spojařovi nepromluvil. „To pusť z hlavy, Craigu, nejsi požárník.“
Pak Barton pochopil, o čem to Infantino vlastně mluví. „Způsobíš tím silný výbuch a může se stát, že dojde k narušení skeletu.“
„A co myslíš, že se už stalo?“ řekl úsečné Infantino. „Teď musíme zkusit všechno, všechno.“ Stále se upřeně díval na Fuchse. „Jestli chcete vetovat mé rozkazy, udělejte to teď,“ řekl tiše. Fuchs zavrtěl hlavou a otočil se k budově. Jak sešle a staře Fuchs vypadá, pomyslel si Barton. A poraženě.
„Veliteli?“
Z budovy tryskem vyrazil muž se zprávou pro Infantina. Barton pozorně naslouchal. Je to horší, než si myslel. Požár zuří v jedenadvacátém, dvaadvacátém a třiadvacátém patře. Podle některých zpráv hoří i poschodí, kde je horní strojovna. Infantino mlčky ukázal na vrchol budovy. Muž se otočil, chvíli se díval a pak pokračoval v hlášení: „K výbuchu došlo v šestnáctém, pane – sklad firmy s barvami a laky. Prorazil otvor ve vnitřní stěně instalačního jádra a zřejmě zničil parovod. Možná že pak způsobil i jeho výbuch.“
„A co likvidační družstvo v šestnáctém patře?“
Posel nervózně přejel jazykem rty, podíval se na Fuchse a pak na Infantina. „Většina lidí je v pořádku, pane, ale nováček David Lencho a požárník Mark Fuchs jsou nezvěstní. Snažíme se tam poslat záchrannou službu, ale je tam velký žár.“ Mrkl znovu na Fuchse, který se beze slova otočil a šel k budově.
„Ještě něco?“ Posel zavrtěl hlavou a Infantino řekl: „Tak dobře, vraťte se ke svému družstvu.“ Když posel odešel, Infantino se otočil k Bartonovi. „Velitel Fuchs má tři syny. Mark je jediný, který šel v jeho stopách a stal se požárníkem.“
„Tahle noc není pro nikoho lehká,“ řekl Barton.
Infantino se podíval na zeď, kde visel vyhlídkový výtah. „To tedy není.“ Dal se směrem ke Skleňáku. „Jdeš se mnou, Craigu?“
„Jistě.“ Ostře foukal vítr. Bartonovi byla zima nejen ve tváři a na rukou, ale i na zádech a na nohou. Proti své vůli se roztřásl a zuby mu začaly cvakat. Nahoře se ozvaly další praskavé zvuky; Infantino i on se rychle rozběhli ke dveřím haly. Za jejich zády svištělo sklo padající na plazu.
Ještě že většina nájemníků byla evakuována a ubytována jinde, pomyslel si Barton. Zbývají jen ti v suterénní hale a v jídelně. A ti, kteří jsou ještě nahoře v restauraci nebo uvízli ve vyhlídkovém výtahu. Ale nemá cenu na ně myslet; nemůže pro ně udělat vůbec nic.
Shevelson našel elektrickou svítilnu a položil ji na okraj stolu, takže bylo vidět na projekty. Barton šel k němu, opřel se pěstmi o stůl a díval se kalným zrakem na papíry. Dusil ho pocit marnosti, pocit, že by měl něco dělat, a vědomí toho, že nemůže dělat nic.
V hale na chvíli zavládlo ticho, rušené jen praskavými hlasy, ozývajícími se z radiostanice za nimi a občasným zaduněním trosek, které dopadaly na dno instalačního jádra. Ticho před bouří, pomyslel si. Za pár minut začnou přinášet z horních poschodí raněné a přijedou posily.
„Bartone?“
Přerušil své chmurné úvahy a podíval se na Shevelsona. „Co?“
Shevelson měl v ústech nezapálený doutník a Barton si všiml, že v jeho očích jsou slzy. „Ta naše krásná budova jde pěkně do hajzlu, co?“

45

Johna Bigelowa tlačily noční můry. Ohrožovalo ho nějaké strašlivé nebezpečí, ještě napůl spal, ale sen byl ten tam; nemohl si ani vzpomenout, co se mu zdálo. Ležel rozespalý v posteli a jeho vědomí bylo stále zamlženo alkoholem. Převrátil se na bok a dotkl se Deirdre. Bezděčně zabořil obličej do jejích vlasů. Do úst se mu dostalo pár vlasů, které ostře voněly parfémovaným lakem.
Slabé zvuky sirén, ozývající se hluboko dole, ho přivedly k poloopilému vědomí. Zakašlal, ale nepostřehl, že ve vzduchu je slabě cítit kouř. Z mřížky stále vycházel jen řídký kouř, především díky silnému severnímu větru, který pronikal škvírami v budově a zaháněl dým na jižní stranu. Než s Deirdre ulehl na těch pár roztěkaných hodin mechanického milování, kouřil Bigelow jednu cigaretu za druhou. Plíce mu dráždil škrabavý tabákový dehet a v ústech mu vyschlo. Měl ucpané nosní dírky a z jeho úst se ozývalo chrčivé dýchání. Potácel se mezi lehkým spánkem a těžkým chrápáním.
Trvalo několik minut, než si uvědomil, že výbuchy jsou skutečné. Dlouho se mu zdálo, že patří do jeho zlého snu. Mátožně se posadil a rozhlédl se po temné ložnici. Trvalo mu ještě další minutu, než si uvědomil, že cítí kouř a že se místnost ohřívá. Byl stále ještě silně opilý, ale náhlá kombinace pachu kouře a pocit záhadného tepla mu roztřásly celé tělo strachem. Nahmatal lampu a stiskl vypínač. Lampa se nerozsvítila. Asi je vytažená ze zásuvky, pomyslel si. Odhodil deku a tápavě došel od postele ke stěně. Hledal vypínač stropního osvětlení. Když ho našel a stiskl, opět se nic nerozsvítilo.
To ho probudilo úplně. Zřejmě vypnuli proud. Nemohl se upamatovat, jestli mají v kancelářích baterku; věděl, že svíčky nemají. Pak si vzpomněl na elektrickou svítilnu, kterou Krost zapomněl na kuchyňském dřezu. Tápavě došel do kuchyňky a svítilnu našel. Zapnul ji a vrátil se k posteli.
„Proboha, vypni to, buď tak hodný,“ Deirdre si znechuceně přetáhla přes hlavu polštář.
„Čubko,“ zašeptal si Bigelow pro sebe. Zakopl a málem porazil svou trofej. Pak si všiml, že z vedlejší kanceláře mezerou pode dveřmi začíná proudit kouř. Otočil se opět k Deirdre. „Probuď se, sakra! Hoří!“
„Neblbni,“ pronesla ospale a zavrtala se ještě víc pod polštář. Bigelow položil lampu na kraj stolu a stáhl z ní deku. „Johnny,“ kňučela Deirdre. „Nech mě spát.“
„Tak pojď,“ naléhal na ni. Klekl si u postele a málem přitom na ni spadl. Vzal jí poštář a začal ji stahovat z postele. „Tak pojď, vezmi si na sebe něco. Musíme pryč!“ Vstoje si oblékl kalhoty a rychle si přetáhl přes hlavu napůl zapnutou košili. Nechal ponožky ponožkami a obul si své luxusní botky.
„To je ale otravnej chlap,“ zamumlala Deirdre a převrátila se na břicho. Někdy v noci na sebe natáhla kombiné. Vzadu bylo podélně roztržené a odhalovalo jí záda. Bigelow se chvíli snažil upamatovat se, jak k tomu došlo. Zastrčil si nedbale košili do kalhot a utáhl opasek. Chvíli se rozhodoval, jestli ji nemá znovu stáhnout z postele a několika políčky ji probudit.
K rozhodnutí ho přinutil pach kouře; doběhl ke dveřím a otevřel je. Ucukl před žárem a kouřem a rukama si zakryl obličej. Vedlejší kancelář byla zachvácena tím, co viděl ve svém zlém snu.
Na konci skladu hořely kóje prodavačů; tenké dřevotřískové příčky mu černaly před očima. Těžké závěsy, sahající od stropu až k podlaze, tančily v plamenech a žár ještě zvyšoval hořící dřevěný kancelářský nábytek.
Uprostřed místnosti, kde byly úhledně vyrovnány vzorky, se ohnivé chrliče jeho snů staly skutečností. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že polystyrénové vzorky v žáru tají. Trpaslíci se hroutili a na jejich rozplizlých tvářích se tvořily nádorovité puchýře. Tváře a nosy se jim prodlužovaly, až v červenooranžových plamenech připomínaly jakási zlá kyvadla. Sobi strašidelně oživli a jejich plastikový povrch dostal vlhký lesk, elegantní nohy se ještě prodloužily. Předklonili se takže se zdálo, že běží tryskem dopředu. Mikulášové se nahrbili a ohnuli a jejich boubelaté žoviální obličeje teď vypadaly propadle a zlomyslně.
Bigelow zabouchl dveře. Už moc času nezbývá, pomyslel si horečně. Běžel do koupelny, namočil velký ručník a zabalil si do něj obličej. Pak namočil i froté župan a oblékl si ho. Když se vrátil do místnosti, pokusil se ještě jednou probudit Deirdre. „Dej mi pokoj!“ odstrčila ho a znovu se zahrabala do polštářů.
Kouř Bigelowa štípal do očí. „Tak pojď!“ vykřikl a zatahal ji za ruku. S chichotáním se od něj odkulila. „Tak dobře, kočičko,“ zašeptal, „je to tvůj pohřeb.“
Otočil se a běžel ke dveřím. U baru se však náhle zastavil. Stála na něm jeho trofej za vzorné uspořádání výstavy. Jediná trofej, jakou kdy za celý život plný konkurenčního zápolení získal.
Je strašně těžká, ale nemůže ji nechat plamenům. Ovázal si ručník kolem dolní poloviny obličeje, vzal trofej pod paží a otevřel dveře.
Venku na něj čekaly zástupy hrozivých tajících postav. K vnitřním dveřím přijímací kanceláře byla stále ještě volná cesta. Dávala mu zoufalou naději na únik. Dlouho volná asi nezůstane. Pak se pozorně podíval mezi exponáty na dřevěnou podlahu. Leskla se na ní kaluž roztavené umělé hmoty. Vzpomněl si na příběh o římském historikovi, který při výbuchu Vesuvu musel přejít tekoucí lávu. Došel k okraji kaluže a opatrně do roztavené hmoty šlápl. Byla lepkavá; když nohou ucukl, táhla se z ní tenká, lehká vlákna. Ale bota ho chránila, cítil jen slabé teplo.
Nadechl se horkého vzduchu a rozkašlal se. Vykročil přes smrtonosnou kaluž. Šlo to pomalu. Musí si dát pozor, aby si nepotřísnil kalhoty, mohlo by mu to popálit nohy. Chvíli se rozmýšlel, nemá-li trofej zahodit, byla příliš těžká a sálavé teplo ji už začalo ohřívat.
Pak si uvědomil, že mu ke dveřím zbývají už jen dva metry. Začalo se v něm probouzet divoké nadšení. Mléčným sklem dveří nebylo vůbec vidět do vedlejší kanceláře. Snad tam ještě nehoří; dveře ani nevypadají ohořele. Ještě pár kroků a projde jimi k výtahům nebo na nouzové schodiště. Ještě pár kroků…
Pravá bota se přilepila. Chtěl ji rychle odtrhnout, ale noha se mu z ní vyzula. S trofejí pod paží už předtím těžko udržoval rovnováhu; chvíli nejistě tancoval na levé noze a pak, aby neupadl, napřáhl podvědomě pravou nohu dopředu. Dotkla se roztavené umělé hmoty.
Zařval bolestí; stáhl nohu zpět a snažil se bolest přemoci; pak znovu ztratil rovnováhu. Při pádu se snažil zachytit závěsu, který visel na příčce mezi vnější kanceláří a skladem. Když se mu to podařilo, chtěl se vzepřít, ale závěs povolil a Bigelow znovu padal dopředu. Jeho koleno, chráněné kalhotami, rozhrnulo mokrý župan a pak uklouzl na podlaze jako na ledě. Skrz látku kalhot začal cítit pronikavou bolest Chtěl se levou rukou opřít, aby nespadl na obličej, ale jeho prsty nenalezly v žhavé tekutině žádnou oporu. Uklouzl a dopadl obličejem přímo do roztavené umělé hmoty.
Vykřikl a převalil se v pokusu o únik; přitom stále ještě svíral trofej a okraj závěsu. Závěsová tyč nevydržela tah a praskla. Celý závěs se z ní sesunul a spadl přímo na něho. Tam, kde se látka dotkla umělé hmoty, se objevily plamínky; začaly tancovat a zapálily navršené záhyby, které přikrývaly Bigelowa. Nevyšlo to, říkalo mu něco uvnitř. Vůbec to nevyšlo.
Plameny se rozhořely v celé místnosti. Ze stěn se staly ohnivé gobelíny, výstavní figuríny padaly do hořícího plastikového jezera. U hromady zuhelnatělých záhybů u dveří se v kouři tyčila zčernalá trofej. Kovové postavy na ní se už začaly tavit.

46

Deirdre byla stále ještě opilá, ale vědomí hrozného nebezpečí ji rychle vracelo do střízlivého stavu. Seděla na kraji postele a přemáhala téměř nepřekonatelnou touhu zalézt pod přikrývku.
Na místě, kde ji Bigelow tahal za paži, cítila ještě bolest. Bezděčně si ji třela. Zoufale si přála znovu usnout, ale v místnosti bylo příliš horko a vzduch byl zkažený a těžko dýchatelný. Něco se muselo stát s klimatizací. Začaly jí téct slzy. Mnula si oči, chtěla zívnout, ale místo toho se rozkašlala. V ústech měla tak ošklivý pocit, že se začala dávit. Mizerný alkohol a ještě něco jiného. Kouř.
Tentokrát se jí podařilo otevřít oči úplně. Dveře do skladu byly otevřené; do místnosti se jimi valily záplavy horkého vzduchu. Znova se rozkašlala. V hlavě se jí rychle vyjasňovalo. Bigelow přece něco vykřikoval o požáru. Musím ven, pomyslela si. Začala se jí zmocňovat panika. Vklouzla do střevíců a běžela ke dveřím. Na druhé straně skladu, mezi tajícími skřítky, soby, Mikuláši, kteří tvořili jakési muzeum voskových figurín, spatřila Bigelowa, jak pomalu kráčí s trofejí v ruce. Jak se mu boty lepily k podlaze, kolébal se jako kachna.
Nakonec klopýtl a upadl. Natáhl se na podlahu jak široký tak dlouhý; Deirdre si zakryla oči, ale mezi prsty viděla, jak na něj padá závěs a plameny tancují po celé místnosti i po hromádce zmítající se látky. Zabouchla dveře, opřela se o ně a hystericky se rozvzlykala. Pak se trochu ovládla a začala uvažovat; děje se něco strašného, říkala si. Pak pochopila, co to je. Dveře, o které se opírala, byly stále teplejší.
Proběhla pokojem; všimla si, že elektrická svítilna na okraji stolu vrhá na zeď strašidelné stíny. Zastavila se v kuchyňce; zoufale hledala další východ, ale žádný neexistoval. Nyní se už zcela zbavila hysterie. Otočila se a podívala se na dveře; dřevo už začíná hnědnout. Ve škvíře pod nimi se objevil pomalý proud hořícího roztaveného polyesteru.
Běžela do koupelny najít nějaký tlustý ručník nebo koupací župan, které by namočila ve vodě. Bigelowovi se tak málem podařilo uniknout. Nebýt jeho zatracené trofeje… Ale žádné ručníky ani pláště už tam nebyly. Vrazila zpět do pokoje. Dveře už černají. Je v pasti, nemá naději. Obešla postel a rozhrnula záclony. Venku tiše padá sníh a usazuje se na úzké římse.
Její duši naplnil nesmírný klid, smíšený s hlubokým smutkem. Věděla, že okno se nedá otevřít.
I kdyby to šlo, je v jedenadvacátém patře. Venku není žádný požární žebřík. Ucítila za sebou žár a otočila se. Oheň už propálil dveře a plameny pokrývaly celou stěnu. Hustý a žhavý kouř naplňoval místnost. Uvědomila si, že potřebuje vzduch. Na stole u hořící stěny bylo těžítko. Skočila pro ně, roztočila je a hodila do okna. Sklo snadno prasklo a vypadlo do noci. Běžela k oknu a vyklonila se. Drobné střepy, které zůstaly v rámu a zarývaly se jí do dlaní, nevnímala. Vzduch byl studený; sněhové vločky jí šlehaly do tváří. Daleko pod sebou slyšela tlumené zvuky sirén a pokřik mužů.
Ve studeném nočním vzduchu se jejich hlasy ozývaly ostře a zřetelné. Na chvíli zavřela oči; zdálo se jí, že slabě slyší zvony a vánoční koledy. Tuhle roční dobu má nejraději…
Pak v zádech znovu ucítila žár a otočila se. Oheň postoupil doprostřed pokoje – nedalo se už nikam uniknout Stála v okně a studené vločky ji studily na nahé kůži. Rozeštkala se. V duchu už cítila dotek plamenů. Její racionální vědomí se zhroutilo a zbyla pouhá živočišná potřeba uniknout.
Stáhla z pohovky tenkou přikrývku a prostěradla; z rámu vyňala matraci a odtáhla ji k oknu. Byla to jediná možnost, musí tomu trochu pomoci; alespoň nějak ji to ochrání.
Stála v prázdném okně a před sebou držela matraci, pak ještě zaváhala. Snad někdo přijde, snad právě teď se požárníci dobývají do skladu, a vědí, že je zde.
Ale pak si vzpomněla, že o ní nikdo neví. Sama to tak zařídila.
Ještě chvíli čekala, ale nikdo nepřišel. Jen oheň, spalující stůl a koberec, plížící se po natřeném stropě. Hoří už čalouněná opěradla válendy; na nátěru dřevěného servírovacího stolku se začínají tvořit bublinky. Pak stolek zhnědl a vzplanul. Už to nemohla vydržet; na prstech, kterými držela matraci, aby se ochránila před žárem, se začaly dělat puchýře. Otočila se zády k plamenům; na dolním lemu kombiné ji cosi jemně zatahalo a v týle ucítila horký polibek. Pevně stiskla matraci. V příštím okamžiku už padala uklidňující chladnou nocí; cítila jen hrozný umrtvující smutek.
Ještě když stála na římse, chytily jí vlasy a okraj kombiné. Vůbec si to při svém dlouhém, předlouhém letu dolů neuvědomovala. Nechávala za sebou dlouhou hořící stopu, táhnoucí se po nočním nebi.

47

„Jste v pořádku, slečno Muellerová?“
Lisa se podívala přes zábradlí schodiště dolů, kde na odpočívadle stál Herry Jernigan.
„Už jdeme, Harry – Martínek upadl a ztratil botičku.“ Tříletý chlapec se snažil vecpat nohu do zavázané boty; pětiletý Chris ho kriticky sledoval.
„Liso, prosím tě, pospěš si,“ ozvala se Linda. Lisa znovu nakoukla přes zábradlí. Linda, která se držela Jernigana za ruku, se na ně netrpělivé podívala. Je jako ty malé děti, pomyslela si Lisa – nedávno byly v nebezpečí života a už na to zapomněly. „Bude si ji chtít obout sám,“ dodala pedantsky.
Jerniganův hlas jevil známky netrpělivosti. „Raději mu pomozte, slečno Muellerová. Počkáme tu na vás.“
Chris, kterého vůbec nezajímalo, co se děje, zkoumal záhyby požární hadice, uzamčené ve skříňce zapuštěné do betonové zdi. Začal si hrát se zámkem. Lisa mu řekla, aby s tím přestal, a pak si klekla k Martínkovi a pomohla mu s obouváním.
Když nastal výbuch, ztratila rovnováhu a přeletěla přes Martínka. Ten se strachy rozplakal. Chvíli jen tak ležela; pak se několik poschodí nad ní ozval další výbuch. Všechna světla na nouzovém schodišti náhle zhasla. Zaslechli dlouhý dunivý zvuk; betonové odpočívadlo, na kterém stáli, se zahoupalo. Dunivý zvuk postupně ustal a Lise se podařilo zvednout se na kolena. Chris ji tahal za sukni a křičel: „Liso! Liso!“ Všude kolem nich se vznášel prach z omítky. Neviděla, ale naštěstí držela malého Martina. Když si stoupla, ucítila, že se betonová deska odpočívadla chvěje a mírně odklání od stěny. Nahmatala ve tmě Chrise a Martínka a přivinula je k sobě. Pohyb odpočívadla se zastavil. Bylo slyšet jen padající úlomky a malého Martina, který řval z plných plic.
„Můj bože,“ zašeptala. „Můj bože, co se to stalo?“
„Slečno Muellerová!“ vykřikl ze tmy Jernigan. „Slečno Muellerová, nestalo se vám nic?“
„Myslím, že ne!“ Její hlas zněl podivně, ne jako předtím. S hrůzou si uvědomila, že mu schází ozvěna. „Harry, co se stalo?“
„Děti – co je s dětmi?“ zakřičel Jernigan.
„Jsou vystrašené, ale zraněné nejsou. Harry, proboha, co se stalo?“
„Exploze vysokotlakého parovodu. Když takové potrubí vybuchne, je to jako bomba.“ V jeho hlase byl strach. „Slečno Muellerová, nechoďte příliš blízko k okraji odpočívadla.“
Prach se začal usazovat. Tam, kde na protější straně schodiště bývala stěna, byla teď jen tmavá díra. Lisa stála v průvanu ze směsi studeného vzduchu a teplých kapek. To se asi sráží pára, pomyslela si. Ale odkud se vzal studený vzduch?
Začala si zvykat na tmu a zjistila, že přece jenom není tak neproniknutelná. Shora i zdola se to tu občas rudě zablesklo. Zeď dělící schodiště a instalační jádro v délce tří nebo čtyř poschodí zmizela. Zeď, kterou měla Lisa za zády, zůstala, ale před ní nebylo nic…
Teprve tehdy si uvědomila, že exploze roztrhla schody vedoucí dolů k Jerniganovi. Betonové schody spočívaly na ústředním nosníku ve tvaru I. Ve výši několika poschodí schodiště prostě zmizelo a nosníky byly napůl utrženy od stěny. Lisa uvízla vlastně na betonové desce visící asi šest metrů nad odpočívadlem, kde stál Jernigan. Pod ní až ke dnu instalačního jádra zela propast.
„Pojďte dolů! Chci dolů!“ vřeštěl Chris.
Přitiskla si oba chlapce k sobě. „Teď buď zticha. Lisa vás nedá.“ Deska pod ní se znovu zachvěla a Lisa bezděčně zatajila dech. Pod sebou slyšela Jernigana: „Lindo, běž na chodbu. Hned přijdu za tebou.“
„Ne, ne,“ štkala Linda. „Co bude s Chrisem a s Martinem?“
„Poslechni ho,“ zavolala na ni Lisa. „O Chrise a Martina se postarám já.“
Lisa se už začínala rozkoukávat. Za ní byly požární dveře, vedoucí do vlastní budovy. Vzala za kliku a zjistila, že jsou zamčené. Pak si s hrůzou uvědomila, že oheň musí být hned za nimi; klika na dotek žhnula.
Pak se ozval strašidelný hřmot; popadla obě děti a přitiskla se ke zdi. Přímo naproti se část zdi instalačního jádra otřásla, pak se rozpadla a do šachty začaly padat velké kusy zdiva. Ze dna schodiště začal stoupat prach a Lisa se rozkašlala. Děti se jí pevně držely; bály se i plakat
Chvilku tiše stála a pak si uvědomila, že ve chvíli, kdy směrem k ní začala padat zeď, zavřela oči. Opět je otevřela a strnula. Části vnější nosné zdi se ve výši několika poschodí zřítila; dívala se na noční nebe, zatímco jejich malé odpočívadlo čnělo nebezpečně do prázdna. Jedině ocelové pruty procházející železobetonovou deskou až do vnitřní zdi je zachránily před pádem na dno šachty z výšky osmnácti poschodí. A co Jernigan s Lindou?
„Otočte se, děti,“ řekla oběma chlapcům, „tváří ke zdi.“ Nesmějí spatřit tu strašnou propast. Přemohla strach a šla k zábradlí. Pohlédla na odpočívadlo šest metrů pod nimi. I ono se začalo naklánět. Pokrývaly je úlomky a kusy zdiva; některé z nich byly velké jako meloun. Po Jerniganovi a Lindě nebylo ani stopy.
Ucítila, jak se její odpočívadlo začíná opět chvět. Na místě, kde se dotýkalo vnitřní zdi, se začaly tvořit malé obláčky betonového prachu. Musí pryč. Odpočívadlo se brzy utrhne od zdi, možná že se zhroutí i samotná zeď.
„Slečno Muellerová, jste v pořádku?“ Byl to Jernigan. Měl už baterku a svítil nahoru k nim. Znovu se opatrně naklonila přes zábradlí a podívala se dolů. Stál mezi kusy zdiva a snažil se ji baterkou najít. Byl před požárními dveřmi, ze kterých vycházelo světlo. Napadlo ji, že požárníci jsou hned na sousední chodbě.
„Kde je Linda?“
„Je v bezpečí uvnitř,“ zakřičel Jernigan. „Viděl jsem, jak se ve vnější zdi rozšiřují trhliny. Utekli jsme právě včas. Slečno Muellerová, musíme vás i děti dostat dolů. To odpočívadlo už dlouho nevydrží.“
„Jak?“ zavolala.
„Můžete mi děti hodit?“
Zatajil se jí dech. „Je to šest metrů, Harry. A jestli je nechytíte…“
„Musíme to riskovat. Slečno Muellerová – slibuju vám, že je chytím.“
„Je to příliš nebezpečné!“ křičela.
„Jinak to nejde!“ odpověděl Jernigan. Lisa chtěla protestovat, ale ucítila, že se odpočívadlo opět o něco odchýlilo od nosné zdi. Rychle se otočila ke Chrisovi. Nemůže vážit víc než pětadvacet kilogramů, pomyslela si, ale to, co po ní Jernigan chce, to je nad její síly.
„Chrisi,“ řekla něžně, „můžeš zavřít oči a napřímit se, abys byl pevný jako prkno?“
„Ty mě chceš hodit dolů!“ zaprotestoval.
Bylo jí do pláče. „Chrisi, pan Jernigan je velmi, velmi silný člověk. Chytí tě. Ale nesmíš se shrbit nebo kroutit. Dokážeš to?“
„Musím?“ zeptal se vzpurně.
„Ano, Chrisi.“
Přikývl a zaťal pěsti. Postavil se vzpřímeně a ztuhl jako voják v pozoru. „Zavři oči, Chrisi – tak je to dobře. Neotvírej je, dokud neucítíš, že tě pan Jernigan drží.“ Snažila se mluvit klidně. Pak ho uchopila, jako by to byla socha. Jeho tělo pulsovalo napětím; ucítila, jak mu vzrušeně buší srdce.
Podívala se přes zábradlí; šest metrů pod ní stál Jernigan s rukama napřaženýma nad propastí. Když Chrise nadzvedla nad zábradlí, v duchu se modlila. Její ruce měly co dělat, aby ho udržely; vzpomněla si na staré časy v Turnvereinu v St. Louis. Díky bohu za sílu, která jí zbývala z oněch dávných dnů. Co nejvíc natáhla paže ke středu propasti, aby se Chris při pádu nepotloukl o zeď, a pak ho pustila.
Padal jako ve zpomaleném filmu. Viděla, jak Jernigan napnul kolena a jak chlapcovo tělo dopadá na jeho paže. Chvíli se zdálo, že se oba zřítí. Pak se Chris změnil ve zkroucenou živou hmotu, která se křečovitě držela Jernigana. Jernigan klesl na kolena a objímal přitom chlapce kolem pasu; Chris ho ovinul pažemi kolem krku.
„Je v pořádku!“ vykřikl vítězoslavně Jernigan. Objevil se požárník a Chrise odvedl. Jernigan se narovnal a třepal paží. „Krucinál, asi jsem si natáhl sval.“
„Chytíte Martínka?“
„Snad ano – musím ho chytit.“
Lisa si pomyslela, že pak bohužel přijde na řadu ona. Stěží bude moci skočit jako děti a doufat, že ji Jernigan chytí. Bude se muset nějak dostat dolů sama. Otočila se k Martinovi.
„Ne!“ zavřískal a vykroutil se z jejího sevření. „Nechci! Nechci!“ Pokoušela se ho chytit. Začal se hystericky bránit. Betonové odpočívadlo se opět zachvělo a o něco pokleslo do zející propasti.
„Harry! Nemůžu vám Martina hodit. Snesu ho sama!“
„Slečno Muellerová, jinak to nejde!“ volal zdola Jernigan.
Horečně se začala rozhlížet po odpočívadle; všimla si pověšené požární hadice. Rám skříňky se už uvolnil. „Půjde to!“ volala na Jernigana. Nechala štkajícího Martina stát na podlaze a běžela k hadici. Vítr dovnitř hnal sníh, cítila, jak jí šaty na zádech vlhnou. Vší silou zatáhla a podařilo se jí cívku s hadicí uvolnit. Začala hadici odvíjet a spouštět ji přes zábradlí. Jernigan ji zdola zachytil a začal přitahovat. Za chvíli došla na konec hadice; zdálo se jí, že drží dostatečně pevně. Musela držet – neměla čas vymýšlet si jiné ukotvení.
Z okraje šatů utrhla několik pruhů látky. Takové krásné šaty, pomyslela si; koupila si je na večeři s Harleem. Ale nedá se nic dělat, stejně jsou zničené. Když měla šest pevných pruhů látky, zavolala na Martina: „Pojď sem, chlapče.“
„Ne!“ zakřičel.
„Pojď sem a dej Lise ruce kolem krku,“ přesvědčovala ho. „Buď hodný chlapeček. Jen si stoupni za mě a udělej to.“
Martin si nedůvěřivě stoupl za ni, a dříve než se stačil vykroutit, chytila ho za zápěstí a svázala je jedním z pruhů. Ucukl a málem ji uškrtil. Sáhla dozadu a přehodila mu kolem těla dva svázané pruhy a pak si je uvázala kolem pasu. Bylo to kruté, ale měla teď Martina pevně přivázaného k zádům.
Šla k zábradlí a zkusila si sáhnout na hrubý povrch hadice. Utřela si zpocené dlaně o šaty. Vystrašený Martin křičel a zmítal se jí na zádech. Opatrně přelezla zábradlí; svůj pohled soustředila na hadici a ne na propast, která jí zela pod nohama. Otočila se a uchopila hadici; pak na ni přenesla celou váhu. Zpočátku se jí ručkovalo velmi obtížně, protože chlapec kopal a zmítal se.
„Martínku; prosím tě, uklidni se,“ prosila ho. „Lisa tě nedá.“
Pomalu se spouštěla po hadici a přitom se koleny přidržovala hrubé tkaniny. Ještě že si šaty zkrátila, jinak by se jí špatně hýbalo nohama. Byla už v polovině, když shora uslyšela ostrý skřípavý zvuk. Pruty, které železobetonovou desku odpočívadla přidržovaly k vnitřní zdi, povolovaly a ohýbaly se. Okraj odpočívadla poklesl o dalšího půl metru. Rozbušilo se jí srdce a na chvíli zavřela oči. Pak se pohyb zastavil. Lisa se začala opět spouštět po hadici, zoufale se snažila potlačit strach. Cítila, jak se jí křečovitě napínají svaly. Byla tvrdá sama na sebe. Ještě je schopna to dokázat; dokáže to. Martin ani nedutal. Jako by se na něho přenesl Lisin pocit síly a zručnosti. Pak ucítila na kotnících dotek silných rukou, které ji stáhly k podlaze. Stála vedle Jernigana a požárníka, který pomohl uvolnit nyní již klidného Martina.
„Tak pojďte,“ řekl Jernigan netrpělivě a vtáhl je oba do dveří, kde čekala Linda s Chrisem. Když byli uvnitř, obdivně se na ni podíval. „Byla jste skvělá,“ řekl tiše.
Lisa se usmála. „To nic nebylo, Harry.“ Dříve než mohl cokoliv dodat, ozval se ostrý hřmot. Lisa se rychle ohlédla, chytila Chrise a Martina a vtáhla je do bezpečí chodby.
Betonové odpočívadlo, na kterém stála ještě před malou chvilkou, se utrhlo a téměř neuvěřitelně pomalu padalo dolů. Když narazilo na desku spodního odpočívadla, ozval se výbuch betonových střepin. Pak se utrhlo i jejich odpočívadlo. Liselotte a Jernigan se dívali, jak se dva betonové kvádry převalují při pádu instalačním jádrem.
Až za několik vteřin uslyšeli, jak dopadly na dno devatenáct poschodí pod nimi.

