Jméno: Matyáš Grof
Objednávka: 186243

Následující text vznikl za přispění editora, grafika, sazeče, korektora a mnoha dalších. Všichni vám společně s autorem děkujeme za zakoupení této knihy.

Pokud jste se k textu dostali bez zaplacení a kniha se vám líbila, podpořte prosím vznik publikace zakoupením jedné kopie na http://www.eReading.cz/.

Josef Schovanec

O kolečko míň

Josef Schovanec

O kolečko míň

Můj život s autismem

Nakladatelství Paseka

Nakladatelství PASPARTA

Praha – Litomyšl

Přeložila Šárka Belisová

JOSEF SCHOVANEC: JE SUIS À L’EST!

Copyright © Plon, 2013

Published by arrangement with Literary Agency „Agence de l’Est“.

Translation © Šárka Belisová, 2014

Nakladatelství Pasparta, o.p.s. – sociální podnik zaměstnávající lidi

s poruchou autistického spektra, jehož zakladatelem je APLA Praha

ISBN 978-80-905576-6-6

ISBN 978-80-7432-576-2 (ePub)

ISBN 978-80-7432-577-9 (mobi)

Otevřít se světu
Úvodní slovo k českému vydání

Škála poruch autistického spektra je velmi široká, i v tomto ohledu platí, že co jedinec, to individualita. Do rukou českého čtenáře se dostává autobiografický příběh člověka s mírnější formou autismu. Přesto když v knize sledujeme jeho život a na svět nahlížíme z jeho perspektivy, dojdeme k závěru, že ani Aspergerův syndrom žádnou lehkou poruchou není.

Autorův životní příběh se odehrává ve Francii, ale klidně by se mohl odvíjet právě teď v Česku. Každý rok se narodí v České republice zhruba tisíc dětí s autismem, zhruba polovina z nich má normální intelekt. Autismus způsobuje, že jejich sociální, emoční a komunikační dovednosti jsou oproti vrstevníkům výrazně oslabené. Ony ale musejí obstát ve světě, kde vztahy mezi lidmi mají pro život stěžejní význam. Každodenně kvůli svému handicapu prožívají neúměrnou zátěž a stres, každodenně selhávají. Tlak na sociální kompetence s věkem sílí, důsledkem jsou úzkosti a pocity méněcennosti. Sebeúcta a sebevědomí se vytrácejí. Včasnou diagnózu získá jen menší část dětí, přitom preventivní opatření patří k nejúčinnějším formám intervence. Mnoho dětí a dospělých je správně diagnostikováno příliš pozdě, až ve chvíli, kdy psychicky onemocní. Osudy některých českých dětí a dospělých s Aspergerovým syndromem se tak víceméně podobají Josefovu životu.

V Asociaci pomáhající lidem s autismem (APLA) ročně diagnostikujeme kromě stovek dětí také okolo dvaceti dospělých osob s Aspergerovým syndromem. Bývají to lidé inteligentní, nejistí, zmatení a nešťastní. Na to, že by mohli mít autismus, většinou přišli sami. Vyprávějí o tom, jak procházejí životem, jehož pravidla jsou jim cizí, jak tápou při hledání důvodů, proč opakovaně selhávají ve vztazích s lidmi, kladou si otázky, proč nejsou přijímáni svými vrstevníky, proč nemohou najít zaměstnání, proč mají pocit nepatřičnosti, osamělosti a podivnosti. Sdělení diagnózy drtivá většina dospělých přijímá s hlubokou úlevou – získají pocit, že někam patří, že nejsou sami; jejich prožívání a chování najednou dostalo význam a smysl. Řada z těch, u kterých nebyl autismus rozeznán, a nemají tudíž potřebnou podporu, žije na okraji společnosti; jsou závislí na svých rodičích, partnerovi nebo zcela osamělí a izolovaní. Bojují s chudobou, závislostmi, myšlenkami na sebevraždu. Žijí jako bezdomovci nebo jim domov suplují psychiatrická oddělení či vězení.

Josef Schovanec vypráví svůj životní příběh, unikátní a zároveň lidem s autismem a jejich rodinám povědomý. Příběh člověka, kterého od dětství provázela nejistota, nepochopení a izolovanost. Ač by mohl být jako vysokoškolsky vzdělaný člověk považován za úspěšného, musel čelit množství narůstajících psychických problémů. Snažil se situaci řešit konvenčním způsobem, docházel na psychoterapie, léta užíval neuroleptika, ale psychické problémy narůstaly a vyvrcholily psychickým zhroucením. Až po stanovení správné diagnózy se situace zlepšila. Teprve když Josef a jeho okolí zjistili, co je příčinou jeho odlišnosti, byl schopen vytvořit si smysluplnou identitu a rozvinout svoje nadprůměrné schopnosti. Otevřel se světu a svět ho ocenil. Získal práci v oboru, kde mohl uplatnit svoje zkušenosti ze života s autismem, našel si přátele, začal se angažovat v osvětě a přispěl ke zlepšení systému péče o lidi s autismem ve Francii.

Lidé s autismem často nechtějí od okolí léčení, nýbrž jen porozumění a přijetí odlišnosti. Věřím, že kniha pomůže pochopit obtíže, kterým musejí čelit; odborníky a rodiče ujistí o potřebě včasné a správné diagnózy a zároveň ukáže, že i lidé s autismem, pokud mají ty správné podmínky, se dokážou ve společnosti velmi dobře uplatnit.

Kateřina Thorová, Ph.D.

APLA, www.apla.cz

První předmluva

Občas se stane, že vás setkání s nějakým člověkem hluboce poznamená – mnohem víc, než byste čekali. A právě to se mi stalo s Josefem Schovancem.

Poprvé jsme se viděli, když jsem odcházel z přednášky v muzeu Pompidouova centra. Muselo být deset hodin večer a já měl ještě schůzku v prvním patře nedaleké kavárny. V té době jsem byl konzultantem francouzského Národního poradního výboru pro etiku v záležitosti projednávané pod pořadovým číslem 102, týkající se „Situace osob – dětí a dospělých – postižených autismem“.

V průběhu roku jsem se setkal se členy mnoha spolků sdružujících rodiny, v nichž se vyskytl autismus, a v té době mě zrovna kontaktovali dva funkcionáři další asociace ve věci projednání zvláštního případu dvou lidí s Aspergerovým syndromem. Tak jsem se seznámil s Josefem. Mluvili jsme spolu celou hodinu. Pak jsem se s ním setkal ještě několikrát. Čím víc jsem ho poznával a poslouchal, co říká, čím víc jsme spolu hovořili, tím víc jsem si uvědomoval, že mám před sebou citlivého a neobyčejně kultivovaného člověka, chápajícího rozumem i srdcem.

Původní setkání, motivované výhradně snahou lépe se obeznámit s překážkami, které společnost staví před lidi s autismem a ztěžuje jim tak přístup k základním právům – právu na školní docházku a výchovu přizpůsobenou jejich odlišnosti, právu na zaměstnání a život s ostatními, mezi ostatními –, se vyvinulo v setkání s člověkem. A tak jsme, má žena Fabienne a já, navázali s Josefem hluboké přátelství.

O Josefovi se říká, že má Aspergerův syndrom, že žije s Aspergerovým syndromem, že je „asperger“…

Avšak co to znamená?

Všichni jsme něčím jedineční, bez ohledu na to, jak jsou některé zvláštnosti, jimiž se odlišujeme od ostatních, pojmenovány. Filozof Maurice Blanchot spatřuje v pojmenování „násilí“ – říká totiž, že soustředit pozornost na pojmenování věci je pohodlnější než zabývat se věcí samotnou; tak dochází k tomu, že právě ta se ocitá na druhé koleji.

Amartya Sen, bengálský filozof a ekonom, držitel Nobelovy ceny, rozvíjí v díle Identita a násilí, iluze osudu úvahu o nebezpečí uzavření člověka do jedné „identity“. Tvrdí, že každý z nás má během života vzhledem ke svým vztahům několik proměnlivých identit – rodinnou, profesní, kulturní, biologickou, filozofickou, místní, duchovní a další. A pokušení lidi uzavírat nebo je nechat, aby se sami uzavírali do jedné z těchto četných identit, jako by byla jediná, je pro Sena hlavní příčinou diskriminace a násilí ve světě. Člověk je vždycky jiný, vždycky něčím víc, než se zdá druhým i sobě samému. A právě tato jeho podstatná část, již nelze přesně postihnout, dělá z každého člověka zcela jedinečnou bytost a současně jej staví na roveň všech ostatních.

Jak odkrýt bohatství a jedinečnost vnitřních světů, které nám připadají nedostupné?

Existují autentická vyprávění těch, kdo to, o čem píší, sami prožili. Například kniha Brita Daniela Tammeta Born on a Blue Day: Inside the Extraordinary Mind of an Autistic Savant (Narozen v modrém dni: Uvnitř neobyčejné mysli autistického savanta), která vyšla v roce 2006 a v níž se píše: „Narodil jsem se ve středu. Vím, že to byla středa, jelikož to datum má v mé mysli modrou barvu a středy jsou vždycky modré jako číslo devět či zvuk hlučných hašteřivých hlasů.“

Nebo je tady kniha The Shaking Woman or the History of My Nerves (Třesoucí se žena aneb Příběh mých nervů), již v roce 2011 vydala americká spisovatelka Siri Hustvedtová: „Jednou v květnu roku 2006, na modrém nebi tehdy nebyl ani mráček, jsem vstala a začala mluvit. Jakmile jsem otevřela ústa, prudce jsem se roztřásla. Ten den jsem se chvěla a pokračovalo to i další dny. Jsem třesoucí se žena.“

Existují různá vyprávění o odvaze. „Je třeba troufnout si být slabý, odvážit se vyjít bez krunýře, nahý před životem,“ říká francouzský spisovatel a filozof Alexandre Jollien, autor Chvály slabosti.

Máme zde Zrak mysli, poslední knihu britského neurologa a spisovatele Olivera Sackse, v níž se nám její autor přiznává, že již od dětství nerozeznává tváře lidí. Ani místa. Dokonce ani vlastní tvář v zrcadle. Tváře a místa jsou pro něj odjakživa labyrinty, v nichž se ztrácí a nenachází cestu ven. Co nám tato zvláštnost sděluje o Oliveru Sacksovi? Dozvídáme se o obtížích, jež měl od dětství, o nepochopení způsobeném strachem těch, s nimiž se setkává a kteří ho považují za člověka povýšeného nebo netečného, o nemalé práci, kterou vykonal, aby svůj handicap něčím vykompenzoval. A ještě něco – neschopnost vrýt si do paměti rysy obličeje druhých možná přispěla k tomu, že se s neobyčejným nadšením zajímá o druhé a usiluje o poznání toho, co Emmanuel Levinas nazýval opravdovou tváří, neviditelnou a tak osobní, že přiblížit se k ní lze jen duchovním zrakem.

A stejně tak je tomu s Josefem.

Jeho jedinečnost je částí toho, čím je on, částí zranitelnou, avšak zároveň i jeho bohatstvím – vypovídá o tom, jak ohromný kus práce na sobě odvedl, a o hloubce pohledu, jímž se dívá na svět, na sebe samého i na druhé. Jako dítě nemluvil, ačkoli už uměl číst a psát, a přesto se pro něj studium jazyků stalo vášní, etikou, která ho vedla vstříc druhým ve snaze porozumět jim, počínaje tím, co je v nich nejintimnějšího, i ve snaze ochránit křehký poklad, jímž je každý z těch jazyků ve své jedinečnosti.

Etika spočívá v tom, že člověk o sobě přemýšlí jako o druhém, nespokojí se s tím, že ho chápe, jako by byl jím samým, nýbrž má v sobě tolik pokory, že „si sebe představuje jako toho druhého“, jehož nezná, a pokud ho chce poznat, musí mu vykročit naproti. Stále se ho bude snažit objevovat, poznávat, znovu vytvářet. Jako cosi v nás, co nám chybí, část nás samých, která je ve všech ostatních.

Josef Schovanec mi prostřednictvím svého pohledu umožnil objevit rozměr reality, který mi do té doby unikal.

Jeho kniha je vzrušující. Výjimečně taktní, výjimečně jímavá. Je to neobyčejně poutavé, vtipné, vkusné a statečné vyprávění, pojímané s humorným odstupem a hlubokou kultivovaností bez hranic.

Životní lekce. Lekce lidskosti.

Jean Claude Ameisen, lékař a výzkumný pracovník,

člen Národního poradního výboru pro etiku

Druhá předmluva

Jednou večer přednesl v tělocvičně na předměstí přednášku člověk zvláštního vzezření, dlouhán, který jako by vystoupil z filmu Tima Burtona. Mluvil zvolna s cizím přízvukem, pečlivě volil slova, svůj projev okořeňoval krutým humorem a sál se otřásal smíchy.

V té době jsem začínala sbírat materiál pro svůj dokumentární film Hugův mozek a mé znalosti a představy týkající se autismu a lidí s autismem se blížily nule. Po prvním setkání s Josefem Schovancem jsem byla nucena svůj dosavadní náhled přehodnotit a řádně si ujasnit smysl své práce. Byl pro mě zjevením, které mi otevřelo oči. Kromě toho, že jsem poznala skvělého, vtipného a až dojemně laskavého člověka s vytříbeným vyjadřováním, jsem zjistila šokující skutečnost, že vinou veřejného zdravotnictví patří Francie v diagnostikování autismu, jeho léčbě a pomoci poskytované osobám postiženým tímto handicapem mezi nejméně vyvinuté země.

Josef Schovanec trpí Aspergerovým syndromem a do svých šesti let téměř nemluvil. Měl tak velké potíže s vyjadřováním, že mu rozumělo pouze jeho nejbližší okolí. Bez odhodlání rodičů, kteří se nesmířili s tvrzením lékařů, že jejich syn trpí nezvratnou psychickou poruchou, by ho jeho mlčení přivedlo do psychiatrické léčebny a nás by nepochybně navždy připravilo o jednu neobyčejnou mozkovnu.

Dítě, o němž se soudilo, že není způsobilé nastoupit do přípravné třídy, dospívající chlapec, s nímž tak často jednali jako s idiotem, pomatencem nebo mentálně retardovaným jedincem, muž, kterému dělá potíže pozdravit, vstoupit do kavárny a pro něhož je i tak bezvýznamný běžný úkon jako koupit si chleba nebo vyřídit telefonát nepřekonatelným zdrojem úzkosti; tento člověk úspěšně vystudoval prestižní pařížskou vysokou školu politických věd Sciences Po, stal se doktorem filozofie, plynně hovoří několika jazyky, píše si přednášky a vystupuje s nimi po celém světě.

Kolik však asi je vedle jednoho Josefa Schovance, který měl ohromné štěstí v tom, že se za něj jeho blízcí postavili a že sám nikdy nerezignoval, nediagnostikovaných autistických dětí předškolního věku, doživotně odsouzených k tomu, aby žily uzavřené ve vězení mlčení? Jsou jich tisíce.

Možná si díky zlomkům vzpomínek náhle matně vybavíme školní dvůr a osamocené dítě kdesi v koutě, podivně oblečené, mlčenlivé, s uhýbavým pohledem, stranou zájmu všech ostatních, ideální terč nejhorších urážek a ponižování. V tomto světě, jehož sociální kódy nechápe, si Josef Schovanec uvědomil svou odlišnost i tak, že byl jediný žák ve třídě, kterého děti o přestávkách systematicky tloukly.