48

V době, kdy vybuchl parovod, sjížděli čtyři požárníci z dvacátého patra jedním z ručně ovládaných výtahů. V sedmnáctém a osmnáctém patře už oheň nehrozil a požár v šestnáctém patře byl uhašen nejméně před hodinou. Byli Špinaví a unavení; mlčky se opírali o stěny kabiny. Ron Gilman, který toho večera velel útočnému družstvu, měl ošklivě popáený zčervenalý nos. Zarudlé oči Nicka Pap-pase slzely; každých pár vteřin dostal záchvat kašle. Sam Waters a Jaké Lapides na tom byli o něco lépe, sloužili v technických družstvech.
Po chvíli Lapides přerušil mlčení.
„Kdyby se tak všichni nájemníci dostali ven.“
„Určitě se nedostali – vždycky v tom někdo zůstane,“ řekl Gilman sklesle. „Přestože ventilační systém běžel na zpětný chod, kouř byl příliš hustý. Až budem kontrolovat byty na jižní straně budovy, určitě na nějaké přijdeme.“
„Nechtěl bych být u toho,“ řekl pomalu Waters.
„Slabý žaludek?“ obvinil ho Pappas.
„Máš pravdu,“ souhlasil sarkasticky Waters. „Dělám v tomhle už deset let a pořád mám slabý žaludek. Až se toho jednou zbavím,tak –“
V té chvíli vybuchl parovod. Muselo to být velmi blízko, protože kabina výtahu se silně otřásla a začala padat. Osvětlení náhle zhaslo. „Panebože!“ zavyl Lapides. Po několika metrech pádu se zaklínily brzdy mezi kabinu a postranní kolejnice. Výtah se se skřípěním zastavil. Nastalo ticho, přerušené vzápětí nárazy zdiva, dopadajícího hluboko pod nimi na dno výtahové Šachty. Kolem kabiny cosi zarachotilo, jako by padal štěrk.
„Má tu proboha někdo svítilnu?“ Vzadu v kabině se ozvalo šátrání a pak se v Pappasové ruce objevil svit baterky.
„Co se to, ksakru, stalo?“ zeptal se Lapides. Hlas se mu třásl.
„Výbuch,“ řekl tiše Gilman. „Myslím, že přesekl několik nosných lan – slyšeli jste ten náraz? Vypadalo to, jako by na dno dopadlo protizávaží. Ten rachot asi způsobila ocelová lana, jak se v pádu třela o stěny kabiny.“
Waters bezděčně stikl nouzové tlačítko. Nedostal žádnou odpověď. „Tady nemůžeme zůstat,“ řekl po chvíli. „Jestliže praskla lana, nemůžeme se spoléhat na to, že brzdy vydrží věčnost. Kdo se na to chce podívat?“
„Budu potřebovat pomoc,“ řekl Gilman. Pappas podal svou svítilnu Lapidesovi a stoupl si pod únikový otvor ve střeše kabiny. Zvedl koleno a z rukou udělal podpěradlo. Gilman si stoupl na spojené ruce a přidržel se Pappasových ramenou. Pappas zachrčel a narovnal se, zatímco se Gilman pokoušel otevřít poklop. „Strč do mě, Nicku.“ Pappas zatlačil a Gilman se vzepřel v únikovém otvoru.
Dlouho se shora nic neozývalo; nakonec Waters zavolal: „Jak to tam ksakru vypadá?“
„Je to blázinec,“ odpověděl mu Gilman. Nahlédl do otvoru. „Čtyři nosná lana jsou přeseknutá a další dvě přerazilo protizávaží. Výbuchy musely být dva – pět nebo šest poschodí kolem nás hoří. Asi třicet metrů nad námi to vypadá, že polovina vnější zdi je pryč.“
„Co tedy budeme dělat?“ zeptal se Lapides. Byl ze všech čtyř nejmladší a nejsnáze podléhal panice.
Gilman chvíli váhal a pak zavolal dolů: „Pojďte všichni sem.“
„Ty ses zbláznil,“ řekl Pappas.
„Slyšels, co řekl,“ zavrčel Waters. „Chceš tu zůstat a usmažit se?“ Teplota v kabině už znatelně stoupla.
Lapides si stoupl na Pappasovy spojené ruce. Gilman ho chytil za ruce a za chvilku se Lapidesovi podařilo vyškrábat se na střechu kabiny. Hned za ním vylezl Waters. Pak se oba sklonili do otvoru, chytili Pappase za ruce a vytáhli ho. Když byl nahoře, rozhlédl se a zašeptal: „Ježíšmarjá!“
Na střeše kabiny jako dva černí hadi ležela svinutá dvě nosná lana. Několik dalších lan se volně komíhalo šachtou. O dvě poschodí výše z otvoru vylomeného ve zdi instalačního jádra šlehaly plameny. Z prasklé zdi padaly kusy odprýsknuté malty a části skeletu budovy. Plameny šlehaly přímo z poschodí před kabinou a přes okraj střechy výtahu. Na druhé straně šachty, asi třicet metrů nad nimi, obrovská trhlina ve vnější nosné zdi obnažila jádro před větrem a sněhem. Kolem uvízlé kabiny padaly kusy hořících trosek; občas zasáhly střechu kabiny.
„Musíme se odsud dostat,“ řekl tiše Gilman. Waters se usmál. „Zbytečné kecy – máš nějaký nápad?“
„Mám, budeme se muset dostat dolů, ale půjde to těžko.“
„O čem to, kluci, mluvíte?“ naléhal Pappas.
„Několik kluků z Východního pobřeží to jednou dokázalo,“ vysvětloval Gilman. „Dostaneme se dolů po jednom z lan.“
Lapides zakoktal. „Ručkovat? Ta lana jsou namazána tukem!“
„Utřeme je opasky,“ řekl Gilman. „A kolem lana stočíme nohy. Ale budeme se muset zbavit plášťů a přileb, všeho, co by nám bránilo v pohybu.“
Na chvíli zavládlo ticho. Pak si Waters svlékl těžký služební plášť a hodil ho přes okraj výtahové kabiny. V pádu se plášť otevřel a pak zmizel v propasti.
Lapides ustoupil od okraje střechy. „Blbneš, Gilmane. Na dno šachty je to alespoň osmnáct poschodí.“
„Pappasi, podej mi trhací hák,“ řekl Gilman. Vzal ho a lehl si na střechu klece. Sáhl hákem pro jedno z ocelových lan, na kterém dřív viselo protizávaží. Lano bylo tak volné, že je mohl přitáhnout ke kabině.
„Tak kdo půjde první?“
„Myslím, že to nedokážu,“ řekl vystrašeně Lapides.
„Tak budeš muset jít první. Kdybys šel jako poslední a uklouzl, vzal bys nás všechny s sebou.“ Gilman smutně zavrtěl hlavou. „Mrzí mě to, chlapče, ale nedá se nic dělat – lezeš jako první.“
Lapides šel k lanu a podíval se dolů. Jádro bylo plné kouře, kterým probleskovaly plameny hořících podlaží. Pod osvětlenou částí byla naprostá tma. Dno šachty nebylo vůbec vidět.
Waters řekl: „Tak dělej, Jaku, nemáme času nazbyt“
Lapides cítil, jak mu na čele vyráží studený pot „Jen na mě nepospíchej.“
„Počkej,“ řekl Gilman. „Uvaž si kolem pasu svítilnu, ať něco vidíme. A neuklouzni.“
„Uvaž si opasek kolem lana nadvakrát,“ řekl Pappas. „Pomůžu ti.“
„Já to zvládnu,“ odpověděl mu rozčileně Lapides.
Otřel si rukavice o kalhoty a pevně přitáhl pás, který omotal kolem lana. Pak se naklonil přes okra střechy kabiny. Asi metr sklouzl a pak se nohama zachytil lana. Jeho kalhoty působily jako brzda. Začal se spouštět dolů.
„Nedívej se tam,“ varoval ho Gilman a pak si všiml, že Lapides zavřel oči.
„Klouže to jako čert,“ řekl Lapides přiškrceným hlasem, „ale myslím, že to zvládnem.“
Jakmile se Lapides spustil pod dno kabiny, následoval ho Pappas, pak Waters a nakonec Gilman.
Ze zničených pater kolem nich pršely hořící trosky.
„Nezapomeň, nedívej se dolů!“ zavolal ještě jednou Gilman. Pustil hák a chytil se lana vzdalujícího se od kabiny. Sklouzl o kousek dolů a pak se mu podařilo sevřít lano koleny.
„Jde to jedna radost!“ křičel Lapides. Jeho svítilna se pohupovala asi šest metrů pod Gilmanem.
„To se ještě uvidí,“ zavrčel Gilman. Ze všech čtyř mužů právě on nejvíc trpěl závratí.

49

„Udělej vertikální záběr stříkaček!“ volal Quantrell. Kameraman Kimbrough vyběhl na ulici. Quantrell zatajil dech. Jestli ten chlap na mokrém ledě upadne, bude celá kamera s dalším zařízením za pět tisíc dolarů v háji. Když byl Kimbrough připraven, Quantrell se otočil k mladému reportérovi Al Zimmermannovi. „Ale, udělej krátké interview s policajtem, který stál u toho kluka, když ho zasáhlo padající sklo. Nezacházej moc do podrobností – byli to jen dva mladí čumilové.“
„Jo,“ řekl Zimmermann a zmizel. Dobrý chlap, pomyslel si Quantrell, ten alespoň ví, kdo tu dává rozkazy. Podíval se na Kimbrougha, jak stojí uprostřed ulice za stříkačkami a přesně zabírá budovu. Klekl si a namířil kameru vzhůru, aby tak dosáhl věžového efektu. Quantrell mimoděk sledoval pohled kamery a snažil se představit si, jak bude záběr vypadat na obrazovce. V té chvíli spatřil tenkou ohnivou stopu křižující noční oblohu. Sledoval, jak padá dolů a jak se postupně mění v postavu částečně oblečené ženy, svírající matraci. Pak se jí matrace vytrhla z rukou. Viděl, jak jí hoří vlasy a jak se za ní vlní kombiné. Dopadne na plazu, velmi blízko něho. Uviděla ji i skupina požárníků a divoce se rozprchla.
Quantrell byl oním výjevem fascinován jako v hypnóze. Vteřiny mu připadaly jako celé hodiny. Postava se blížila k zemi, k obrovské světelné plastice z hliníku a organického skla stojící před budovou. Přestože byla pokryta ledem, stále svítila. Ještě si stačil říci tam ne, tam ne. Odvrátil se. Ozval se zvuk, jako když se rozbíjí tisíc křišťálových sklenic.
Zaječel na Kimbrougha: „Snímej to!“ Lidé na prostranství křičeli. Z jednoho vozu vyběhli dva muži s celtou. Kimbrough se už vzdaloval a Quantrella napadlo, zda v těch záběrech bude něco použitelného – nanejvýš asi krátký záběr rozbité plastiky a dvou požárníků s celtovým přehozem.
Quantrell sám se zblízka nepodíval, nemohl. Vzpomněl si, jak se kdysi dávno jeden student na protest proti válce ve Vietnamu zapálil před radnicí. Quantrell tehdy pohostinsky přednášel na žurnalistické fakultě. Dostal se tenkrát natolik blízko k mrtvole, že v ní poznal jednoho ze svých posluchačů. Toho, který kladl nejvíce otázek a projevoval nejhlubší zájem o vliv sdělovacích prostředků na společnost… Brzy se zjistí, kdo ta žena byla; namluví pak vzrušený komentář „z místa činu“.
„Jean, máš čistou kazetu?“ Blondýnka vedle něj hrábla do tašky a jednu mu podala. Zasunul ji do magnetofonu a začal namlouvat komentář. Kolem proběhlo několik ztrhaně vyhlížejících požárníků. Stručný popis silné vrstvy náledí na plaze a na chodníku pokryté slabou vrstvou vody, neustále padající velké sněhové vločky, které z celé scény dělaly jakousi strašidelnou vánoční pohlednici, vítr a čpavý vzduch ve studeném, ostrém vzduchu, dolní třetina Skleňáku obalená tlustou vrstvou ledu – palác jako z pohádky. A samozřejmě plameny a kouř šlehající z horních poschodí…
Když diktoval, podíval se občas na Jean, která si dělala své vlastní poznámky. Tichá, výkonná; je jí něco málo přes dvacet a vypadá fantasticky. Kdyby ho Sandy opustila, pomyslel si, nemusí toho tolik litovat. Jean je reportérka; a umí věci, které Sandy buď neumí – nebo nechce umět.
Kimbrough se vrátil a Quantrell rychle chytil mladého požárníka, který běžel kolem nich. „Kamaráde, máš chvilku času?“
Požárník vyštěkl: „Co si to dovolujete?“ Snažil se ho obejít, ale Quantrell mu pořád stoupal do cesty. „Můžeš nám alespoň říci, jak se jmenuješ?“
Požárník znejistěl, pak váhavě řekl: „Jim Artaud.“
Kimbrough je zabíral a Quantrell začal rychle mluvit do mikrofonu. „Hovoříme s požárníkem Jimem Artaudem na plaze před hořící budovou firmy National Curtainwall. Jime, kolik poschodí právě hoří?“
Artaud byl nesvůj; příliš pozdě si uvědomil, že byl zaskočen. „Musím jít,“ protestoval.
„Jenom na minutku, Jime,“ řekl Quantrell přívětivě. „Tu nám věnovat můžeš.“
„V této chvíli jsou požárem těžce postižena poschodí šestnáct až dvacet pět. Šestnácté a sedmnácté patro byly prakticky uhašeny a požáry na osmnáctém a jednadvacátém lokalizovány – pak ale přišly výbuchy. A všechno začalo znova.“
‚A co požár na vrcholu budovy, Jime?“
„Hoří tam plyn – alespoň to tak bylo ze začátku. Plynovody vedoucí do horních pater praskly a došlo ke vznícení. Nevím, jaká je tam situace teď.“
„Jaké plány má náčelník Infantino pro boj s požárem ve čtyřiašedesátém patře?“
Artaud se na něho podíval jako na hlupáka. „Podívejte se, člověče, elektrický rozvod je úplně vyřazený, a to znamená, že pomocné pumpy nefungují. Tenhle požár se nedá hasit vůbec nijak – tak vysoko vodu nedostaneme.“
Quantrell chvíli nevěděl, co by na to řekl. Na to nepomyslel. Představoval si, že to bude obtížné, tak obtížné, že bude senzace ještě větší, ale nenapadlo ho, že to bude nemožné. Uvědomil si, že mlčí, a rychle se zeptal: „To chceš říci, že požár v nejvyšších patrech se bude prostě nekontrolovatelně šířit?“
Artaud přikývl. „Přesně tak, pokud nepřijdou na nějaký způsob, jak to zafýrovat, aby pomocné pumpy měly šťávu. Heleďte, pane, já už musím jít.“ Otočil se a běžel k budově. Quantrell se obrátil ke kameře.
„Dámy a pánové, to je pro tuto chvíli vše. Zatímco značná část požárníků našeho města stále bojuje s požárem v osmnáctém až pětadvacátém patře, oheň zuří i na samém vrcholku Skleňáku a není žádná bezprostřední naděje, že bude možné jej hasit nebo lokalizovat.“
Zarazil se, protože k němu přiběhl Zimmermann a podal mu lístek. Quantrell se na něj podíval. Pak se opět s vážným výrazem podíval do kamery.
„Dámy a pánové, jak víte z naší reportáže, před deseti minutami exploze vysokotlakého parovodu ve Skleňáku oživila požár v nižších poschodích a zároveň vyvolala nový požár na samotném vrcholu. Právě mi bylo sděleno, že následky výbuchu jsou daleko vážnější. Exploze zničila značnou část jižní stěny instalačního jádra. Tím se poškodila vodicí kolejnice vyhlídkového výtahu, který evakuoval hosty z vyhlídkové restaurace. Výtah s poslední várkou cestujících právě sjížděl dolů, když došlo k výbuchu. Visí nyní asi ve výši pětadvacátého poschodí. Zatím nevíme, kolik je v kabině lidí a jestli někdo z nich byl výbuchem zraněn. Náš přímý přenos požáru budovy National Curtainwall – nejhorší požární katastrofy v dějinách našeho města – bude pokračovat celou noc.
Za stanici KYS se s vámi zatím loučí váš reportér Jeffrey Quantrell. Zůstaňte prosím u svých televizorů.“
Otočil se ke Kimbroughovi. „Tak to by zatím stačilo. Kimbroughu, nasekej nějaké záběry výtahu.
Pak přes to nahrajeme komentář. Ale snaž se najít nějakého policajta nebo hasiče, který viděl explozi zvenku, z plazy.“ Když Kimbrough odcházel, Quantrell za ním zavolal: „A udělej pár metrů ledového vodopádu na západní straně – budova tam vypadá jako nanuk.“
Chvíli stál a díval se na Skleňák. Ze snění ho vyrušila Jean. „Je to krásná budova, co?“ zeptala se.
„Byla,“ opravil ji.
„Viděla jsem šoty požáru mrakodrapu v Sao Paulu v Brazílii. Všech čtyřicet pater hořelo jako jedna velká pochodeň. Dokonce i budovy na druhé straně ulice se vznítily od sálajícího žáru.“
Přikývl. „Taky jsem to viděl.“
„Dovedeš si představit, že by Skleňák takhle hořel?“ otřásla se.
Najednou zpozorněl. „Asi mě to nikdy nenapadlo.“
Zasmála se. „Ty lžeš, to není možné.“
Má pravdu, pomyslel si. V duchu viděl, jak všech šedesát šest poschodí Skleňáku je v jednom plameni. Byl by to strašidelný, vzrušující a svým způsobem krásný pohled. Napůl z té představy měl hrůzu a napůl ho morbidně fascinovala.
„Chceš mi tím něco naznačit?“
Trochu chladně se usmála. „Bereš to moc osobně.“
„A to je špatné?“
„Dneska ne. Ale za týden ano.“
„Vždycky se najdou další senzace,“ řekl tiše. „Někdy to dá práci je vyhrabat, ale najdou se.“
Zvědavě si ho prohlížela; měl pocit, že ho studuje jako zástupce nějakého vymírajícího druhu. „Takovéhle ne. Máš pro mě nějakou práci?“
„Promluv si s nájemníky,“ řekl suše. „Natoč na místě pár rozhovorů.“ Díval se, jak odchází, a všiml si, jak se lehce a sebevědomě pohupuje v bocích. Zmýlil jsem se v ní, pomyslel si. Koneckonců tohle není žádná puťka sekretářka – je to budoucí konkurentka.
A svých předností využije – všech svých předností – stejně chladnokrevně a nezúčastněně, jako on využívá těch svých. Přemítal o budoucnosti; pokud se týče Jean, je to naprosto jasné.
Otočil se a zkontroloval si svůj magnetofon. Infantino nebude chtít mluvit, ale jsou způsoby, jak ho k tomu přimět. Stačí ho párkrát naštvat a Infantino vybuchne. Trochu se to sestříhá… Nikdo by neřekl, co se dá pomocí nůžek udělat s natočeným interview. Vůbec by tím Infantinovy názory nezkreslil, jen by je dramaticky podtrhl tím, že by odstranil všechna zbytečná slova a vše, co by jejich účin zeslabovalo. Je to sice ekvilibristika, ale zprávy musí být především dramatické. Tuto zásadu si Quantrell osvojil už dávno.
Našel Infantina u radiovozu, jak se baví s nějakým mužem. Když se přiblížil, poznal v muži Willa Shevelsona. Co tady, ksakru, chce? Samozřejmě, musí být u toho. Quantrell si vyhrnul kožešinový límec přes uši a otřásl se. Mezi vysokými domy profučel závan ledového vzduchu. Nebylo mu příjemné, že narazil na Infantina a Shevelsona zároveň. Museli si mezitím zkonfrontovat své dojmy a asi ho už vyhlásili za zlosyna roku. Rychle se podíval, kde je Kimbrough. Našel ho v závětří stříkaček, jak zakládá do kamery materiál a chystá se pořídit šot výtahu. Výtah může počkat, stejně nikam neujede. Zachytil Kimbroughův pohled a kývl směrem k radiovozu.
Nemá smysl jednat s nimi žoviálně. Ani jeden z nich by na to nenalétl. Prostě přijít, položit pár otázek, vymáčknout z nich odpovědi a pak vypadnout.
„Pokud je mi známo, není možné požár ve vyšších poschodích uhasit,“ řekl Infantinovi.
„To jsem vám já neřekl,“ řekl úsečně Infantino.
„Můžete tuto informaci potvrdit nebo popřít?“
„Na tuto otázku vám nemusím odpovídat,“ řekl chladně Infantino. „Požární útvar dává informace tisku až po požáru, ne během jeho průběhu.“
„Je to podle vašeho názoru dílo žháře?“
„Do mých názorů vám nic není,“ odpověděl ostře Infantino. Ukázal na kameramana. „Pošlete toho člověka pryč, nebo ho dám vyhodit Překáží požárním družstvům v práci.“
Quantrell se rychle rozhlédl. „Já žádné nevidím.“
„Zřejmě tu svou práci můžete dělat s klapkami na očích,“ řekl Infantino. „A teď vypadněte.“
Kimbrough obešel Infantina, aby se mu do záběru vešel i Quantrell.
„Nebyla benzínová pumpa v garáži instalována proti požárním předpisům?“ nedal se odbýt Quantrell. Ať si ho Infantino vyhodí; to by byla paráda. Věděl, že si to Infantino také uvědomuje. „Nebo ji požární útvar schválil?“
„Bez komentáře,“ řekl Infantino suše. „Cokoliv bych teď řekl, by mohlo ovlivnit jednání mezi majitelem a pojišťovnou.“
„Kolik obětí si požár zatím vyžádal?“
„Bez komentáre – musíme počkat, až budou vyrozuměni nejbližší příbuzní.“
„Myslím, že by veřejnost zajímalo, kolik lidí bylo dosud zraněno nebo zemřelo,“ řekl Quantrell a už se nenamáhal skrývat své rozladění
Infantino se pousmál. „Myslím, že by mě veřejnost odsoudila, kdybych teď poskytoval nějaká interview,“ řekl suše a otočil se k němu zády.
Hodně se ten prevít naučil, pomyslel si Quantrell. Obrátil se k Shevelsonovi. „Pane Shevelsone, co si myslíte o tom, že se vaše předpovědi o Skleňáku splnily?“
„Quantrelle, udělejte mi laskavost a vlezte mí na záda.“
Quantrell se s námahou ovládl. „Zdá se mi, že takové dokonalé potvrzení vašich obvinění na adresu Lerouxových stavebních praktik vítáte. Tím nechci říci,“ dodal spěšně, „že vám není líto těch, kteří byli zabiti nebo zraněni.“
„Je ještě jedna oběť,“ řekl Shevelson. „Samotný Skleňák. Pomáhal jsem ho stavět, je to i moje práce, se všemi jeho chybami. Mrzí mě to a nemám žádnou radost z toho, že hoří.“
Quantrell kývl na Kimbrougha a přistrčil Shevelsonovi mikrofon. „Chtěl byste ještě něco dodat?“
Shevelson si vyndal z úst doutník a zamyšleně se na Quantrella podíval. „Ano, chtěl bych říct, že mi můžete políbit prdel,“ řekl téměř něžně. Zahodil doutník na náledí. Krátce to zasyčelo. „Velitel už vám řekl, abyste odtud vypadnul. Rád vám v tom pomůžu.“
Quantrell kývl na Kimbrougha a ustoupil. „Vy jste mě volal, Shevelsone, ne já vás. Vy jste to chtěl rozmáznout. Chtěl jste se pomstít, a já jsem vám to umožnil – protože to bylo ve veřejném zájmu. Budete toho muset říct ještě víc, ale to až u soudu. Je jasné, že Leroux půjde před soud, a nic bych za to nedal, že budete hlavním svědkem obžaloby. Zvlášť když oznámím úřadům, že jste byl můj zdroj informací.“ ,
Shevelson si odplivl; část slin dopadla na Quantrellovu botu „Vypadni, fešáku. Mně je úplně fuk, jestli to, co teď udělám, bude na filmu.“ Výhružně k němu přistoupil. Quantrell se otočil a šel pryč, následován Kimbroughem. Tahle výměna názorů se nedá vysílat, jen by to podpořilo Clairmontovo obvinění z krevní msty. Ale obličej ho pálil. Bylo mu, jako by se vrátil do šesté obecné. Tehdy ho jeden školní rváč vyzval na souboj a on utekl. Za celých dvacet pět let se ještě nerozhodl, zda ustoupil ze zbabělosti nebo proto, že to bylo moudřejší. Tehdy věděl, že kdyby se pral, dostal by šeredně nařezáno. Ale v posledních letech si přál, aby místo nejlepšího žáka třídy byl pitomcem – aby byl natolik hloupý, že by ten nerovný zápas podstoupil a nemusel po zbytek života pochybovat o své osobní odvaze.
Pak se zvedl vítr. Bylo třeba myslet na jiné věci, dát se opět do práce. Vydal se k přenosovému vozu, aby si promluvil s režisérem, který řídil přímý přenos požáru.
„Jeffe, dostáváme nádherné záběry z vrtulníku. Co s nimi máme dělat?“ Pohodil hlavou k hlavnímu monitoru, který měl před sebou. Na obrazovce byl záběr z výšky, na kterém bylo vidět celou stěnu budovy, včetně poškozeného instalačního jádra.
„Hned se na to kouknu. Kimbroughu, udělej pár metrů výtahu. Kolikrát ti to mám říkat?“
„Dvakrát stačí,“ protestoval Kimbrough. „Chtěl jsi po mně ještě jiné věci. Proč jsi mu proboha jednu nevrazil, Jeffe? Asi by ti namlátil, ale aspoň by ses cítil lip. Kdo ví, možná že bys měl kliku a srazil ho k zemi.“
Quantrell vyšel ven a díval se, jak Kimbrough běží k budově. Otočil se, bezděčně si zapálil cigaretu a podíval se na zasněženou oblohu. Potom jeho pohled bloudil po osvětlené plaze a na chvíli se zastavil na poškozené plastice z hliníku a organického skla. Přes podstavec byla přehozena celta; sníh u okrajů celty se začal zbarvovat do růžová. Nad tvým hlubokým spánkem beze snů tiché hvězdy bdí…
Chudinka, napadlo ho najednou. Ubohá zoufalá chudinka. Byl by rád věděl, co to bylo za ženu.

50

Lex Hughes seděl ve vnitřní kanceláři a trpělivě čekal, až budou požárníci hotovi a on bude moci proklouznout po schodech. Málem přitom usnul. Výbuchy ho shodily ze židle a mrštily jím o podlahu. Stěna spořitelní pobočky sousedící s chodbou se rázem proměnila v hromadu trosek. Hughes se zoufale tiskl k podlaze, která jako by tančila a poskakovala. Odněkud zblízka bylo slyšet syčivý zvuk. Místnost se naplnila horkou mlhou. Pak zvuk náhle přestal a nastalo ticho, přerušované občasným odprýskáním omítky a vzdálenějším hukotem padajících kusů zdiva.
Chvíli ležel omráčen na podlaze a pak pomalu vstal. Kancelář se proměnila v trosky. Okolí trezoru bylo dosud nedotčeno, ale stěna, která oddělovala kancelář od vnější chodby, zmizela – příčka byla vržena dovnitř a zavalila stoly sutinami. Popraskala i zeď oddělující chodbu od instalačního jádra. Z porušeného železobetonu vyčnívaly ocelové pruty. Osvětlení zhaslo; to málo, co viděl, osvětlovaly plamínky, které se teď mihotaly téměř všude. Většina chodby byla zahalena v černém kouři.
Utřel si obličej a s hrůzou zjistil, že má na ruce krev. Na levé tváři cítil dlouhou, hlubokou řeznou ránu, způsobenou asi padajícím sklem nebo úlomky zdiva. Přiložil si na ni kapesník a snažil se krvácení zastavit. Nepodařilo se mu to.
Počáteční šok už opadl: začala se ho zmocňovat panika. Stalo se něco hroznějšího než požára muselo to být blízko. Musí se dostat ven, déle už čekat nemůže. Chvíli se rozmýšlel, má-li si vzít aktovku a pak se rozhodl, že to riskne. Vzal drahocennou tašku a klopýtal uličkou směrem k chodbě. Musel si klestit cestu mezi židlemi a kartotékami, které výbuchy porazily. Výbuchy prorazily i výplně zasklených dveří vedoucích na chodbu. Podlaha byla poseta střepy. Jeden z nich mu asi způsobil zranění na tváři.
Chodbou se valila hustá mračna kouře, kterými občas přeskakovaly ohnivé jazyky. Rozkašlal se. Proboha, celé to tu začíná hořet. Silou zvyku vzal za kliku a taktak stačil uskočit, když dveře vypadly z veřejí a málem ho pohřbily. Na chodbě se mu zakousl do plic černý hustý kouř. Dostavil se další záchvat kašle. Na obličeji se mu srážely obláčky horkého, vlhkého vzduchu. Uvědomil si, že muselo prasknout parovodní potrubí. V dálce slyšel výkřiky požárníků z nouzového schodiště. Tmu na chvíli proťal úzký paprsek baterky; uskočil stranou. Pokusí se projít ke druhému schodišti, kde asi požárníci nebudou. Věděl, kde je. Může se mu to podařit.
Skrčil se, aby se uchránil před kouřem. Na chodbě sílilo světlo z menších ohnisek požáru. Musí si pospíšit, aby ho nespatřili. Rozběhl se a snažil se nekašlat. Zakopl o hadici a aktovka mu vypadla z ruky. Zámek povolil a na podlahu se vysypaly svazky bankovek.
Sáhl po nich, ale najednou si uvědomil, že stojí na pokraji samého pekla. Několik metrů od něj se propadla část podlahy a její zbytek se mírně svažoval k díře ve zdi instalačního jádra. Dírou bylo vidět spleť potrubí. Na chvilku se ochromeně skrčil k podlaze. Díval se na svazky bankovek a na aktovku, které ležely téměř na dosah.
Jak ležel, ucítil průvan, který se dral dovnitř dírou instalačního jádra. Jeden svazek padesátidolarovek se uvolnil a jednotlivé bankovky se začaly jako listí snášet do propasti. Hughes zavyl a popolezl dopředu. Začal horečně sbírat bankovky. Část jich uvízla v železobetonovém pletivu a v prutech. V poschodí pod ním hořelo a ve stoupajícím žáru některé bankovky zčernaly a vznítily se. Od nich chytily další, uvízlé v pletivu.
Svoboda, pobřeží Jadranu, nový život – to vše mu hořelo téměř na dosah. To bylo na Hughese příliš. Klekl si a sbíral peníze, horečně se snažil uhasit plameny. Jeden svazek bankovek se skutálel k pletivu a začal doutnat. Pokoušel se uhasit plameny na jednotlivých bankovkách, ale marně. Ucítil, že se mu na rukou dělají puchýře a že se mu začíná připalovat obočí. Do plic mu vnikal horký vzduch. Chtěl se odvalit pryč od pichlavého pletiva a od propasti pod ním. Náhle se ta část podlahy, na níž ležel, uvolnila a poklesla. Naklonil se dopředu a tu ho zasáhla výheň požáru, který zuřil pod ním. Na okamžik zahlédl dno jádra v hloubce osmnácti poschodí pod sebou.
Zoufale se snažil dostat zpět. Nohy mu po zaprášeném betonu klouzaly. Chvíli se křečovitě držel okraje, jako postava ve filmu, který se náhle zastavil. Pak podlaha pod ním povolila. Padal do kouře a tmy instalačního jádra.
Čas se zpomalil. Cítil, jak se převrací v silných poryvech, vanoucích ode dna šachty. Ucítil žár. Pohlédl vzhůru a viděl, jak k němu padá poslední svazek hořících bankovek. Ohnivý balíček s penězi vypadal jako velké planoucí oko nějakého strašného, mstivého boha.

51

Výbuchy zastihly Douglase zcela nepřipraveného. Osvětlení nouzového schodiště zhaslo okamžitě po prvním výbuchu. Pod nimi došlo k několika explozím a pak někde nahoře uslyšel výbuch. Právě ten mu dělal největší starosti. Doufal, že se jim podaří dostat se do vyhlídkové restaurace a pak sjet výtahem dolů nebo prostě počkat, až požárníci uhasí požár v nižších poschodích.
Výbuchy ale jeho nadějemi otřásly. S náhlou tmou přišel nový strach. Zpočátku byla Albína vyděšená, teď se však stáhla do sebe. Zřejmě neočekávala, že tuhle noc přežije, a smířila se s tím. Jesus se okamžitě sesypal a Douglas mu musel dát několik políčků, aby ho dostal z hysterického záchvatu. Pak se tiše opět vydali po temném schodišti a světlo, které na ně dopadalo, přicházelo z oken u jednotlivých odpočívadel. Albíně se šlo stále hůř, museli se často zastavovat. Naštěstí tu však už nebylo tolik kouře.
Douglas došel k odpočívadlu ve čtyřiašedesátém poschodí. Otočil se, aby počkal na Albínu, která se sotva vlekla – jednou rukou se držela zábradlí, druhou Jesusova ramene. Zastavila se a odpočívala. Jesusovi i jí se těžko dýchalo.
„Tak pojďte, pojďte,“ volal Douglas netrpělivě. „Potřebujete pomoc?“
„Jdi do háje, pomůžeme si sami.“ Jesusův hlas zněl vyčerpaně a Douglasovi ho bylo líto. Ješitnost sice Jesuse přinutila, aby pomáhal matce do schodů, ale vydržel to jen díky své umíněnosti a odvaze. Douglasovi se ovšem zdálo, že v tom napomohly nadávky a urážky, kterými Jesuse neustále častoval. Teď se však ten kluk klepal únavou.
Douglas sešel několik schodů a podal Albině ruku. „Albino, chytněte se mě.“ Jesus chtěl jeho ruku odstrčit, ale když Albína sevřela Douglasovy prsty, povolil. Posledních pár schodů zdolala s pomocí obou.
„Jak daleko ještě půjdeme?“ zeptal se Jesus. V matně osvětleném schodišti měl jeho obličej nazelenalý přídech.
„Ještě půl poschodí a budeme na terase,“ řekl Douglas. „Tam bychom se měli dostat dovnitř.“ Schodiště bylo na horním a dolním konci otevřené; pokud se pamatuje, horní konec schodiště vede na terasu. Odtamtud by se mohli dostat do vyhlídkové restaurace.
Jesus přikývl a pak se najednou otočil na Douglase. jeho obličej byl zkřiven hněvem. „Ty pitomče!“
Douglas zrudl. „Co to blábolíš?“
„Elektřina, člověče! Když jsme uslyšeli výbuchy, všechno zhaslo, je to tak? Měli jsme hned zkusit dveře. Zámky určité taky povolily!“
Douglas neodpovídal. Pak se otočil ke dveřím, které byly za ním. Čtyřiašedesáté patro. Strojovna, která je přímo pod vyhlídkovou terasou. Sáhl na kliku a ucukl. „Tudy ne,“ řekl zamračeně. „Pojďme rovnou na terasu.“
Jesus se zdráhal. „Já nepůjdu. Nepotáhnu se ještě výš, i kdybych kvůli tomu měl zhebnout.“
„Jen pojď,“ řekl Douglas.
Když Jesus chtěl vzít za kliku, Douglas ho zadržel a odtáhl ho. „Jen si zkus na ni sáhnout,“ řekl tiše. „Ale jen dotknout, nezkoušej otvírat dveře. Platí?“
Jesus sáhl na kliku a rychle ucukl. „Tak vidíš,“ řekl Douglas. ‚A teď musíme rychle nahoru.“ Vzali Albínu mezi sebe a napůl ji donesli na další odpočívadlo. Za nimi se ozval slabý výbuch. Dveře, které se před chvílí pokoušeli otevřít, se utrhly z veřejí a vlétly na schodiště. Za nimi následoval příval horkého vzduchu a plamenů. Douglas to očekával – klika byla horká a bylo tam slabě cítit plyn. Byl to asi už druhý výbuch plynu. Ten první slyšeli, ještě když byli dole. Mezitím se asi vytvořila další zásoba plynu.
To znamená, napadlo ho, že prchali před ohněm celých čtyřicet poschodí jen proto, aby zjistili, že na ně čeká nahoře. „Tak pojďte,“ řekl a snažil se zachovat klid „Ještě půl poschodí.“ Cítil, jak se mu třese hlas, a doufal, že si toho Jesus nevšimne.
Jesus mlčky zavrtěl hlavou. „K čemu to všechno je? Už nemůžu dál. Tak dlouho jdeme a ta kurva oheň je nám pořád v patách.“ Měl slzy na krajíčku. Douglas zkoumal chlapcovu tvář. Předtím vypadal starší, tak na osmnáct. Teď mu bylo jasné, že to není možné. Je mu možná patnáct, nanejvýš šestnáct. Únava a pocit porážky způsobily, že tvrdé vzezření je to tam. Je to ještě dítě, pomyslel si Douglas. Na ulici se stárne rychle. Díky bohu, že adrenalin dokázal potlačit strádání způsobené touhou po drogách.
„Co chceš dělat?“ zeptal se Douglas. „Jen tak tady sedět? Čekat, až se oheň dostane na vyhlídkovou terasu a uvězní tě tady? Až nebudeš moct ani nahoru, ani dolů? Pak budeš mít sil dost, ale nebudou ti k ničemu. Tak pojď, pomoz matce – už jsme skoro tam.“
„Tak dobře. Jsme už skoro tam. Ale kde je to ‚tam‘?“ Jesus si stoupl a uchopil Albínu pod paží. „Tak pojď, mama, už jen půl poschodí.“
Dovlekli se po schodech k červeně natřeným dveřím. Douglas vzal za kliku. Dveře se snadno otevřely a za chvíli už stáli na vyhlídkové terase. Terasa byla ve tvaru písmene „U“, které objímalo dvě stěny instalačního jádra a velkou, zcela obezdénou místnost uprostřed. Douglas v ní nikdy nebyl, ale věděl, že do ní vedou dveře a že někde uvnitř té místnosti musí být schodiště vedoucí do vyhlídkové restaurace.
Na vyhlídkové terase už byl. Tehdy hlučela rodiči a jejich dětmi, kteří se dívali do dalekohledů nebo si v malém stánku kupovali pohlednice a suvenýry. Ted tam byli sami, ve tmě a tichu, a hned za obrovskými okny vířil sníh.
Jesus našel dveře vedoucí do velké ústřední místnosti. Protlačili se jimi. Uvnitř byly obrovské nádrže s vodou, které sloužily jako zásobníky vody pro hasicí systémy v komerčních patrech a nádrže s chladicí tekutinou pro klimatizační systémy. Byli přímo pod přístřeškem, který pokrýval jednu část střechy a který byl od vyhlídkové restaurace oddělen několika malými květinovými záhony.
Kovové schodiště do vyhlídkové restaurace bylo na druhé straně místnosti. Douglas šel k němu; najednou se však musel opřít o stěnu vodní nádrže. Bylo mu zle, v hlavě mu vířilo a zdálo se mu, že schodiště je na míle vzdáleno. Nevěděl, že je tak vyčerpán. Stoupání a energie, kterou vydal na povzbuzování Albíny a Jesuse, ho úplně vyždímaly. Když už byli téměř v cíli, ocitl se na pokraji svých sil. Pomyslel si, že už je příliš starý, že moc ztloustl. Není divu, že Larry… Ne, teď to nemá smysl; na to bude čas později. Začala se mu klepat kolena a poprvé vážně pochyboval, zda dokáže jít dál.
„Jsi utahanej?“ Jesus si ho prohlížel. V jeho hlase zněl výsměch. Je to mladý člověk, pomyslel si Douglas, a mladý člověk může chytit druhý dech. Teď je na koni on. Douglas donutil kolena, aby se přestala třást, a narovnal se.
„Ano, ale ke schodům se dostanu. Budeš muset pomoct své matce, já bych na to asi nestačil.“ Teď je řada na Jesusovi, pomyslel si, on sám už je ze hry. Jako poslední se dobelhal ke schodům. Vyhlídková restaurace byla jeden a půl poschodí odtud a schody byly přerušeny odpočívadlem. Douglas si chtěl odpočinout, ale Jesus zavrtěl hlavou. „Když se teď zastavíš, tak tam už nedojdeš. Jsi příliš těžký na to, abych tě tam mohl donést.“ Natáhl krk. „Dveře nahoře jsou otevřené. Ještě chvilku a posadíš se. Jdeme.“
Musím, pomyslel si Douglas. Chytil se za zábradlí a schod po schodu se vytahoval nahoru. Kolena se mu opět roztřásla a stehna, která předtím jen pobolívala, začala palčivě bolet. Prošli dveřmi do koberci pokryté alkovny. Nalevo byly záchody, které Douglas před několika týdny minul. Vpravo, skrz závěs ve dveřích, viděl lidi. Zatnul zuby a prošel za Jesusem a Albinou do další místnosti.
Jídelna, kdysi tak elegantní a plná tlumeného světla a tichého hovoru hostů, byla téměř opuštěná. Na stolech zbyla nedojedená jídla a na chodbičce do kuchyně stály servírovací stolky plné špinavých talířů. Stoly byly posety zmačkanými ubrousky, nedopitými láhvemi vína, příbory a povadlými růžemi. Místnost osvětlovaly pouze ozdobné svíčky na stolech.
Na konci místnosti se tlačil hlouček lidí. Mnoho z nich bylo ve spodním prádle. Nájemníci, pomyslel si Douglas. Museli přijet výtahem nebo přišli po schodech, stejně jako on s Obligadovými. Některé nájemníky poznal. Staršího muže – to je Clairborne, Hartee Clairborne. Chtěl, aby mu jejich firma zařídila byt. Příjemný člověk, ale to je jeho jediná přednost. Jeho první šek nebyl krytý.
Douglas se rozhlédl, našel blízkou židli a svalil se do ní. To samé už udělali Jesus s Albinou. Douglas natáhl nohy a chvíli si je zlehka masíroval. Pak obrátil svou pozornost ke skupině. Vedla ji zřejmě Quinn Reynoldsová, vedoucí restaurace. Znal Quinn, protože často ve vyhlídkové restauraci obědval se zákazníky. Všimla si ho a přispěchala k němu. Nejdříve se obrátila k Albině, která měla zavřené oči a zřejmě se jí těžko dýchalo.
„Je v pořádku?“
„Hlavně je vyčerpaná,“ řekl Douglas. „A možná má podvrtnutý kotník.“ Pak jí všechno vysvětlil.
„To jste vyšli všechny ty schody?“ Quinn se na něj nedůvěřivě podívala. Přikývl. Otočila se ke stolu za nimi a nalila několik sklenic vína. Každému z nich podala jednu. Albína se napila a zakuckala se; když však jí Quinn chtěla sklenici vzít, odmítla.
„Děkuju vám, opravdu vám mockrát děkuju.“
„Slečno Reynoldsová?“ zvolal nějaký muž. Douglas a Quinn se otočili. Blízko nich držel starší člověk v náručí holčičku. Plakala a dávivě kašlala.
„Omluvte mne na chvilku,“ řekla Quinn a zmizela s nimi v kuchyni. Za chvíli se vrátila. „Máme v kuchyni lékárničku první pomoci pro případ, že by se personálu nebo některému z hostů udělalo špatně.“ Tvářila se nerozhodně a ustaraně. „Proti vdechnutí kouře toho mnoho nemáme.“
Douglas se rozhlížel po místnosti. V hlavě se mu začala rodit hrůzná myšlenka. „Slečno Reynoldsová, jak to, že jste tady? Proč jste neodjeli?“
Quinn vypadala překvapeně. Pak řekla: „Vy to vlastně nemůžete vědět. Výbuchy vyřadily vyhlídkový výtah i rozvod elektřiny, takže i ostatní výtahy jsou nepoužitelné. Nejrozumnější asi bude, když tady počkáme, dokud požárníci neuhasí požár tam dole.“ Zarazila se. „Možná bychom mohli odejít stejnou cestou, jakou jste vy přišli. Cesta dolů by byla daleko snadnější.“
„To je nemožné,“ řekl pomalu Douglas. „To také nejde.“
Quinn správně vycítila tón v jeho hlase a zbledla. „Nerozumím vám.“
„Nejde to,“ opakoval Douglas. „I kdyby nouzová schodiště nebyla plná kouře, těžko byste se k nim dostali. A nemůžete zůstat ani zde.“
„Pořád vám nerozumím,“ řekla Quinn. „Proč ne?“
„Požár,“ odpověděl Douglas a cítil, jak se ho opět zmocňuje únava. „Je ve strojovně, dvě poschodí pod námi. A šíří se.“

52

Výstup do šestnáctého poschodí byl delší a těžší, než velitel Fuchs očekával. Ve vzduchu visel pach spáleného kovu a dřeva. Mokré schody klouzaly. Na nouzovém schodišti vládl organizovaný zmatek. Míjeli ho požárníci a záchranné čety. V slabě osvětlené šachtě si ani nevšimli jeho hodnosti. Musel se vyhnout dvěma mužům, kteří podpírali třetího a klopýtali dolů. Barva obličeje toho prostředního připomínala červenou řepu; naznačila Fuchsovi víc, než chtěl vědět. Musel být zasažen výbuchem páry, pomyslel si Fuchs. Jak vážné jsou asi jeho popáleniny? Jedno je jisté:
v nejbližších letech se bude muset podrobit několika plastickým operacím.
Raději na to nemyslet, ale podvědomé se strachoval, že Mark na tom může být stejně, snad i hůř.
Když došel na odpočívadlo u šestnáctého patra, rozhlédl se. V chodbě plné kouře dával kapitán Miller příkazy požárnímu družstvu, které se chystalo k akci. Fuchs počkal, až skončí, a pak šel k němu. Miller ho poznal a řekl: „Je mi Marka moc líto, veliteli. Hledá ho záchranná četa. Jde to těžko.“
„Kde se to stalo?“
„Na poslední boční chodbě, u instalačního jádra. Exploze ho asi odhodila pěkně daleko.“
„Půjdu se tam podívat,“ řekl klidně Fuchs.
Miller se mu postavil do cesty. „Veliteli, to je hloupost, a vy to dobře víte. Velíte celému útvaru, a proto byste především vy měl vědět, že nesmíte podléhat citům. Děláme pro Marka maximum. Tady byste nebyl nic platný. Víc pro něho udělat nemůžete. Tady není Vaše místo.“
„Pěkně jste to řekl,“ řekl Fuchs. „Díky. Ale téhle akci velí velitel oblasti Infantino. Nemá cenu, abych mu koukal přes rameno.“
Miller váhal. „Kdyby to byl můj syn, pustil byste mě tam bez doprovodu?“
Fuchs zavrtěl hlavou. „Ne. Ale kdybyste vy byl na mém místě a kdyby to byl váš syn, tak byste šel.“ Protlačil se kolem protestujícího Millera a vešel do kouřící chodby. Po pár metrech si rozsvítil svítilnu, ale kouř byl tak hustý, že mu příliš nepomohla. Vypůjčil si dýchací přístroj, nový typ vybavený automatickým regulátorem, který i za těžkých pracovních podmínek dává potřebné množství vzduchu. Nasadil si masku, upravil zásobník vzduchu na zádech a vydal se zuhelnatělou chodbou směrem k ohni. Jednou se musel zastavit, když se uvolnila část falešného stropu chodby a zřítila se v dešti jisker na podlahu.
Kouř houstl a viditelnost se zhoršovala. Zahnul za roh a asi deset metrů před sebou spatřil kouřící plameny. Podpůrné družstvo stříkalo vodu na ty, kteří stáli u hadic. Chodbou se do výtahové šachty na levé straně valil kouř. Dveře jednoho výtahu byly otevřeny; vnitřek kabiny byl celý zčernalý a zuhelnatělý a tapeta, která kdysi pokrývala její stěny, visela v mokrých a popálených cárech.
Došel na konec chodby a otočil se. Miller říkal, že to bylo v poslední boční chodbě… Vrátil se o několik metrů, nalezl boční chodbu a vešel do ní. Snažil se nezakopnout o trosky. Kouř byl ještě hustší než na hlavní chodbě a viditelnost klesla téměř na nulu. Chodba vypadala opuštěně; cítil, jak se k němu zezadu blíží kouř. Přes něj ho už z hlavní chodby nikdo neuvidí.
Maska se zahřívala. Fuchs si uvědomil, že dostává málo vzduchu. Cítil, jak výdechovým ventilem proniká do masky kouř. Sáhl si na bok, kde byl hlavní ventil. Zatracený regulátor, pomyslel si. Sáhl na masku. Výdechový ventil špatně fungoval. Slyšel, jak pod tlakem vydechovaného vzduchu zapraskal, ale neotevřel se. Tlak uvnitř masky stoupal a vydechovaný vzduch unikal okraji podél tváří. Pokusil se ventil uvolnit, ale nepodařilo se mu to.
Jen žádný zmatek, uklidňoval se. Takovou situaci už jsi zažil. Zadrž dech a ten zatracený krám dej pryč. Teď. K uvolnění ventilu zbývá třicet až šedesát sekund.
Ventil však vzdoroval. Zacloumal s ním; do plic mu pronikal vydýchaný vzduch. Dřív dokázal zadržet dech na několik minut, ale to už je dávno. Zmocňovala se ho panika. Slyšel, jak mu hučí v uších. Dýchací přístroj je k ničemu; bude se muset rychle dostat na hlavní chodbu a na odpočívadlo. Otočil se a zakopl o kus spadlého stropního obkladu. Dopadl sice na ruce, ale náhlé vypětí mu z plic vyčerpalo vzduch. Mimoděk se nadechl.
Plíce se mu okamžitě naplnily hustým, mastným kouřem. Zakašlal a znovu se nadechl. Pak se zoufale snažil zadržet dech. Bylo příjiš pozdě; podlehl dalšímu záchvatu kašle a ještě několikrát se nadechl – na chodbě byl hustý pryskyřičný kouř, ve kterém bylo málo kyslíku a příliš mnoho kysličníku uhličitého a kysličníku uhelnatého. S námahou se postavil, udělal krok a zjistil, že už nemá sílu jít dál.
Přecenil své síly. Na tohle už je přece jenom moc starý. Měl Millera poslechnout. Opět klesl na podlahu; doufal; že záchranné družstvo najde Marka dřív, než bude pozdě. Dříve než ztratil vědomí, pomyslel si: jak hloupé je takhle umírat.

53

V hale rozmístili dvanáct nouzových svítilen, takže Barton mohl chodit, aniž přitom zakopával o záhyby ochranné celty nebo vrážel do nábytku. Donaldson se snažil najít nouzový agregát na elektřinu.
Kdyby se mu to podařilo, mohli by na nouzových schodištích rozvěsit lampy a tak požárníkům usnadnit práci. Nájemníci, kteří zůstali v dolní jídelně, se po explozích rozhodli odjet do blízkých hotelů. Hala teď Bartonovi připomínala bezmocnou loď na širém moři.
„Pane Bartone?“ Garfunkel se vrátil z prohlídky podzemní garáže.
„Jak to vypadá dole, Dane?“
„Je tam vyklizeno – nádrže jsou prázdné a všechna auta pryč. Byla tam ale jedna oběť.“
Barton zbystřil pozornost „Jak to?“
„Jedno auto,“ dodal spěšně Garfunkel. „Když zhasla světla, jeden z řidičů narazil do pilíře a naboural předek. Už je odtáhli. Mimochodem, Joe by rád domů. Říká, že tam dole nechce zmrznouť‘
Barton přikývl. „Může jít – a poděkujte mu. Postarám se, aby mu Leroux poděkoval hmatatelnějším způsobem.“
„Tím asi nepohrdne, ale myslím si, že vaše poděkování mu udělá větší radost.“
„Dane, podívejte se, jak je na tom Donaldson s agregátem. A jestli v jídelně zbyla nějaká káva, přineste mi pohárek. Teplou nebo studenou, mně je to jedno.“
Garfunkel zmizel a Barton se vrátil k projektům. Díval se na ně,ale ve skutečnosti je neviděl. Když k němu přišel Infantino, byl Barton sám. Shevelson zmizel dole v jídelně.
Barton k němu vzhlédl. „Vypadá to špatně?“
„Šestnácté až osmnácté patro jsou zničeny, devatenácté až pětadvacáté hoří. Bude se nám tam špatně pracovat. Požádal jsem Southport, aby poslal všechny muže a vybavení, které můžou postrádat. Včetně náloží.“
„Máš s nimi nějaké plány?“
Infantino pokrčil rameny. „Zatím ne, ale jestliže je budeme potřebovat, budeme je mít po ruce.“
„A jak vypadá požár ve strojovně ve čtyřiašedesátém patře?“ zeptal se pomalu Barton. „Tam se dostat nemůžeme, co? Budeme tu jen tak stát se založenýma rukama a dívat se, mám pravdu?“
Infantino vypadal unaveně. „Nemáš, Craigu. Southport nám posílá stříkačku Seagrave. Je to úplné monstrum, nový model, který má výkon přes šest tisíc litrů za minutu při tlaků přes třicet atmosfér.“
„Mario, to je pro mne španělská vesnice. Co to znamená?“
„Znamená to, že nebudeme potřebovat pomocné pumpy. Stříkačku můžeme připojit k hydrantu. Tlak vody bude pak dostatečný i ve výšce přes dvě stě padesát metrů. Tahle stříkačka byla jedním ze sporných bodů mezi mnou a Fuchsem. Říkal, že nám nebude k ničemu, nanejvýš jednou za uherský rok. Vlastně měl pravdu. Ani jeden z nás však neočekával, že ten uherský rok přijde tak brzy.“ Rozhlédl se po hale a všiml si několika požárníků mizících na nouzovém schodišti. „Už jsem nahoru po skupinách začal posílat lidi. Budou tam čekat na příjezd stříkačky. Pak okamžitě propojí jednotlivé sekce. Mezitím…“ Pokrčil rameny.
„Způsobil výbuch další oběti?“
Infantino se zachmuřil. „Jeden nováček, jmenuje se Lencho. Takové mládě, ze kterého si každý utahoval. Znal jsem ho dost dobře. První exploze ho okamžitě zabila.“
„A co mladý Fuchs?“
„Ještě nenašli jeho tělo, takže je pořád ještě naděje. Větší starost mám o velitele. Miller říká, že ho šel na šestnácté patro hledat a od té doby ho nikdo neviděl. Za pět, za deset minut mu dojde vzduch.“‚
Bartob chtěl položit další otázku, když se ozvalo vzdálené dunění; tlumené exploze. Infantino zvolal: „Krucinál, co se děje?“ a běžel; k radiostanici. Za chvíli se vrátil. „Další výbuch plynu na čtyřiašedesátém – začíná to tam být perné.“ Zarazil se, „Jeden muž s vysílačkou byl skoro až nahoře. Hlásí, že se schodiště, po výbuchu plní troskami. Lidi se tam budou hůř dostávat“
Bartona napadlo, že vyhlídková restaurace je jen o dvě poschodí výš a že ještě chvíli bude trvat, než přijede southportská stříkačka. Všichni, kdo jsou ve vyhlídkové restauraci, jsou nyní přímo ohroženi. A jestliže Jenny není ve výtahu, je tam. Cítil, jak se ho začínají zmocňovat chmury. Podařilo se mu je však potlačit. Udělal vše, co mohl. Zbývá jen doufat. A modlit se.
Zezdola přišel Shevelson a podal Bartonovi pohárek kávy. „To vám posílá šéf ostrahy. Prý vám ji ohřál vlastním zapalovačem.“ Podíval se na Infantina. „Nevěděl jsem, že jste tady, náčelníku, jinak bych vám taky přinesl.“
Infantino přikývl. „Díky za dobrou vůli.“ Otočil se k Bartonovi. „Může sem přijít Donaldson? Ten přece ví, kolik hořlavin je v poschodích bezprostředně pod strojovnou, ne?“
Shevelson ho přerušil. „Já to vím taky.“ Když viděl Bartonův tázavý pohled, pokrčil rameny.
„Nikdy jsem neztratil kontakt, Bartone. Zajímalo mě, jak to tady mrví. Mám spoustu kamarádů u stavebních firem. O všem mě informovali,“ Začal listovat v projektech, až našel plány horních pater. „Tak to máme pět poschodí s nedokončenými byty.“
„Infantino?“
Zezadu k nim přišel Quantrell, tentokrát už bez kameramana.
„Řekl jsem vám, abyste vypadl a nepřekážel nám!“ řekl Infantino úsečně.
Quantrell ho ignoroval. Z tváře mu zmizel slabě ironický nádech. „Máme nahoře přenosový vrtulník. Několikrát přeletěl kolem vyhlídkové restaurace. Pilot říká, že je tam nejméně dvacet lidí – dá se to těžko poznat, protože restaurace je osvětlena jenom svíčkami.“ Podíval se na Bartona, odmlčel se a pak pokračoval: „Přeletěl také kolem vyhlídkového výtahu. Přísahá, že viděl, jak výtah trochu klesl, když kameraman dělal své záběry. Má dojem, že začínají selhávat nouzové brzdy.“
Když Quantrell odcházel, Barton řekl tiše: „Díky.“ Infantino mu krátce položil ruku na rameno a pak se otočil k Shevelsonovi. „Pět poschodí s nedokončenými byty,“ opakoval. „Co v těch poschodích je?“
Shevelson začal systematicky vypočítávat – hromady obkladů a dříví, překližka, dvacetilitrové kanystry s barvami a laky, plechovky s tmelem a lepidlem, hobra, role kovralu a tapet, krabice s kuchyňským vybavením zabaleným do dřevité vlny, tucty dalších položek. Barton zachytil Infantinův pohled. Horní patra jsou jedna nádoba se střelným prachem.
„Jestli se tohle všechno vznítí,“ skončil tiše Shevelson, „už to asi neuhasíte.“
Zavládlo dlouhé ticho. Pak se Infantino najednou zkoumavě zatvářil a zvedl ruku, aby umlčel Bartona, který se právě chystal něco říct. Pak to uslyšel i Barton. Ze dveří výtahové šachty se ozvalo slabé bušení, příliš pravidelné, než aby to byly padající trosky.
Infantino zavolal směrem k radiostanici: „Ať sem pošlou pár lidí s páčidly!“
Za chvíli se přiřítilo několik požárníků. Infantino na ně kývl, aby šli k výtahovým šachtám a byli zticha, dokud nezjistí, odkud zvuky přicházejí. Když k nim přišli Barton a Shevelson, požárníci už vklínili páčidla mezi dveře a pomalu se do nich opřeli. Chvíli viděli jen temnou šachtu, slabě osvětlenou troskami dohořívajícími na dně. Barton našel svítilnu a přidržel ji u dveří. Ve výšce asi půldruhého metru viseli na laně tři muži. Jeden z nich měl v ruce trhací hák, kterým předtím klepal na dveře šachty. Infantino uchopil konec háku a pomalu přitahoval lano i s muži ke dveřím, aby je požárníci v hale mohli vtáhnout dovnitř.
Všichni tři se zhroutili na ochrannou celtu. Jeden začal okamžitě zvracet. Druzí dva jen leželi. Vypadali vyčerpané a nepřítomně. Když se jim Barton podíval na ruce, měl chuť se odvrátit; měli zčernalé dlaně a krváceli.
„Co se stalo?“ zeptal se po chvilce Infantino.
První promluvil nejmladší z nich. Jeho oči nesoustředěně těkaly. „Byli jsme čtyři. Uvízli jsme ve výtahu, asi ve výšce osmnáctého patra. Museli jsme se spustit po lanech, jinak to nešlo.“
Infantino ho přerušil. „Říkáš, že jste byli čtyři. Co se stalo tomu čtvrtému?“
„Byl to Ron Gilman.“ Mladíkovi začal přeskakovat hlas. „Od začátku se nemohl pořádně chytit a pak už se nemohl udržet. Ručkoval jako poslední. Když ucítil, že klouže, skočil stranou, aby nás nestrhl s sebou.“ Po tváři mu tekly slzy a mísily se s mastnotou, sazemi a hlenem, který mu tekl z nosu. „Donutil mě, abych šel jako první, protože se bál, že já uklouznu. Panebože!“
Pak se zcela zhroutil a rozplakal se.