Ale ani on, ani žádný jiný člověk s autismem, s nímž jsem měla možnost se setkat, nikdy neměl sklony ke stěžování. Cílené ústrky, k nimž dochází na všech pro život důležitých místech jako škola, knihovna, bazén, univerzita, podnik, v něm vyvolávají nesmírné utrpení, ale nikdy ne zášť. Ani agresivitu, ale naopak zvědavost, přehnanou až útlocitnou pozornost k druhému, často spojenou s odzbrojující přímostí a nevinností, jakou lze slýchat ve slovech dospělých, shovívavých k chování dítěte.

Josefu Schovancovi se podařilo obrátit svůj handicap ve výhodu. Tato nesmírně zajímavá osobnost nikdy nezapomíná na svůj původ. Člověk, který se ve dnech deprese cítí vykořeněně jako bez vlasti, a ve dnech, kdy je v pohodě, jako světoobčan, nám udílí úžasnou lekci lidskosti.

Sophie Révilová, filmová producentka

Úvodem

Proč knihy mívají úvod? Netuším. Koncem roku 2008 jsem se na tallinnské univerzitě zúčastnil konference zasvěcené právě tomuto tématu. A po pravdě nejsem o nic moudřejší. Zatímco však píši první řádky této knihy, zaplavuje mne jako jakýsi živý úvod vzpomínka na můj přesun do té vzdálené části světa – nekonečná prosincová noc, sotva přerušovaná slabým svitem v poledne, řeč odlišná od indoevropských jazyků, působící až intrikánsky. Ten v pravém smyslu objev měl podnítit mou druhou cestu, o něco delší, a pak ještě mnoho dalších. Dnes, kdy mé kroky vedou jinam, vídám v obrazech chodníků života výjevy ze starého města Tallinnu a také z livonského a kuronského kraje. Sen podobný zcela obyčejnému příběhu autismu, svým způsobem nepředvídanému, neobvyklému, jedním slovem prožitému.

Vymezení (vymazání) autismu

Úvodu ke knížkám by se mělo využívat mezi jiným ještě k jedné věci – definování jejich tématu. Anebo námětu, tyto dva pojmy si totiž neustále pletu a žádné vysvětlování ani etymologie mi v tom nijak nepomohly. Jak bych asi tak definoval autismus? Pomocí citací vypůjčených z lékařských skript? Nebo kategorických proklamací? Přiznám se, že nevím. Nanejvýš se mohu pokusit uchýlit k obyčejnému vyprávění, k běžným příběhům lidí. Copak nakonec nejde o totéž, jako když se z Hérodotova pera zrodilo to, co dnes nazýváme velké dějiny? Dějiny s velkým „D“, zakrátko ověnčené „-ismy“, měly posléze vyústit v mašinerii stíhající vše abnormální tam, kde rodák z Halikarnássu, který se stal adoptivním Atéňanem, chtěl vyprávět o životě lidí, všech, Řeků i Barbarů, příběhy seriózní i neuvěřitelné. Díky své zvídavosti si na celá staletí vysloužil pověst slaboduchého prosťáčka.

Začněme tedy právě tím. Autista je, jak se všeobecně soudí, především prosťáček. Nebo spíš někdo, kdo zaostal ve vývoji. „Osoba s mentálním postižením“, jak ho označují lidé s nejvybranějším vkusem, dokud se na internetu neobjeví ještě nějaká delší definice. Trouba, pablb, debil, poděs, ve chvíli, kdy nad zákonem bílého pláště zvítězí zákon plebsu. A to ani nezmiňuji výrazy, které padají na školním dvoře o hlavní přestávce, jelikož ty si každý v duchu představí jako první.

V téhle souvislosti by se toho dala vyprávět spousta. Každý den přináší nějaké zážitky a příhody. Musím přiznat, že lidé, kteří mě potkají poprvé, mě mají za idiota. Naprostého idiota. Bylo mi řečeno, že v takové situaci mám jedinou šanci – neotvírat ústa a doufat, že si ten druhý všimne mého pohledu, v němž by se snad mohly zračit stopy rozumné mozkové činnosti. Mluvím totiž jako idiot. Příliš pomalu. S výrazným cizím přízvukem – baví mě poslouchat lidi, jak se snaží uhádnout, odkud pocházím, trefují se kamsi mezi Bretaň a východní Poldévii, vybájené středoevropské království, samozřejmě přes Lucembursko, Rumunsko nebo zapadlé švýcarské regiony s neidentifikovatelnými protoretroalemanorétorománskými nářečími. Někteří z nich – jež přitom léta znám – si stále myslí, že jsem jim lhal a že není možné, abych se narodil ve Francii nebo na Havaji jako Obama, ale kdesi na východě. Přesto mi tu bezvýznamnou lež o mém původu, již nevyvrátí žádný důkaz, žádný rodný list, rádi odpouštějí – a to je pro mě podstatné. Takové virtuální cesty nejsou jedinou výhodou mého idiotismu – někteří lidé ke mně bývají nebývale shovívaví. Tak třeba pokladní mi pomalu, abych rozuměl, objasňuje, jak mám uchopit sáček se zbožím, které mi laskavě vložila dovnitř. Na letišti se mě zase bez vysvětlení ujímají tamní zaměstnanci a dělají mi doprovod, dokud nenastoupím do letadla.

U jazyka to však rozhodně nekončí. Retardovaně působí i mé pohyby a gesta. Co naplat. Jeden můj kamarád, filmový režisér a známá osobnost pařížského kulturního života, mi řekl, že jsem dokonalý, když se nehýbu. I tohle si každý vysvětlí, jak umí. Mnozí si myslí, že určitě musím být duchovní. Desetkrát ročně dostávám otázku, zda nejsem farář. Když to popřu, občas si to tazatelé vysvětlují tak, že jsem seminarista, a spokojí se s tím. Žel jsem dalek svatosti. Židovští přátelé mě zase podezřívají, že jsem rabín, případně na nejlepší cestě se jím stát. Upozorňují mě, že jako žák talmudské školy bych měl nosit kippu. Bývalá spolužačka mi prozradila, že kdysi během důvěrného rozhovoru na chodbě dospěly s profesorkou k závěru, že jsem židovštější než žid, ani o tom nevím. Jiní si mě zase představují jako homosexuála. Je to jasné. Stačí se podívat, jak chodím. Pokud se tedy někdy ocitnu v Saúdské Arábii, musím se mít na pozoru. A musím se naučit chodit jako tučňák. Aby mě aspoň vyhostili směrem k chladnějším zeměpisným šířkám…

Navzdory tomu mohu mluvit. Hovořím o autismu. V tu chvíli někteří ihned otočí o sto osmdesát stupňů. Z idiota se rázem stane malý génius. Což z psychologického úhlu pohledu, ponechá-li se stranou schopnost spočítat třináctou odmocninu, v konečném důsledku vyjde nastejno. Lidé okamžitě zbystří a podívají se na mě pozorněji, když jim řeknu, že jsem absolvent pařížské školy politických věd. A doktor filozofie. A někteří tomu nevěří.

Měl bych se urazit? Potrestat tu skandální neschopnost rozpoznat autismus? Rozplývat se lítostí nad zpustlostí společnosti? Vidím v tom spíš mnoho faset jedné osobnosti, lhostejno zda autistické, či nikoli, ačkoli jsem byl vyzván, abych zde mluvil spíš o té první. To mi připomíná větu někoho, kdo je ve Francii málo známý – Saula Alinského –, která zní: „Jeden chlápek mi svého času řekl, že jsem marxista financovaný římskokatolickou a presbyteriánskou církví, který se vrací k metodám gangu Al Caponea… Představte si, že mi ta melanž připadá zajímavá.“

V Samarkandu, na Hedvábné stezce, 11. září 2012

1/
Dětství

V jistých prastarých kulturách, jako třeba u Inuitů, byl rozšířen na první pohled dost podivný literární žánr – vzpomínky na narození, nebo dokonce prenatální život. Dlouho nezapomenu, jak na mě zapůsobilo nečekané setkání s jedním z nejznamenitějších znalců v tomto oboru, Bernardem Saladinem d’Anglure, jehož jsem poznal díky zajížďce související s jistou konferencí. Tento muž se s Inuity seznámil v Nunaviku, na jejich quebeckém území ležícím za polárním kruhem. Mně osobně na toto prvopočáteční období nezůstala žádná zřetelná, spolehlivá vzpomínka… Snad několik obrazů, ale jak získat jistotu, že jsou pravdivé? Má sestra má větší štěstí, vybavuje si okamžiky z nejranějšího dětství. Její bráška, který tak předčasně vyspělý nebyl, nemá co vyprávět.

Většina mých dávných vzpomínek se pojí se švýcarskou krajinou. Jen velmi málo tváří či lidí je v nich zachyceno jinak než v obrysech, pokud na nich ovšem nebylo něco, co je činilo snadno rozpoznatelnými. Švýcarsko se na těchto stránkách ještě párkrát objeví. Nejsem švýcarský občan ani nemám ve Švýcarsku bankovní účet. Prostě mě v dětství utvářely dlouhé prázdniny trávené v Alpách německy mluvícího Švýcarska; nedokážu na ně zapomenout.

Mluvení a jídlo: první učení

Vypráví se, že v mnoha buddhistických klášterech se adepta před přijetím nejprve zeptají, zda je člověk, nebo duch. V našich západních kulturách nabývá kritérium člověčiny různých podob. Zdá se, že shoda se vyskytuje kolem způsobilosti řeči. Turingovým testem, jímž prozatím neprošel úspěšně žádný počítač, se prokázalo, že systém umělé inteligence nedokáže v rozhovoru odlišit, kdo z hovořících je člověk a kdo stroj. To je zdánlivě velmi moudré kritérium. Přesto budeme předpokládat, že v tom jsem byl buď ještě umíněnější než obvykle, nebo že v můj prospěch rozhodly okolnosti a prostředí, zkrátka několik let jsem vůbec nemluvil. Jsem tedy člověk? Příklad sebenaplňujícího proroctví – povšimněme si, že dítě považované za neschopné řeči často, dle očekávání okolí, skutečně nevyužije učení ve svůj prospěch.

Měl jsem to štěstí, že mluvit jsem se jakžtakž naučil. Nedokážu říct, kdy jsem s tím začal. Postupné zlepšování mého vyjadřování se neobešlo bez komplikací – a ani dnes ještě nemám vyhráno, neodpustí si zlé jazyky, jako je ten můj. Kolem mých šesti až sedmi let rozuměl tomu, co říkám, pouze úzký kruh rodiny – rodiče a sestra –, ale ostatním to dělalo velké potíže; dosud si vybavuji scény, kdy mě nějaký člověk žádá, abych mu znovu a znovu opakoval, co jsem řekl, a poté se obrací na mé rodiče s žádostí o „přetlumočení“.

Než se po dítěti bude něco žádat, je třeba nejdřív se shodnout na tom, co „mluvení“ vlastně znamená. Chce se po něm, aby vydávalo zvuky stejně jako dospělí? Nebo jako to dělají nebo by měly dělat děti v jeho věku? Chce se po něm, aby něco chápalo? A pokud ano, tak co? Tyto otázky zdaleka nejsou plané. Je dítě, které dokáže číst středověké listiny napsané v latině a písemně je komentovat, ačkoli neumí mluvit, mentálně retardované? A co kdyby se totéž dítě do situace, kdy by mohlo číst latinsky psanou středověkou listinu, nikdy nedostalo? Postupně směřujeme k otázce, která je strašákem školního vzdělávání: Pokud si neumíte hrát s obručí nebo si zavázat tkaničky, ale vášnivě se zajímáte o diferenciální počet, máte na to, abyste v mateřské škole postoupili do vyššího oddělení? Opravdu jste schopní se učit? Tedy učit se od paní učitelky.

Já jsem tak atypický profil některých autistických dětí určitě neměl. Přesto jsem měl, diplomaticky řečeno, své zvláštnosti. Dnes se těm věcem můžeme usmát, avšak tehdy představovaly malé tragédie. K mým problémům s vyjadřováním se přidávaly další potíže. Když jsem mluvil, vyprávěl jsem věci, kterým by i v případě, že bych vyslovoval dokonale, spousta účastníků hovoru pravděpodobně nerozuměla. Například jsem odříkával seznamy jmen hvězd. Předpokládejme, že jste psycholog a do ordinace vám přivedou dítě s autismem, které spustí: „Alnitak, Alnilam, Mintaka.“ Nedošli byste k závěru, že jde o jakousi formu dětské psychózy? Autismu, znemožňujícího veškerou lidskou komunikaci? Anebo byste poznali, že jde o jména tří hvězd pásu Orionu, a zapředli plodnou debatu o astronomii? To je zažitá situace, nikoli s psychologem, ale s jinými dospělými. Přítelkyně rodičů, s níž jsem se na pár okamžiků ocitl o samotě, se mě česky zeptala, z jakého důvodu se Francie nestala znovu monarchií. Poté co jsem jí svou odpověď několikrát zopakoval, veden snahou, aby mému žvatlání porozuměla, však jen mlčela a nic neříkala. Co na to říct? S batolaty, která se sotva naučila chodit, se takové hovory nevedou. A nabízí se další podobná vzpomínka – rodiče, původem Češi, se pravidelně zúčastňovali setkání malé české komunity žijící v Paříži. Občas jsem tam měl „referát“ o něčem, co mě zajímalo, například o astronomii, mé vášni, jíž jsem od svých sedmi nebo osmi zasvětil spoustu let. Při pohledu na malého špunta, jak vysvětluje zvláštnosti té či oné hvězdy, se přítomní možná bavili; pravděpodobně mu ani nevěnovali pozornost v domnění, že za jeho výlevy může hyperaktivita. Kdyby se tam vyskytl psychiatr, nejspíš by mi na tu mezihvězdnou psychózu doporučil nějaká psychofarmaka. V té době jsem byl každopádně téměř neschopný společenského projevu, který pomáhá vytvářet vazby a díky němuž především bývá dotyčný vnímán jako člověk, k tomu duševně zdravý.

Psaní je, myslím, snadnější než mluvení. Nevyžaduje tak náročnou synchronizaci činností. Když se vám chce, můžete zpomalit nebo přestat. To bylo možné dokonce ještě před tím, než se objevily klávesnice, na nichž stačí stisknout tlačítko. Je to snad proto, že stejně jako některé jiné děti s autismem jsem nejspíš opravdu uměl číst a psát dřív, než jsem se naučil mluvit tak, „jak se má“? Vážně nevím. Žádné studie, které by se dotýkaly této otázky, jsem doposud nečetl.

Ani nejsem schopen si přesně vzpomenout, kdy a jak jsem se číst a psát vlastně naučil. Příkladů, které by to doložily, se dochovalo jen nepatrně. K mým druhým narozeninám nebo Vánocům přišel v roce 1983 rodičům balík. Přátelé poslali sestře a mně dárky, hlavně nákladní autíčka, která se obvykle dávají spíš chlapcům, a také jakéhosi malého plyšáka. Kresba té plyšové hračky – jistě značně rudimentární, avšak o nic méně vyspělá než mazaniny, jaké dokážu načmárat dnes – se dochovala v rodinných archivech s připojeným datem jejího „zrození“ a několika dalšími slovy. Ta jsou napsána velkými písmeny, přičemž některé litery, například „A“, jsem převrátil vzhůru nohama. Dost obtížně od sebe rozeznávám levou a pravou stranu, mimochodem stejně jako východ a západ; myslím si, že mám docela slušnou představu o mapě Evropy, ale kdybyste po mně chtěli, abych vám jmenoval některou zemi na západ od Německa, dočkali byste se rozpačitého, několik vteřin trvajícího mlčení, než si přesně ujasním, kde se na mapě nachází východ.

Na rubu téže kresby nalezneme v tom, co jsem tenkrát napsal, další zvláštnost: „Pro malé děti – Napiš své jméno.“ Poté jsem napsal „Schovanec“, tedy příjmení. Když umí dvouletí caparti mluvit nebo psát, obvykle se sami neoznačují příjmením, nýbrž křestním jménem, popřípadě též pseudonymem nebo přezdívkou.

Mé učení tedy probíhalo prostřednictvím čtení a psaní. Dodnes jsou pro mne texty přístupnější spíš v písemném než ústním podání. Totéž platí, když mám sám něco vyprodukovat – mnohem snazší je pro mě text napsat na počítači než ho přednést. Nezbyde mi tedy než si zachovat jistou náklonnost ke gramatologii filozofa Jacquesa Derridy, což je věda o psaní, podobně jako chce být lingvistika vědou mluveného jazyka.

Avšak u jakéhokoli projevu a ústního především nejde o prostý shluk hlásek. Důležitější než konkrétní slovo je u každého sdělení z něj plynoucí společenské očekávání. Oč jsou některé otázky či některá zadání přesnější („Určete v centimetrech délku úsečky AB.“), o to jsou jiné vágnější, v jejich slovech není zakódován přesný význam. Co uděláte, když uslyšíte, že někdo volá vaše křestní jméno? Nepožádal vás, abyste se otočili. Ostatně možná to ani vaše jméno není – k hrůze spousty dětí s autismem může mít stejné křestní jméno více osob; proto se občas najdou tací, kteří identifikují lidi podle espézetky jejich auta nebo čísla jejich sociálního pojištění. Říká se, že lidi nelze redukovat na číslo; ovšem redukovat je na křestní jméno není samo o sobě o nic lichotivější. V mém nejranějším dětství, to jsme ještě žili ve Švýcarsku, jednou rodiče zažili pořádný šok, když jsem se jim ztratil. A nereagoval jsem na jejich volání. Přitom jsem byl v křoví přímo před nimi. Chyba byla v tom, že když na mě volali křestním jménem, zapomněli dodat, abych se jim ozval…

Osvojit si chůzi bylo také značně složité. Chodit jsem se naučil pozdě, k zoufalství rodičů, kteří se mě snažili držet za malé paže, zatímco jsem nohama jen komíhal ve vzduchu. A navíc nesynchronně, takže to nemohlo fungovat. Rodinné diapozitivy takovými scénami přímo překypují. Ještě dnes mám divnou chůzi. Jedna spolužačka ve snaze o maximální vlídnost říká, že tancuji. A to přitom ani neviděla, že když se ocitnu o samotě na chodbě nebo na schodišti, občas si troufnu oddat se svým dávným libůstkám a kráčím s rukama vzpaženýma, „v oblacích“; nic naplat, tak to zkrátka je.

Ten problém si uvědomuji v plné síle, když debatuji s rodiči, kteří o svém autistickém potomkovi říkají, že nechodí. Anebo chodí špatně, popřípadě se pohybuje tak, že je jeho chůze posuzována jako nesprávná. Zrovna dnes dopoledne jsem hovořil s maminkou, jejíž dítě sice začíná pozvolna chodit, ale na svůj věk velmi nešikovně. A tak při sebemenší nerovnosti terénu ihned upadne jako někteří hodně staří lidé.

Škola: kopance od života

Obávám se, že některé otázky zůstanou navždycky bez odpovědi. Právě k takovým patří hluboce opodstatněné důvody nezbytnosti školní docházky. Podle oficiální odpovědi se do školy chodí proto, aby se dítě naučilo to, co říká paní učitelka nebo pan učitel. Foucaultovská odpověď se odvolává na disciplínu těl. Odpověď římskokatolické církve, poněkud upjatá, se dovolává ctnosti. Pro mě samotného byla povinnost školní docházky něčím, co je dáno. Ostatně paradoxně právě pro tohle jsem si jí navzdory všem jejím nedostatkům považoval. Dnes se domnívám, že škola je zkrátka a dobře místem potřebného učení, ovšem ne vždy všemu, s čím se výslovně počítá v osnovách.

Mnohokrát došlo k tomu, že mi byla nabídnuta možnost osvobození od školní docházky nebo aspoň opakování ročníku. Záměrně to říkám takto neadresně. Nemyslím si, že by v tom měl prsty nějaký ústřední „belzebub“ usilující o můj neúspěch, spíš to navrhovali lidé, ostatně veskrze úctyhodní, avšak přesvědčení o oprávněnosti takové nabídky či postupující podle o nic méně legitimních směrnic vydávaných lidmi s náležitou pravomocí. Mnoho rodičů se nemůže zbavit dojmu, jako by se jim do cesty stavěla všudypřítomná neviditelná zeď, s níž musí svádět boj, jehož každá etapa nabývá podoby záludného nepřítele.

Můj první kontakt se vzdělávacím zařízením byl rok strávený ve „velkém“ oddělení mateřské školy, které jsem navštěvoval pouze dopoledne. Chodit tam ještě odpoledne bylo zhola nemožné, zcela nad mé síly. Dost dobře si vzpomínám na schůzku s paní ředitelkou, z níž jsem přirozeně nic nepochopil, jen to, co mi později vysvětlili rodiče – nejdřív se k navrhovanému kompromisu stavěla zdrženlivě a posléze na něj přistoupila.

Na konci toho roku ve velkém oddělení chtěli všichni, počínaje mou paní učitelkou, abych si ho zopakoval, protože jsem si vůbec neosvojil dovednosti nezbytné pro způsobilost postoupit do přípravky. Zpětně si říkám, že kdyby čekali, až je získám, možná bych byl ve velkém oddělení ještě dnes… Člověk může umět číst a psát, může se zajímat o různé druhy plísní, a přitom nezvládne hru s obručí společně se svými spolužáky. Problém je v tom, že v odděleních pro nejmenší děti nás hodnotí podle schopností, které pro lidi s autismem patří mezi ty vůbec nejobtížnější. A které je zajímají jen okrajově – hlavní rozdíl mezi trojitým integrálem a karaoke nespočívá v tom, že obojí je obtížné, ale v zájmu, jaký spousta mladých lidí s autismem věnuje tomu prvnímu, přičemž si nemusí nutně uvědomovat, proč by měli bojovat, aby měli něco z toho druhého. To neznamená, že lidé s autismem nevyhledávají kontakt, právě naopak; nicméně nemusejí chápat, jak může někoho těšit hulákání a frenetická gestikulace dětí na školním dvoře během velké přestávky.

Ze společenského pohledu jsem byl osamělý. Ostatních dětí jsem se bál – bohužel oprávněně. Strach bylo cosi téměř racionálního a rozumného. Denně jsem schytával rány. Některé skupinové hry se vysloveně točily kolem osvědčených způsobů, jak se na mně vyřádit. Bylo by bláhové domnívat se, že školní šikana se vyskytuje pouze ve špatných školních zařízeních; to, které jsem navštěvoval, bylo určené pro omezený počet dětí a těšilo se dobré, dokonce vynikající pověsti. Učitelé pověření dozorem v té době neuměli pohotově zareagovat a zajistit, aby se žádné dítě nenechalo mlátit. Ostatně dnes už to snad umějí? Troufám si tomu věřit, i když jist si tím nejsem. Ba co hůř, když jsem se ocitl v situaci, kdy jsem byl očividně znevýhodněn, vysvětlovalo se to tím, že nemám štěstí ve společenské rovině, takže jsem si za to přirozeně mohl sám.

Jestliže si ve skupině čtyř dětí, které si označíme písmeny A, B, C, D, tři poslední odmítají hrát s dítětem postiženým autismem, zde označeným A, bude „vina“ nebo interpretace tohoto fenoménu přisuzována zvláštnosti A, a nikoli zavrženíhodnému chování B, C a D. V úhrnu zde tedy máme dvojí potíž, s níž se budeme setkávat na všech stupních nebo téměř na všech.

Moji jasnozřiví, všímaví rodiče vymysleli náramnou taktiku – vše vysvětlovali tím, že jsem cizinec, nebo rovnou Čech. Tím bylo jasně řečeno vše. To, že mluvím nesprávně, je naprosto logické. Že nerozumím příkazům a zákazům, není nic nenormálního. Nakonec i důvod toho, že se nestravuji ve školní jídelně, neboť jsem zvyklý na zvláštní životosprávu, je třeba hledat kdesi v dalekých krajích. Před několika lety jsem se setkal s jedním pánem původem ze Švédska a on mi spontánně převyprávěl příběh v mnohém podobný tomu mému, jen s tím rozdílem, že místo Čechů v něm figurovali Švédi. Moji rodiče zjevně nebyli jediní, kteří takto uvažovali.

Moji malí spolužáci aneb velká přestávka

Představa, že se děti se svými malými spolužáky cítí dobře, patří k těm nejpevněji zakořeněným. A pro děti s autismem také k těm nejzhoubnějším. Copak se dětem, které nechtějí jít do školy, neříká, že se zase uvidí s „kámoši“? Moji rodiče mi to sice neříkali, ale myslím si, že pokud by to dělali, jedině by mě tím rozhodili. Co vlastně slovo „kámoši“ znamená? Proč se po něm vůbec sahá, když nás paní učitelka ve třetím roce na základní škole jasně nabádala, ať je ve slohových cvičeních nepoužíváme? Ani není třeba připomínat, že pro dítě s autismem dotyční „kámoši“ představovali spíš malé nestvůrné mlátičky.

S výše uvedenou představou jde ruku v ruce domněnka, že nejsvětlejším momentem školního dne musí být famózní velká přestávka. Ta je přitom hotový zlý sen. Nejdřív se ozve pronikavé zvonění. Sotva utichne, nebo po pravdě ještě mnohem dřív, spustí děcka řev, vystřelí z lavic a ženou se ven jako splašené stádo lačné hry. S míčem jsem si hrát neuměl nebo jsem spíš nechápal tu podivnou hru směšující oficiální pravidla a účelové praktiky. Aby v ní člověk uspěl, musí mít navíc určité dispozice – trojrozměrnou vizuální představivost, pokud jde o dráhu míče, a k tomu jemnou motoriku; to vše u mne bylo problematické a zůstalo mi to dodnes. Mou chabou schopnost chytat hozené předměty rodiče často komentovali v tom smyslu, že mám obě ruce levé. Děti na školním hřišti používaly mnohem drsnější výrazy. Snad nejvíc vás paralyzuje, když vám uniká smysl. K čemu to je, hrát fotbal? Jaký význam má kopat do míče, který se okamžitě hrozně umaže, a honit se za ním tím či oním směrem? Neříkejte mi, že je to super nebo „hustý“. Co může být na kopání hustého? Takový argument neobstojí.

Děti s autismem mívají často trochu zvláštní chůzi a vystupování vůbec. Ostatní žáci si hned všimli, že ve třídě nereaguji na zadání stejně jako oni. Na základě toho, co vypozorovali, si rázem udělali o malém spolužákovi obrázek. Děti vědí okamžitě, kdo bude v kolektivu oblíbený, koho budou mít rády a koho naopak mezi sebe nepřijmou. Společnost dospělých funguje podobně, jen je ve svém sociálním pokrytectví rafinovanější – dospělí vás sice rovnou nepraští, ale vyloučí vás jinak, prostřednictvím slov a chování. Pro ostatní žáky tudíž bylo téměř nemyslitelné, abych se účastnil jejich skupinových her. I když bylo jasné, že bych si s nimi některou zahrát mohl, už si na mé vyloučení zvykli a jen těžko mě přijímali mezi sebe.

Moji rodiče si to dobře uvědomovali, když jsem se domů vracíval špinavý, s oblečením od bláta. Naštěstí jsem tenkrát ještě nenosil brýle. Když mě spolužáci naposledy uhodili, muselo mi být nějakých třináct. Co s tím však mohli rodiče dělat? Vina dětí to nebyla, jak se dalo vyvodit z poznámek v žákovské knížce (v tom smyslu, že se neúčastním „života třídy“).

S cynismem pramenícím z rozčarování bych skoro věřil tomu, že přítomnost protivníka nebo všemi opovrhovaného jedince může přispívat ke všeobecné soudržnosti. Jednou na začátku hry, kterou jsem nepochopil, jsem sledoval ostatní děti, jak se shlukují a při tom vykřikují: „Velitel družstva! Velitel družstva!“ Každý chtěl být přirozeně velitelem družstva, ale já jsem nevěděl proč. Tak jsem zvolal: „Otrok družstva!“ Po okamžiku ohromeného ticha byla má role jasná: dal jsem skupině smysl a soudržnost. Hned věděli, co mají dělat – vyřádit se na mně. Směšný způsob, jak mi poděkovat za to, že jsem jim prokázal službu…

Musel jsem si najít jiné lsti. Bojovat s otevřeným hledím nepřipadalo v úvahu už proto, že jsem ve třídě vždycky byl nejmladší a nejdrobnější. Zpravidla jsem se tedy uchyloval k úskoku. Ke škole patřil rozlehlý dvůr a já jsem si často zalezl do kouta s nějakým čtením. Schovával jsem se s knížkami, které se mi vešly do kapsy. Tahle strategie ovšem naneštěstí fungovala jako dvousečná zbraň, protože stejně jako můžete být v koutě v naprostém klidu, lze zažívat i pravý opak, když vás tam vyčenichají.

Později, v CM1 a CM2,[1] jsem si všiml, že pokud udělám nějakou drobnou hloupost nebo se přiznám k něčemu, čeho se dopustili spolužáci, mohu o přestávku přijít a zůstat za trest ve třídě. Párkrát jsem to zkusil, a když to klaplo, cítil jsem se jako v ráji. Nevím, jestli to mým učitelům došlo. Neautisti nejsou vždycky tak bystří, jak se tváří.

Postupně si člověk zvykne skoro na všechno. Problém je v tom, že když dítě přivykne odmítání ze strany druhých, podepíše se to na jeho vyvíjející se osobnosti, ať už je autista, či nikoli. Obzvlášť traumatizující je, když se v zájmu komunikace snaží používat nějaké strategie a zjišťuje, že všechno pokaždé zkrachuje. Například ve snaze navázat kontakt se spolužákem ze třídy vyvinete úsilí a v okamžiku, kdy vykročí směrem k vám, mu řeknete: „Dobrý den, pane“, jak velí slušnost. A ono to nevyjde, jelikož vašemu kamarádovi je teprve sedm let. Ve vaší příručce společenského chování přitom autor nespecifikoval, od kterého věku by se tento konkrétní obrat měl používat. Zásadní problém totiž spočívá v tom, že děti si takové věci výborně pamatují a na vaše „úlety“ hned tak nezapomenou. I když hned následující den, poté co se to mezitím doma naučíte, už zareagujete správně, na vašem vyloučení to nic nezmění; všichni si samozřejmě pamatují, co jste řekli včera. To vede některé děti s autismem k tomu, že často mění školu ve snaze uniknout své pověsti. To je ovšem problematické řešení, jelikož stejná situace se bude dřív nebo později opakovat.