54

Když výbuch vyrval zeď pod vyhlídkovým výtahem, byl výtah asi v polovině výšky budovy. Zhoupl se a začal padat. Pak se ozvalo ostré skřípění kovu o kov a kabina se prudce zastavila. Osvětlení kabiny zhaslo a Jenny Bartonová zůstala v polotmě, obklopena hysterickými cestujícími.
„Co se to stalo? Co se to stalo?“ ječel jeden z nich. Bylo slyšet výkřiky a naříkání; vedle ní někdo plakal. Všechnu tu vřavu přerušoval dunivý hlas Wyndoma Lerouxe, který vykřikoval něco nesrozumitelného.
Panebože, pomyslela si Jenny, budeme padat až dolů. Klesla na kolena. Žaludek se jí svíral strachem. Chvíli nemohla popadnout dech. Podlaha kabiny se pod ní zachvěla a výtah sjel po kolejnicích o dalšího půl metru. Pak se zastavil. Chvíli nevěděla, zda je podlaha lehce nakloněna nebo zda se jí to jen zdá. Ne, nezdá se jí to, podlaha je skutečně šikmá.
Výkřiky a naříkání znovu přerušil Lerouxův zvučný hlas. „Poslouchejte, všichni poslouchejte! Nepropadejte panice – jsme v naprostém bezpečí!“
„Co se stalo?“ naléhal znovu zvučný hlas.
„Dole došlo k výbuchu!“ křičel Leroux. „Ten ohnul kolejnice směrem ven. Buď jsme uvízli v kolejnicích, nebo nás zastavily třecí brzdy pod kabinou. Ať je to tak nebo tak, jsme v bezpečí.“
„V bezpečí?“ Mužův hlas zněl nedůvěřivě. Když se Jenny podívala vzhůru, viděla na pozadí skleněných stěn kabiny jeho obrys. Pamatovala si ho z restaurace – velký muž, který příliš pil a jehož silný hlas všechny ostatní hosty rozčiloval. „V bezpečí? Vážený pane, co se stane, když brzdy povolí?“
V kabině nastalo ticho. Cestující zvědavě naslouchali výměně názorů mezi mužem a Lerouxem. „Když brzdy selžou, nic se nestane,“ řekl klidně Leroux, „udrží nás lana. Je jich šest a nás by udrželo i jedno. Brzdy fungují i při výpadku elektřiny.“
„To je skvělé,“ řekl muž sarkasticky. „Tak jak se, ksakru, dostaneme dolů?“
„Dolů se nedostaneme,“ řekl Leroux. „Počkáme, až bude po požáru, a pak nás vytáhnou zpátky nahoru.“
Pak Jenny uslyšela Thelmin hlas. „My se nemůžeme dostat dolů, Wyne?“
Leroux se obrátil přímo k ní. „Bohužel ne, Thelmo. Kolejnice pod námi jsou pryč. Budeme muset počkat, dokud se jim nepodaří uvést do chodu pomocný motor. Teď nejde proud – výbuch zřejmě přerušil přívod elektřiny.“
„To je nádhera,“ kysele zamumlal muž. „Budeme tady viset a mrznout.“ Jenny si všimla dvou věcí – kabina se citelně ochlazovala a muž se zřejmě uklidňoval. I ona se chtěla uklidnit, ale stále se třásla. Představovala si v duchu, jak kabina padá do tmy, jak ona i ostatní cestující dopadají na plazu dole.
„Jsi v pořádku?“ zeptala se Thelma Lerouxová a klekla si vedle ní. Jenny začala vstávat, ale Thelma jí dala znamení, aby zůstala sedět. Podhrnula si sukni a sedla si vedle ní. „Je tu dost místa, a když už tu musíme čekat, uděláme si alespoň trochu pohodlí.“ Jenny si všimla nervozity v jejím hlase, ale obdivovala, jak se snaží zachovat klid. Lidé, kteří stáli kolem nich, vytvořili hradbu, a uvnitř tak vznikl jakýsi malý svět, který patřil jen jim dvěma. „Je to jenom čekání,“ pokračovala Thelma, „když se budeš bát, vůbec si tím nepomůžeš.“
Jenny se snažila strach potlačit, ale přesto se třásla a nemohla svůj hlas ovládnout.
„Strašně se bojím,“ řekla a kousla se do rtu, aby zadržela pláč. Chvíli se mu bránila; ostře si uvědomovala, že kolem nich stojí ostatní lidé. Teď už věděla, co to znamená, když se řekne, že pes vycítí strach člověka – kabina strachem přímo páchla. „Jenže nemám tvou šťastnou povahu.“
Thelma chvíli mlčela a pak se usmála. Také ona se teď už lépe ovládala. „Není to ode mě fér. Asi se tolik nebojím, protože vím, že už mám většinu života za sebou, zatímco ty jsi teprve na začátku.“
Není to filozofická úvaha, ale je to míněno upřímně, pomyslela si Jenny. Ta myšlenka ji na chvíli zaujala tak, že si přestávala uvědomovat lidi, namačkané kolem nich. „To myslíš Craiga a mne,“ řekla suše a přitom si nebyla jistá, jestli je jí takový rozhovor milý nebo zda to, co jí řekla Thelma, má považovat za vpád do soukromí. „Naše manželství trvá už dva roky.“
„Opravdu?“
Na okamžik se jí zdálo, že se kabina opět pohybuje. Jenny zatajila dech. Pak se ovládla a mluvila dál, jen aby nemusela myslet na to, že visí v prostoru. Trnula strachy, že když na to nepřestane myslet, propadne hysterii.
„Doopravdy vlastně ne. Mám konkurentku – Craigovu práci.“ Jakmile to řekla, uvědomila si, co říká. Byla to však pravda, kterou znala už dva roky.
„To já znám,“ řekla Thelma tiše. „Práce je pro manželský život často daleko větší nepřítel než třeba milenky. Jejich časové nároky se totiž dají odhadnout předem.“
Jenny zrudla. O Lerouxově milence se mezi zaměstnanci firmy vědělo.
Thelma se ve tmě tiše zasmála a její smích ostře kontrastoval s všeobecným naříkáním. „Samozřejmě že o tom vím. Tak izolovaná zase nejsem. A takovou věc muž nemůže před ženou utajit.“
„To bych nikdy netolerovala,“ řekla Jenny upjatě.
„A Craigovu současnou milenku – jeho práci – tolerovat můžeš?“
Někdo se nad nimi začal modlit Jenny poznala, že se jí vědomí vrací do reálné situace. Ovládla se a opět se soustředila na rozhovor s Thelmou. Jedno je pravda – že Thelma má v sobě něco, co lidi láká, aby se jí svěřovali. „Tak dobrá – moc úspěšná asi nejsem. O tom ani nemusíme dlouho přemýšlet“
Thelma položila Jenny zlehka ruku na rameno. „Tohle jsi od manželství neočekávala, že ne? Ale uvědom si, že většina žen je vychovávána k nehorázně romantickým představám o tom, jaké by manželství mělo být. Alespoň to tak platilo pro mou generaci. Nikdo nám neřekl, že muži jsou jen lidé a že stejně jako ženy mají své slabosti. A možná víc slabostí než my.“
Thelma je asi vystrašená stejně jako já, pomyslela si Jenny. Také mluvením zahání strach.
Ta myšlenka jí najednou dala pocit rovnosti. „Nevím, zda je to slabost, když někdo vede dva životy – jeden v práci a jeden doma. Do prvního mě nezasvětil a na ten druhý se mnou mu zbývá velmi málo času.“
„Mluví z tebe uražená ješitnost,“ obvinila ji Thelma. „Náhle sis uvědomila, že nejsi středem celého jeho života. Muži se potřebují něčemu věnovat. Už dávno jsem pochopila, že mohu hrát svou úlohu jen v části Wynova života. Zbytek je mi navždy uzavřen.“
„To je nelidské.“
„Nemáš pravdu, je to velmi lidské. Proč by ti měl Craig věnovat každou chvíli svého času? Je to přece nezávislý člověk.“
Já jsem také nezávislý člověk,“ protestovala vášnivě Jenny.
Nad nimi se ozvala hlučná hádka a pak plesknutí políčku. „Ovládněte se,“ řekl ledově Leroux svým silným hlasem. „Nemůžete dělat vůbec nic.“
„Vytvoř si svět, v kterém budeš středem ty,“ řekla tiše Thelma. „Do toho světa se ti vejde tisíc věcí. Pro muže si vyhraď jenom jednu část. Nemůže na tebe myslet pořád. Musíš mu dát právo, aby ti občas mohl uniknout“
„Copak mé nemiluje?“
Thelma chvíli mlčela a pak řekla: „Na tuhle otázku můžeš odpovědět jenom ty. Ale na tvém místě bych si napřed pořádně promyslela, co to znamená milovat“
Jenny se chystala odpovědět, když se ozvala další vzdálená exploze: Na střechu výtahu dopadlo cosi těžkého. Kabina se otřásla a sjela o několik dalších centimetrů.
„To byl výbuch!“ vykřikl velký muž. „Kde to, ksakru, bylo?“
„Někde nahoře,“ řekl unaveně Leroux. „Přesně to ale nevím.“
„Podívejte!“ vykřikl někdo.
Sklem kabiny Jenny viděla, jak se, dva tlustí hadi svíjejí a padají do tmy.
„Lana!“ zaječel jeden muž. „Dvě z těch zatracených lan praskla!“
Najednou byl život pro Jenny opět hrozivě reálný. Bože, prosím Tě, pomyslela si, nenech nás spadnout! Prosím Tě!

55

Quinn Reynoldsová si shrnula vlasy z čela. Uvědomila si, že má po účesu. Dříve tak krásné šaty jsou teď zmačkané a zašpiněné. Ne že by si toho byl někdo všiml nebo že by jí na tom záleželo – teď všichni mají daleko důležitější starosti. Do restaurace začal pronikat kouř. Několik nájemníků, kteří se sem stejně jako Douglas vyškrabali z nižších pater, hlásilo, že hoří poschodí pod vyhlídkovou terasou, ve kterém je strojovna. Nedovedla si představit, jak se jim podařilo projít kolem odpočívadla u strojovny, vystaveného plamenům. Asi zadrželi dech a proběhli se vším rizikem, které to obnáší. Jeden starší muž byl zle popálen na pravé ruce a dvě ženy ošklivě kašlaly. Pohotovostní lékárnička v kuchyni stačila na popáleniny, ale vdechnutí kouře se s její pomocí ošetřit nedalo.
V restauraci bylo nyní téměř padesát lidí. Většinou nájemníci, kteří přišli z nižších poschodí. Několik z nich utrpělo lehčí popáleniny a několik se jich nadýchalo kouře. Největší starosti měla o malou holčičku. Její otec ji přivedl krátce po výbuchu ve strojovně. Velmi obtížně se jí dýchalo a občas upadala napůl do bezvědomí. Quinn dělala, co mohla. Pak se jí ujal ten bytový architekt… Douglas… V jedné chvíli si Quinn všimla, že jí dává umělé dýchání. Používal při tom starou metodu.
Je to zvláštní; pomyslela si Quinn, zná Douglase dobře, byl mnohokrát u ní v restauraci na obědě, ale nikdy ji nenapadlo, že by se právě on mohl ujmout záchranných prací. A právě to udělal. Oživoval holčičku a hlavu zvedl, jenom když chtěl dát nějaký příkaz zsinalému chlapci opodál. Dívala se, jak Jesus chodí s krabicemi svíček a dohořelé nahrazuje novými. Občas se podíval na Douglase; v jeho tváři se zračily rozporuplné pocity. Quinn nevěděla, jaký je asi jejich vzájemný vztah. Poznala už jiné vztahy tohoto druhu a vždy hrál prim ten mladší. Tenhle vztah je zřejmě daleko vyrovnanější.
Neměla zrovna nic jiného na práci. Šla k Douglasovi a klekla si k němu. „Jak jí je?“
„Vdechla hodně kouře,“ řekl Douglas ztrápené. „Chvíli jsem se bál, že přestala dýchat.“
„Mohu vám nějak pomoci?“
„Ne – pokud budete potřebovat, Jesus vám pomůže s dalšími hosty. Stačí, když mu řeknete.“ Začichal. „Začíná tu být pěkně dusno. Možná budeme muset rozbít okno, abychom sem dostali čerstvý vzduch.“ Podíval se opět na holčičku a zavrtěl hlavou. „Musíme ji odtud dostat pryč.“
Otec, který stál nablízku, se zeptal: „Jste si jistý, že se nemůžeme dostat dolů?‘
Quinn zavrtěla hlavou. „Všechny výtahy jsou mimo provoz a cesta, kterou se ostatní dostali nahoru, se už nedá použít.“
Douglas se obrátil k holčičce. Její kašel slábl. Se zatajeným dechem jí zkoumal tep.
„Trochu to přehnal s vínem, Quinn.“ Otočila se. Vrátil se Harlee Clairborne, který se na pánské toaletě postaral o mladíka. „Bude žít, i když se teď zdá, že o to nestojí. V každém případě si rozmyslí dotknout se vína. Kde jsou jeho rodiče?“
„Odjeli s poslední várkou,“ odpověděla Quinn.
„V té, která zůstala viset?“ Zvedl obočí. „Myslím, že by bylo lépe mu o tom zrovna teď neříkat.
Dá se s tím něco dělat?“
„Dokud zuří požár, tak ne. Lidé v kabině prostě budou muset počkat, až skončí. Zaplať pánbůh, brzdy zabraly. Ale kabinu by prý udržela i lana. Bojím se, že my jsme vlastně v horší situaci než oni.“
„Vypadá to tak,“ řekl Clairborne. Zakabonil se. „Rád bych věděl, co se stalo s Lisou. Mám tušení, že šla dolů, aby se pokusila dostat ven nějaké své přátele.“
„Snad se jí to povedlo,“ řekla Quinn ve snaze ho povzbudit. „Asi už je dole v hale a dělá si starosti o vás.“
„Určitě už bude dole, i když si možná o mne žádné starosti nedělá.“ Odmlčel se a pak zamyšleně dodal: „Bez ní by byl svět daleko chudší – alespoň pro mne.“
„Quinn,“ zeptal se znenadání Douglas, „určitě tu není nikdo, kdo se aspoň trošku vyzná v medicíně?“
„Už jsem to zjišťovala – bohužel není.“
Přivolal ji posuňkem a Quinn si klekla k němu na podlahu. „Takhle zemře,“ řekl Douglas roztřeseným hlasem. Musíme ji dostat dolů.“
„Nejde to,“ odpověděla smutně Quinn.
Douglas se podíval opět na holčičku. „Ne, asi to nejde,“ zašeptal. Náhle zvedl hlavu a řekl: „Poslouchejte!“ Quinn nastražila sluch a v šumu hlasů uslyšela řachtavý zvuk. Jeho intenziza se měnila – jako by se přibližoval a vzdaloval od budovy.
„Vrtulník?“ zeptala se Quinn. „Co by tady dělal?“
Douglas vstal a řekl,: „Jesusi, postarej se o holčičku.“ Vzal Quinn za ruku a táhl ji přes celou restauraci, až došli k velikému oknu ve vnější zdi. Za pár vteřin rozeznala světla malého vrtulníku. Kabina pro cestující byla ve tvaru plastikpvé bubliny, do níž se vejdou jen dva lidé. Na jeho boku bylo vidět název stanice KYS-TV. Quinn se zdálo, že uvnitř kabiny sedí muž, který má na rameni velkou kameru, ale jistá si být nemohla.
„Jak se dostaneme na střechu?“ naléhal Douglas.
„Z kuchyně tam vede žebřík.“
„Tak jdeme.“
Quinn šla napřed, Douglas ji následoval. Cestou strhl z jednoho stolu bílý ubrus a přitom smetl talíře a příbory na podlahu. Ocelový žebřík byl připevněný k zadní stěně kuchyně. Nad ním byl ve stropě malý poklop.
„Venku bude zima a vítr,“ varovala ho Quinn. „Na střeše asi bude led.“
„Nic jiného nám nezbývá,“ odbyl ji. Rychle vyšplhal po žebříku a uvolnil uzávěry poklopu. Poslední šel těžce, musel do něj udeřit pěstí. Pak odsunul poklop. Quinn šplhala za ním; náhle ji zmrazil ledový vítr a sníh, deroucí se do otvoru.‘
„Nechoďte za mnou!“ křikl Douglas. Protáhl se otvorem. Quinn ignorovala jeho varování a vystrčila hlavu ven. Do obličeje a do vlasů jí zadul ledový vítr. Střechu vyhlídkové restaurace pokrýval led a vrstva sněhu. Vlevo bylo luxusní apartmá s květinovými záhony kolem. Sněhem pokryté semenáčky v květináčích působily podivně veselým dojmem – připomínaly přicházející svátky. Napravo se černal přístřešek s výtahovými motory a několik větracích komínů.
Douglas se připlazil k jednomu z větracích komínů a přimkl se k němu. Vstal, rozvinul bílý ubrus a začal s ním mávat Quinn zaslechla zvuk vrtulníku, ale zprvu nevěděla odkud. Pak jí přelétl přímo nad hlavou. Na plastikové bublině bylo vidět matně červený odraz – s hrůzou si uvědomila, že je to obraz požáru zuřícího o dvě poschodí níž.
Vrtulník visel nad střechou a kýval se v silných poryvech větru. Douglas zuřivě mával. Nakonec vrtulník dosedl na střechu; jeho zadní stabilizační vrtule svála z ledu vrstvičku sněhu. Když k němu Douglas běžel, nohy mu při každém kroku podklouzávaly. Bublina se otevřela a Douglas začal křičet. Jeho slova však vítr odnesl dříve, než je Quinn stačila zaslechnout
I když nerozuměla, co Douglas říká, bylo zřejmé, že se ho zmocňuje vztek. Náhle se naklonil dovnitř a začal se potýkat s kameramanem; zřejmě se ho snažil vytáhnout z bubliny. Kameraman byl připoután a chvíli se zdálo, že se mu podaří Douglase odstrčit. Pak mu kamera s brašnou sjela z ramene. Douglas ji okamžitě chytil a uskočil. Kameraman se odpoutal a vyskočil. Douglas ho chvíli odstrkoval a pak mrštil kameru i s brašnou směrem k okraji střechy. Zarazily se o výčnělek. Kameraman se k nim rozběhl. Když se shýbal pro brašnu, další poryv větru ji přehodil přes okraj střechy. Mezitím rozzuřený Douglas vytáhl z vrtulníku několik krabic s dalším vybavením a hodil je za brašnou.
Quinn zatajila dech. Kameraman se otočil a vrhl se na Douglase. Ten však byl silnější. Chytil ho za ruce a přidržel mu je za zády. Chvíli mu něco rychle říkal. Nakonec kameraman přikývl. Douglas ho pustil a dovolil mu nastoupit do bubliny. Douglas se otočil, přikrčil se a vydal se zpět k poklopu.
„Zatracený idiot!“ křikl na Quinn. „Záleží mu víc na jeho nádobíčku než na umírajícím dítěti. Ale teď nemá cenu se kvůli tomu rozčilovat. Budete mi muset pomoct.“
„Ale oni odlétají!“ vykřikla Quinn. Vrtulník se začal zvedat
„Chtějí se jenom přiblížit,“ vysvětloval Douglas. „Musíme přivést holčičku.“
Proběhli kuchyní do jídelny. „Jesusi, pomoz mi s ní.“
Quinn se dívala, jak bere holčičku do náruče a jak ji Jesus něžně balí do silného ubrusu. „Nevypadá moc dobře, Douglasi.“ Těžko se jí dýchalo a v Douglasově náručí zavzlykala. Rychle prošli kuchyní k žebříku vedoucímu na střechu. Douglas po něm vyběhl nahoru a sklonil se do otvoru. Jesus vylezl do poloviny žebříku a podal holčičku Douglasovi. Quinn mu přidržela nohy, aby neuklouzl. Douglas ji převzal a zmizel jim z očí. Jesus a po něm Quinn se protáhli otvorem na střechu. V ledovém větru se okamžitě rozklepali zimou.
Vrtulník stál jen pár metrů od nich. Kameraman ukládal holčičku do zadní části kabiny, kde předtím bylo drahé vybavení. „Nebudu se vracet!“ křičel. „Je to příliš nebezpečné. Vrtulník je moc lehký a není stavěný na takový vítr.“
Douglas přikývl. „Jen ji dopravte co nejdříve k lékaři!“
„Tak už pojď,“ křičel pilot, „nebo nás tenhle zatracený vítr ještě sfoukne ze střechy!“ Kameraman nastoupil a zavřel příklop kabiny. Vrtulník se vznesl, zakymácel se ve větru a pak zmizel ve tmě.
„Oni se nebudou vracet?“ křičela Quinn na Douglase.
Zavrtěl hlavou. „Nebudou, Quinn, bylo by to příliš nebezpečné. Ale alespoň jeden člověk je odtud pryč.“
Jesus ji plácl po zádech a zašklebil se. „Nedělejte si starosti, paní. Všechno bude zase dobrý!“ Ukázal na Douglase. „On to zařídí!“
Cestou k poklopu se Quinn opět rozklepala zimou. Zoufale si přála Jesusovi uvěřit.
Panebože, pomyslela si, jak ráda bych mu věřila.