Jeden dospělý s autismem se mi svěřil, že kdykoli jako dítě přišel do nové třídy, nejdřív ze všeho si spočítal spolužáky. Šlo snad o nějakou autistickou mánii, jak by se někomu mohlo zdát? Nikoli, prostě chtěl vědět, jestli je počet dětí sudý, nebo lichý. Když byl lichý, řekl si: „Do háje, vždycky když se bude pracovat ve dvojicích, budu sám.“ To ukazuje, do jaké míry se dítě s autismem navzdory všeobecně rozšířené představě snaží o integraci v třídním kolektivu. Není tomu tak, že je samo, protože to tak chce nebo se uzavírá do sebe. Takový názor je pohodlný, umožňuje totiž, aby za všechno, co se mu děje, připisovali vinu právě postiženému. To ale neodráží skutečnost.

Další nezbytnou poznámku si zaslouží pojem „výtečnost“. Jak jsem již uvedl výše, nechodil jsem do škol, jaké mají v Bronxu. Spíš do zařízení označovaných jako dobrá. Tím chci poukázat na mylnost představy, že v „dobrých“ zařízeních děti s autismem nemají žádné potíže. Naopak právě v těch velmi dobrých obvykle dochází k vylučování dětí s postižením častěji než v těch, jež mají nevalnou pověst. Tento paradox, nebo dokonce skandální fakt má své důvody.

Skutečnost, že je někdo postižený, totiž znamená, že vyčnívá z řady, neshoduje se s žádnou formou. Výtečnost má v sobě podle mě něco zcela nahodilého. Netvrdím to z frustrace, neboť sám jsem prošel všemi možnými zařízeními považovanými za excelentní. K této věci se ještě vrátíme.

Moji učitelé aneb rozporný výsledek

Když se na svých veřejných prezentacích zmiňuji o různých úletech u dětí, bývá to přijímáno relativně dobře. Ovšem zmiňovat totéž v souvislosti s dospělými ze školních zařízení je nepoměrně složitější. Přesto lze najít řešení, když se k tomu najde vůle.

Moji rodiče dokázali vyjednávat a vždycky si navzdory různým potížím vynutit, abych směl chodit do školy. Pro učitele jsem představoval problémové dítě. V tom horším smyslu. Klasický profil problémového dítěte je nabíledni – má špatné známky, ve třídě se neumí chovat, neposlouchá. Já jsem mohl mít dobré známky. Učitelé věděli, že čtu knížky, které neodpovídají mé současné „úrovni“, že nejsem neposlušný, a přesto se mnou byly problémy. O několik let později jsem se měl stát lajdákem s dobrým prospěchem, podivným ptákem ve školní krajině. Zkrátka jsem měl často s učiteli dvojaký vztah. Někteří mě měli rádi, dokonce velmi, jiní se přede mnou měli na pozoru, jako by se mě báli. Když o tom tak přemýšlím, říkám si, že nakonec ti, kteří se obávali, že se mnou budou potíže, pro to měli své důvody; ve výuce jsem musel hodně vyrušovat. Představte si dítě, které se věčně hlásí, odhodlané odpovědět na položenou otázku, nebo které vás občas docela drsně opraví, když při psaní na tabuli uděláte pravopisnou chybu. To může být docela nepříjemné.

Lépe to snad ozřejmí jedna příhoda. Když jsem byl v CE2 a učili jsme se o úsečkách, měli jsme je změřit a poté vedle nich zapsat jejich délku v centimetrech a milimetrech. U jedné z úseček jsem se s paní učitelkou ve výsledku rozcházel. Lámal jsem si tím hlavu, byl jsem zmatený: jak je možné, že jsme nedospěli ke stejnému řešení? Nakonec jsem se ke své radosti dopracoval k erudovanému vysvětlení a chtěl se o ně s paní učitelkou podělit v domnění, že je ocení. Vyložil jsem jí tedy, že rozdíl v našem měření si lze objasnit tím, že je příliš stará, třesou se jí ruce, a proto nemůže naměřit správnou délku úsečky. Ona si to ovšem vyložila špatně. Takovou negativní reakci jsem vůbec nepředpokládal. Lidé se často domnívají, že dítě s autismem opravuje své učitele proto, aby se jich dotklo, ale tak tomu vůbec není.

Je to o něco složitější. Možnost účastnit se života třídy se všeobecně považuje za dobrou věc, ovšem dítě s autismem může působit problém právě proto, že je přesvědčeno o správnosti svého počínání. Předpokládejme například, že dotyčný žák, v tomto případě já, se náhodou zajímá o Egypt faraonského období. Když v souladu s osnovami přijde okamžik, kdy se má Egypt probírat ve škole, jeho třída bude zakoušet pekelná muka, jelikož takové dítě se bude v jednom kuse hlásit, přerušovat učitele, každou chvíli ho opravovat nebo něco dodávat. A pravděpodobně nedokáže pochopit, že na probrání této látky osnovy počítají s půlhodinou, a nikoli celým rokem. Egyptem jsem byl posedlý. Po několik let jsem neměl v hlavě téměř nic než tuto zemi, její dějiny a faraony třiceti dynastií, jejichž seznam jsem znal zpaměti. Nedávno jsem šel po Paříži a náhodou se s píchnutím u srdce zastavil před jednou výkladní skříní. Zahlédl jsem v ní název soukromého vzdělávacího zařízení pořádajícího přednášky z egyptologie. Okamžitě se mi vybavily vzpomínky z dětství – je to už tolik let, co jsem tam napsal. Dopis, který mi diktovali rodiče, obsahoval prosbu, aby mi z té školy poslali katalog. Samozřejmě že jsem se tam kvůli penězům nezapsal. Když jsem se po letech před tím ústavem znovu ocitl, byl to pro mě opravdový šok. Úplně stejný jako před několika roky, když jsem stejným způsobem v ulici de Rivoli zahlédl fasádu Domu astronomie, téměř bájné instituce mého dětství. O těchto „setkáních“ jsem nikomu nevyprávěl. A přitom vypovídají lépe než sáhodlouhá argumentace o užitečnosti samostatného vzdělávání dítěte s autismem. Byť by se na jeho věk jevilo neužitečné nebo absurdní. Právě tím spíš.

Učení ve škole a učení doma

Když otec chodíval na nákupy, často mě brával s sebou. Využíval té příležitosti k tomu, aby se mnou procvičoval sociální kódy. Věděl, že se o všechno postará, a mým jediným úkolem bylo jít za ním. Jednou mi v supermarketu koupil knížečku o astronomii. Naučil jsem se ji nazpaměť – sahal jsem po ní tak často, že se dnes nachází v žalostném stavu. Právě ten den, jak si vzpomínám, se zrodila má zvědavost a vášeň pro astronomii. Později mi jeden otcův kolega daroval jedno číslo Ciel et Espace, časopisu specializujícího se na oblohu a vesmír. To byl začátek velmi dlouhého období. S časopisy jsem ještě neměl žádnou zkušenost, a tak jsem se ho první měsíce učil zpaměti, od prvního písmene, počínaje horním řádkem vlevo na první straně obálky, po poslední písmeno vpravo dole na její zadní straně, včetně reklamních textů a čárových kódů.

Teprve posléze jsem si uvědomil, že je možné si nějaký výtisk přečíst bez nutného memorování. O něco později jsem navíc ještě pochopil, že ho lze začít číst například od článku na šestnácté stránce, a nikoli nutně od začátku. Nakonec mi došlo, jaký je rozdíl mezi článkem a reklamou. Všechna ta zjištění přicházela postupně. Četba časopisu Ciel et Espace se pro mě stala něčím víc než vášní – opravdovým prostředkem utváření mé osobnosti. A také socializace. Zpočátku virtuální, protože v každém časopise určeném nadšencům jde o konkrétní lidi, různé akce, které pořádají, setkání příznivců, z nichž si pak lze přečíst zápisy a podobně.

Tak jsem se dozvěděl, že se lidé rádi setkávají, že používají specifické výrazy a že každé setkání se v něčem podobá rituálu. Nepřímo jsem se tímto způsobem naučil sociálním kódům, které by mi jinak připadaly neskonale nudné a nezajímavé. Kouzlo astronomie, vědy o vzdálených nebeských tělesech, by mohlo pro lidi na této Zemi působit jako svého druhu pojítko.

A pomohl mi můj zájem o astronomii i ve výuce? Takový předmět se na prvním stupni neučí. Pomineme-li tento zvláštní případ, myslím si, že vědění se ve škole hodnotí výrazně jinak než v jiných kontextech. Například v CE2 nebo CM1 se učí orientace a určování světových stran – severu, jihu, východu a západu. Při písemce jsme měli odpovědět na následující otázku: „Na které světové straně se nikdy neukazuje slunce?“ Odpověď, kterou ve škole očekávají, zní samozřejmě na severu. Přitom je mylná, protože nebere v úvahu nejen půlnoční slunce, ale ani případ celé jižní polokoule. Jenže tento typ odpovědi, přitom přesné, není ze strany osmi až devítiletého dítěte přijatelný, a proto ho tam považují za chybný. A když se nenecháte odbýt, pomyslí si o vás, že budete říkat cokoli, jen abyste zakryli fakt, že se mýlíte.

Vezměme si jiný příklad. Ve škole se děti celkem brzy učí slovům považovaným za složitá, jako je třeba „horizontální“ a „vertikální“. Při prověrce vám ukážou zpola plnou sklenici a ptají se, zda je hladina vody horizontální, vertikální, nebo šikmá. Co na to odpovědět? Kdyby byla horizontální, jak by se oceány otáčely spolu se zeměkoulí? Výčet podobných příkladů by byl dlouhý, zejména kdyby se do něj zahrnuly i víceznačné věty v hodině francouzštiny. Ilustrovaly by obecně platný jev – školní prospěch a znalosti spolu nesouvisí tak úzce, jak se nám mnozí pokoušejí namluvit.

Učení se společenským komediím aneb peklo školních výletů

Nabízí se otázka, proč za takových okolností chodit do školy. Hlavně když šesti- nebo sedmileté dítě ke své hrůze občas zjistí, že paní učitelka nezná nástupce Ramesse II. a nic jí neříká velikost Síria. Tak proč ji poslouchat? Pro rodiče občas bývá takové dilema mnohem závažnější, jelikož dítěti s autismem může působit obrovské potíže pochopit, že škola je od toho, aby je naučila sociálním pravidlům – tedy tomu „něčemu“, co činí pravdivými nepravdivé výroky o severu a hladině vody. A že v ní kromě školního řádu platí nepsaná pravidla, například že dítě se tam naučí počítat, psát a k tomu si najde kamarády.

Jenže vedle mě na základní škole ani první roky na střední nikdo nechtěl sedět. Kazit si pověst tím, že bude v jedné lavici s takovou obludou. Nyní si troufám dodat, že později, před maturitou, se někteří z nepochopitelných důvodů prali o to, aby mohli sedět vedle mě, hlavně při písemkách z matiky… Přesto jsou navzdory tomu, co se povídá, ze všech rovnic na pochopení nejtěžší právě ty společenské.

To však není nic ve srovnání s mimoškolními aktivitami a „efektivním“ využitím volného času; jestli nechápete užití tohoto přívlastku, tím hůř. Koncem školního roku, po pěti letech strávených na základce, čekal mou třídu jednodenní školní výlet. Myslel jsem na to několikrát denně v průběhu celého roku. Při představě, co mě čeká a nemine, co budu a nebudu smět dělat, jsem propadal panice. Byl to stres, těžko představitelný pro jiné děti, které se samozřejmě těšily – poznamenejme v té souvislosti, že schopnost chápat druhé, považovaná u lidí s autismem za nedostatečnou, není nutně lepší u lidí, kteří se považují za zdravé. Školní výlet na konci školního roku na jednu stranu znamená, že školní rok skončil, a na stranu druhou, že čas strávený ve škole se zkrátí aspoň o jeden den.

Tedy další důvod k úzkosti, tím spíš, že jsem neměl možnosti plánování, jimiž disponuji dnes – na takový výlet se připravuji tak, že se podívám na internet, abych o cestě získal co možná nejvíc potřebných informací, snažím se zapamatovat si určitá místa. Tehdy ovšem internet neexistoval, a kromě toho nebylo zvykem, aby si dítě výlet plánovalo po způsobu turistických profesionálů. Je politováníhodné, že nejstresovějším situacím jsou opět vystavovány děti, které přitom mají nejméně sociálních schopností a jimž je odpírán nezbytný manévrovací prostor.

Podstatnější je otázka, zda je výlet v takové formě, totiž s cizími lidmi, mezi nimiž je spousta trýznitelů ze školního dvora, skutečně potřeba. Školský systém by měl být v těchto věcech pružnější, což by pomohlo ušetřit některé děti nemalého zklamání.

Jeden můj někdejší známý, Romuald Grégoire, vypráví ve svých Pamětech, vydaných krátce před jeho smrtí, jaké úsilí ho stálo vyhnout se plavání v bazénu. Představovalo pro něj velkou starost, temný mrak vznášející se nad jeho dny. Přitom řešení problému mohlo být prosté. Bohužel „vinu“ za utrpení mají lidé ve zvyku házet na druhého, tím spíš když je dotyčný navíc ještě postižený, podobně jako dokážou někteří manažeři svou energičností a svými metodami přivádět podřízené k šílenství a místo vysvětlení a omluvy raději poukazují na jejich slabiny. Dítě, které se snaží vyhnout bazénu nebo školním výletům, je tak zkrátka divné, trpí přehnanými úzkostmi a mělo by se léčit, brát prášky a podstupovat terapie, bez ohledu na důsledky, jež by to pro ně mohlo mít.

Od úzkosti ke skrýši

Jako dítě jsem míval záchvaty zlosti nebo jsem se úplně stahoval do sebe. Když rodiče změnili program na následující den, dokázal jsem trávit celé hodiny, celé půldny bez hnutí, schovaný pod kusem nábytku, například pod postelí, což bylo jedno z mých nejoblíbenějších míst, nebo v některém skrytém koutě. Člověk se tam cítí chráněný, v bezpečí před silným hlukem i světlem. V úkrytech jsem prodléval spoustu času. Ptám se, i za cenu, že budu šokovat, proč by se za tímto účelem nedaly prostory upravovat záměrně? Nedávno jsem navštívil domácnost, kde takové klidné místo rodiče pro dítě s autismem přizpůsobili – myslím si, že to je vynikající nápad. Ale dříve se o tom ještě příliš nevědělo.

Skrýše byly součástí mého dětství – a nejen jeho. Vyhovoval mi každý úzký prostor. Také jsem si rád zalézal do míst, která nejsou vysloveně skrýšemi, jako různá zákoutí na školním dvoře, kam se chodí na velkou přestávku, nebo záchody, kde jsem se zdržoval co nejdéle.