56

Harry Jernigan zabouchl dveře sanitky a ustoupil. Mlčky pozoroval, jak bílý vůz s velkými červenými kříži po stranách mizí v ulici plné dalších pohotovostních vozů. Jeho červený maják začal blikat a noční vzduch prořízlo vytí sirény. Pak přešel ulici zpátky k Lise, která tam stála se třemi dětmi. Děti měly přes sebe přehozené deky a Lisa se ztrácela v příliš velkém pánském plášti.
„Myslím, že se z toho dostanou,“ ujišťoval ji Jernigan. „Mluvil jsem s řidičem a ten mi řekl, že už dnes měli daleko horší případy a že to s nimi vypadá slušně.“
„Modlím se, aby se uzdravili,“ řekla tiše Lisa. Martínka, který začal plakat, objala kolem ramen.
„Proč vlastně stojíme tady venku?“ řekl Jernigan. Donaldson sehnal nouzový agregát, takže v jídelně je teď světlo a teplo. Jeden požárník mi řekl, že tam Červený kříž pro ně zřídil polní kuchyni. Přemluvíme je, aby nám dali kávu. Nechcete to zkusit?“
Lisa se musela usmát Postrkovala dvě menší děti před sebou, Jernigan vzal za ruku Lindu a vydali se přes plazu.
V jídelně bylo překvapující ticho. Půl tuctu požárníků lokalo horkou kávu a v koutě seděl hlouček nájemníků. „Posaďte se sem,“ řekl Jernigan a ukázal na stůl u zdi. „Přinesu kávu a pro děti kakao.“ Když odešel, Lisa našla kapesník a nechala Martínka vysmrkat.
„Já jsem nebrečel,“ řekl hrdě Chris. „Brečí jen mimina.“ Podíval se vyčítavě na Martínka.
„Martin je mladší než ty, Chrisi,“ řekla Lisa. „Jsi ale opravdu hrdina a jsem na tebe pyšná.“
„To jsou celí kluci,“ pronesla znechuceně Linda. „Na vytahování je užije. A přitom brečeli oba.
Já jsem je viděla.“
„Já jsem nebrečel!“ protestoval Chris. Měl přitom slzy na krajíčku.
„Všichni jste byli velmi stateční,“ ukončila spor Lisa.
Vrátil se Jernigan a na víku od krabice nesl dva pohárky kávy a tři pohárky kakaa. Dětem dal kakao a Lise nabídl kávu. „Je to jen černá káva. Smetana a cukr jim došly.“
Chvíli tiše srkal kávu a pak řekl: „Myslím, že by děti měly jít spát. Mohl bych sehnat někoho, kdo by vás zavezl do hotelu. Nebo snad máte tady ve městě nějaké příbuzné nebo přátele. Mám jim zavolat?“
„Harry.“ Odmlčela se. „Nemám tady žádné příbuzné a nemám mnoho přátel. Nikoho blízkého nemám. Už řadu let.“ Podívala se na něj. „To neříkám proto, abyste mě litoval.“
Pokrčil rameny. „Vím to. Upřímné řečeno, kdybyste snesla tlačenici dětí a příbuzných, byla byste vítána u nás. Už jsem o vás Marnic tolik vyprávěl, že přímo umírá touhou se s vámi seznámit“
„Ale to je od vás opravdu hezké, Harry,“ řekla Lisa s nelíčenou radostí. „Vím, že bychom s těmi dětmi měli něco udělat, ale…“ Odmlčela se a pak pokračovala tišším hlasem. „Ráda bych tu ještě chvíli zůstala, alespoň do té doby, než tu budou všichni z vyhlídkové restaurace.“ Podívala se na děti, které ani nedopily kakao a usnuly. „Vždyť vlastně nespěcháme.“ Jernigan si najednou vzpomněl. „Vy jste dnes nahoře večeřela s panem Clairbornem, že ano?“
Přikývla. „Všude jsem ho tu hledala, ale neviděla jsem ho. Ptala jsem se pana Garfunkela. Řekl mi, že Harlee je možná ještě nahoře – nebo ve výtahu.“ Smutně zavrtěla hlavou. „Je to takový prima člověk. Doufám, že se mu nic zlého nestalo.“
„Ten požár nahoře je ošklivý,“ řekl Jernigan. „Už hoří přímo pod vyhlídkovou restaurací a požárníci se tam nemůžou dostat.“
„Oni se tam nějak dostanou,“ řekla pevné Lisa. „Určitě se tam dostanou, vím to.“
„Slečno Muellerová.“ Jernigan si nervózně pohrával s pohárkem. Měl na sebe vztek za to, s čím na ni chtěl vyrukovat, ale věděl, že kdyby to neřekl, mohl by si to jednoho dne vyčítat.
„Pan Clairborne má finanční potíže se správou budovy. Rosie to prošetřovala – můžete to nazvat čmucháním – a zjistila, že je sice prima, ale jak bych to řekl, nepříliš poctivý.“
„Je to, čemu se říká podvodník,“ řekla tiše Lisa. „Vím to už skoro čtrnáct dní. Vím to a je mi to jedno.“ Tiše se zasmála. „Asi vypadám jako hloupá stará ženská.“
Jernigan ji vzal za ruku. „Myslím, že nevypadáte, slečno Muellerová. Jenom to znamená, že ho musíte mít moc ráda,“
„Děkuju vám,“ řekla Lisa a stiskla mu ruku. „Moc, opravdu moc vám dékuju.“

57

Infantino už si dlouho dělal starosti s tím, co se asi mohlo stát veliteli Fuchsovi, a teď se rozhodl jednat. Nejdříve se stavil na stanici první pomoci, která byla zřízena v osmnáctém patře, poblíž nouzového schodiště. Tady Infantino našel Marka Fuchse. Služební plášť měl rozervaný výbuchem, byl napůl v bezvědomí, z něhož se právě probíral. Kromě spálenin druhého stupně a vážných zhmožděnin v obličeji a kolem ramen utrpěl především šok.
Infantino ho našel, jak poposedává na okraji skládacího lůžka a nepřítomně zírá před sebe. Podíval se na něj a pak se zeptal ošetřovatele. „Proč jste ho neevakuovali?“
„Nemáme dost lidí, kteří by pomáhali zraněným ze schodů. Až na několik popálenin je na tom lip než většina ostatních. A kromě toho odmítá odejít.“
Infantino se otočil zpět k Fuchsovi. „Jsi stejný jako tvůj táta, Marku – oba jste tvrdohlaví jako mezci. Chceš sejít po schodech sám? Nebo ti to snad mám nařídit?“
Z Fuchsova obličeje se nedaly vyčíst žádné emoce. „Co se stalo s Davem? Nechtějí mi to říct.“
„S Davem?“
„S Lenchem. Když to bouchlo, stál zrovna přede mnou. Asi to zavinil tím, jak otevřel dveře.“
Infantino otálel. Snažil se odhadnout, jak na tom asi Fuchs mentálně je a jak špatné zprávy snese. „Jak jsi to přežil ty?“
„Spadl na mě trám ze stropu, který zadržel ostatní sutiny. Ale neodpověděl jste mi na otázku.“
Infantinovi se moc nechtělo, ale musel. „Je mi to líto, Marku. Dostal to rovnou do obličeje.“
„Je na tom zle?“
„Je mrtvý. Zabilo ho to okamžitě.“
Na okamžik se zdálo, že se mladík rozpláče, pak se však přemohl.
„To je hrozná škoda.“ A tiše, lítostivě dodal: „Jako požárník stál za pendrek.“
„Měl bys jít do nemocnice na prohlídku“ řekl Infantino.
Fuchs se nehýbal. „Táta prý hned po výbuchu čmuchal někde na šestnáctém patře.“
Když mu řeknu proč, pomyslil si Infantino, už odtud mladého Fuchse nikdy nedostanu. „Má na to právo,“ řekl. „Teoreticky tu sice velím já, ale přece nebudu omezovat starého válečného koně.“ Pokusil se převést rozhovor na jiné téma. „Podívej, jsi moc zřízený na to, aby ses tu jen tak poflakoval. Slez na dolní stanici první pomoci, a když tě budou chtít poslat do nemocnice, klidně jeď. Stejné to asi nebude nadlouho. A kromě toho je to zadarmo.“
Pohled mladého Fuchse byl ledově studený. „Přestaňte mi věšet bulíky na nos, veliteli. Táta mě sem přišel hledat, že? A od té doby ho nikdo neviděl, že jo?“ Hlas se mu začal vytrácet „Byla to od něj hloupost“
„A ty tady teď čekáš, až ho přinesou, viď?“ zeptal se Infantino.
„Jo.“ Fuchs dodal: „je to přece můj táta.“
Tady jen mařím vzácný čas, řekl si Infantino. Neměl vůbec v úmyslu o tom mluvit, a když už by musel, chtěl to mladému Fuchsovi sdělit co nejopatrněji. Jenže na to už nebude mít čas.
„Dobře, Marku,“ řekl bezvýrazně. „Máš pravdu. Velitel sem přišel, aby se po tobě podíval. Od té doby ho nikdo neviděl, a jestli vyrazil s naplněným dýchacím přístrojem, tak už je touhle dobou bez vzduchu. Hledá ho záchranná četa. Já jsem přišel, abych jim pomohl. Dole stejně nemám žádnou práci, dokud nedorazí posily ze Southportu. Určitě tvého otce najdu. Měli jsme spolu neshody, ale kromě toho, že je to můj nadřízený, je to také můj přítel. V každém případě ti vzkážu, jak jsme dopadli. Bude-li to dobrá zpráva, budeš první, kdo se ji dozví. Bude-li špatná, dozvíš se to stejně rychle.“
Infantino vstal. Jeho hlas byl teď ledově chladný. „Překážíte na stanici první pomoci, Fuchsi. Musí se tu starat o lidi, kteří jsou na tom daleko hůř než vy. Běžte dolů a řekněte doktorům, ať se na vás podívají. To je rozkaz.“
Infantino se otočil k odchodu a Fuchs řekl: „Veliteli Infantino.“
„Prosím.“
„Nesnažte se být laskavý. Chovejte se jako profík. Je to tak pro nás všechny jednodušší.“
„V tom máš pravdu,“ řekl Infantino tiše.
Fuchs se nechal vyvést na nouzové schodiště a dolů po schodech. Infantino ho až do šestnáctého patra následoval a pak zabočil do nouzových dveří. Chodba byla plná vody a spleti hadic, které vedly od hydrantu na nouzovém schodišti. Z konce chodby za výtahovými šachtami se mocně kouřilo. Tam v současné době ještě zuřil oheň. Těžkým dýmem občas probleskovaly plameny. Infantino se rozkašlal, nasadil si masku a vydal se opatrně po chodbě. Narazil na stříkací družstvo. Poklekl, poklepal zadního z družstva na rameno a zařval mu do ucha: „Kde je záchranná skupina, která hledá velitele Fuchse?“
Muž se pootočil a zařval odpověď: „V druhé boční chodbě vpravo. Pomalu postupují vpřed.“
Dalo se na to jít dvěma způsoby, pomyslil si Infantino, a oni zvolili ten špatný. Nejspíš si řekli, že Fuchs začal prohledávat boční chodby nejblíž odpočívadlu nouzového schodiště. Bylo to sice jednodušší, rychlejší, ale nebylo to logické. Starý Fuchs šel pravděpodobně rovnou až na konec chodby, k místu, kde došlo k explozi. Nejspíš mu něco spadlo na hlavu nebo ho zavalily padající sutiny. Nebo“…
Infantino se otočil a spěchal k odpočívadlu. „Kdo tu má náhradní dýchací přístroj? Máte tu bomby s čistým kyslíkem? Dobře, sem s nimi.“ Utíkal nazpět kolem útočného družstva a dostal plný zásah vodou do boku. Teď už byl v zemi nikoho, která bývala bitevním polem, na němž se muži utkali s ohněm. Vypálené prostory se staly čvachtajícími bažinami plnými popela a vody. Bylo to území zuhelnatělých zdí a kování, hustého, mastného kouře, vypálených kanceláří plných roztavených a zčernalých psacích strojů a kalkulaček, roztrhaných závěsů a koberců nasáklých vodou. Trochu dál na chodbě oheň už spotřeboval většinu hořlavin a plameny byly uhašeny. Infantino minul vyprošťovací družstvo, které se snažilo alespoň částečně utřídit hromady ohořelého kancelářského nábytku. Kanceláře tu byly úplně zality vodou a jenom roztavené plechové koše na papír a ohněm pokroucená ramínka na šaty dávaly najevo, jak silně tu zuřil požár.
Na křižovatce chodeb se Infantino zastavil, aby si rozmyslel, kudy se vydá teď. Za zády slyšel, jak se k němu přibližuje likvidační družstvo. Po jeho levici se zřítila celá část akustického stropu, kterou přestaly podpírat zdi. Tady sutiny kupodivu nebyly poznamenány ohněm. Zřícený strop zřejmě zabránil v přístupu vzduchu, a proto z hromady trosek jen tu a tam vycházel úzký proužek kouře. Infantino už chtěl zabočit do chodby vpravo, když postřehl záblesk gumy a pogumovaného plátna.
Klekl si a začal rukama hrabat mezi akustickými obklady. Odhrnul část sutin na stranu a objevila se bota. Začal teď horečnatě pracovat, ryl rukama v horkých troskách, odhrnoval kusy omítky a ohořelé obklady. Za pár minut se mu v hromadě sutin podařilo vyhrabat jakýsi tunel a odkrýt tak muže pod nimi až do pasu. Najednou se hromada sutin, kterou odhrnul stranou, začala kácet zpět na něj. Popadl ocelovou trubku, která dřív byla součástí stropu, a hromadu podepřel. Pak opatrně uchopil muže kolem pasu a pomalu ho uvolnil zpod zbývající masy akustických obkladů. Opatrně obrátil muže na záda. Velitel Fuchs. Infantino si na okamžik pomyslel, že je mrtvý. Jeho dýchací maska byla odhozena stranou a jeho obličej měl barvu kyanidové modře. Pak si všiml, že se Fuchsova hruď lehce pohybuje. Rychle sejmul svou vlastní masku a snažil se o dýchání z úst do úst.
Po chvíli velitelova hruď sebou několikrát křečovitě trhla a pak pozvolna přešla do pravidelnějšího dýchacího cyklu. Infantino se zvedl a utíkal do chodby, kde nechal náhradní dýchací přístroj a láhev s kyslíkem. Zapomněl si přitom nasadit svou vlastní masku, ale to mohlo ještě chvíli počkat. Omylem se nadýchl štiplavého kouře a začal kašlat. Silou vůle kašel potlačil, upevnil masku na Fuchsův obličej a opatrné nastavil kyslíkový kohout. Pak si rychle nasadil vlastní dýchací přístroj a zkusil si Fuchse přehodit přes rameno. Panebože, co se to děje, stačí trochu kouře a námahy a on se motá jako nějaký ožrala… Napůl nesl a napůl táhl Fuchse po chodbě.
Najednou ucítil, jak je Fuchs zvedán dalšími pažemi. Muži z likvidačního družstva odhodili hadice a utíkali k němu, aby mu pomohli. Dva muži odnášeli velitefe Fuchse po chodbě a třetí vzal Infantina kolem ramen a pomáhal mu dojít ke schodišti. Když se Infantino dostal na odpočívadlo, sejmul si masku a posadil se, aby se mu pročistila hlava. Opět se rozkašlal, ale nebylo to zlé. Nic natolik vážného, aby s tím musel na ošetřovnu. Stačí, když si chvíli odpočine a nadýchá se čerstvého vzduchu…
Natahoval krk, aby se podíval, jak likvidační družstvo snáší Fuchse dolů po schodech. Strašně moc si přál, aby se ukázalo, že toho starého tvrdohlavého a statečného pitomce našel včas.

58

Když došlo k dalšímu výbuchu a na střechu kabiny začala s rachotem dopadat další utržená lana, Thelma se instinktivně přitiskla k Jenny. Pak se rychle odtáhla, protože se bála, že by Jenny mohla ucítit, jak se třese. Situace byla už tak dost zlá. Nemělo smyslu přenášet na Jenny ještě vlastní strach. Napadlo ji, jaké by to asi bylo, kdyby se i poslední lana utrhla a oni se začali řítit k zemi. Na co by přitom asi myslela?
Ne, na to myslet nebude. Nemůže si to dovolit Radši se soustředila na hlas svého manžela, který se snažil překřičet zmatek v kabině. „Jsme naprosto v bezpečí! Dokud bude alespoň jedno lano držet, nemůže se nám nic stát!“
Jenny byla na pokraji hysterického záchvatu a rozplakala se. Thelma ji něžně hladila po rameni, asi tak, jako když utěšujeme malé dítě. „Neboj se, Wyn ví, o čem mluví.“ Ona sama Wynovi naprosto věřila a v tuto chvíli na něj byla hrdá. Byl zosobněním klidu, jeho hlas plný rozvahy a kuráže chránil ostatní spolucestující před panikou. Nouzové brzdy už dvakrát p poznání povolily a Wyn zatím vždycky dokázal rozptýlit strach. Thelma věděla, že Wyn si je doopravdy jistý bezpečím a že dokáže svou jistotu přenést na ostatní.
Zvláštní, pomyslila si, jak Wyn dokáže být v takovéhle situaci statečný. Měla však strach z toho, jak bude reagovat v příštích měsících, kdy maléry, které přijdou, budou tak podstatně odlišné.
Jenny se k ní ve tmě těsněji přivinula. Hledala u ní teplo i pocit jistoty a bezpečí. Je to falešný pocit, pomyslela si Thelma. Ale tím, že se snažila uklidnit Jenny, pomáhala zároveň sama sobě.
„Vy k sobě s Wynem máte velmi blízko, viď, Thelmo?“
„Blízko?“ Thelma o tom na okamžik zapřemýšlela.
„Myslím, že ano. Dalo by se říct, že na sobě navzájem závisíme.“
„A ty mu opravdu klidně dovolíš, aby měl ještě někoho jiného?“
Kabina se nepatrně zachvěla. Začíná se do ní opírat vítr, napadlo Thelmu. Přiměla se přemýšlet o Jennině otázce. „Myslíš tím jeho milenku? Správnější výraz je tolerovat. Ale co můžu dělat? Stěžovat si? Vydávat ultimáta? To by sice na chvilku mohlo zabrat, ale nakonec by chtěl daleko víc, než chce teď. A… nemyslím si, že by mi to bylo ke cti. A kdybych to hnala na ostří nože, mohla bych ho ztratit A to já nechci.“
„Já bych Craigovi řekla, ať se odstěhuje.“
„Mluví z tebe sebedůvěra, která nebere ohled na následky, Jenny. Jako by sis myslela, že ho vlastníš.“ Thelma se podivila své vlastní upřímnosti. V jiném čase a na jiném místě by se asi vyjadřovala daleko diplomatičtěji. „Já Wyna vlastnit nechci. Nevydržela bych prožít celý život v jeho těsné blízkosti. Spousta věcí z toho, co dělá, mě nijak nepřitahuje a nezajímá. Nemá cenu nic předstírat. I tak mi věnuje hodně ze sebe. Potřebuje mé – a já potřebuju jeho.“
„Až tohle skončí, bude tě potřebovat ještě víc,“ poznamenala Jenny.
To je pravda, uvědomila si Thelma. Požár se bude vyšetřovat, do Wyna se pustí noviny a přinesou spoustu zastřených obvinění a narážek. Wyn ji bude potřebovat víc než kdykoliv předtím. Na okamžik z toho pocítila zvláštní uspokojení, ale pak si řekla, že to nemá zapotřebí.
„Jenny, řekla jsem, že závisím na Wynovi, ale nesmíš to brát doslova. Mezi láskou a závislostí je rozdíl. Když lidé nežijí svým vlastním životem, nakonec jim dojde veškerá jejich vnitřní síla.
A bez ní si dva lidé nemají navzájem co dát. Muž a žena žijí své vlastní životy a radují se z toho, že je navzájem sdílejí. Myslím si…“
V tu chvíli se kabina otřásla a uvnitř se ozvalo ostré zaskřípění nouzových brzd, jak se třely o vnější kolejnice. Lidé začali křičet a Thelma opět objala Jenny. Částečně proto, že ji chtěla uklidnit a částečně proto, že chtěla uklidnit sebe.
Kabina se prudce rozhoupala a přitom zároveň klesala. Někteří pasažéři spadli na podlahu a Thelma se musela kousnout do rtů, aby nevykřikla bolestí, když jí někdo dupl na nohu. Brzdy, pomyslela si. Kabina zřejmě klesla k místu, kde vodicí kolejnice byly roztaženy výbuchem a brzdy ztratily účinnost. S hrůzou si uvědomila, že se asi započal jejich dlouhý pád na ulici pod nimi.
Pak se náhle kabina s trhnutím zastavila.
Lana to vydržela, pomyslela si a opět vydechla. Ale kabina už nebyla bezpečně zaklesnuta mezi kolejnice. Viseli teď volně ve vzduchu a držela je pouze čtyři zbývající lana.

59

Když se výtah uvolnil z kolejnic, Barton i Infantino byli právě venku na plaze a prohlíželi si vnější nosnou zeď. Výtah o několik metrů poklesl a pak se náhle vyrval ze svého lože na ocelových kolejích. Zbývající lana zadržela pád výtahu a ten se s trhnutím zastavil. Kabina sebou chvilku zmítala a pak se uklidnila. Teď se už jen mírně kývala pod nárazy větru a občas se otřela o zeď budovy. Barton pomalu vydechl. Dovedl si představit paniku uvnitř. Znovu ho napadlo, jestli je Jenny ve výtahu. Pokud ano, tak asi utrpěla šok. A jestliže zůstala ve vyhlídkové restauraci…
Infantino sledoval, jak Bartonův pohled cestuje nahoru po budově až k oparu načervenalého kouře, který visel kolem čtyřiašedesátého patra.
„Až sem dorazí ta superstříkačka ze Southportu, tak s tím něco uděláme, Craigu. Už jsem poslal lidi na odpočívadla nouzového schodiště ve třiašedesátém patře a pod ním.“
„Do té doby se oheň pěkně rozroste.“
„Promiň, Craigu – děláme, co můžeme.“
Tahle noc je plná tragédií, pomyslel si Barton. Infantino si už své zakusil: nejdříve Lencho, který byl z Infantinova útvaru a Infantinovým protekčním dítětem – zřejmě potřeboval otcovskou péči. Pak velitel Fuchs, který nyní ležel na resuscitačním oddělení a první zprávy o jeho stavu nebyly příliš povzbudivé. A také Gilman, veterán, u něhož kdysi Infantino začínal. Ale pokud jde o tragédie, jsou ostatní lidé vždycky sobci. Ty Infantinovy se už přihodily. Barton nyní čekal, až dojde na něj.
Mrazivý noční vzduch teď prořízly další sirény. Bartonovi na nich něco přišlo divné. Bylo jich hodně a vřískaly o poznání vyšším tónem než ty, na které si za tuto noc už zvykl. Pak k nim přiběhl jeden z požárníků. „Veliteli, posily ze Southportu právě projely prvními zátarasy!“
Infantino se obrátil a zakřičel na Bartona: „Jdem!“ Začal rázovat přes plazu a Barton ho následoval. Po ulici přeplněné čumily si pomalu klestilo cestu malé procesí hasicích a technických vozů.
Jako první zastavil velitelský vůz. Muž, který z něj křepce vyskočil, byl malý a šlachovitý a měl větrem ošlehaný obličej. Takhle asi vypadá námořník po několika letech strávených v Tichém oceánu. Je to velitel Fuchs v mladším vydání, pomyslel si Barton.
„Velitel Infantino?“ Infantino přikývl. „Velitel požárního útvaru ze Southportu. Jmenuju se Jorgenson.“
Podali si ruce a Infantino se zeptal: „S kolika družstvy jste přijel?“
„S více, než jste žádali. Máme spoustu vysoce výkonných dýchacích přístrojů, ochranných štítů a několik tuctů protižárových obleků.“
‚A co nálože?“
„Padesát půlkilových náloží a asi tucet pětikilových. A tři sta metrů primacordové zápalné šňůry. Bez primacordu je totiž simultánně neodpálíte.“
Jorgenson upřel na Infantina pohled plný zvědavosti.
„Chcete náložemi provrtat díry do podlah?“
„Ano, přemýšleli jsme o tom.“
Jorgenson zakroutil hlavou. „Být vámi, tak bych si to velmi důkladně rozmyslel. Zvláště, jestli nosný skelet budovy je požárem hodně oslabený.“
Infantino teď křičel proti větru. „Máme vážné problémy na devatenáctém až pětadvacátém patře, ale myslím, že se s nimi vypořádáme bez použití náloží. Většina oken je pryč a podlaží jsou tím pádem dost provětraná. To, co mi opravdu dělá starosti, je oheň nahoře.“ Infantino rychle Jorgensonovi popsal situaci. Velitel southportského útvaru hvízdl.
„Když vy tady ve městě máte požár, tak už to stojí za to, že?“
Southport nemá problémy jejich města, napadlo Bartona. Je to především průmyslové a obchodní středisko a velitel tamních požárníků nemusí brát takové ohledy na rozpočet jako Fuchs. A daňová základna je tam natolik silná, že o peníze starosti jistě nemají.
„Teď, když jste tu, tak máme naději,“ pronášel právě Infantino. Náhle se otočil a přehlédl southportské vozy zaparkované u protějšího chodníku. Z vozů už vyskakovali muži v pohliníkovaných oblecích. „Veliteli, kde je vaše seagravská stříkačka? Nic z toho, co tamhle stojí, nemá její účinnost.“
Jorgenson se zatvářil vážně. „Přijede později. Řidič dostal smyk na dálnici. Teď se ji snaží navijáky vytáhnout z příkopu.“
„Krucinál!“ řval Infantino. „Jak dlouho to bude trvat? Nemáme čas! Nemůžeme tu jen tak sedět a čekat!“
„Mám z toho stejně malou radost jako vy,“ řekl Jorgenson. „Ale nedá se to odhadnout. Možná dorazí za hodinu, možná až ráno. Nevím, jak hluboko se zabořila.“
Infantino se znechuceně odvrátil a Barton se ho zeptal: „Co to znamená, Mario?“
„Znamená to, že s ní nemůžeme počítat,“ řekl Infantino hořce. „Znamená to, že asi budeš mít pravdu – budeme tu stát a dívat se, jak Skleňák hoří. Široko daleko za tuhle stříkačku není náhrada.“
„Veliteli Infantino, jak mám zapojit své lidi?“
Infantino se obrátil zpět k Jorgensonovi. Barton se nepřítomně zadíval na budovu. Oheň nahoře je nedostupný, přemítal omámeně. Bude řádit tak dlouho, až prohoří k vyhlídkové restauraci, zachvátí ji a zároveň s ní i strojovnu vyhlídkového výtahu. A kabina se zřítí na zem. Scénář je tedy již napsán a jeho realizace je už jen otázkou času.
Přišel k nim Shevelson a jeden pohled na Bartona mu stačil. „Je to hodně špatný?“
Barton přikývl. „Velká stříkačka ze Southportu je v příkopu. Nevíme, kdy ji vytáhnou.“
Shevelson řekl: „Donesly se zvěsti, že vy a Infantino chcete použít náloží. Máte s nimi nějaké zkušenosti?“
„Ano, ještě z armády. Zvěsti se tady šíří pěkné rychle.“
„Co tu má člověk dělat, když si zrovna nepřipaluje kůži nebo nepije kafe? Žvaní s ostatními.“ Shevelson váhal. „Instalační jádro není v moc dobrém stavu.“
Barton se na okamžik zamyslel. „Ocelový skelet to vydrží. Můžeme vyhodit část podlaží do povětří a asi se nic nestane. Kdyby budova byla z vyztuženého betonu, pak bychom riskovali, že váha trosek z jednoho podlaží prorazí další patro a tak dále. Ale tohle není ten případ.“
Shevelson si zapálil další doutník. „Stejně by to asi nevadilo. Budova už tak jako tak dostala pěkně zabrat“
„Pár miliónů to spraví,“ řekl Barton hořce.
„Lerouxových? Ten,kdyby mohl, tak by ji zrenovoval se všemi starými chybami. Jenže tentokrát to nepůjde. Než skončí vyšetřování, kampaň v novinách a řada soudních sporů s poškozenými, bude Leroux nadobro vyřazený.“
Pomsta je to pro Shevelsona opravdu sladká, pomyslel si Barton. Naneštěstí součástí té pomsty byla spousta osobních tragédií a destrukce celého Skleňáku. Došlo tu ke ztrátám na životech u nájemníků a u požárníků a navíc tu ještě byla Jenny, odsouzená k smrti buď v restauraci nahoře, nebo v kabině výtahu. Teď bylo pro něj těžké nahlížet věci z odstupu a také se o to vůbec nesnažil.
„Shevelsone, máte právo na svou pomstu, ale přede mnou se s ní nechlubte. Je mi úplně fuk, co si myslíte o Lerouxovi, a je mi taky úplně jedno, co se s ním stane. Dnes v noci jsem viděl už příliš mnoho mrtvých a za pár minut k nim může patřit i má žena. Chcete-li se vytahovat, že jste měl pravdu, běžte to povídat někomu jinému. Já na to nemám náladu.“
Shevelson zčervenal studem. „Podívejte se, Bartone, mně je vaší ženy a vás,líto. Je mi líto i těch ostatních. Ne že by na tom teď záleželo, ale tahle budova začala zabíjet lidi v okamžiku, kdy se započalo s její stavbou. Můj nejlepší kamarád pracoval na montáži skeletu a jeřábník ho jednoho dne omylem srazil z nosníku. Další to koupil, když zalévali základy betonem. Je pořád ještě tam dole. Urazili pár kusů betonu a symbolicky ho pochovali.“
„Tak dobře,“ pronesl Barton. „Všichni jsme na tom zle.“ Otočil se, aby se vrátil do haly, když se přímo před ním zjevil Quantrell následován svým kameramanem.
„Tak se zdá, že o budovu přijdete, Bartone – máte k tomu co říct?“
Barton se rozlítil. Na Quantrellovi si alespoň mohl vylít svůj vztek, když už nic jiného. „Jestli na mě ta vaše cvičená kameramanská opice namíří kameru, tak oba sbíráte zuby z chodníku!“
Za ním Shevelson klidně pronesl: „Stačí zavolat a pomůžu vám. Vždycky rád vypomůžu, příteli. Zvlášť v takovém případě.“
Quantrell v úsměvu obnažil zuby a Barton měl dojem, že se dívá na lasičku zahnanou do úzkých. „Tomuhle se říká svoboda tisku, pánové, jestliže jste o tom ještě nikdy neslyšeli. Ústava mi ji zaručuje. Bartone, vaše žena je prý buď ve vyhlídkové restauraci, nebo ve výtahu. Je to pravda?“
„A co na mně chcete?“ procedil Barton mezi zuby. „Mám si vylít svůj žal, aby vaši diváci na deset vteřin, co se v tom budu babrat, zapomněli na svoje problémy? Vypadněte!“
Vtom nad hlavami uslyšeli víření vrtulníku a všichni čtyři vzhlédli. Dvoumístní vrtulník se chystal k přistání na plaze. Infantino, který byl o pár metrů dál zabrán do naléhavého rozhovoru s Jorgersonem, teď přiběhl ke Quantrellovi. „Tohle je váš vrtulník. Kdo vám, krucinál, dal povolení užívat plazy jako soukromé přistávací plochy? Za chvilku sem předjedou stříkačky.“
Quantrell vypadal překvapeně. „Já jsem jim žádný rozkaz k přistání nedal!“
Barton a Infantino se, rozběhli k helikoptéře. Shevelson s Quantrellem je následovali. Dvířka kokpitu se otevřela a ven vylezl muž s malou holčičkou v náručí. „Pomozte mi někdo!“
Barton od něj převzal holčičku a Infantino uhladil ubrus, který měla uvázaný kolem krku a obličeje. „Otrava kouřem. A ošklivá.“
Quantrell se otočil ke kameramanovi. „Zavezte ji do nemocnice. Ať tam pošlou fotografa, aby nasekal pár snímků, a reportéra, který vyzpovídá doktory.“
Infantino však kameramana zadržel. „Je mi líto, že přijdete o sólokapra, Quantrelle, ale musí okamžitě dostat kyslík.“ Otočil se a mávl na ošetřovatele v jedné ze záchranek. Muži vyskočili z kabiny a přiběhli. „Dejte ji na kyslík.“ Ještě jednou se podíval na její zmodralou tvářičku a nepatrné pohyby hrudníku. „Snad není příliš pozdě.“ Jeden z ošetřovatelů popadl holčičku do náruče a utíkal s ní k ambulanci.
„Sebrali jsme ji ze střechy,“ řekl pilot helikoptéry, který se naklonil přes sedadlo pro pasažéra a vyhlédl z kabiny. „V tom větru to bylo dost nebezpečné. Tohle tintítko není na takové věci stavěné.“
Kameraman, který předtím vynesl holčičku z helikoptéry, potřásl hlavou. „Je to tam zlé. Požár je přímo pod vyhlídkovou restaurací a je tam pořád ještě dost lidí.“
„A co výtah?“ zeptal se Barton. „Všimli jste si něčeho?“
„Vykolejil se – to vlastně vidíte tady odtud. Fouká silný vítr a mává výtahem ze strany na stranu. Mám dojem, že odešla další dvě lana. Teď výtah drží jen na dvou. Jestli chcete ty lidi dostat ven, tak už je načase. Pro ty, co jsou nahoře, už vlastně taky.“
„Mohli byste nám pomoct?“ zeptal se Barton pilota.
„Evakuovat je jednoho po druhém? Zbláznil jste se, jednou nám to úplně stačilo. Měli jsme hrozné štěstí.“
„Vzneste se zase do vzduchu,“ nařídil jim Quantrell. „Přicházíte o překrásné záběry.“
Kameraman se zasmál. „Nemáme čím je pořídit, Jeffe. Nějaký blázen mi přehodil kameru a ostatní vybavení přes okraj střechy.“
„Cože?“
„Jo. Zabral jsem se do práce a v první chvíli jsem si neuvědomil, co říká o té malé. Stejné bychom museli vrtulník odlehčit, když jsme ji chtěli snést dolů. Udělal to za nás.“
„Ale to je přece vybavení za pět tisíc dolarů!“ vřískal Quantrell. Kameraman pokrčil rameny. „Nekřič na mě, Jeffe. Já to neudělal. Jsme snad pojištěni, ne?“
„Jeden z ošetřovatelů se vrátil k Infantinovi. „Ta malá je na tom zle. Musíme ji rychle dostat do nemocnice. Těžká otrava kysličníkem uhelnatým.“
„Nemařte čas tím, že mi to chodíte říkat. Jeďte. O další zraněné se postarají ostatní vozy.“ Saniťák se rozběhl nazpět k záchrance. Barton zaklonil hlavu a pozoroval kouř valící se z oken ve čtyřiašedesátém a pětašedesátém patře.
Infantino řekl: „Nemáme na vybranou. Musíme povolat 304. letku.
Barton se rozběhl ke komunikačnímu vozu. „Zkuste sehnat plukovníka Shea. Má pod svým vedením pět helikoptér typu Bell UH-1, které poberou sedm pasažérů.“
„Mohli bychom také zažádat o helikoptéru Pobřežní služby,“ řekl Infantino.
„Dobře. Ať seženou všechno, co nám může pomoct Ale pořád nevíme, co udělat s tím výtahem.“ Barton náhle dostal nápad a luskl prsty. „Mohli bychom zavolat mezinárodní letiště. Helikoptérové taxislužbě. Mají tam jednu obří helikoptéru – Sikorsky F-106, kterou pronajímají pro průmyslové účely. Třeba na stěhování klimatizačních jednotek na střechy budov. Ta by určitě výtah zvládla.“
Kde jsou Garfunkel s Donaldsonem, pomyslel si. Musí vyčistit prostranství od semenáčků. Malá televizní helikoptéra mohla klidné přistát mezi nimi, ale sedmisedadlový bell je příliš velký.
Zhluboka se nadechl nočního vzduchu a ještě jednou pohlédl na střechu budovy. Budou si muset pospíšit.
Běsnění požáru v dolejších patrech ochabuje. Většina dostupné potravy už byla zkonzumována a také posily ze Southportu začínají být znát. Početné týmy požárníků s hadicemi a ochrannými štíty zmenšují hranice ohně, postupně oddělují jeho části od sebe a zalévají je záplavami vody.
Za útočnými družstvy postupují likvidační družstva, která strhávají příčky a falešné stropy a hledají a likvidují poslední ochablé jiskry. Šelma metr po metru ustupuje. Bojuje o život, ale už si začíná uvědomovat, že pomalu umírá.
O čtyřicet pater výš je však šelma náramně čilá. Ve strojovně pod vyhlídkovou terasou se hladově cpe barely s vazelínou a oleji. Na jednom konci místnosti jasným plamenem hoří štos dřevěných bed-nění, která ještě nedávno chránila nově instalované zařízení před poškozením při stěhování. Silný průvan žene plameny do skladu.
Olej a vazelína stekly mnoha různými otvory do nedokončených bytů o patro níž. Syčící pramínky oleje jsou v plamenech a prskají na štosy asfaltových obkladů a překližky. Překližky se vznítí a plameny se rychle rozšíří k plechovkám s barvami a ředidly. V některých bytech se okna rozpínají ve svých rámech, zrovna tak, jako se to stalo v nižších patrech. Za okamžik nato praskne první okno a začne plachtit nad městem. Má daleko větší dolet než předcházející okna, protože padá z mnohem větší výšky. – Požárníci začali pokládat kabely elektrického vedení od nouzového generátoru k pomocným pumpám, které jsou umístěny v jedné z místností třicátého patra. Ale tahle práce je náročná na čas. O tom však šelma neví. Ví jen, že zatímco dole umírá, nahoře našla nový život. Má tam hned po ruce úžasnou zásobu potravy a nic nenasvědčuje tomu, že by se někdo snažil zastavit její růst.
Už zkusmo vstrčila jedno ze svých chapadel do nezakrytého otvoru ve stropě a pronikla do podlaží, kde je vyhlídková terasa. Tady má sice k dispozici jen málo paliva, ale tuší, že o patro výš, tam, kde je vyhlídková restaurace, bude mít zase žrádla dost. A tak se začíná šplhat po nátěru nouzových schodů.
Šelma sice dole ztratila hodně ze své vitality, ale tady nahoře je živá až moc – a sílí.

60

Po celé hale byla teď zavěšena provizorní světla a Bartonovi se četlo v plánech daleko lépe.
V těch plánech by měl být někde ukrytý alespoň náznak nějakého nápadu. Jenže králíky z klobouku tahají pouze kouzelníci, pomyslel si.
„Vzdej to, Craigu,“ řekl Infantino, když se Barton vrátil opět k prvnímu listu plánů a začal v nich znovu cosi hledat. „Za hodinu zapojují pomocné pumpy na nouzový zdroj elektřiny.“
„Za hodinu bude vršek budovy v jednom plameni,“ odsekl Barton.
„Pořád je tu ještě ta southportská superstříkačka. Třeba dorazí včas.“
Barton uhodil pěstí do stolu. „Tomu nevěřím a ty také ne, Mario.“
Přiběhl k nim posel a vyřídil Infantinovi, že všechna dolejší podlaží jsou pevně pod kontrolou požárníků. Shevelsonovi se viditelně ulevilo. „Tak tedy nemusíte používat žádné nálože, že?“
Infantino zavrtěl hlavou. „To je pravda, i když jsem o použití náloží pochyboval od samého začátku. Ale bylo dobré, že jsme je pro všechny případy měli po ruce. Proč? Copak jste neříkal, že nehrozí žádné nebezpečí?“
„Nejsem žádný inženýr,“ řekl Shevelson. „Dal jsem vám svou odpověď z hlavy, a kdyby k tomu došlo, musel bych za ní stát Ale pořád tu byla možnost, že nálože použité ve strukturálně oslabené budově by mohly odrovnat celé patro.“
Do haly vběhl jeden z mužů obsluhujících komunikační vůz. „Veliteli, plukovník Shea nám právě sdělil, že jeho helikoptéry jsou ve vzduchu. Za čtvrt hodiny bychom je tu měli mít.“
„A co Sikorsky?“ zeptal se Barton.
„Pořád nemůžeme najít majitele. Helitaxislužba večer nefunguje.“
„Tak to zkoušejte dál, a až je budete mít, přesvédčte je, že je to naléhavé. Moc tu obří helikoptéru potřebujeme. Závisí na tom pět nebo deset životů.“
„Nemůžeme použít navijáky na těch menších?“ zeptal se Infantino.
Barton zavrtěl hlavou. „Pochybuji. Určitě ne, když jsou ve vzduchu a já nevím, jak je zakotvit na střeše, aby měly dost tažné síly.“
„Plukovník Shea také řekl, že posílá šest pyrotechnických pochodní,“ dodal spojař.
Shevelson se nechápavě podíval na Bartona. „Co to je?“
„Jsou to vlastně rakety,“ vysvětloval Barton. „Vydávají plamen bohatý na kyslík, hoří asi minutu a proříznou téměř kterýkoliv kov. Chtěl jsem autogenní řezáky, ale tyhle budou ještě šikovnější.“
„Pořád nechápu,“ řekl Shevelson. „K čemu je potřebujete?“
„Pro případ, že bychom museli přeříznout výtahová lana.“
Shevelson na něj chvíli hleděl. „Nevím, jaký máte plán, ale jsem rád, že tady nenesu žádnou zodpovědnost.“
„Nedělejte si starosti,“ řekl Barton úsečně. Obrátil se k Infantinovi. „Takže nám zbývá jen požár nahoře, že?“
Infantino bezmocně přikývl. „Ano, Craigu – ale musíme počkat, až přijede stříkačka, nebo až zapojí pomocné pumpy. Nic jiného se dělat nedá.“
„Oheň se tam během hodiny může rozšířit na dalších pět pater nedokončených bytů,“ řekl Barton. „Jaké pak budeme mít šance zachránit budovu?“
„Budovu asi zachráníme,“ odpověděl Infantino klidně. „Horní patra samozřejmě budou úplně zničená.“
„A co když v instalačním jádru dojde k dalším explozím?“
„Pak za nic neručím.“ Infantino se odmlčel a pohlédl na Bartona.
„Ty máš nějaký nápad, viď?“
Barton zavrtěl hlavou a ukázal na Shevelsona. „Je to jeho nápad.“ Zalistoval v plánech, až se dostal k výkresu strojovny přímo pod vyhlídkovou terasou a k výkresu samotné vyhlídkové terasy. „Jsou tam velké nádrže, obrovské vodní rezervoáry pro stoupačky, vzduchotechnický systém ve strojovně a trubky, které vedou ke střešnímu výparníku.“
„Vím, na co myslíš,“ přerušil ho Infantino, „ale je to příliš nebezpečné.“
„Také nevíte, do jaké míry nálože poškodí samotný skelet budovy,“ poznamenal Shevelson.
„To nikdo neví,“ zdůraznil Barton. „Ale víme, kolik škody dělá oheň, ne?“ Ukázal na výkresy vyhlídkové terasy s jejími obrovskými freonovými a vodními nádržemi. V plánech byly jasně vyznačeny ocelové nosníky. „Můžeme to vyměřit podle plánů a nálože dáme dohromady taky tady dole. Uložíme nálože do míst, kde se nosníky protínají. Tím pádem můžeme provrtat všechny podlahové panely současné.“
„A co podlaha o patro výš?“ zeptal se Infantino.
„Tyhle nálože jsou vysoce průrazné jen jedním směrem. Pokud nepoškodíme vnější skelet, zůstanou patra nahoře nad nimi nedotčená. Proto také používáme primacord. Doufám, že nižší podlaží ten náraz vydrží. Je to strašná spousta vody.“
„Nálože ovšem musí explodovat současně,“ řekl Shevelson. „Jinak to nemá cenu.“
„To je právě výhoda primacordu,“ vysvětloval Barton. „Odpalovací signál po něm cestuje rychlostí šesti tisíc metrů za sekundu. To znamená, že nálože vybuchnou téměř současně.“
Shevelson zalapal po dechu. „Jestliže vyhodíte do vzduchu podlahu vyhlídkové terasy…“
„Tak všechny vodní a freonové nádrže na terase vytečou na požár ve strojovně a pod ní.“
Shevelson potřásl hlavou. „Jenže tam se voda nezastaví, Bartone. Výbuch a váha samotné vody prorazí podlahu strojovny.“
Barton přikývl. „To je právě ono. Spousta vody proteče podlahou ve strojovně do třiašedesátého patra, kde hoří nedokončené byty. Alespoň v to zoufale doufám. Ale tam se také voda zastaví. Spousta vody totiž mezitím unikne výtahovými šachtami a šachtou nouzového schodiště.“ Barton se obrátil k Infantinovi. „Co ty na to, Mario?“ Infantino pokrčil rameny. „Je to výborný nápad – pokud to vyjde. Jestliže ne, tak jsem bez místa.“

61

Kouř ve vyhlídkové restauraci houstl. Asi padesát nájemníků se tlačilo v jednom rohu místnosti, poblíž okna. Někomu se podařilo rozbít nohou od židle silné sklo, takže se tu alespoň trochu větralo. Vítr venku však foukal opačným směrem a do místnosti vnikl jen občasný závan čerstvého vzduchu. Douglas pozoroval Quinn, jak se prochází mezi nájemníky a snaží se je povzbudit. Jenže její slova měla stále menší účinek. Některé ženy už byly v hysterickém stavu a jejich manželé k tomu neměli daleko.
Douglase zachvátil náhlý záchvat kašle. Podařilo se mu ho potlačit. Přišla k němu Quinn a řekla: „Tady už déle nemůžeme zůstat.“
Douglas si uvolnil límeček u košile. Rozbité okno nestačilo, vzduch v místnosti se začínal znatelné ohřívat „Já vím, Quinn.“ Na okamžik se zamyslel. „A co luxusní apartmá nahoře? Je možné se k němu dostat?“
„Vede tam schodiště z chodby.“
Zezadu se k nim přiblížil Jesus a vyslechl část rozhovoru. Energicky zakroutil hlavou. „Kdepak, to nepůjde. V té chodbě je plno? kouře. Nikdy tam lidi nedostaneme.“ Otočil se k Albině, která seděla v koutku a cosi si pro sebe španělsky mumlala. Jesusův obličej zvážněl. „Mámě není dobře. Říká, že ji bolí noha a taky se jí dělá špatněl od žaludku.“
„To se dělá nám všem,“ řekla Quinn.
Douglas se chvíli díval na Jesuse, který objímal svou matku, hodně dlouho trvalo, než našla svého syna, pomyslel si. A syn dlouho hledal matku. Otočil se zpět ke Quinn. „Zbývá nám jediná možnost, Quinn. Musíme na střechu. Musíme je tam vyvést poklopem ve stropu.“
„Ale tam je led,“ protestovala Quinn. „Za deset minut tam všichni začneme omrzat!“
Douglas bezmocně rozpřáhl ruce. „Můžeme zůstat tady, Quinn, ale jestliže to uděláme, tak zemřeme na otravu kouřem. Anebo na něco ještě horšího.“ Ukázal na zadní nouzové schodiště, skryté v rohu foyeru. Zezdola sem po něm pronikal kouř a každou chvilku bylo vidět odraz plamenů.
„Když vylezeme na střechu, budeme alespoň žít o něco déle. A pokud si mám vybrat mezi zmrznutím a uhořením, zdá se mi, že zmrznout je příjemnější.“
Přikývla. „Tak dobře. Co mám udělat?“
„Seberte všechny ubrusy, kabáty ze šatny, zástěry z kuchyně – všechno, co nás alespoň trošku ochrání před větrem. Rozdáme to nájemníkům a pak je začneme expedovat na střechu.“
„Sotva vás budou následovat, pane Douglasi,“ zapochybovala Quinn. ‚
Douglas opět ukázal na šachtu nouzového schodiště, odkud vyšlehovaly první jazyky plamenů. „Můžou protestovat, Quinn, ale za pět minut to bude debata ryze akademická.“ Otočil se k Jesusovi. „Pomoz jí sehnat ubrusy a hlavně vem všechno, co je z igelitu. Je to dobrá ochrana proti větru.“
„Jasně,“ řekl Jesus a následoval Quinn do šatny.
Douglas přešel k hloučku nájemníků, kteří pozorně sledovali jeho rozhovor s Quinn. „V restauraci začíná být příliš mnoho kouře a požár se sem rozšíří během pěti minut,“ začal bez okolků. „Musíme vylézt na střechu.“
„Vždyť tam sněží a fouká vítr!“ rozčilil se jeden z mužů. „Vy jste se zbláznil!“
„Slečna Reynoldsová právě teď sbírá kabáty, ubrusy a všechno možné, co nás před větrem může ochránit.“
Někdo se zasmál. „Ubrusy? Budeme tam pokračovat s večeří?“
Rozčilený muž zvolal: „Já nikam nejdu, kamaráde. Až požár uvidíme, pořád bude ještě dost času.“
„Až požár uvidíte, nebude už vůbec žádný čas,“ pronesl Douglas tiše. „Jediná cesta nahoru na střechu vede po žebříku z kuchyně. Jakmile se požár rozšíří sem, nikdy po žebříku už všichni nevylezeme.“
Rozhostilo se ticho. „Můžu pomoct slečně Reynoldsové?“ zeptal se bledý výrostek. Douglas v něm poznal kluka, který si předtím nadmíru přihnul vína.
„Jistě. Je v šatně.“
„A co bude, až vylezeme na střechu?“ zeptala se sarkasticky jedna z žen. To je ta, která ještě před malou chvilkou měla hysterický záchvat, pomyslel si Douglas. Rychle ji to přešlo. A pak si uvědomil, že musí lhát. Jinak je odtud nedostane. Pořád ještě měl naději, že to, co jim řekne, nebude úplná lež.
„Musí nás odtud dostat pomocí vrtulníků,“ řekl přesvědčivě a vzpomněl si přitom na malou helikoptéru televizní stanice. „Až přistanou, musíme tam na ně už čekat. Na lezení po žebříku z kuchyně pak už nebude čas. A kromě toho tu mezitím můžete uhořet.“
„Já nikam nejdu, kamaráde.“
Douglas se chmurně pousmál. „Jak chcete. Nutit vás nemůžu. Požár tu bude během pěti minut.“
Otočil se a zamířil k šatně. Většina nájemníků ho následovala. Slyšel, jak se nedůvěřivý muž hádá se ženou, jestli mají jít, či zůstat, kde jsou. Půjdou také, pomyslel si.
V šatně Quinn s chlapcem rozdávali nájemníkům ubrusy, kabáty a igelitové pokrývky stolů. Quinn odněkud přinesla několik silných dek a nožem je rozřezala na půlky. „Běžte za slečnou Reynoldsovou do kuchyně. Ukáže vám žebřík a poklop ve střeše.“ Nájemníci se tiše seřadili a následovali Quinn do kuchyně. Douglas se rozhlédl Albína pořád ještě seděla na židli; Jesus přišel z šatny s kožichem a zabalil ji do něj. Za tohle se na něj zlobit nemůžu, pomyslel si Douglas. Prohlédl si kožich. „Docela slušná liška,“ poznamenal.
„Pendrek liška,“ ušklíbl se Jesus. „Je to umělý.“
„Jak to poznáš?“ zeptal se Douglas zvědavě.
Jesus se zasmál. „Někde jsem to pochytil. Kdyby to bylo pravý, tak byste ucítil švy, jak sešívají jednotlivé kůže dohromady. A taky si člověk musí všímat kvality krejčovské práce – knoflíkových dírek, způsobu, jakým našívají knoflíky, a jiných detailů. Je to jako s auty. Čím je auto dražší, tím lip je uděláno. Dneska tu měli hostyj z laciný čtvrti. Tohle byl nejlepší kabát ze všech.“
Tak Jesus má přece jenom na něco talent, napadlo Douglase.
Ještě jednou se rozhlédl po jídelně. Byla prázdná – ne nebyla! Na zadním konci místnosti seděl u jednoho stolu starý, osamocený! člověk a hleděl na vločky sněhu poletující za oknem. Douglas|
k němu přispěchal. „Pane Clairborne! Je čas jít.“
Harlee Clairborne se nepohnul a Douglas viděl, že má oči plné slz. „Říkal jsem si, že tu počkám, dokud se nevrátí Lisa,“ řekl. „Musím jí přece říct, kam jste všichni šli.“
Douglas rychle přemýšlel, co na to odpovědět. Pak se rozhodl. „Myslíte si, že by slečna Muellerová chtěla, abyste tu čekal?“
Clairborne o tom chvilku přemýšlel a pak těžce vstal ze židle. „Ne, to asi ne,“ řekl smutně.
Následoval Douglase do kuchyně. Douglas si všiml, že těsně předtím, než vyšli ze sálu, vyňal Clairborne z klopy saka karafiát a upustil ho na podlahu.
Douglas předstíral, že to neviděl.

62

Helikoptéry potřebovaly místo pro přistání a vysazení pasažérů. Barton nařídil Donaldsonovi, Garfunkelovi a několika dalším lidem od ostrahy a údržby budovy, aby z plazy odnesli všechny keramické kořenáče se semenáčky. Teď se díval, jak je naklánějí, aby narušili jejich ledové sevření, a jak je potom táhnou k jedné straně budovy. Odhadl, kolik místa se jim asi podaří vyklidit do příletu helikoptér, a vrátil se do budovy.
Následujících deset minut strávil tím, že stříhal primacordovou zápalnou šňůru na správné délky. Pak k Infantinovi přiběhl jeden ze spojařů. „Veliteli, ohlásil se nám velitel letky vrtulníků.“
„Hned jsem tam,“ řekl Infantino. Právě napojovali poslední nálož na primacordovou šňůru. Používali přitom výpočtů pořízených podle Shevelsonových plánů. Pavoukovitou spleť zápalné šňůry a nálože rozdělili do dvou částí, aby ji mohli nahoru vynést dva muži. „Zabalte to do dvou pytlů,“ nařídil Infantino požárníkovi, který jim pomáhal. „Jdem, Craigu.“
Barton následoval Infantina ke spojařskému vozu. „Máte zprávy o vrtulníku Sikorsky?“ zeptal se spojaře.
„Letí tři nebo čtyři minuty za touhle skupinou.“
Nastoupili do vozu a Barton uslyšel, jak to v reproduktoru zapraskalo. „Tady je Burleigh.“ Barton se zaradoval. Burleigh. Poprvé za celou noc měl pocit, že se na něj usmálo štěstí. Neznal nikoho, kdo by byl lepší. Burleigh byl bláznivý Texasan, který za svůj život už vypil hektolitry skotské whisky. Byl jedním z opěrných sloupů jejich jednotky záložníků a měl za sebou dva roky válčení ve Vietnamu. „Mario, pusť mě k mikrofonu.“
„Prosím, Craigu.“
„Texi, tady je Craig Barton.“
„Nevěděl sem, že jste tam taky, kapitáne. Co máme dělat?“
„Máme asi padesát lidí v restauraci na střeše Skleňáku a nemůžeme je dostat dolů. Můžete přistát na střeše?“
„Kolik je tam místa?“
„Je tam jedno luxusní apartmá, pár květinových záhonů, výparníky vzduchotechnického systému a strojovna vyhlídkového výtahu. Myslím, že by tarn mohly přistát dvě helikoptéry zároveň. Jedna určitě.“
„Jsou tam nějaké televizní antény?“
„Je tam pouze jedna společná pro celou budovu.“
„Ta by nám mohla zkomplikovat život. Uvidíme. Budeme přistávat jednotlivě.“
„Texi,“ dodal Barton naléhavé. „Vidíte nějaké stopy po vrtulníku Sikorsky F-106? Požádali jsme místní heli-taxislužbu, aby nám jeden poslali.“
„Okamžik. Je hrozná tma… Proč jste si nemohli ten váš požár uspořádat v pravé poledne? Aha, už ho vidím. Je asi dvě míle daleko.“
„Máte pyrotechnické pochodně?“
„Ano,“ odpověděl Burleigh. Kde je máme vyložit?“
Bartonův hlas teď zněl smrtelně vážně. „Texi, to je právě ten problém. Potřebuji vaši pomoc. Ať se o evakuaci postarají ostatní posádky. Nechte se od svého koopilota vysadit na střeše.“
„Proč?“
„Hned vám to vysvětlím,“ Barton mu rychle vyložil sVůj plán.
Burleighův hlas byl plný pochybností. „Nevím, kapitáne. Mám tu nádobíčko, o které nás plukovník Shea požádal. Tři spojováky, jestli se nám podaří podchytit tolik lan. Ale jedno by mělo stačit“
„Poradíte si s propojením?“
Burleigh se na okamžik odmlčel. „Myslím že jo. Ale v tomhle počasí to bude nervák.“
„V tom výtahu je nejméně deset lidí,“ řekl Barton pomalu. „Myslím, že mezi nimi je i má žena.“
Burleigh hvízdl. „Udělám, co bude v mých silách, kapitáne.“
Burleigh se odhlásil z éteru a Barton řekl spojařovi: „Spojte mě s pilotem, sikorského, jakmile jen to bude možné.“ Přepnul vysílačku na příjem, opřel se o opěradlo židle a pocítil nesmírnou úlevu. Jestli to vůbec někdo dokáže zvládnout, tak je to Burleigh.
„Doufám, že to vyjde,“ řekl Infantino tiše.
Jestli máš nějaký lepši nápad, tak mi ho řekni,“ odpověděl Barton. Do hlasu se mu vkradla zoufalá úzkost. „Musí to vyjít, Mario – na nic jiného už nemáme čas.“

63

Nepřežijeme to, říkal si Douglas. Nemáme naději. Zpátky do restaurace se už jít nedalo. Kouř příliš zhoustl. Ale dvacet minut nebo půl hodiny postávání na střeše a všichni omrznou. Pokud se sem ovšem dříve neprodere oheň a nezažene je přes okraj střechy.
Igelitový ubrus, který si kolem sebe obalil, už ztuhl zimou a před mrazivým větrem poskytoval jen zanedbatelnou ochranu. Někteří nájemníci se ukryli v apartmá, ale brzy je odtamtud vyhnal kouř. Teď se choulili u jedné ze zdí a částečně se tak chránili před větrem. Přinejhorším bude alespoň postaráno o Larryho, přemýšlel Douglas. Jeho pojistka je dostatečně vysoká, a pokud by se Larry rozhodl začít znovu, umožní mu zůstat v dekoratérské branži.
Jeden z nájemníků s námahou vstal a dopotácel se k Douglasovi. „Co tady podle vás máme dělat? Sedět a mrznout?“
Douglas pokrčil rameny. „Můžete jít dolů a uhořet. Vyberte si.“
Muž se obrátil ke skupince nájemníků. „Půjde někdo se mnou? Vrátíme se do restaurace a sejdeme dolů po druhém nouzovém schodišti.“ Někteří nájemníci vstali a chystali se ho následovat. Další vypadali nerozhodně. Douglas zaklel a postavil se. „Musíte kolem patra, které je v plamenech. A to se vám nikdy nepodaří!“
„A co helikoptéry?“ zaječel další muž. „Říkal jste, že pro nás pošlou helikoptéry!“
To jsem říkal, pomyslel si Douglas. Dal by v té chvíli pět let svého života jenom za to, ukáže-li se, že měl pravdu. Byla to od něj hazardérská lež a teď to vypadalo, že svou sázku na neznámou veličinu projel.
První muž se na Douglase opovržlivé podíval. „Tak si myslím, tlusťochu, že jsi nás pěkně napálil. Nic pro nás nepošlou.“ Obrátil se ke své ženě. „Pojď, Marto.“ Od skupinky nájemníků se oddělila obézní žena v kožichu. Oba manželé se protáhli střešním otvorem a zmizeli v zakouřené kuchyni.
„Nepřežijete to,“ křičel za nimi Douglas.
Pár dalších nájemníků běželo k otvoru. Podívali se dovnitř, nerozhodně se zastavili a pak se tiše vrátili ke zdi apartmá.
Douglas se roztřásl zimou. Přišel k němu Jesus. „Pane Douglasi,“ zašeptal, „vy jste mi dnes v noci ani jednou nezalhal. Doopravdy někdo ví, že tu jsme? Opravdu pro nás posílají helikoptéry?“ Přečetl si odpověď v Douglasových očích dřív, než Douglas stačil něco říct. „Mně lidi celej život lhali. Ale tentokrát alespoň vím proč. Aspoň něco.“
„Promiň,“ šeptal Douglas vyprahle. „Nic jiného mě prostě nenapadlo.“
Někdo z hloučku zavolal: „Poslouchejte!“ Douglas zaslechl, jak se z dálky ozývá pravidelný tlukot motorů helikoptéry.
„Helikoptéra!“ zařval někdo.
Douglas pozorně naslouchal. Rozeznával zvuk helikoptéry – a dokonce víc než jedné. Musí mít místo na přistání. Rychle se rozhlédl kolem. „Tahle televizní anténa jim bude překážet!“ zakřičel. „Musíme ji ohnout k zemi,“ začal se opírat do antény:
Jesus mrkl na dráty antény: „Hned jsem tu,“ a utíkal k otvoru do kuchyně. Zmizel uvnitř a za chvilku se vrátil s obrovským sekáčkem na maso. Potýkal se s kašlem. „Vzpomínáte si na ty dva lidi, co před chvílí odešli?“ Douglas přikývl. „Určitě je po nich. Tam se nedá dýchat.“ Začal přesekávat dráty antény. Za chvilku ji měli na zemi a zároveň se nad okrajem střechy objevila helikoptéra.
Helikoptéra se snesla na střechu a postranní dveře kabiny se otevřely. Z helikoptéry vyskočil štíhlý muž oblečený do výcvikové uniformy. Dav lidí se vrhl dopředu. Muž křičel: „Počkejte, lidičky, počkejte. Můžeme pobrat vždycky jen sedm pasažérů. Za chvilku přijede další autobus. Připravte si lístky.“ Obrátil se a vytáhl zevnitř vak s nástroji a dvě podlouhlé bedničky. „Může mi někdo pomoct?“
Douglas a Jesus se k němu rozběhli. Lidé se opět začínali tlačit a muž zakřičel: „Jen sedm lidí, krucinál!“ Obrátil se k Jesusovi. „Počítej je, jak budou nastupovat. Ne víc než sedm. Po mně tady přistanou další. Kdyby něco, tak na mě zakřič.“
Jesus se pousmál. „Já je zvládnu.“
Voják se podíval na Douglase. „Jmenuju se Burleigh. Můžete mi pomoct s těmi krabicemi?“ Douglas mu pomohl odnést bedničky z dosahu ostatních lidí na střeše. Burleigh je rychle otevřel. Uvnitř byly dvě podlouhlé trubice s rozšířenými konci. Vypadaly jak dva půlmetrové raketové motory. „Máte ponětí, kde je tu strojovna vyhlídkového výtahu?“
Douglas se rychle rozhlédl po střeše. Musí to být tamhleten přístřešek. Ukázal na druhý konec střechy, asi čtyřicet metrů od místa, kde stáli. Burleigh se tam rozběhl.
Douglas začal utíkat za ním, ale pak zaslechl, jak Jesus křičí: „Počkej, až na tebe přijde řada – ženy mají přednost, a ty sukně nenosíš!“ Jesus stál opřený o dveře helikoptéry a jednou rukou pomáhal dovnitř ženám. V druhé držel sekáček na maso. Tady už žádné potíže nebudou, usoudil Douglas. Otočil se a rozběhl se za Burleighem.
Přístřešek pro motor a kladky, po nichž se odvíjela lana, byl z hliníkových plátů, přinýtovaných ke kovovému rámu. Zámek na jeho dveřích moc pevně nevypadal. Burleigh zámek snadno vypáčil a jedním kopnutím dveře rozrazil. Vstoupil dovnitř, rozhlédl se a řekl Douglasovi: „Tohle musíme zbourat. Lana musí být volně přístupná ze vzduchu. Jestlipak to drží pevně?“ Zkusmo kopl do jedné hliníkové stěny. Několik nýtů hned vypadlo a plech se částečně odchlípl od dolního rámu. „Pomozte mi s ostatními.“
Douglas začal kopat do plechových stěn a tam, kde se uvolnily, se je snažil rukama ohnout a vyrazit další nýty. Většina plechů zůstala ležet na střeše, některé sklouzly přes okraj a snesly se do tmy. Burleigh vytáhl ze svého vaku těžký francouzák a začal jím bušit do střechy přístřešku. Během několika minut z přístřešku zůstal jen rám. Uvnitř se objevil kontrolní panel, dynamo, startér a bezpřevodový motor, pod nímž byla zavěšená pomocná vodicí kladka. Kovový rám jim naštěstí v práci překážet nebude. –
Burleigh si prohlížel motory a kladky přesahující přes okraj střechy a lana mizející ve tmě dole. Pak potřásl hlavou. „Bude to fuška.“
Douglas se ohlédl na hlouček nájemníků uprostřed střechy. První helikoptéra právě vzlétla se svým nákladem a zmizela v noční obloze. Další se chystala přistát. Zbylí nájemníci se podle Jesusových chraptivých instrukcí pokorně seřadili do fronty. Tenhle chlapec by si určité zasloužil místo ve světě normálních lidí, pomyslel si Douglas.
Pak uslyšel hlasitý, vibrující zvuk. Vzhlédl a spatřil největší helikoptéru, kterou kdy v životě viděl. Přibližovala se k nim a z trupu jí viselo mohutné lano.