Taková skrýš či útočiště na chvíli poskytne klid smyslům. Světla a zvuky tam mívají tlumenou podobu; v tomto ohledu není nad skříň, která se může zavřít. Totéž platí i pro rovinu vizuální, důležitá je chvíle klidu s pocitem bezpečí. A když máte se svým úkrytem ze všech nebo téměř ze všech stran i kontakt fyzický, uklidňuje to ještě víc. Také tam můžete mít klidné místo na čtení, pokud to uspořádání skrýše dovoluje – někde v koutě školního dvora nebo na záchodě si můžete číst celé hodiny, dokud vás odtamtud někdo nevypudí; dá se číst samozřejmě i ve vaně, pochopitelně bez vody. Opravdu by bylo dobré brát víc v potaz tuto potřebu, tedy právo na to, mít se kam uchýlit. Pokud jste konfrontováni s velmi hlučnou místností školní třídy a už to nemůžete vydržet, opravdu hodně pomůže možnost schovat se na několik minut do vestavěné skříně.

Překvapuje mě, když teď občas čtu, že zavírání dítěte do skříně se považuje za nelidský trest. Pro mě znamenalo chvíle štěstí. Milovníci psychoanalýzy a jazyků každopádně tuší, kam směřuji – vždyť sloveso, z něhož je odvozeno moje příjmení, zní schovat. Z toho by se pomocí postupu, na nějž se specializují někteří psychoanalytici, dalo odvodit, že Schovanec se vlastně jmenují všichni autisti. Oba možné náhledy na tuto věc – podle někoho půvabný žertík a podle jiného neseriózní tvrzení – se od sebe liší svými důsledky v životě lidí.

Zdrojem úzkosti číslo jedna jsou pro člověka s autismem nepochybně změny ve vztahu k tomu, co bylo dohodnuto. Jestliže vám řeknou, že vyučování končí v deset hodin, a učitel v 10.02 stále ještě mluví, vyvolá to u vás nezměrnou úzkost. Jak máte reagovat? Navíc se ocitnete ve střetu dvou pravidel: řekli vám, že v deset hodin je třeba opustit místnost, a na druhé straně máte co dělat s autoritou učitele, který vám sděluje, i když nepřímo, že máte zůstat a poslouchat. Jak můžete vědět, v kolik hodin bude konečně hotov s výkladem? Ostatní děti možná podle některých obratů vytuší, že závěr se blíží. Pokud to však člověk necítí, pak ve chvíli, kdy v 10.02 učitel nepřestává hovořit, už je úplně jedno, jestli skončí hned v 10.03, nebo bude pokračovat do 11.45 – z psychologického hlediska v tom není rozdíl.

Předpokládejme ještě, že vám rodiče slíbí: Zítra se zajdeme podívat tam a tam, ale nakonec se tam nejde. Pro rodiče je to zcela přirozené, jelikož včera by byli docela rádi šli, ovšem nazítří už se jim nechce, nebo třeba prší. Tak se program prostě přizpůsobí okolnostem. Jenže dítě s autismem zaplaví neuvěřitelná úzkost. Moji rodiče byli velmi tolerantní, ale současně na mě neustále vyvíjeli více či méně úspěšně silný tlak, abych šel vpřed. Ve vztahu k energii, kterou je to stálo, byla návratnost obzvlášť slabá. Ale rodiče nemají na výběr, takové je jejich poslání.

Na střední škole

Školní docházka mladých lidí s postižením se řídí pravidlem pyramidy: poměrně značný počet, třebaže nedostatečný s ohledem na to, kolik máme postižených, je jich ve třídách na základním stupni, zatímco na vyšších stupních nejsou téměř žádní. A nikdo se doopravdy nestará o jejich budoucnost. Klíčový moment, kde k „mizení“ dochází, je myslím první stupeň střední školy, kam chodí žáci ve věku od 11 do 15 let. Ačkoli právě tam se může potenciál mladých s autismem podle mého názoru plně projevit.

Pokud si vypíšeme do jednoho sloupce, v čem je střední škola ve srovnání se základní přínosnější, a do druhého její nevýhody, vyjde nám, že učivo je tam celkově zajímavější. Zatímco na základce jsou věci podávány jednoduše a nezajímavě, na střední škole, zejména ve třídách navštěvovaných čtrnácti a patnáctiletými žáky, se objevují předměty, v nichž se občas může zablýsknout jiskřička poutavosti. Vyučující mají větší specializaci – když s nimi zapředete hovor o tom, co vás doopravdy zajímá, vaše snaha o socializaci bude s trochou štěstí korunována dobrou reakcí. Jednou na konci vyučování jsem zůstal ve třídě sám a naše fyzikářka a chemikářka v jedné osobě mi navrhla, že pokud si to budu přát, probere se mnou látku, která překračuje rámec osnov. Její nabídky jsem nikdy nevyužil, ale dokázala ve mně vzbudit dojem přátelského spojenectví, alespoň tomu věřím.

Vyskytují se ovšem i negativa. Střední škola bývá mnohem náročnější, pokud jde o osobní rozvržení času. Ten si musíte hlídat sami. Musíte umět používat hodinky – to není vtip: i s dobrými technickými znalostmi a „teoretickými“ schopnostmi k vám mohou hodinky s ručičkami promlouvat lépe než digitální displej, proto je důležité vyzkoušet si různé typy hodinek, dokud nenajdete takové, které vám co nejlépe vyhovují. Abyste měli o čase aspoň nějaké ponětí. Abyste si mohli plánovat v duchu nebo na papíře drobné adekvátní úkony – v kolik hodin je nutné odcházet z domova, pokud máte vyučování od osmi deseti? V kolik hodin si máte vyčistit zuby? Kolikrát a v kolik hodin je třeba si zkontrolovat, zda máte v aktovce nachystané všechny věci? A které pomůcky jsou doopravdy nezbytné? Jaký je kromě učebnic a předepsaných sešitů a knih skutečný stupeň nepostradatelnosti špuntů do uší, různých drobností pro případ potřeby jako deštník, dále pak záložní deštník, kdyby ten první potrhal vítr, baterka pro případ, že by ve škole došlo k přerušení dodávky elektrického proudu, provaz pro případ, že by bylo nutné dostat se ze školy, kdyby vypukl požár, a Geigerův počítač pro kontrolu radioaktivity, který by vás upozornil na sebenepatrnější únik radiace z jaderné elektrárny nacházející se nejblíž vašeho domova? Je vrcholem znalostí a dovedností, jež si má žák osvojit, nenucenost třídního lajdáka, který na vyučování přichází bezstarostně bez aktovky, a ještě k tomu pozdě? Do jaké míry se lze naučit zvládat stres z toho, že vás druzí kritizují? Odpověď na tyto otázky vyžaduje spoustu času, nepochybně celá léta. A jejich opravdovým řešením navíc pravděpodobně bude stejně jako ve věhlasných procesech Svaté říše římské národa německého, jež končily smrtí protagonistů, teprve konec školní docházky jako takové.

Jiný problém, který se objevuje na střední škole, tkví ve spolužácích. Tak jak děti bývají na základce spíš klidné – na rozdíl od dětí s hyperaktivním chováním v mateřské škole –, na vyšším stupni může docházet k velmi napjatým situacím, protože se u nich znovu projeví krutost; když někdo bije spolužáky ve školce a na základní škole, zřídka je chce doopravdy zranit. Na prvním stupni střední školy však menší část mladých bije druhé právě proto, aby je zranila nebo se na nich podepsala jinak. K mlácení v pravém slova smyslu dochází méně často, ale bývá o to důslednější. Na skupinu agresivních jedinců můžete narazit přímo ve školní budově nebo před ní. Škola a její okolí se mohou proměnit v obávaná místa a setkání, k nimž tam dojde, mohou mít velmi negativní důsledky. Totéž platí i pro okolí „dobrých“ školních zařízení. V této souvislosti se vždycky musím pousmát, když zaslechnu jméno nějakého násilníka z oněch dob, bývalého spolužáka nebo spíš třídního trýznitele, který dnes nosí kravatu, zastává odpovědnou funkci a na jehož pracovišti možná vládne, tentokrát zcela legálně, úplně stejný teror, který má formu sotva jemnější.

Problém však nepůsobí jen fyzické násilí. Mnohem větší dopad mívá pravděpodobně násilí slovní. Přesto bych se rád ohradil proti jedné úvaze na toto téma, již vnímám jako odsudek. Podle ní tvoří slovní násilí jen nadávky a výhrůžky; v jejím duchu by tedy stačilo zakázat dotyčné výrazy. Podle mého názoru však slovní násilí, ať už namířené proti člověku s autismem, nebo bez autismu, nespočívá na přesně daném počtu slov. Kdyby mi v době, kdy jsem byl malý, nabídli, abych poobědval u přátel rodičů, bylo by to pro mě mnohem větší slovní násilí, než kdyby mi nadávali – samotné urážky mě obvykle dokážou spíš pobavit. Za takovýchto okolností nepochybně hrozí, že záslužná snaha řešit násilí vůči „odlišným“ lidem tím, že se vymýtí konkrétní slova, skončí nejen neúspěchem, ale zbrzděním vývoje celého lidského života. Domnívám se, že mnohem důležitější je dát autistovi společenské pravomoci, aby se snadněji ubránil sám.

V dospívání se v určitém typu řeči může zabydlet vylučovací síla slova; když ji nepoužíváte, úplně se vyloučíte sami. Pokud nenavštěvujete stejná zájmová centra jako ostatní, neznáte žádného známého herce nebo herečku, nechodíte do kina, nebude snadné mít kontakty. A stejně tomu bývá, když nenosíte oblečení módních značek. Je to ještě záludnější a jen těžko jsem to chápal – aby se člověk začlenil, nestačí jen získat nové způsobilosti, ale některé je navíc třeba potlačit. Tak se může stát, že určitá pravidla, jimiž se řídí jazykové vyjadřování, už nemusí být aktuální. Trvalo mi celé roky, než jsem to pochopil, a teprve pak jsem se odvážil přijmout do vlastníka jazyka slůvko jako „ty jo“ nebo „soráč“, překroucenou variantu původního „ty vole“ nebo „sorry“. Slova a věty se zkracují a důležitosti nabývá tón nebo intonace; jinak řečeno komunikace se stává značně nesrozumitelnou.

Zdokonalují se sociální strategie – bohužel ty, které vyjadřují opovržení nebo o ně usilují. Když chce dát malé dítě najevo, že druhého odmítá, řeší to fackou nebo nadávkou. V pubertě se lidé tváří, jako by se o vás zajímali, a přitom na vás líčí pasti. Například kvůli chvilkové zábavě na váš úkor. Mohou předstírat, že jsou zvědaví na vaše zájmy, a nechají vás odříkat váš oblíbený monolog o technice barvotisku nebo historii dynastie Ming jen proto, aby si z vás utahovali.

Jedna z potíží plyne z toho, že když člověk zažije obdobnou situaci víckrát, stane se nedůvěřivým, nebo dokonce trochu paranoidním. Pokaždé, když je na vás někdo milý a pozdraví vás, hned vás napadne, do jaké míry jde o manipulaci a jaká podpásovka se na vás zase chystá.

Já sám jsem na střední škole popuzoval různými podivnostmi. Jednou z nich bylo absentérství. Jak jsem býval dochvilný a pravidelně chodil do školy v šesté a páté třídě, tak jsem se ve vyšším ročníku, stejně jako tomu ostatně bylo v CM1, ve škole ukazoval spíš poskrovnu. Neobjevil jsem se tam celé dva měsíce, pak jsem chodil řádně týden nebo dva a následně jsem opět chyběl. Moji učitelé mi to celkem tolerovali, nejspíš si uvědomovali, že učivo dané osnovami mám zvládnuté. Věděli, že občas dokážu vyřešit domácí úkoly své starší sestry, a tak měli s mými rodiči jakousi nepsanou domluvu. Netuším, jak by taková věc byla možná ve veřejných nebo větších školních zařízeních. Tehdy pro mě mé absence znamenaly poslední záchranný pás, abych ve velmi tvrdém prostředí druhého stupně nevybouchl. Koneckonců nepředstavujme si, že jsem ležel v posteli a poslouchal trávu růst. Četl jsem, co mě bavilo. Ostatně, jak vypovídá následující historka, vyskytlo se i pár ožehavých momentů: ve škole se domnívali, že jsem nemocný, ale přitom jsem potkal jednou toho, jindy zas onoho ze svých učitelů, když jsem se vracel z knihovny, obtěžkaný několika velkými taškami plnými knih… Nemocí se bezpochyby mínila choroba fyzická, pro mnohé viditelná. Co však znamenala nemoc v takovémto případě?

Vysvětlit čtenáři mé další podivné chování nebude tak snadné, aby mě bez milosti rovnou nezařadil do výše zmíněné zóny patologií. V šestém a pátém ročníku jsem byl posedlý trigonometrií (dnes už nesejde na tom, zda šlo o rozmar nebo zaujetí) a sám jsem si ukutil sextanty a další analogické nástroje po vzoru těch, které používali o nic méně excentričtí hrdinové románů Julesa Verna. S jejich pomocí jsem mohl měřit budovy na školním dvoře. Spočítat jejich výšku a pak zvlášť výšku každého patra. Tím jsem trávíval přestávky. Několik dozorujících učitelů a spolužáků si tehdy dělalo starost o mé duševní zdraví. Vyptávali se mě, a když slyšeli, jak v odpovědi zmiňuji kosinus a jiné funkce, možná jim to jen potvrdilo, že blouzním. To byl ovšem teprve začátek.

Když je výtečnost seriózní: v lyceu

Jak plynul čas, vedení na druhém stupni se tvářilo přísně. Dávalo nám najevo, že už jsme „velcí“. Tento výraz ve mně vždycky probouzel otázky. Copak nám to neřekli už v přípravce? Ať tak či onak, měli jsme nastoupit do lycea. Toto označení mi pokaždé připomene slovo lycaon, jež se vyskytuje v latinském názvu psa hyenovitého a s nímž je pojí stejně neobvyklý počátek.

Po dost dlouhém vyjednávání vedeném mými rodiči jsem ve školní docházce mohl pokračovat v malém soukromém lyceu, kde se všichni znali. A kde si učitelský sbor uchovával v paměti vzpomínku na mou sestru, která je úspěšně absolvovala. To věci usnadňovalo.

V jistém smyslu se tam ze mě stal vzorný žák. Vždy dochvilný. Žák, který stál v pozoru před mřížovým plotem šedesát minut před začátkem první hodiny. Bez absencí. Všechny požadované věci vždycky s sebou. A zároveň ve všem ostatním dokonalý lajdák. Domácí úkoly jsem měl samozřejmě „hotové“, alespoň tak se mi to jevilo, i když jejich rozsah jen zřídka přesahoval jeden řádek s řešením. Rukopis jsem měl stále zarytě nečitelný. Zájmy nadále tak zatvrzele nemoderní.

Byly okamžiky, kdy jsem neměl zrovna příjemný pocit, ale dnes si ty chvíle vybavuji s dojetím. Nejméně dva profesoři, kteří mě v závěrečném ročníku učili matiku a fyziku, si zvykli vyvolávat mě křestním jménem ve chvíli, kdy se u tabule spletli – otočili se na mě a podávali mi křídu. To byla má chvíle, abych zkusil štěstí.

Po několika psychodramatech jsem odmaturoval. S maturitou, francouzsky „bac“, což zní téměř stejně jako „barque“ (člun) nebo „bac à sable“ (pískoviště), jsem měl ve své mysli zřídkakdy spojené něco jiného. Na „zkoušky“, jak se tomu kuriózně říká, jsem šel v pohodě, pokud jde o obsah, a přitom obzvlášť rozechvělý úzkostí, aby mě nepotkaly nějaké potíže s hromadnou dopravou. Celkově jsem kráčel vstříc ohni neboli maturitě jako příkladný lajdák.

V den vyhlášení výsledků, kdy mi mnoho lidí předpovídalo, že to bude kolosální výbuch, mé jméno nefigurovalo na velké plachtě absolventů, nýbrž stranou na zvláštním seznamu těch, kdo prospěli s vyznamenáním. Nakonec to byl dost smutný den, protože znamenal zhroucení jednoho světa, konec mých odborných plánů, definitivní a kruté sbohem mým učitelům a spolužákům, z nichž hrstka se pro mě během posledních měsíců strávených na lyceu stala spolubojovníky v několika legračních „válkách“ vedených pomocí tehdejších programovatelných „kalkulaček“. A znamenal ještě jedno sbohem, které jsem měl pochopit teprve později, tentokrát dané normalizačnímu vzoru neustálým učením. Při posledním pohledu na mého od té chvíle bývalého profesora matematiky a několik dalších učitelů jsem možná poprvé pocítil záblesk šílenství, když jsem na okamžik uvěřil v možnost, že bych mohl přese všechno v životě uspět. Na okamžik jsem uvěřil v reálnost školou šířených slibů. To, co následovalo, bylo – možná naštěstí – dementi bohaté na ponaučení.

Pro nikoho nebylo tajemstvím, že se chci stát matematikem, protože právě matematika byla předmět, v němž jsem se – ať to zní jakkoli paradoxně – s úlohami potýkal nejméně. Matematika mi šla úplně sama. Vůbec jsem se na ni doma nemusel učit ani o ní přemýšlet. A také jsem měl pohodu při písemném zkoušení – představte si, že jste rychle hotoví a zbývající tři hodiny ze čtyř si můžete hrát s kalkulačkou a kamarádem Saturnem, jejím stařičkým procesorem. Jenom oni pro vás mají dokonalé pochopení, když komunikujete v asembleru nebo v „polštině pozpátku“ (tak se říkalo jednomu z programovacích jazyků).

Klíčem k neplánovanému zvratu byl můj věk. Jelikož v době složení zkoušky dospělosti jsem ještě nenabyl plnoletosti a nebyl způsobilý k právním úkonům, sestra si ze mě trochu vystřelila a na supermoderním přístroji, jakým byl tehdy Minitel, mě přihlásila na podivné školské zařízení, Pařížský institut politických věd. Je to něco tak kuriózního, že na toto téma se čtenář dočká alespoň jedné samostatné kapitoly. Právě ten mne (poté, co sestra vše podrobně vysvětlila rodičům) jednoho dne koncem léta roku 1999, což je datum symbolické samo o sobě, nadlouho zcela pohltil.

2/
Sciences Po: Pařížský institut politických věd

Autista „ze dvorku“

Mezi podivnými sociálními jevy, jejichž chápání mi bude vždycky unikat a které ve mně budou vyvolávat nedůvěřivost a onu nepříjemnou emoční nejistotu, jakou člověk pociťuje, když si myslí, že má co do činění s nějakou levotou, mě zaujalo, že když hovořím, lidé občas reagují docela zvláštně. Jejich pozornost bývá proměnlivá, někteří poslouchají, jiní ne, aniž tušíte proč. Ovšem jakmile nadhodím, že jsem vystudoval Sciences Po, lidé okamžitě zbystří a změní postoj. Jako mávnutím kouzelného proutku.

Častokrát jsem se zamýšlel, proč tomu tak je. Nebo spíš, pokud nebudeme brát jako dobrý důvod společenskou konvenci, co z toho, co říkám, může být opravdu zajímavé, nebo jestli to nebude v tom, že jsem prošel tím či oním vysokoškolským zařízením. Proč by má minulost měla být důležitější než to, o čem mluvím?

Samozřejmě, když je člověk zasazen do daného kulturního prostředí, jeho arbitrárnost nemusí být zjevná. Název institutu, který někde budí respekt, je jinde zcela neznámý. A to žijeme na jedné a téže planetě – stačí sotva půlhodina jízdy vlakem z Paříže a jste na zapadákově, kde o Sciences Po nemají ponětí. A lidem se tam kvůli tomu nežije o nic hůř. V některých zemích zase název Polytechnika, pokud mu rozumějí, evokuje Spolkovou vysokou školu technickou v Curychu.

Ve spojení s autismem to možná působí ještě rozporuplněji. Vždycky se usilovně snažím ujišťovat sám sebe, že opravdu „mám“ – v tomto podivném smyslu slovesa „mít“ – Pařížský institut politických věd. „Podivná škola“, to byla má první myšlenka, když jsem při brouzdání na internetu našel její webové stránky. Osobní vzpomínky se mi vracejí se zpožděním. A také ne vždy. Jak by mi fotografie přednáškového amfiteátru (byl nedávno zrestaurován a vybaven novými sedadly, takže to, na němž jsem vždycky sedával, bylo odstraněno) mohla připomínat, co jsem tam zažil? Proč vůbec, vedeni zjevně potřebou nelogického modernismu, obětovali tamní genius loci? A název školy, o tom snad ani není třeba mluvit. Než jsem si na označení „Sciences Po“ zvykl, trvalo mi to roky. Bral jsem to tak, že chodím na IEP (Institut politických studií), nikoli „Sciences Po“. Zkratka IEP ve mně vyvolávala tichou nostalgii po původním názvu „Svobodná škola politických věd“. Přívlastek „svobodná“ je totiž nenápadná historická reminiscence, znak nezbytné tvořivosti, neinstitucionalizovanosti, snění univerzitního předmětu v jeho dětství, německé inspirace z dob, kdy univerzity ve střední Evropě spěly ke svému vrcholu.

Ovšem můj největší problém nepochybně nesouvisel s názvem ani místem, nýbrž se sociálním rámcem. Co vlastně znamená slovo „adresář“ v přeneseném smyslu tam, kde se mluví o nejdůležitější z prestižních škol? Dnes už se nehovoří o „sítích“. Musí se budovat, oživovat. Během celých těch let strávených na Sciences Po ty mé zůstaly na nule. Nikdy jsem nevkročil do kruhu nebo skupiny bývalých studentů. Mé jméno nefiguruje ve školní ročence ve spojitosti s žádným sdružením někdejších absolventů; tak se nedávno stalo, že mě někteří lidé nařkli z toho, že jsem na té škole vůbec nestudoval. Že jsem si to všechno vymyslel. Že nemám diplom. To je humorné – buď někdo kvalifikaci nemá, a pak je zbytečné bavit se o diplomu, nebo ji má, a co v takovém případě změní fakt, jestli je diplomovaným absolventem, nebo není? Podle mě si úctu naopak zaslouží spíš samouk. Co změní na věci fakt, že má někdo v osobním archivu založený kus papíru s jednou okázalou větou? Mystérium ministéria, řekl by někdo…

Pravidelně jsem přemýšlel, odkud se berou znaky sociální odlišnosti. To podivné přání být „třída“. Existuje v mnoha podobách, avšak mechanismus má společný. Ve Francii se člověk vymezuje podle školy, kterou navštěvoval, v Německu podle oboru, jejž vystudoval – ve Francii jste „bývalým žákem“ určité školy, v Německu jste „filolog“ nebo „romanista“. Druhý model přes své nedostatky alespoň odkazuje k předmětu určitého vědění, bez ohledu na smyslu zbavenou nálepku. „Vysoká škola“ zde není budova, impozantní svými rozměry, nýbrž něco záviděníhodného. Doslovný překlad v angličtině, high school, ovšem označuje střední školu bez dalšího rozlišení. Když člověk mluví, musí si dávat pozor na skryté hierarchie. Ve chvíli, kdy je třeba zazářit, nám polichotí, že jsme chodili na „normální“ vysokou školu (École normale supérieure, nejslavnější z francouzských „velkých škol“) – její nižší rovnocenný protějšek neexistuje, alespoň jsem ho při vší snaze nevypátral. Případně že jsme byli vzati „do party“ neboli přijati do „agregace“ (odvozeno od grex, gregis, latinského označení stáda) – agregé je ve francouzštině učitel s hodností odborného asistenta.

Sociální hry kolem obou mých diplomů – toho ze Sciences Po a druhého k doktorátu z filozofie – mi často připadaly zábavné. V Německu si ze Sciences Po všichni dělají legraci. Nikdo neví, co to znamená. A když se tam tu podivnost celí v rozpacích snažíte vysvětlit, odpovědí je víceméně zadržovaný smích na adresu Francouzů. Na druhou stranu na jízdenkách na dráhu nebo na letenkách si tam neodpustí uvést: „Pan doktor XYZ.“ Obdobně na obálkách pošty, která mi chodí z Německa. Ve Francii už se mě ptali, proč jsem se u čerta rozhodl studovat medicínu. Postupně mi začínalo docházet, že tyto humorné okolnosti mívají bohužel hluboký dopad na život lidí. Je to běh na dlouhou trať, dlouhodobé autistovo učení, jež nakonec vyústí, jak tomu často bývá, v podivný dojem, že už ani pořádně neví, kdo je autista a o co z toho, co mají na rozdíl od něj ti druzí, by měl usilovat.

Příchod autisty na dvůr

Pařížská škola Sciences Po je fantastické zvětšovací zrcadlo společnosti. To mi přišlo shůry v okamžiku mého života, kdy jsem byl zcela nezkušený. Můj příchod na dvůr pro mě dopadl téměř tragicky. Nebo spíš tragikomicky, viděno s drobným odstupem. Zažíval jsem pocity tak protichůdné a koneckonců tak absurdní, že samotné slovo „dvůr“ nabývalo vícero významů – selský dvůr pro drůbež či skot, soudní dvůr pro zločince, dvůr bez přívlastku jednou pro ty naposledy zmíněné, jednou pro dvořany, přičemž poslední dělení mezi jednotlivými kategoriemi se často děje na základě vládcovy přízně.

Když jsem přišel první den do školy, pořádně jsem nevěděl, s jakým podivným zařízením mám co do činění, na co se mám připravit, ovšem termín „politický“ v názvu mi připomínal státní univerzity, které kdysi zřídil Sovětský svaz za účelem vzdělávání svých lidí; ačkoli tuto časově i místně posunutou referenci jsem v hlavě nejspíš měl já jediný a uvědomoval jsem si, že bych měl držet jazyk za zuby, abych se vlastní vinou nenechal vyobcovat hned na samém začátku, přesto měla nakonec nezávisle na mém chtění ovlivnit mou představu o věcech.

Dorazil jsem velmi časně ráno, nejméně o dvě hodiny dřív, než byla doba uvedená na pozvánce, protože jsem nevěděl, v jak velkém předstihu se mám dostavit. A tak jsem za svítání čekal v temné ulici před zamčeným vchodem, udivený, že jsem sám, vyděšený představou, že jsem si spletl místo a datum, s ohromným ruksakem na zádech, v němž jsem měl trochu od všeho, od zásob jídla po zásobu toaletního papíru, připravený na každou eventualitu jako Verneovi meziplanetární cestovatelé.

Pak přišla chvíle, kdy se otevřely dveře. Netuším, kolik nás na to dopoledne pozvali, možná sto padesát. První minuty, první políček. Všiml jsem si něčeho zvláštního. Ačkoli jsme se navzájem neznali, každý přišel z jiné „díry“, během několika okamžiků, sotva pěti minut, se stačily utvořit skupiny. Debatní kroužky, hloučky po pěti, nanejvýš deseti lidech. A jak se dalo tušit, já jediný jsem měl zůstat mimo. Nijak zvlášť mě to nepřekvapilo – za celou tu dobu, co jsem chodil do školy, jsem něco takového už zažil a poznal. Jako by se opakovalo prokletí. Musel jsem to přijmout jako něco fatálního.

Následovalo slavnostní zahájení. S několika slovy vystoupili i oba všemi uctívaní ředitelé s bombastickými tituly. Dnes, kdy píši tyto řádky, jsou už po smrti – jeden odešel se vší myslitelnou pompou, druhý jako celebrita, přičemž o choulostivých detailech okolností jeho odchodu státní tisk raději pomlčel. To, že jsou oba nakrásně mrtví, zatímco ještě donedávna se zdálo, že jejich moc nezná hranic, vede k zamyšlení. O tom jsem však tehdy ještě neměl ponětí.

Poté následovala v úzkém kruhu naše první výuka. V salonku s dřevěným obložením, mramorovým krbem, kde člověka jímal nepříjemný pocit, že jde o účelovou imitaci starších architektonických stylů kvůli navození dojmu naší sociální odlišnosti. Profesor zahájil hodinu tím, že začal vyvolávat jména. Je třeba vědět, že na Sciences Po, pokud to stále ještě platí, se do formulářů nezbytných k zápisu muselo uvést jméno otce a matky a u obou i získané pocty a společenská vyznamenání. Tím je řečeno vše. Prezence se tedy odehrávala následujícím způsobem: „Pierre S., čím je váš otec?“ – „Generál vzdušných sil.“ – „Výborně, pane S.“ Nebo: „Édouard Guigou… Poslyšte, Guigou, to mi něco připomíná…“ – „Ano, ano, jistě.“ – „Výborně, pane Guigou,“ odpoví profesor a bere si tužku. Po chvíli se stroj zadře: „Ske… Sko… Skounch…“ – v tu chvíli jsem pochopil, že jde o mě. „Povolání otce?“ – „Nezaměstnaný…“ Drsný způsob uvedení.

Stejně to probíhalo i v ostatních předmětech. Sociální nepřizpůsobení na jedné straně, hojná odhalení na té druhé. Ve všech významech toho slova. Teď se tomu směji, ovšem v té chvíli mi to k smíchu nepřišlo. A tak jsem si slíbil, že se budu snažit. Bez úspěchu. Do maturity jsem mohl své „vyloučení“ přisuzovat těžké minulosti, ale teď, kdy se opakoval stejný scénář před naprosto neznámými lidmi, to účinkovalo jako rána kladivem. Dlužno dodat, že když jsem šel na Sciences Po, nacházel jsem se v takovém rozpoložení, že by mě sotva překvapilo, kdyby na dvoře stála gilotina.

A přesto. Nepříjemná každodenní překvapení na mě číhala všude tam, kde jsem je nepředpokládal. Počínaje obávanou zkouškou ve věci zdravení. Tahle věc pro mne tehdy byla obzvlášť ošemetná. I když se může zdát samozřejmá, není radno ji podceňovat. Vezmeme-li si pro ilustraci pozdrav „dobrý den“ v jiných jazycích, například v tradiční čínštině – evidentní překážka tkví ve znalosti slovní formule a s ní spojeného gesta. Ale i v sebedůvěře při vykonávání tohoto rituálu; domníváme-li se, že ho neprovádíme správně, může to pro nás mít dalekosáhlé důsledky, a to nikoli pouze v rovině psychologické. Netřeba se zmiňovat, jaké má tento rituál množství variant – zdravíme se všichni stejně? Ve které vzdálenosti bychom měli s touto ceremonií začít, když jde proti nám náš známý? A pokud ho znovu uvidíme ještě ten den večer, máme ji zopakovat se vším všudy? A hlavně, čemu to všechno slouží? Vyvstávalo tolik choulostivých otázek, na něž jsem vůbec neznal odpověď a které mě děsily.