64

Barton s Infantinem čekali, až se na plazu před Skleňákem snese první helikoptéra. Přistávací plocha byla vyklizena od květináčů a také požárnické hadice byly srovnány na jednu stranu. Helikoptéra přistála, její dveře se otevřely a vrtule zpomalily své víření. Několik policistů a ošetřovatelů se vrhlo vpřed, aby pomohli omámeným pasažérům vysednout– Někteří silně kašlali, všichni byli promrzlí a zmáčení.
Infantino zakřičel na ošetřovatele: „Ti, kteří potřebují ošetřit spáleniny a dýchací cesty, zavezte okamžitě do nemocnice! Ostatní ať přijdou na stanici první pomoci v suterénní hale!“
Barton bedlivě pátral, mezi obličeji evakuovaných nájemníků. „Quinn! Tady jsem! Quinn!“ Otočila se a neznatelně se usmála. Barton k ní přispěchal. „Kde je Jenny?“
Úsměv pohasl, „je mi líto, Craigu. Ona a Lerouxovi byli v poslední várce výtahu.“ Rychle se kolem sebe rozhlédla, jako by někoho hledala, a pak řekla: „Je to hodně zlé?“
„Moc – ale ještě máme nepatrnou naději, že lidi ve výtahu zachráníme.“
Začali se kolem nich tlačit reportéři a kameramani. Barton zahlédl Quantrella a jeho asistenty, jak rozmlouvají s nájemníky, kteří jdou k záchrankám. Pak se na něj zezadu někdo začal tlačit.
„Quinn! Panebože, Quinn!“ Vysoký muž, o něco mladší než Barton, se prodral kolem a popadl Quinn do náruče. Barton je chvilku sledoval. Quinn měla zavřené oči, ale Barton viděl, jak jí po lících stékají slzy.
„Leslie, prosím tě, odvez mě odtud.“
„Hned, Quinn. Auto stojí za rohem. Policajti mě pustili skrz zátarasy.“ Svlékl si kabát, zabalil ji do něj a odváděl si ji pryč. Quinn se ještě jednou ohlédla na Bartona: „Mnoho štěstí, Craigu.“ Sebeovládání ji rychle opouštělo a Barton viděl, že nekontrolovatelně vzlyká.
Barton opět pomyslel na Jenny, pak se obrátil k davu reportérů a zakřičel na policisty: „Vyžeňte je pryč! Za chvíli tu přistane další vrtulník!“
Infantino si vyměnil pár slov s pilotem prvního vrtulníku a teď přispěchal k Bartonovi. „Burleigh předal helikoptéru svému koopilotovi. Teď nahoře pracuje na výtahu.“
„Snad bude mít kliku,“ řekl Barton tiše. Vrtule se opět roztočily a helikoptéra začala stoupat k nebi. Vysoko nad ní druhá helikoptéra právě nalétávala na přistání.
„Jakmile přistane čtvrtá, přijdeme na řadu my,“ řekl Infantino. „Měli bychom se začít připravovat.“ Přiběhl k němu požárník a předal mu lístek se vzkazem. Infantino lístek přelétl očima a otočil se k Bartonovi. „Další mrtvý. Vzpomínáš si na toho obchodníka, kterého jsi nemohl vykázat v seznamech lidí, co odešli z budovy? Jmenoval se Bigelow. Našli jsme ho.“ Stručně vylíčil podrobnosti a Bartonovi se udělalo nevolno od žaludku.
‚A co jeho milenka? Jernigan si myslí, že byla s ním.“
„Elmonová?“ Infantino pokrčil rameny. „Hádej třikrát,“ řekl a kývl směrem k plastice obalené režným plátnem.
Za nimi na plaze měkce přistála další helikoptéra a začala vykládat vyčerpané pasažéry.

65

„No tak povol, ty potvoro!“ nadával divoce Burleigh, když strhával poslední plechy přístřešku. Lana procházející kladkami byla nyní volně přístupná.
„Čtyři se přetrhly,“ konstatoval Douglas, který Burleighovi svítil baterkou.
Burleigh se po něm ohlédl a snažil se odhadnout, kolik síly se asi v tomhle hromotlukovi skrývá. Velcí muži často klamou tělem, napadlo ho, ale pak si řekl, že pod Douglasovým sádlem určitě ještě nějaké svalstvo zbývá. „Jakže se jmenujete? Douglas? Tak hele, Douglasi, vydržíte to tu se mnou ještě chvilku? Vím, že jste promrzlej jak preclík, ale já potřebuju pomoc.“ Burleigh teď křičel, aby ho vůbec bylo slyšet v hluku další helikoptéry, která přistávala na střechu, a velikého sikorského nad jejich hlavami.
„Jasně, že vám pomůžu,“ řval Douglas. „Co mám dělat?“
Burleigh ukázal na obří helikoptéru a dlouhé lano, které jim teď viselo přímo nad hlavami. „Musíme spojit lano ze sikorského s jedním výtahovým lanem. Pak to všechno odřízneme od kladek.“ Ukázal na dvě trubice ve tvaru raket. „To uděláme těmihle řezáky.“
„A co když spoj nebude držet?“
„Musí!“ Burleigh začal ze svého vaku vytahovat různé nástroje. Nakonec vyňal tři velké ocelové svorky. Z každé svorky vyčnívaly po stranách dva velké šrouby se šestihrannými hlavami.
„Tohle jsou naše svorky a jedna z nich musí držet a hotovo!“
Burleigh popadl velký francouzák a začal povolovat šrouby. Vyšrouboval první a svorka se rozevřela. „Přidržujte mě a já tohle připevním na výtahové lano,“ řekl Douglasovi.
„Bude to pasovat?“ zeptal se Douglas.
„Šroub stahuje čelisti svorky. A ty jsou vrubované. Zakousnou se do lana jako zuby. Až tohle lano spojíme s lanem vrtulníku, ostatní lana odřízneme. Ale předtím je musíme zadrátovat, aby se nám při řezání nezačala rozplétat To bysme taky mohli přijít o hlavu. A jestli spoj nebude držet, tak je po všem.“ Sáhl do náprsní kapsy pro malou vysílačku a vytáhl její anténu. „Stošestko, přibliž se.“
„Slyším tě,Texi – kde ksakru jsi?“
Burleigh kývl na Douglase. „Zamávejte jim baterkou.“.
Douglas trochu popošel a začal mávat baterkou. Pak náhle uklouzl, a jak se snažil získat ztracenou rovnováhu, kopl do něčeho těžkého, co odletělo po střeše. Nohama se zachytil za výběžek kovového rámu přístřešku a postavil se. Několikrát zablikal baterkou a mával jí ze strany na stranu. Obří helikoptéra se k nim natočila a o něco poklesla.
„To stačí,“ řekl Burleigh do vysílačky. „Popusť lano asi o tři metry.“
Nahoře nad nimi zaskřípěl naviják helikoptéry a lano pomalu klesalo. Otřelo se o střechu, odlétlo trochu stranou a pak se začalo vracet. Burleigh hodil Douglasovi hadr. „Chytněte ho do hadru, jinak vám to pořeže ruce.“ Douglas si obalil ruce hadrem a zachytil konec lana. Lano neustále klesalo.
„Dobře, teď svorku,“ Burleigh zasunul vysílačku zpět do kapsy, uchopil francouzák a rozhlédl se po svorkách. „Sakra, kde je?“
Douglas namířil baterkou na střechu. Byly tu pouze dvě děrované svorky. Burleigh si vzpomněl, že ten hromotluk před chvílí uklouzl. Nejspíš jednu ze svorek odkopl přes okraj střechy. Také Douglas si uvědomil, co se stalo, a vypadal nesmírně zdrceně.
„Ježíšmarjá, já jsem…“
„Zapomeňte na to,“ řekl Burleigh. „Stačí, když bude držet aspoň jedna.“ Zvedl svorku. „Teď mě držte za nohy. Musím se vyklonit přes kladku. Až vám řeknu, začnete mi přisunovat lano z helikoptéry.“
Douglas zaklesl boty o výběžek střechy a uchopil Burleigha za nohy. Burleigh se vyklonil přes okraj. Opřel se do nich vítr, který smetl Burleighovu čepici do propasti pod ním. Výtahové lano studilo, pokrývala je slabá vrstva ledu. Burleighovi se na chvilku zazdálo, že mu ruce přimrzávají ke kovu. Připevnil jednu část svorky na lano. Pak do ní vložil šroub a začal ho utahovat francouzákem. Sněhové vločky mu tály na zápěstích a francouzák klouzal. Chtěl ho uchopit druhou rukou a najednou slyšel, jak svorka klouže po laně dolů.
Vytáhl se zpět na střechu, posadil se a těžce oddychoval. „Takže teď je to jedna jedna. Zkusíme to naposledy, ale tentokrát to musí vyjít.“
Burleigh se opět vyklonil do prázdna a Douglas ho držel za nohy. Ten chlap je daleko silnější, než jsem si myslel, napadlo Burleigha. Taky asi hodně trpí zimou, ale vůbec si nestěžuje.
Burleigh opět připevnil jeden díl svorky na lano. Pomalu, pomaloučku utahoval šroub. Málem mu přitom opět vypadl francouzák. Konečně se zuby svorky zakously do lana. Odhadl, kde pak lano přeřízne, a po obou stranách budoucího řezu obalil lano silným ocelovým drátem. Potom zakřičel: „Teď lano z helikoptéry!“ O chvíli později se lano spouštělo kolem Burleighova obličeje skrz připevněnou svorku. Bylo chladné a klouzalo mu v rukách. Dokonce cítil vibrace helikoptéry nahoře, které se přenášely po laně dolů. Popustili lano tak nízko, aby poskakování helikoptéry v poryvech větru nepřidělávalo Burleighovi práci. Nahmatal konec lana a po dvou neúspěšných pokusech se mu podařilo nasoukat lano do svorky. Teď už zbývalo jen pevně utáhnout druhý šroub, aby se zuby druhé části svorky zakously do tana.
Vytáhl se zpět na střechu, triumfálně se usmál na Douglase a začal mluvit do vysílačky. „Začni pomalu stoupat – ale opravdu velmi pomalu a velmi opatrně. Chci jen, aby se lano napjalo.“ Počkal, až se lano vertikálně vyrovnalo, a pak zařval do vysílačky: „Stop! To je ono. Takhle zůstaň. Nechci, aby se ten zatracenej výtah moc propadl, až ho teď odříznu.“
Nasadil si bezpečnostní brýle, vzal jeden z hořáků a zakřičel na Douglase: „Tohle je nebezpečné – ustupte trochu.“ Povytáhl zápalný drát a namířil hořákem do noci. Vytáhl pojistku a z hořáku okamžitě vyšlehl půlmetrový hučivý plamen. Měl barvu hořícího hliníku a ze zadního konce hořáku vyrážel oblak hustého bílého dýmu. Burleigh se opět vyklonil nad kladku, aby se dostal k lanu, které nebylo spojeno svorkou. Plamen je pomalu přeřezával v záplavě jasných jisker. Když lano konečně povolilo, ozvalo se ostré prásknutí, jako když někdo odpálí dělbuch. Přestože oba okraje řezu byly obaleny drátem, několik pramenů lana se uvolnilo a zmítalo se v nočním vzduchu jako klubko útočících hadů.
Přeřezání posledního lana bylo jednodušší. Jeho kovové prameny se nejdříve rozžhavily do červena, pak do bíla a nakonec z nich začal sršet ohňostroj bílých jisker. Burleigh dokončil řez a lano z helikoptéry napojené na výtahové lano se okamžitě vypnulo.
Burleigh se opět vytáhl zpět na střechu a začal mluvit do vysílačky. „Tady je všechno v pořádku, můžeš navíjet. Až ti řeknu, začni stoupat. A dej pozor, af se kabina výtahu nepotluče o zeď budovy.
Ukázal Douglasovi, že se má vrátit na střed střechy. Nemá cenu aby se vystavovali nebezpečí oba. Obří helikoptéra teď pomalu vytahovala kabinu výtahu podél zdi instalačního jádra. Kabina musela urazit asi sto metrů vzhůru a její výstup byl nesmírně pomalý. Burleigh uslyšel vzdálené skřípání. Skřípání se přibližovalo, teď už znělo velmi hlasitě. Nahlédl přes okraj budovy a uviděl, jak střecha kabiny právě míjí předposlední patro. Tam by normálně cesta výtahu končila.
Opět zapnul malou vysílačku. „Dobře, vytáhni ji teď trochu nahoru.“ Vrátil se na místo, kde stál Douglas. Vrtulník stoupal a pomalu se vzdaloval od budovy. Výtahová kabina se teď zmítala ve vzduchu, její výkyvy se však – jak se navíjelo lano helikoptéry – stupně ustalovaly. Teď už se jenom jemně chvěla.
„Teď pomalu dolů,“ hlásil Burleigh pilotovi a vrtulník se půlobloukem začal snášet k místu, odkud Burleigh dával signály baterkou. Výtahová kabina dosedla na střechu hned vedle dalšího UH-1, který právě přistál.
Douglas dostal nekontrolovatelný záchvat smíchu. Svíjel se bušil přitom Burleigha do zad. „Tak vida,“ volal Burleigh a najednou ucítil, jak mu z podpaží tečou potůčky potu. „Podařilo se nám to.“
„A vy jste si myslel, že to nevyjde?“
„Milej pane, co jsem si myslel, to nikdy nikomu neřeknu. Dokonce ani na smrtelným loži ne,“ pronesl Burleigh vážně. Pak se rozběh ke kabině. „Pojďte, musíme těm lidem pomoct ven!“

66

Kromě vzlykání jednoho člověka bylo v kabině úplné ticho. Lerouxovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že to vzlyká muž. Ten samý zavalitý chlap, který ještě před chvílí měl tolik řečí a s ničím nesouhlasil. Leroux se třásl zimou. Na skleněných stěnách kabiny roztávaly sněhové vločky a Leroux cítil, jak jeho večerním oblekem nezadržitelně proniká chlad. Někdo se k němu přivinul. Podle vůně parfému poznal, že je to Thelma.
„Co se stane, Wyne?“
Něžně ji objal. „Nevím. Asi tu budeme ještě chvíli viset.“
Thelma se uchýlila k šepotu. „Moc velkou naději na záchranu nemáme, že?“
Dokázal do svého hlasu dostat přídech falešného podráždění. „Já přece musím vědět, co ta lana unesou, Thelmo.“
Cítil, jak se poněkud uklidnila, a pomyslel si, že mu pámbů tuhle bohapustou lež jisté odpustí. Thelma měla pravdu. Nemají už vůbec žádnou naději.
Poryv větru zachytil kabinu, odtáhl ji od zdi a pak ji zase pustil. Kabina se ve vzduchu trochu pootočila a narazila do zdi vychýlená k jedné straně. Jedna ze skleněných stěn popraskala a žena, která stála blízko Lerouxe, ztratila rovnováhu. Její výkřik se ztratil v úzkostlivém ječeni ostatních pasažérů. Takových nárazů kabina už moc nevydrží, pomyslel si Leroux. A lana také ne.
„Poslouchejte!“ vykřikl někdo. Seshora se k nim donesl zvuk jakéhosi bušení a skřípání a Leroux namáhal oči, aby prohlédl tmu, která je obklopovala. O chvilku později začaly kolem kabiny prolétávat kusy pokrouceného plechu. Leroux byl na chvíli úplně zmaten, ale pak si vzpomněl na přístřešek nahoře. Panebože, pomyslel si, jestli se začal rozpadat…
Ucítil, jak mu Thelma tiskne paži. „Co je to, Wyne?“ Leroux zaklonil hlavu a uslyšel vzdálené vrčení přicházející odkudsi vysoko nad nimi. Tohle nebude jedna z těch středních helikoptér, které uviděli před chvílí, nejspíš to bude obří Sikorsky F-106. Využili jeho služeb, když potřebovali na střechu dostat jednotku vzduchotechnického systému a těžší vybavení restaurace během stavby budovy. Dobře, že si na ni Barton vzpomněl. Nejspíš se pokusí spojit lana a vytáhnout je nahoru. Zvedl hlas.
„Utište se a poslouchejte mě! Povolali obří helikoptéru a myslím, že nás budou chtít vytáhnout nahoru. Kabina přitom bude sebou dost házet. Navrhuji, abyste si všichni lehli na podlahu.“
„Co vy máte co navrhovat?“ zakřičel zavalitý muž. „Zatím jste na své budově neodhadl přesně vůbec nic!“
Ostatní pasažéři se pomalu ukládali na podlahu, jenom zavalitý muž stál a opíral se o skleněnou stěnu kabiny.
„Lehněte si!“ varoval ho Leroux. „Než nás vytáhnou nahoru, určitě kabina několikrát tvrdě narazí do zdi.“
„Jdi se vycpat,“ odsekl muž.
S tímhle člověkem se nedomluvím, pomyslel si Leroux. „Jak chcete,“ řekl. Leželi s Thelmou vedle sebe a on najednou natáhl ruce a přivinul ji k sobě. Buď to vyjde, nebo ne. A jestli to nevyjde, alespoň ještě naposledy ji má u sebe.
„Poslouchej,“ zašeptala Thelma. Lana nad nimi zpívala do větru. Najednou jedno z nich proletělo kolem kabiny. Výtah o poznání poklesl a Leroux pevněji objal svou ženu. Další lano se mihlo kolem nich a zmizelo v noční tmě.
„Teď uříznou poslední,“ pošeptal Thelmě. „Modleme se, aby to jejich spoj vydržel.“
Poslední lano prolétlo kolem nich a kabina o dvacet centimetrů poklesla. Z podlahy se ozval přidušený výkřik jedné z žen. Kabina se na okamžik nebezpečně zhoupla a pak začala pomaloučku stoupat podél zdi budovy. Její výstup provázely úděsně znějící skřípání a rány, jak kabina narážela do zdi. Leroux cítil, jak mu divoce bije srdce. Teď už to nebude trvat dlouho, pomyslel si. Už jsou skoro nahoře. Byla by to hrozná ironie osudu, kdyby v poslední chvíli… Ne, na to myslet nesmí.-..
Právě míjeli patro, kde byla horní strojovna, a Leroux zahlédl červené jazyky plamenů. Pak se kabina oddělila od budovy a teď visela volně nad městem ve větru a vánici. Vítr ji na okamžik vychýlil tak, že se podlaha znatelně svažovala dolů.
Lerouxovi okamžitě došlo, co se asi vzápětí stane, a zařval: „Všichni k zemi!“ Rozhoupaná kabina teď letěla proti několika posledním metrům zdi užitkového jádra. Následoval náraz, tříštění skla a výkřik, který se pomalu ztrácel dole ve tmě. Někdo zakřičel: „Pořezalo mě to!“ Náhlý závan mrazivého vzduchu Lerouxovi napověděl, co se stalo. Kabina opět narazila do budovy stočená na stranu a jedna ze skleněných stěn se vysypala. Zavalitý muž, který se o ni opíral, vypadl do prázdna.
Leroux přivřel oči a zašeptal si pro sebe: „Kristepane!“ Pak se kabina uklidnila. Leroux cítil, jak kabina stoupá nad střechu a pak pomalu klesá. Nechal oči zavřené. Byl příliš vyčerpaný, aby se na to díval.
Za okamžik kabina tvrdě přistála na střeše. Náraz Lerouxe odhodil stranou, narazil hlavou na skleněnou stěnu a na chvíli ztratil vědomí. Pak zavládlo ticho, narušované pouze hvízdáním větru.
Jsme zachráněni, pomyslel si. Zachráněni.
Zvenčí sem nyní dolehly hlasy mužů, kteří opatrné vytahovaly zbytky skla z roztříštěné stěny. Lidé v kabině začali vstávat a ochotné ruce jim pomáhaly ven. Thelma řekla: „Jsme v bezpečí, Wyne.“
A rozplakala se.
Objal Thelmu kolem ramen a z kabiny vystoupili společně. Jeho myšlenky však už byly jinde.
Všichni jsou v bezpečí, přemítal. Všichni kromě něho. Dole na zemi budou čekat reportéři, požární inspektoři a pravděpodobné už dorazí i vyšetřovací komise z Washingtonu. ‚
Všichni jsou v bezpečí, kromě mě, napadlo ho znovu.