Poté mě čekalo ještě druhé nepříjemné překvapení. Cítil jsem, že ostatní fyzicky, vizuálně, kulturně, počínaje oblečením přes doplňky jako dámská kabelka (Mimochodem proč to, co nosím v ruce já, není uznáno jako kabelka? Když píšu tato slova, ověřil jsem si to na Wikipedii, jelikož ve svých více než třiceti letech jsem vůči tomuto jazykovému kódu stále nedůvěřivý.) a účesem konče, nepatří ke stejnému světu jako já. Všechny tyto věci neplynou nutně z autismu jako takového, avšak velmi slabé sebevědomí je poznávacím znamením mnoha autistů. Měl jsem onen pověstný pocit méněcennosti, jako kdybych byl naprostý břídil. Někteří dospělí s autismem vám na jakýkoli dotaz rovnou odpovědí: „Na nic se mě neptejte, jsem blbec, nedokážu vám odpovědět na žádnou otázku…“ Tato slova mi řekl krajský přeborník v šachu.

Výtečnost a porucha

Pro zlepšení sebedůvěry osob s autismem je třeba něco dělat. Rozumná řeč, bezesporu. V mém případě, a nejen v mém, je to složitější. Tehdy jsem se ještě nezbavil oné zvláštní psychologické směsi, již tvoří slabé sebevědomí, syndrom bývalého premianta třídy a vnitřní rozpoložení lajdáka. Viděno z tohoto úhlu pohledu, mám-li uvést jen jeden příklad, znamená dostat velmi dobré bodové ohodnocení, o dost vyšší než to, jež po něm následuje, hotový políček.. To potvrzuje, že jsem divný. Že tady něco nehraje. Když jsem krátce před maturitou viděl, jak spolužák, který se poctivě učil na hodinu matematiky do půlnoci nebo do jedné hodiny ráno, dostal z písemky 13 nebo 14 bodů ze dvaceti, což se v závěrečném ročníku bere jako dobrá známka, zatímco já jsem si vůbec nic neopakoval ani nepřipravoval, písemku jsem načmáral za pár minut a dostal jsem z ní 19 bodů nebo víc, co jsem si měl myslet? Že je to spiknutí v můj prospěch, nebo neprospěch? Že jde o hloupou vleklou frašku? Náhodu? Taková hypotéza se hroutí, jakmile se nabízí příliš často. Nezbývá tedy než si to vysvětlit jako podivnost. Tím spíš, že najít odpovědi nebo rady, jak si v takových případech vést, se ukazuje jako nemožné. Mělo by se to „kompenzovat“ známkami, to znamená záměrně dělat chyby? Má se student při písemce tvářit, že mu práce dělá potíže, a odevzdat ji s povzdechem na poslední chvíli? Všechny tři strategie jsem vyzkoušel. Ještě dnes, na konci dílčích zkoušek na univerzitě, občas prohlásím: „Příští rok se pokusím být lepší“, jako kdybych chtěl vzbuzovat dojem, že jsem vybouchl. Jindy jsem si zase hlasitě povzdechl, když jsem dostal zkouškový list se zadáním, aby to vypadalo, že je pro mě obtížné. Tím se baví moji spolužáci, kteří mě znají, což mě opět motivuje k tomu, abych kvůli nim své malé číslo zopakoval. Před patnácti lety jsem tyto drobné lsti neznal. Když se mě někdo na něco zeptá mimo univerzitu, i dnes cítím silný ostych, a přestože odpověď znám, přemýšlím, jestli je správné odpovídat. Je normální, že druzí ji neznají, a já ano? Jeden známý autista řekl přede mnou psycholožce, aniž si uvědomil možné společenské důsledky, tato slova: „Myslel jsem, že vzdělaní jsou všichni, kdo vystudovali.“ Psycholožka, ve svém oboru dozajista povolaná, totiž neovládala značky leteckých motorů, a dokonce ani nevěděla, jaké je hlavní město Belize. Znalosti a sociální gramotnost jsou dva prvky navýsost oddělené.

S ohledem na tyto spletitosti pro mě představovaly první měsíce na Sciences Po ironií osudu určitou úlevu: předměty, které byly pravým opakem těch na lyceu a měly daleko k mým zájmům, jsem většinou neznal a zase jednou jsem byl pravděpodobně jedním z nejmladších ze třídy, jelikož jsem nechodil do nultého ročníku. Nicméně následovat měly jiné důvody mé bezradnosti, jinak řečeno společenské rovnice, jež bylo třeba vyřešit.

Socializace – jak uniknout Vasilovi

Je čas dotknout se méně zábavných okamžiků. Studenti měli ve zvyku scházet se po vyučování – zlé jazyky říkají během něj – v jedné ze dvou nebo tří malých restaurací či kaváren (hlavně se mě neptejte na rozdíl mezi nimi) na ulici Saint-Guillaume, v níž se nacházejí nejdůležitější budovy pařížské Sciences Po. Tehdy, a od té doby se to nijak zvlášť nezměnilo, jsem nikdy nechodil do restaurace sám, a dokonce jsem ani nevěděl, že tam bez výslovného povolení lze vůbec vstoupit.

Jednu osudnou scénu jen tak nezapomenu – náš první školní rok byl u konce a po poslední hodině se spolužáci rozhodli zajít do malého baru (či kavárničky?) na rohu, do legendárního podniku „U Vasila“. Na Sciences Po ho zná samozřejmě každý, chodí tam všichni, takže ani není potřeba říkat název a podle naznačeného směru o příští destinaci nikdo nepochybuje. Kromě mě. Kolem Vasila jsem procházel několikrát denně, ale nenapadlo mě zvednout hlavu. Věděl jsem, že v Moskvě se nachází chrám Vasila Blaženého, ale kde je „U Vasila“, jsem netušil. O dobrých deset let později, když jsem měl v hlavě stránky této knihy, jsem si konečně uvědomil, že to hlavní mi unikalo.

Vraťme se však ke slíbené příhodě. Jeden spolužák mě naléhavě zval a opakoval: „No tak, Josefe! Pojď přece…“ Byl jsem vyděšený a nevěděl, co odpovědět na pozvání, které vycházelo z čehosi, co jsem si v tu chvíli neuměl představit. On si to vysvětlil po svém a nabídl mi, že za mě zaplatí útratu. Byl jsem ztracený a vzal jsem nohy na ramena.

Možná že hledat v mnoha podobných situacích, po kom hodit kamenem, není optimální řešení. Je příliš snadné mít kamarádům za zlé, že nevědí, co je to autismus, nebo si – když se vás zmocní paranoia – myslet, že jsou v jádru špatní. Stejně tak není úplně přesné tvrdit, že ve výsledku jsem chtěl, aby to tak dopadlo. Problém je na obou stranách. Hlavní přísvit naděje tkví v tom, že pokud pochopíme, v čem byl problém, můžeme si z toho místo konstatování prohry vzít ponaučení a lépe zvládat analogické situace v budoucnu.

Bylo by příliš snadné a nepřesné usuzovat na diagnózu psychické poruchy, již je nutné léčit. Dejme si příklad: když vám někdo navrhne, abyste navštívili tajnou základnu Marťanů kousek od vás, budete souhlasit, že se tam hned vypravíte? Jelikož nebudete vědět, jak se k obyvatelům takové základny chovat, pravděpodobně si budete počínat jako já. Proč by to, co způsobili Marťani, mělo být normální, a to, co způsobil Vasil, patologické? Marťani jsou možná velmi příjemní lidé. Je to otázka zvyku, styků a společenských norem. Ta analogie není nijak přitažená za vlasy – nakonec jsem vlastně se spolužáky jedl v té restauraci skoro stejně často jako vy s Marťany. K takto scestným soudům jsem přirozeně docházel i já – něco takového se sdílí nejlíp. Proč mě tam najednou zvou, když jinak během roku příliš přívětivosti neprojevovali, alespoň pokud jsem si mohl všimnout. Co když se teď na mně vyřádí, nastraží na mě nějakou křivárnu? Co sledují? Co je to napadlo, jít do restaurace? K čemu? Nač tam chodit, když školní rok skončil a může se jít domů a celé léto ležet v knihách… Pomerančový džus si přece můžeme vypít doma... Přiznám se, že letos v létě mě pozvala skupina studentů na oběd blízko Institutu cizích jazyků v Samarkandu, kde jsem se účastnil letní školy. Zareagoval jsem skoro stejně, obávám se, že sotva uctivěji než všechny ty roky kousek od Vasila. Učení se není tak snadné, jak se předpokládá – dokonce ani pro ty, kdo je propagují.

Podstatou úzkosti je její paralyzující účinek, člověk není schopen úplně soudně uvažovat. Autisti, velcí úzkostlivci, se občas chovají nebo působí iracionálně. Ačkoli já se domnívám, že jejich úzkost své důvody má, jde o jasný kauzální mechanismus.

Pokusím se to vysvětlit jinak. Kdyby mi tehdy řekli: „Poslední den školy končí výuka v 17 hodin, v 17.10 je třeba vstoupit do kavárny U Vasila, sednout si k prvnímu stolku, říct obsluze, pánovi nebo paní, že chci pomerančový džus“, možná by to tak nedopadlo. Kdybych to věděl dva měsíce předem, nenápadně bych si zjistil, kde ta kavárna je, možná bych se podíval na internet – třebaže tenkrát ještě pokulhával – nebo bych se zařídil jinak. A nepochybně bych se k tomu postavil lépe. Včetně toho, že bych možná dal k dobru nějakou dávnou historku spojenou s tím místem, již U Vasila neznají ani zaměstnanci, takže by to vypadalo, že to tam dobře znám.

Sociální hry

Zatímco na samém začátku, když jsem přišel na Sciences Po, jsem sociální interakce spolužáků nevnímal (nemluví se občas o „mentální slepotě“?), postupně jsem si některých začínal všímat. Je to trochu, jako když nevíte nic o houbách a ocitnete se v lese v doprovodu odborníka; nejdřív nevidíte nic, pak si pozvolna díky jeho vysvětlování začnete uvědomovat, kolik hub kolem sebe máte.

Ostatně příhoda s Vasilem pomohla tento bod částečně osvětlit – alespoň u jednoho spolužáka jsem pocítil ostych a vůli tu situaci změnit.

Během mého prvního roku na Sciences Po jsem si rovněž sporadicky uvědomoval, že druzí udržují „okultní“ styky, z nichž jsem byl tak trochu vyloučen. Pochopil jsem, že nikdo z patnácti studentů z mé třídy by mi neodepřel odpověď na pozdrav; jenže já jsem zdravil jen jednoho nebo dva z nich, posléze ještě možná čtyři nebo pět, a vábil z nich odpověď dost zábavným mechanismem.

Tehdy se mi podařilo převyprávět několik prvních vtipů. Zejména si vzpomínám, že koncem roku se mi povedlo spolužáky rozesmát. Stoly ve třídě byly rozestavěné do kruhu – daly se obejít a člověk se mohl posadit kdekoli. Když jsem jednou ráno přišel o něco dřív, tři místa už byla obsazená, ale já jsem složitě kličkoval mezi stoly, než jsem se posadil, místo abych zvolil co nejkratší cestu. Jedna z dívek se mě zeptala, proč stoly zbytečně obcházím, a mně se podařilo jí říct: „Copak sis nevšimla, že se vždycky přemísťuju v trigonometrickém směru?“ Všechny to pobavilo. A potěšilo to i mě, protože se mi povedlo být vtipný.

Nicméně z očekávaných vztahových způsobilostí jsem zvládl pouhý zlomek. Tehdy jsem pochopil, že všechno neprobíhá přesně tak, jak se běžně píše v příslušné literatuře, a že cenou za sociální kontakty občas bývá drobné obcházení předpisů. Jednou v zimě roku 1999 až 2000, to už se stmívalo dost brzy, jsem odešel ze školy o dvacet minut později než jindy, protože jsem si musel zařídit cosi, co souviselo s knihami. Cestou ke stanici metra jsem zahlédl své dva spolužáky, jak se líbají. To mě trochu šokovalo. Nikoli z etického pohledu, nýbrž proto, že mě nikdy nenapadlo, že by se moji spolužáci mohli zdržovat v blízkosti školy po skončení výuky – profesoři nás totiž neustále nabádali, že musíme tvrdě pracovat, a tak jsem si nedovedl představit, že by ostatní nespěchali rovnou domů, aby se mohli učit. Vzápětí přede mnou vyvstala spousta otázek: Měl bych se s nimi rozloučit, nebo ne? Co je lepší? Být nezdvořilý, nebo rušivý živel? Vypadá to dost hloupě, ale pro mě, který jsem si myslel, že studovat na Sciences Po nebo na jiné škole znamená, že člověk má během školního roku na pokyn vedení školy pracovat, a nikoli například chodit do kina, to bylo tak trochu objevování nového světa. Jinak se skutečnost, že jste student, dostává do rozporu s tím, že trávíte hodinu nebo dvě tak, jako byste studentem nebyli. Fundamentalisté nebo tálibánci by to ocenili.

Vysvětlení člověka hned nenapadne. Teprve když se nad tím později zamýšlí, začnou mu některé věci docházet a on si řekne, že jistá pravidla se vlastně nemusí nutně dodržovat nebo se nemusí brát úplně doslova. Celá otázka samozřejmě spočívá v tom, do jaké míry se považuje za normální, že se pravidla porušují. Mezi oficiální vizí, podle níž studenti tvrdě pracují, aby dosáhli vynikajících výsledků, a zvrácenou cynickou představou, podle níž je institut Sciences Po úctyhodně zamaskovaný bordel, kde se všechno točí kolem touhy po penězích, sexu mistrů predátorů, stojí obecně rozšířené lži, že lze věci nahlížet nejrůznějším způsobem. To se projevuje nejrozmanitějšími postoji, alespoň takový pocit jsem získal na základě několika svědectví, jež jsem sám vyprávěl a slyšel vyprávět pod pečetí tajemství. Rovněž to ukazuje, do jaké míry může „normalizace“ v autistovi vyvolávat pocit neřešitelného rozporu, jelikož každý ze „vzorů“ je jiný, a pokud jde o etickou stránku, tam vzory často bohužel zcela chybí.