67

Barton stále ještě zápolil se svým pohliníkovaným protipožárním oblekem, když přiletěl čtvrtý vrtulník, snesl se na plazu a vysadil pasažéry. Infantino už byl oblečený a netrpělivé na Bartona čekal.
„Máš nějaké zprávy o obří helikoptéře?“ zeptal se Barton.
„Jenom to, že Burleigh pracuje na propojení lan. Než se tam nahoru dostaneme, třeba už bude po všem. Jedna věc je jistá. Nemůžeme odpálit nálože, pokud na střeše budou lidé. Ukaž, pomůžu ti s dýchacím přístrojem.“ Postavil se za Bartona a upravil mu popruhy.
„Stáhl jsi své lidi z nouzových schodišť?“
„Horní patra jsou vyklizená. S těmi spodními si nemusíme dělat starosti.“
„A co ulice?“
„Policie má příslušné rozkazy.“ Infantino se zamyslel. „Tenhle podnik bych ti vlastně neměl dovolit.“
„Máš snad někoho jiného, kdo umí zacházet s výbušninami a zná budovu?“
Přiběhl k nim koopilot čekajícího vrtulníku. „Kromě lidí ve výtahu jsou všichni dole. Připraveni?“
Barton přikývl. Pilota už kdysi potkal na cvičení záložních důstojníků, ale nevzpomínal si na jeho jméno. Zato si vzpomněl, že na něm během jednoho večera vyhrál třicet dolarů v pokeru. Jméno mu však uniklo. Zvedl těžký plátěný vak s náložemi propojenými primacordovou roznětkou. Infantino dokončil úpravy na svém dýchacím přístroji a zvedl druhý vak. Na vyhlídkové terase pak náloží spojí dvě sítě dohromady.
Neohrabaně kráčeli přes plazu k čekajícímu vrtulníku, jehož rotory prořezávaly noční vzduch plný sněhu. Koopilot pomohl Bartonovi a Infantinovi nastoupit a pak se sám připásal ve svém sedadle.
Pilot se ohlédl na Bartona: Jste připoután? Startujeme.“ Barton přikývl a pilot zasunul momentovou spojku. Pak zkontroloval postavení kolektivu – půlmetrové páky na levé straně ovládací desky řízení – a páku cyklického řízení nad sebou. Kývl na koopilota, který měl nyní na uších sluchátka vysílačky, a pohnul pákou kolektivu. Helikoptéra se zvedla, chvilku visela ve vzduchu a pomalu se otáčela. Pak se rychle vznesli do tmavé noci.
„Nemůžu přistát moc blízko restaurace,“ křičel na ně pilot. „Nakládají tam další UH-1 a sikorsky je tam pořád ještě taky. Vichr od jeho rotorů by nás roztrhal na kousky.“
„Zkuste přistát u apartmá,“ zavolal na něj Barton. „Vlastně ne, tam jsou záhony, které apartmá oddělují od restaurace. Přistáňte na střeše apartmá.“ Barton se otočil k Infantinovi: „To apartmá měla být nejlepší adresa ve městě. Máš představu, kolik by asi dělalo nájemné?“
Na Infantina to žádný dojem neudělalo. „Teď je dobré jenom pro jednu věc a pak už nebude dobré vůbec na nic.“
„Přibližujeme se“ přerušil je pilot. Helikoptéra přeletěla nad jiným vrtulníkem a pomalu se snesla na malou, zasněženou střechu apartmá. Infantino a Barton se odepnuli a Barton otevřel dveře. Rychle vystoupili a Barton se ohlédl právě včas, aby viděl, jak se nad střechou vznáší obří helikoptéra a spouští zasklenou kabinu výtahu. Kabina dosedla na střechu a dva lidé se k ní okamžitě rozběhli a vypáčili její dveře. Z kabiny se vypotáceli lidé a přestupovali do čekajícího vrtulníku. Někteří museli být k vrtulníku odneseni.
I na dálku rozpoznal Lerouxe. Jeho vzpřímená postava, hříva bílých vlasů, kterou na chvilku ozářil reflektor záchranného vrtulníku, byly nezaměnitelné. Bartonovo srdce poskočilo radostí.
Za Lerouxem šla Jenny a dívala se směrem k němu. Barton však byl oblečen do lesklého odrazového obleku a ona ho v žádném případě nemohla rozeznat. Začal mávat, ale Jenny a Leroux už zmizeli v čekající helikoptéře. Po straně budovy se vznášela další helikoptéra, aby pobrala zbytek lidí.
Infantino vytahoval z jejich helikoptéry vaky s výbušninou. Nakonec rozsvítil velkou baterku. „Máme všechno?“ zeptal se.
„Všechno,“ odpověděl Barton. Natáhl se pro svůj dýchací přístroj, ale pak se na okamžik zastavil. „Primacordová roznětka musí pasovat do otvoru v náložích. Nálože musíme položit rovnoběžně s podlahou a musíme pamatovat na to, že pro svou detonační vlnu potřebují trochu prostoru.“
„Jasně,“ řekl Infantino a nasadil si masku. Pokynul Bartonovi, aby učinil totéž. Barton si teď připadal, jako by byl vržen do podivného světa, v němž je jen on sám. Slyšel, jak jeho vlastní dech prochází ventilem dýchacího přístroje. Střechou se přehnal silný vítr a helikoptéra se trošku naklonila, ale hned se zase vyrovnala.
„Pospěšte si,“ řval na ně pilot. „V tomhle větru tady dlouho nevydržíme.“ Koopilot zavřel dveře helikoptéry a pilot se opět připásal ve svém sedadle. Rotory vrtulníku se najednou zastavily. To je přece hloupost, řekl si Barton. Za takového počasí se zapalování nevypíná. Pak uslyšel vysoké zaječení startéru a vrtule se opět začaly pomalu otáčet Aha, pilotovi to zhaslo samo od sebe. Bude si s tím muset nějak poradit.
Infantino s Bartonem popadli své těžké plátěné vaky a vydali se přes střechu apartmá. Barton přemýšlel, jak se dostat do budovy. Proklouznout střešním otvorem do restaurace a pak slézt po žebříku do kuchyně rozhodně nebylo možné. Kdyby se jim podařilo dostat se po zledovatělé střeše až k otvoru, ve svých neforemných oblecích by se jím asi neprotáhli. A to mají ještě objemná zavazadla.
Ale uvnitř apartmá je schodiště, které vede do chodby před kuchyní, a odtud už by se mohli dostat k vyhlídkové terase. Otevřeli si střešní dveře apartmá a opatrně sešli po schodech až do předsíně.
Uvnitř narazili na zamčené dveře. Infantino poodstoupil a pak je kopnutím vyrazil. Stáli teď uprostřed ponurého apartmá a potřebovali se pořádně zorientovat. Vzduch byl plný kouře, čímž se vysvětlilo, proč se tu nájemníci neukryli. Infantino mířil baterkou ze strany na stranu a kužel světla se jen s námahou prodíral hustým kouřem, aby alespoň částečné ozářil stěny a parkety. Stejně jako ostatní byty v horních patrech ani apartmá nebylo ještě dokončené a všude se povaloval stavební materiál, plechovky s laky a štosy překližky.
Infantino našel schodiště a vydal se k němu. Barton ho poklepal na rameno a naznačil mu, aby se nehýbal. Chvíli jen tak stál a naslouchal. Kromě vzdáleného skučení větru však nic neuslyšel.
V budově nepulsoval žádný život. Normálně by i přes silnou izolační vrstvu ucítil život budovy pod sebou. Vibrace silných strojů se nikdy nedaly úplně zamaskovat.
Ale teď se z budovy žádné zvuky neozývaly.
„Copak?“ zeptal se Infantino, jehož hlas zněl skrz masku zastřeně.
Barton zavrtěl hlavou. „Nic – jdeme na to.“ Sešli po schodech potažených kobercem, které vedly do chodby před kuchyní, a pak sestoupili po kouřem zamořeném nouzovém schodišti na terasu. Kouř je teď úplně oslepoval a Infantino naznačil Bartonovi, aby se přidržoval zdi.
Na schodišti málem zakopli o dvě těla. Byli to pravděpodobně manželé. Ona měla na sobě luxusní kožich a on kolem hlavy a ramen uvázaný ubrus. Barton si domyslel, že to byli ti dva nájemníci, kteří se před příletem helikoptér rozhodli, že sejdou sami dolů. Zřejmé se chtěli vrátit a zemřeli na otravu kouřem. Stáhl si rukavici, poklekl u ženy a snažil se nahmatat puls. Nic. Podíval se na Infantina, a ten jenom zavrtěl hlavou a ukázal na vaky s výbušninami. Barton vstal, překročil těla a pokračoval v sestupu po schodišti.
Když se dostali na vyhlídkovou terasu, zjistili, že vzduch je tam o něco chladnější. Kouř tam však byl stejně hustý. Barton položil svůj vak na podlahu a Infantino udělal totéž. Barton pokládal nálože jako první a teď hledal místo, kam by podle Shevelsonových plánů měl umístit první nálož. Upevnil nálož a pak si pečlivě odměřil vzdálenost ke druhé. Teď už zbývalo jen napnout primacordovou roznětku a zbývající nálože samy zapadnou, kam patří. Infantino se napojil na jeho síť a rozmístil své nálože na druhé polovině podlahy. Barton rychle zkontroloval, jestli jsou všechny nálože uloženy vertikálně. Zbyly jim ještě tři a Barton začal odvíjet primacordovou šňůru směrem k centrální místnosti. Infantino vypáčil dveře a Barton položil jednu nálož pod nádrž s freonovým plynem a další dvě podél stěn vodní nádrže.
Když skončil, naznačil to Infantinovi a společně se vrátili zpět na terasu. Barton připevnil na primacordovou roznětku rozbušku a vložil do ní opožďovací pojistku. Pak z vaku vyňal pyrotechnické kleště a ohnul jimi měděný kontakt rozbušky do pojistky. Až nálože odpálí, odporoučí se pravděpodobně celé patro. V každém případě nadělají dost děr pro proudy vody a kapalného freonového plynu v nádržích uvnitř.
Barton teď netrpělivě hledal na dně plátěného vaku plynový zapalovač. Konečně ho našel uvízlý za jedním z polorozpáraných švů. Držel plamen zapalovače u roznětky tak dlouho, dokud nezačala prskat a nerozhořela se k životu. Pak s Infantinem utíkali jako o závod ke schodišti a za chvíli už vystupovali po žebříku na střechu apartmá.
Venku je už v pootevřených dveřích helikoptéry netrpělivě očekával koopilot. Pomalu rotující vrtule se chvěly pod nápory větru a helikoptéra se mírně kývala ze strany na stranu. Barton odhodil masku z obličeje a rychle vlezl dovnitř. „Máme asi padesát vteřin – pospěšte si!“ Infantino ho následoval dovnitř, těžce klesl na sedadlo a připoutal se.
Pilot popadl páku kolektivu a přidal plyn. Helikoptéra zařvala a náhle ztichla. Vrtule jejich rotorů teď byly poháněny pouze větrem. „Do zapalování se asi dostala voda,“ zalamentoval pilot. Stiskl startér. Ten jenom zakašlal a listy vrtulí se pootočily.
„Za třicet vteřin se tady rozpoutá peklo!“ řekl Barton napjatě.
„Dělám, co můžu, kapitáne.“ V odlesku světla kontrolního panelu viděli, jak po pilotově obličeji stékají stružky potu. Pilot opět stiskl startér, vrtule se roztočily a Barton vydechl úlevou. Helikoptéra se otřásla a vystoupila metr do vzduchu. Pak ji chytil spodní proud větru a vynesl ji výš. Helikoptéra se chvíli zmítala ve větru a pak se uklidnila. Byli teď dvě stě metrů od Skleňáku a letěli východním směrem.
Barton se ohlédl. V tu chvíli došlo k současnému výbuchu všech náloží a Barton viděl, jak se vyhlídková terasa zahalila do plamenů a mračen kouře. Okna po stranách terasy vylétla z rámů a jejich střepy se teď snášely na ulice dole. Střecha Skleňáku se pod vlivem tlakové vlny mírně naklonila a pak se v místě, kde byly květinové záhony, prolomila. Od obnaženého skeletu odlétávaly hliníkové pláty, jako by to byly nějaké slupky.
Uvnitř budovy se betonová podlaha vyhlídkové terasy prolomila a oddělila se od podpůrných nosníků. Většina jejích panelů se propadla do strojovny o patro níž. Z oken se začala valit pára a napolo vypařený freonový plyn. Požár na podlaží se strojovnou byl okamžitě udušen. Váha padajícího betonu a náhlá záplava mnoha hektolitrů vody zcela zničily části strojovny a způsobily, že podlaha strojovny se propadla. Voda a freonový plyn se tak dostaly do patra, kde hořely nedokončené byty. I tam byly plameny v mžiku uhašeny a zbytek vody a plynu stékal dolů po nouzových schodištích a šachtami výtahů.
To vše trvalo jen patnáct vteřin. Infantino a Barton to tiše sledovali z helikoptéry. Bartonovi se udělalo špatně. Budova vypadala, jako by ji rozdrásal gigantický pařát, který jí potrhal kůži a svalstvo a pohroužil se hluboko do jejích životné důležitých orgánů.
Bylo to moje dítě, říkal si Barton. Stvořil jsem ji a viděl jsem, jak jsou plány předány Lerouxovi, který hrál úlohu porodní báby.
Bylo to moje dítě, které jsem právě napomohl zavraždit.

68

Helikoptéra měkce dosedla na plazu před budovou, pilot vypnul zapalování a rotory se zastavily. Infantino řekl: „Už jsme tady, Craigu!“ Barton se probral z myšlenek a odepnul si bezpečnostní pás. Cítil se starý a unavený a hrozně moc toužil po vaně plné horké vody a posteli. Otevřel dveře helikoptéry a vystoupil do zimy venku, kde pořád ještě poletovaly malé vločky sněhu. Po plaze se proháněl mrazivý vítr.
„Je po všem,“ řekl Infantino tiše.
„Ne, úplně,“ odpověděl suše Barton. Helikoptéru obklopila skupina reportérů a kameramanů a teď, když se vrtule zastavily, se k nim vrhla. Noc prořízly blesky fotoaparátů a na oba muže se valila záplava otázek. „Až později!“ křičel Barton. „Později. Máme ještě spoustu práce!“ Prodral se zástupem novinářů, kteří teď soustředili svou pozornost na Infantina.
Náhle ho někdo zatahal za rukáv odrazového obleku. „Pane Bartone.“
Otočil se, aby odehnal dalšího reportéra a spatřil Garfunkela. „To jste vy, Dane – jak se daří Griffovi?“
„Doktoři tvrdí, že to přežije.“ Garfunkel kývl hlavou směrem ke skupině reportérů a evakuovaných nájemníků asi třicet metrů od místa, kde stáli. „Vaší ženě a Lerouxovým se nic nestalo. Jsou trošku šokováni a Leroux má naražené zápěstí. Ale nic horšího.“
„Díky, Dane.“ Barton se nadechl. „Už máte přehled o všech lidech v budově? Schází vám pořád ještě někdo?“
„Požárnici prohledali patro po patru,“ řekl Garfunkel pomalu. „Je víc mrtvých, než jsme si původně mysleli – jednatřicet úmrtí z různých příčin, většinou na spáleniny a otravu kouřem. Ještě štěstí, že se to stalo na začátku dlouhého víkendu. Pořád ještě nevíme nic o Lexi Hughesovi a několika dalších. Asi je najdou, až budou odklízet trosky.“ Garfunkel ukázal na plastiku zahalenou do plátna. „Také jsme ještě neidentifikovali tu ženu, ale myslíme si, že víme, kdo to je.“
Zezadu se k nim přiblížil muž oblečený do dvouřadového obleku a přerušil jejich rozhovor. „Pane Bartone,“ řekl uhlazeně. „Rád bych s vámi na chvilku mluvil. Jsem Brian z pojišťovny. My…“
„Pane Briane,“ řekl Barton odměřeně, „myslím, že nechcete mluvit se mnou a já nechci mluvit s vámi. Po pravdě řečeno, nevím ani, jestli jsem pořád ještě zaměstnancem firmy National Curtainwall. Chcete mluvit s Wyndomem Lerouxem.“
„Nebudu vás dlouho zdržovat. Chci jen…“
„Pane,“ řekl Barton hlasem ztěžklým únavou. „Jsem moc unavený na to, abych byl slušný. K vám nebo ke komukoliv jinému. Teď se ztraťte. Běžte za Lerouxem. Je to jeho budova.“
Muž na něj ještě chvilku bez hlesu zíral, pak se na podpatku otočil a napůl šel, napůl běžel ke skupině lidí, v níž byl také Leroux. Barton se ohlédl po Infantinovi a zjistil, že Mario unikl reportérům a že se teď ve spojařském voze převléká. Dobrý nápad, pomyslel si Barton a začal s rozepínáním přezek na svém obleku. Připadal si v něm jako Mikuláš oděný do lesklého hliníku. Veselé vánoce, pomyslel si kysele.
Zabalíme to, přemítal Infantino. Likvidační družstva tu asi budou dělat až do rána, ale většina ostatních může sbalit hadice a odjet. Zašel za svými veliteli praporů a jednomu po druhém vyjádřil své uznání. Pak jim udělil poslední rozkazy. Z haly vyšel velitel Jorgenson s pohárkem kávy.
„Veliteli, jak vám máme poděkovat?“
Jorgenson se usmál. „S tím si nedělejte starosti. Městská rada vám pošle účet. Kromě toho je tu vždycky možnost, že jednou požádáme o pomoc vás.“ Podali si ruce a Jorgenson odjel.
Infantino v hale narazil na kapitána Millera a zeptal se ho na konečný stav ztrát. Kapitán Miller vytáhl z kapsy notes a začal v něm listovat. Ti nejchytřejší a nejlepší, pomyslel si Infantino smutně. Gilman, Lencho a řada dalších. „A co velitel Fuchs?“ zeptal se nakonec.
Miller potřásl hlavou. „Rozdrtilo mu to obě nohy. Asi přijde o plíci. Jak dlouho bude na resuscitačním, to sami doktoři ještě nevědí. Před chvílí jsem s nimi mluvil. Přežije to, ale k požáru už se nikdy nepřiblíží. Bude se muset spokojit s úřednickým flekem.“
Zavinil si to sám, pomyslel si Infantino hořce. Ale kdyby on byl na jeho místě a šlo o jeho syna, kdo ví… „A co mladý Fuchs?“
„Drobná zranění. Zítra ho asi propustí z nemocnice. Je to dobrý požárník,“ dodal Miller automaticky.
„Já vím. Učil se u otce.“ Přišel k němu požární inspektor a podal mu vzkaz. Infantino si lístek přečetl a vyšel na plazu. U chodníku stálo jeho auto. Sundal si přílbu a promnul si unavené oči. Napadlo ho, jak asi Doris pronikla zátarasy. Pak si všiml, že Doris sedí vzadu a u volantu sedí jeden z mladých požárníků. Doris ho uviděla a stáhla okno.
„Měla bys být doma v posteli,“ řekl tiše.
„Ty také,“ odpověděla.
„Zbývají ještě dokončovací práce, ale u těch se obejdou beze mě. Měla jsi strach?“
„Ani ne,“ řekla a Infantino věděl, že lže. Natáhl ruku do okna, pohladil ji po vlasech a otevřel si.
„Máme doma něco k jídlu?“
„V ledničce máš řízek.“
Infantino uviděl Bartona, stáhl okno a zakřičel: „Hej, Craigu, potřebuju s tebou mluvit.“
„Hned přijdu,“ odpověděl Barton a Infantino se uvelebil na pohodlném zadním sedadle. „Panebože, jsem utahanej jako pes.“ Přivinul se blíž k teplému tělu své ženy a za chvilku poklimbával. Doris ho objala kolem ramen. Pozorovala, jak unavení muži na plaze balí hadice, nasedají do vozů a odjíždějí. Všimla si vpředu jedné záchranky a chvilku sledovala, co se kolem ní děje. Nakládali do ní jednu z uklízeček. Opodál stáli mohutný muž středního věku a mladý chlapec. Maně ji napadlo, jestli ti tři jsou nějak spřízněni…
Dveře záchranky se přibouchly a Douglas se otočil k Jesusovi. „Neměj strach, dostane se z toho.
Je to jen trochu kouře a vymknutý kotník. Za pár dní ji pustí domů.“
„Já vím,“ řekl Jesus. Už se zase začínal chvět.
Jedeš s námi, kamaráde?“ zavolal na něj řidič.
„Už jdu,“ zakřičel Jesus. Otočil se k Douglasovi a podíval se mu zpříma do očí. „Nechcete jet taky? Máma by byla ráda a já taky.“
„Rád bych,“ řekl Douglas, „ale nemůžu. Musím se tady ještě s někým sejít.“
„Jasně, chápu.“
Chvíli tu stáli beze slova. Ve starém služebním plášti, který Jesus dostal od požárníků, vypadal křehce a zranitelně.
„Ulice je pro člověka jako ty pěkné svinstvo,“ řekl Douglas konečně. „Nic mi do toho není, ale s tímhle životem bys měl skončit.“
„Jak to, že vám do toho nic není?“ vyjel na něj Jesus podrážděně. Pak několikrát přikývl a zašeptal: „Tak jo. Já to zkusím.“
„Znám lidi, kteří by ti asi mohli sehnat místo…,“ začal Douglas.
Jesus ho přerušil. „Byl jste fantastickej.“ Podali si ruce a Jesus obešel záchranku a nastoupil. Na stupátku se ještě otočil a zakřičel: „Mějte se.“
„Znám se s jedním kožešníkem,“ křičel za ním Douglas. „Potřebuje pomocníka.“
Jesus se na stupátku zastavil a Douglas si všiml, že teď, když už vzrušení opadlo, začínají se mu vracet křeče. Jesus se přinutil k úsměvu. „Fakt, to myslíte vážně? Rozpoznám lišku od králíka na padesát metrů. Zejtra za vámi zajdu. Ne, vlastně až v pondělí. A příště dokonce zaklepu.“
„Budu tě čekat!“ zakřičel Douglas. Řidič vtáhl Jesuse dovnitř a záchranka odjela.
Douglas zamával a díval se za ní. V pondělí asi nepřijde, říkal si. Nejspíš se bude shánět po další dávce. Nebo až za týden? Nebo za měsíc? Obrátil se k odchodu a pak se ohlédl za mizející záchrankou.
Tak jednoduché to ale přece jenom není. Člověk se nemůže jen tak otočit a odejít Zná se přece s nějakými doktory, kteří by Jesusovi mohli pomoct dostat se do rehabilitačního střediska pro narkomany. Jesus potřebuje, aby se o něj už konečné jednou někdo začal zajímat.
Usmál se sám pro sebe. Zájem. To je vlastně jediné, co lidé potřebují.
V suterénní hale si Garfunkel nalil kávu, přidal smetanu a několik lžiček cukru a rozhlédl se po nějaké volné židli. Většina stolů byla obsazena odpočívajícími požárníky a policisty. Pak si všiml Donaldsona, který seděl u stolu sám. Narůžověle zrzavé vlasy měl plné sazí.
„Můžu si přisednout?“ –
„Že se ptáš. Pohled na samé požárníky a policajty mi už leze na nervy. Slyšels něco nového o Griffovi?“
„Přežije to“ odpověděl Garfunkel. „Nebylo to tak zlé, jak jsme se báli. Dokonce se vrátí do práce.“
Donaldson se zaradoval. „Těším se, až ho tu zase uvidím a bude mi vykládat, jak mám dělat svou práci.“
Garfunkel upil kávy a všiml si Lisy Muellerové a staršího muže – jakpak se jen jmenuje? Clairborne? – vedle u stolu. Mrkl na Donaldsona. „Na tohle člověk asi nikdy není příliš starý, viď?“
Donaldson se podíval tím směrem. „To víš, že ne, ty troubo,“ řekl přesvědčivě…
U vedlejšího stolu Lisa Muellerová právě tiše říkala: „Promiň, že jsem ti nahnala tolik strachu, Harlee, ale bála jsem se, že si na Albrechtovy nikdo nevzpomene.“
„Neměl jsem tušení, kam jsi se ztratila. Měl jsem… starost“
„Nemohla jsem ti nechat vzkaz,“ odpověděla. „To by zabralo moc času. A kdybych počkala, až se vrátíš, určitě by ses mi to snažil všemožně rozmluvit.“
„Bylo to od tebe velmi statečné,“ řekl tiše.
Prožité napětí a únava vykonaly své. Po Lisině tváři začaly stékat slzy. „Myslíš, že se z toho dostanou, Harlee?“
Posunul si židli, aby ji mohl obejmout kolem ramen. „Určitě,“ řekl. „Jsem si tím naprosto jist.“ Odmlčel se. „Pro děti si přišel jejich strýc.“
Přikývla a trochu se sebrala. „Co teď budeš dělat?“
„Nevím,“ pronesl přemýšlivě. „Žádní příbuzní mě tu nedrží a přátele taky téměř žádné nemám…“
Lisa nechápala. „A co já?“
„Liso,“ řekl pomalu. „Chtěl jsem na tobě vylákat tvoje peníze. Jsem podvodník. Poskytnu lidem trochu osobního kouzla a oni mi za to dají trochu svých peněz. To není moc pěkné povolání.“
„A ty jsi nikdy… neměl rád své dámy?“ zeptala se Lisa. „Liso, já jsem je měl rád všechny!“ odpověděl pyšně.
Do očí se jí vrátil starý, veselý pohled. „Džentlmenovi se nějaká ta indiskrétnost dá odpustit.“
„Džentlmenovi?“
„Ano, džentlmenovi.“ Přešla do věcného tónu. „Jedna moje známá vede cestovní kancelář. Určitě by tě ráda zaměstnala.“ Clairborne se chystal něco namítnout, ale Lisa mu jemně zakryla ústa dlaní. „Tohle není žádný dobročinný skutek. Budeš se muset starat o zájezdy penzistů, většinou učitelů, kteří se daleko víc než o athénské bary zajímají o antické vykopávky. Takoví nedůvěřují mladým lidem. Ty jsi však jistě starý světoběžník.“
„Děkuji ti, Liso,“ řekl upřímně. „Ale ještě je tu pár nevyřešených právních náležitostí…“
Usmála se. „Pochybuji, že by se ti některá z tvých dam chtěla tolik mstít.“
„A ty?“ Podíval se na ni a najednou mu připadala daleko mladší. Jak je to už dávno, co se naposledy cítil před nějakou ženou takhle nejistý?
„Kluci, koukejte, kdo se potuloval po pětatřicátým patře!“
Lisa a Harlee se automaticky ohlédli ke dveřím, kde jeden z požárníků držel v náručí promáčeného, prskajícího kocoura.
„Schiller!“
Kocour se vymanil z požárníkova sevření a vrhl se k Lise, která vděčně zabořila obličej do jeho hebké srsti.
Požárník přišel k jejich stolu a sundal si přílbu. „Jsem rád, že patří vám, paní. Už jsem si myslel, že si ho budu muset odnést domů a moje děti by ho samou láskou utrápily. Stejně už mu asi víc než jeden život nezbývá, O těch šest ostatních přišel určitě tam nahoře.“
„Hrozně moc vám děkuji,“ řekla Lisa. Vstala a následována Harleem se vydala k čekajícím taxíkům.
„Než se sem budeme moct vrátit, můžeme bydlet ve stejném hotelu,“ řekl Harlee. A pevně dodal: „Nemám nejmenší úmysl ztratit tě teď z očí.“ Přidržel jí dveře taxíku a kývnutím se pozdravil se dvěma ženami, které procházely kolem. Ve vyhlídkové restauraci patřily ke společnosti usazené hned vedle jejich stolu…
Thelma Lerouxová odpověděla na pozdrav a pokračovala v rozhovoru s Jenny. „Snad jsem to se svou otevřeností nepřehnala, co myslíš? Ale taková příležitost jako dnes v noci už by se mi sotva někdy naskytla.“
„Určitě ne,“ řekla Jenny tiše. „Někdo mi to všechno měl říct už dávno. Pro někoho, jako jsem já, je těžké nahlížet na život takovým způsobem. Ale pokusím se o to.“
„Máš dobrého muže.“
„Děkuju ti, Thelmo.“ Thelma odešla k hloučku reportérů, kteří obklopili Lerouxe, a Jenny se rozhlédla po Bartonovi. Uviděla ho na druhém konci plazy zabraného do rozhovoru s mužem, kterého v životě neviděla.
„Počítám, že už mě potřebovat nebudete,“ řekl Will Shevelson.
„Děkuju mockrát, Wille. Bez vašich plánů…“
Shevelson pokrčil rameny. „Udělejte mi laskavost a neposílejte mi je zpátky, ano?“ Ještě jednou přelétl budovu pohledem. „Už k ní nic necítím. Je to jen další fotka na zdi mé pracovny. Mějte se hezky, Bartone.“
„Vy taky, Wille.“
Objevila se tu Jenny, Barton ji vzal za ruku a mlčky spolu šli k zástupu reportérů. Leroux se na chvilku uvolnil z reportérského obležení. „Chci s ním mluvit mezi čtyřma očima, Jenny. Hned se vrátím,“ řekl Barton téměř neslyšně.
Leroux si ho všiml a vyšel mu ihned vstříc. „Vím, co asi chceš říct, Craigu.“
„Že dávám výpověď? Máš pravdu. Znáš snad nějaký dobrý důvod, proč bych to neměl udělat?“
„Znám spoustu důvodů, Craigu. Dobrých pracovních důvodů. A spoustu dobrých osobních důvodů. Nejdůležitější důvod je, že tě teď potřebuji víc než kdykoliv předtím.“
Barton chvíli mlčel. Cítil, jak mu po tvářích stéká tající sníh. Cítil, jak ostře fouká vítr a jak plaza páchne kouřem, ohněm a smrtí. Muž před ním jako by se zmenšil. Tento muž nic nenabízel, spíše prosil.
Bartona napadlo, že je to stárnoucí hazardní hráč, který se dožaduje ještě jedné partičky na rozloučenou.
„Už mě unavuje pracovat pro stavitele pyramid, Wyne. Myslím si, že pyramidy vyšly z módy. Rád bych stavěl domy, v kterých by lidé mohli hezky žít. Nechci už stavět obrovská obchodnická monstra.“
„Tahle budova byla tvým dítětem,“ řekl Leroux tiše. „Můžeme ji přestavět. Můžeme ji přestavět přesně podle tvých představ. Je pořád ještě strukturálně zdravá. Ty dobře víš, že se to dá udělat.“
Barton se díval na ledem obalenou budovu za jeho zády a poprvé v životě k ní už nic necítil. Je to jiná budova než ta, kterou jsem navrhl, pomyslel si. Nemá cenu předstírat vztah, který už neexistuje.
„Promiň, Wyne, ale já nemám zájem.“
Lerouxův obličej náhle dostal výraz úplně neznámého člověka. „Tak dobře. Doufám, že toho nikdy nebudeš litovat, protože já už tě nazpátek nikdy nevezmu.“
Otočil se k odchodu, udělal asi tři kroky a Barton se ho náhle zeptal: „Proč jsi to udělal, Wyne?“
Leroux se zastavil, chvilku otálel a pak se otočil. „Na poslední chvíli nám odřekl jeden z našich finančníků. Nemohli jsme ztrácet čas hledáním někoho dalšího a museli jsme se rozhodnout mezi zmenšením budovy a utažením opasku. Jenže na téhle budově mi hrozně moc záleželo. Nepostavil jsem ji tak, jak jsi to chtěl ty. Ale pro tvou satisfakci ti můžu říct, že takhle postavit jsem ji nechtěl ani já.“
Barton pozoroval, jak Leroux jde k Thelmě a jak si ho Thelma odvádí. Nebyl si zcela jistý, ale zdálo se mu, že se Leroux o Thelmu opírá.
Přišla k němu Jenny a tiše řekla: „Bylo to těžké?“
„Dát výpověď?“ Zakroutil hlavou. „Ne, bylo to lehké.“ Na chvilku se zamyslel. „Není na něm nic jedinečného, Jenny. Šetřil na úkor bezpečnosti budovy, ale to v tomhle městě dělá kdekdo. Opravdová tragédie je, že není tím člověkem, za jakého se považoval.“
Pomalu procházeli kolem řady zaparkovaných vozů k Infantinovu autu. Barton skrz okno viděl, jak Infantino dříme na rameni své ženy. Chtěla ho probudit, ale Barton si přiložil prst k ústům. Protáhl ruku otevřeným oknem a poklepal Infantina po rameni. „Hej, požírači kouře, probuď se!“ Infantino otevřel oči, podíval se na Bartona a zamračil se.
Barton slyšel, jak za nimi Quantretl vykřikuje: „Nenapadlo vás něco, veliteli? Bylo to žhářství? Jak vlastně požár začal?“
„Ráno vydáme prohlášení. Pospěšte si, ať tam nestojíte dlouho ve frontě.“
Quantrell neuhnul pohledem. „Já mám dlouhou paměť, veliteli Infantino.“
Otočil se na podpatku a odcházel. Infantino za ním zakřičel: „A taky máš velkou hubu!“ Obrátil se k Bartonovi. „Craigu, můžeš dopoledne přijít k nám na útvar? Budeme potřebovat tvou výpověď.“
„Jistě,“ řekl Barton. „Mario, víš, jak to začalo? Bylo to opravdu žhářství?“
Infantino zakroutil hlavou. „Mluvil jsem s inspektory. Ti si to nemyslí. Našli část rozbité láhve od brandy. Ve skladu uklízecích potřeb na sedmnáctém patře. Byla zastrčená mezi napůl ohořelými bavlněnými podložkami. Domnívají se, že tam někdo tu láhev schoval, zapálil si cigaretu a uhasil zápalku o jednu z podložek. Ale je to jenom domněnka. Těžko se to bude dokazovat“
„Brandy?“ řekl Barton pomalu. „Dovedu si představit, komu ta láhev patřila.“ Řekl Infantinovi o Krostovi a o jeho zvyku přihýbat si při práci.
Infantino zívl. „Takových je na tomhle světě spousta, Craigu. Tenhle svět je plný dospělých dětí, které si hrají se sirkami. Každou chvíli někdo z nich udělá nějakou hloupost, která pak skončí takovýmhle neštěstím.“
„Mohl to být kdokoli,“ řekl Barton. „V kterékoli budově.“
Infantino přikývl. ‚A může se to stát znovu. Stane se to znovu.“ Cynicky se zasmál a opět si položil hlavu na rameno své ženy. „Je to jak smrt a daně, Craigu. Neujdeš tomu.“
„A proto máme požárníky.“
„Teď jsi mě utěšil, Craigu. Díky.“ Infantino se usmál a řekl: „Nashle zítra.“ Auto se rozjelo a Barton viděl, jak Infantinovi klesla hlava na stranu. Už zase tvrdě spal.
Díval se, jak auto zatáčí za roh, a pak se obrátil k Jenny. „Tak kam, Jenny?“
„Domů,“ odpověděla prostě.
Svraštil čelo. „Southport je odtud pěkně daleko.“
„Nemyslela jsem do Southportu,“ pronesla tiše. „Myslela jsem domů – kamkoliv, kde budeš ty se mnou. Stačí do nejbližšího hotelu. Oba se potřebujeme pořádně vyspat.“ Na chvilku se odmlčela.
„A také potřebujeme pořádně poznat jeden druhého.“ Vzal ji za ruku a vydali se spolu k čekajícím taxíkům.
Temné mraky halí zraněnou budovu do hojivého objetí chladného vzduchu a poletujících vloček. Je časné ráno. Likvidační družstva vyhledávají poslední ohniska jisker a zneškodňují je. V jednom koutě luxusního apartmá na střeše, kam vyprošťovací družstva ještě nedorazila, zasvítí v obkladu z ořechového dřeva malý plamínek. Plamínek dosáhne na jednu z větších třísek a ta na okamžik vzplane. Pak jedním z otvorů pronikne do apartmá ledový vítr, který před sebou žene sněhové vločky. Plamínek zaprská a zčerná a na jeho místě se objeví úzký proužek kouře.
Šelma je mrtvá.