Humorné příhody a učení

Pařížský institut politických věd jako ostatně všechna samolibá místa skýtá svůj díl zábavných historek. I ty svou měrou přispěly k mému vzdělání, možná ve zlém, možná v dobrém; nicméně se zasloužily o to, že jsem cyničtější, než jsem býval předtím. Ostatně toto učení pokračuje dodnes; sotva před pár týdny jsem na setkání, po němž následovala soukromá beseda, z úst jisté uznávané badatelky působící na Sciences Po, která publikovala články v nejprestižnějších odborných časopisech, mimo jiné i o jisté zemi, na vlastní uši slyšel, že dotyčná ani neví, kolik má ta země obyvatel ani jakými jazyky se v ní hovoří, a samozřejmě v ní ani nikdy nebyla. Ta žena má pověst vynikající odbornice, zatímco já, ubohý ignorant, jsem se o té zemi cokoli publikovat nikdy neodvážil, i když jsem ji několikrát navštívil a jeden z tamních jazyků jsem se léta učil a pak objevoval ještě druhý a třetí. Nejpozoruhodnější na tom bezesporu je, že to podle všeho ani trochu nenarušilo pohodu a sebejistotu oné dámy, s níž jsem hovořil; naopak to byla ona, kdo se mě na zmíněné věci vyptával. Pokud jde o mne, přistoupil jsem na hru a předstíral jsem, že jsem si té komické situace ani nevšiml.

Nicméně vraťme se zpátky k mým prvním objevům. Můj spolužák, o němž se díky jeho rodičům už v té době zmiňoval tisk dokonce i v angličtině a z nějž je dnes nadějný mladý politik, za část svého obtížně postřehnutelného úspěchu vděčí svému dlouhému krku a schopnosti dešifrovat lépe než já sám hieroglyfy na mém papíře během písemného zkoušení. Nebo třeba spolužačka, moc hodná a jedna z mála těch, co mě občas zdravily samy od sebe, plachá a s velmi nízkým sebehodnocením, musela jít na konci roku jako jediná ze třídy do doučovacího kurzu a požádala mě, abych jí na dobu letních prázdnin půjčil své poznámky. Vrátila mi je pak s roztomilou douškou. Jaké to pak bylo překvapení, vidět ji o pár let později jako věhlasnou novinářku, jelikož dřív by mě nikdy nenapadlo, že by takovou profesi mohla dělat. Žel všechno se mezitím úplně změnilo – dnes je samý šperk a její tvář pokrývá tlustá vrstva líčidla, způsob mluvení i barva jejího hlasu jsou k nepoznání. Další znak, snad dostatečně vypovídající o její vnitřní přeměně – když jsem jí jako její bývalý spolužák napsal pár slov, jedinou odpovědí bylo mlčení. V zásadě si nemohu stěžovat, že jsem byl na Sciences Po – jinak bych totiž přišel o řádku poučných zkušeností, jež se jinde získat nedají.

Myslím, že pokud jde o humorné příhody, pravděpodobně jsem překonal většinu svých spolužáků. Přidržím se jediné a odvážím se zmínit jedno jméno, jelikož cítím, že dotyčnému dlužím omluvu. Šlo o mého bývalého profesora, Bernarda Gaudillèra, který mě učil v prvním ročníku, jinak bývalého člena vlády za premiéra Mauroye, jednoho z politiků ze staré školy, těch, co rozhodují, ale v médiích se záměrně neukazují. Na konci prvního ročníku nám rozdali formuláře za účelem evaluace – na každého vyučujícího jsme měli napsat kratičké hodnocení. V místě nadpisu stálo něco jako „vyplňte tento formulář nanejvýš čestně“ nebo tak nějak. Tak jsem to udělal. Ba co hůř, navíc jsem se podepsal, což se nemělo. Svůj soud jsem vyjádřil méně opatrně, než bych to udělal dnes. A hlavně jsem si neuvědomil, že bych ho mohl ranit. Tehdy jsem tomu vůbec nepřikládal důležitost a ostatně si už ani nevzpomínám, co jsem tam vlastně napsal. Předpokládal jsem, že svého bývalého profesora víckrát neuvidím, což se také stalo.

Nepřímo se však ke mně o něm dostaly nějaké zprávy. O mnoho let později můj šéf na pařížské radnici, Hamou Bouakkaz, zmínil mé jméno před člověkem, který se mezitím stal ředitelem starostova kabinetu, mužem číslo dva v celé budově. Tehdy pan Gaudillère vstal, otevřel šuplík svého pracovního stolu a vytáhl mnou popsaný list. Text na něm byl pro něj do té míry traumatizující, že ho za celých těch deset let nevyhodil, a dokonce si ho bral s sebou, kdykoli se stěhoval do jiné kanceláře. Mohl mě propustit. Říct, že mě na radnici nechce. Nepochybuji o jeho velkodušnosti, protože to neudělal.

Stát se Němcem?

Institut Sciences Po má jednu výhodu – svou exterioritu, jak by řekli suchaři. Nebo spíš rok studia v cizině, zahrnutý do studijního programu. U mě to byl rok v Německu. Před odjezdem došlo k mnoha drobným rodinným a vnitřním dramatům, ale jak odolat lásce k Německu, již jsem tehdy coby mladý, do krajnosti zapálený germanofil pociťoval? Navíc jsem od školy získal dvojí financování. Tak jsem se ocitl, sotva dospělý, několik kilometrů na jih od Frankfurtu.

Znamenalo to velkou změnu. V Německu jsem strávil překrásný, v jistých ohledech tvrdý rok, na který s dojetím vzpomínám. Mohl jsem si svobodně vybírat, na co budu chodit, uzobával jsem tak trochu od všech předmětů, které se na fakultě učily. Tam jsem také začal přemýšlet o dogmatu výtečnosti. Zejména když jsem si uvědomoval, že přednášky z ekonomie, které jsem navštěvoval, jsou na velmi vysoké úrovni, zatímco u všeho, co se dělalo na institutu Sciences Po, záleželo hlavně na tom, aby to dobře působilo navenek. Ten rozdíl byl tak křiklavý, že se nedal přehlédnout, navzdory mé zdrženlivosti a poslušnosti tomu, co mi bylo řečeno – na Sciences Po, ať už šlo o ekonomii nebo možná i jiné předměty, by se v pohodě uplatnili klauni.

Docházely mi i jiné věci. V Německu jsem se účastnil méně konvenčních kurzů, podobných předmětům, jaké se vyučovaly na Pařížském institutu politických věd, jako ten, který vedl jeden velmi výstřední učitel, vyhlášený odborník na volební paradoxy. Jinými slovy na situace, kde volební výsledek představoval opak vůle voličů. Jeho hodiny byly výrazně argumentační, matematizované, jako příklad si bral simulovaný volební sbor a bod po bodu nám ukazoval, jak lze upravením způsobu hlasování dosáhnout toho, aby bylo zdrcující většinou rozhodnuto ve prospěch menšiny (třeba vybudování tenisového hřiště za situace, kdy si všichni obyvatelé obce přejí postavit bazén a o tenisové kurty nikdo nestojí). Pětačtyřicetiminutová hodina, konaná dvakrát týdně, pokaždé končila závěrečným sčítáním a jeho širokým úsměvem přesně v okamžiku, kdy se ozvalo zvonění. Trochu zmateně jsem poslal mailem dva numerické příklady bez jakéhokoli politického komentáře jedinému bývalému spolužákovi z prvního ročníku, s nímž jsem byl stále ještě v kontaktu. Jeho jednoslovná odpověď zněla: „Fašisto!“ Některé věci se na Sciences Po zkrátka nesmí ani vyslovit. A musí se přistoupit na rétorický styl, například o reprezentativních instancích národa, zvolených pro obecné blaho, vyznačující se pokud možno množstvím velkých písmen.

Ten rok v Německu byl pro mne důležitý také v tom, že jsem si hluboce uvědomoval svou neschopnost plynoucí z mé sociální nezpůsobilosti. Například nastoupit do vlaku a jet do Paříže nebo se vrátit do Německa mohlo znamenat prekérní situaci. Neměl jsem s tím žádnou zkušenost a nevěděl jsem, jak to zařídit, abych si mohl sednout na své zarezervované místo v případě, že by je předtím už někdo obsadil. A jelikož jsem domů jezdil jednou měsíčně, potřeboval jsem si obstarat slevovou kartu platnou ve Francii a k tomu ještě tu, která platí v Německu, protože železnice obou zemí nebyly v té době dobře koordinované. Bylo třeba vést jednání, která pro mne byla obtížná; k mému velkému překvapení jsem nikdy neměl jízdenku v téže ceně, protože ta závisela na tom, jak se mi podařilo se s příslušným zaměstnancem u okénka dohodnout. Když to člověk uměl, mohl dosáhnout nižší ceny. A tak jsem se přesvědčil, že právnické texty mohou být v konečném důsledku interpretovány různým způsobem. Že drážní zaměstnanec vydávající jízdenky není dokonalá bytost, jak by se mohlo zdát, a že toho koneckonců ani tolik neví.

Během mého pobytu v zahraničí mě napadlo, že bych se mohl stát Němcem. Představoval jsem si sám sebe jako někoho, kdo dokonale ovládá sociální kódy té země. Dost rychle jsem si uvědomil, že na to, aby byl člověk Němec, nestačí mít přečteného Goetha nebo Schillera a dokázat odrecitovat kdovíjakou báseň. Je v tom mnohem míň logiky, než by se mohlo zdát.

V té souvislosti si vzpomínám na jednu poučnou historku. Byl jsem ubytovaný na vysokoškolských kolejích – každý tam měl svůj pokoj, přičemž kuchyň byla společná pro čtyři pokoje. Ve dvou dalších bydleli dva domorodci. Tehdy jsem se trochu učil středověkou kaligrafii, byl to jeden ze vzácných okamžiků mého života, kdy jsem se vlastnoručně pokoušel o umění. Napsal jsem tedy nejčistším staroněmeckým krasopisem „Ať žije německá vlast“. Ten nápis jsem pak nalepil do společné kuchyně. U jednoho z podnájemníků to vyvolalo přímo strašlivou reakci, jelikož mu na jedné straně přišlo groteskní, že něco takového můžu napsat já, tedy bezvýznamný Francouz, a na straně druhé ho naštvalo, což jsem si předtím vůbec neuvědomil, že jsem to nalepil nad odpadkový koš. Strhl ten lístek a na dveře od mého pokoje následně přilepil rozdrbaný kus papíru, na nějž perem načmáral „Ať žije Francie“. Pochopil jsem, že to byl z mé strany přešlap.

Poslední roky

Konec mých studií na Sciences Po nestojí za rozvláčné komentáře. Byl náročný z toho důvodu, že jsem musel začít brát neuroleptika. Zejména poslední rok jsem do školy chodil málo. Měl jsem omluvu – podařilo se mi zařídit si to tak, abych mohl říkat, že píšu diplomovou práci, což byla pravda. Celých 95 procent studentů, dokonce víc, ji nepsalo, a tak o této možnosti „ulít se“ z výuky v posledním ročníku ani nevědělo. Prací na diplomce jsem tedy částečně zamaskoval skutečnost, že jsem kvůli některým pilulkám téměř v jednom kuse pospával, nemohl jsem mluvit a měl jsem ještě spoustu dalších příznaků.

Poslední týdny na Sciences Po byly naprostý omyl. Tehdy jsem se přesvědčil o svém dost výrazném mentálním onemocnění.

Na úplném konci studia jsem se samozřejmě nezúčastnil žádné z ceremonií. Žádné foto, hrnek ani jiná opičárna mladých vlků s dlouhými zuby. Ostatně si myslím, že nikdo kromě několika studentů magisterského studia, kteří tehdy na Sciences Po nestudovali podle „normálního“ učebního plánu, nevěděl, že je tam student mého jména.

Já sám se dnes v hloubi duše za diplomovaného absolventa Sciences Po nepovažuji. Titul však musím občas uvádět na logách. Ale co dělat? Já, to je Josef. Skutečnost, jestli jsem, nebo nejsem držitelem diplomu na Sciences Po nebo nějaké jiné škole, pro mě znamená totéž jako mít, či nemít v kapse kapesník. Ukáže se, že tam je, ale člověk se vůči němu nedefinuje. Zvenku není vidět. Každopádně může v případě sociálně urgentní situace prokázat dobrou službu.

Když se s učenci roztrhne pytel

Jednou ze zábavných věcí, jež zřejmě ve Francii příliš nevyznávají, avšak pro Německo typických, jsou tituly členů univerzitního sboru. V brožuře se seznamy studijních programů, předmětů a vyučujících, kterou vydávají univerzity na začátku školního roku, každý staví na odiv své tituly jako dr., Ph.D., prof. a několik dalších zakódovaných zkratek. Některá jména jsou jimi ověnčená natolik, že se všemi těmi partikulemi jim sotva vystačí celý řádek: Sen. em. prof., prof. h. c., dr., dr. h. c. křestní jméno a příjmení, Ph.D., JUDr., ThDr. a další. V Lodi bláznů[2] zaujímají myslitelé v učené společnosti význačné postavení. Představa, že bych nakonec dopadl jako jeden z nich, mě tehdy nijak nelákala.

Když jsem končil studium na Sciences Po, cítil jsem, že nejsem schopný pracovat, už tehdy jsem byl grogy ze soukromých hodin, ale ještě ne úplně, a tak jsem se rozhodl přihlásit na doktorské studium. Po několika epizodách a nezdarech, za něž mohla má sociální nepřizpůsobivost, se nade mnou slitoval německý profesor Heinz Wismann.

První roky byly velmi těžké, jak kvůli mému zdravotnímu stavu, tak kvůli mým nezpůsobilostem. Ukažme si to na příkladu. Jak se spojit s vedoucím mé práce, abych si s ním dal schůzku? Mailem je to složité; nemusel by nutně odpovědět, protože s naléhavými žádostmi se na něj zájemci obracejí jiným způsobem. Své telefonní číslo mi nedal, protože si myslel, že je mezi studenty známé nebo že bych si je nějak dokázal opatřit. Nicméně i kdybych to číslo měl, v té době – v letech 2003, 2004, 2005, a dokonce ještě v roce 2006 – pro mne bylo nemyslitelné někomu telefonovat. Rušit ho. Žádat ho o službu. A když se mi po několika letech podařilo sebrat odvahu a zavolat mu, nevěděl jsem, co bych mu měl říct. „Rád bych si s vámi domluvil schůzku…“ To nešlo. Tak jsem se to pokusil říct nepřímo. On v tu chvíli ovšem nechápal, co po něm chci. A problémy se hromadily. Když párkrát uděláte špatnou zkušenost, rozdávání karet se zkomplikuje ještě víc. Z těchto několika řádek by mělo být jasné, proč jsem nemohl pracovat v nějakém podniku, pokud to místo nebylo speciálně přizpůsobené mé osobě. Copak schopnost telefonovat není v takovém případě zcela elementární?

Tak jsem první roky práce na doktorátu strávil v naprosté samotě, omámen léky. Byl to začarovaný kruh – když nevycházíte mezi lidi, protože je to pro vás obtížné, stává se to ještě obtížnějším. Dokonce i pro toho „nejnormálnějšího“ člověka.

Na úplné dno jsem se pravděpodobně propadl kolem roku 2005 nebo 2006 – v té době se můj zdravotní stav zlepšil, takže jsem mohl brát méně léků. O mé sociální způsobilosti se však nic pozitivního říct nedalo. Má doktorská práce uvízla téměř na mrtvém bodě. Přibližně koncem kalendářního roku jsem zašel do centra, které pomáhá sehnat práci znevýhodněným osobám a kde byli zvyklí jednat s výrazně sociálně vyčleněnými lidmi – alespoň podle toho, co říkali. Byl jsem ochotný vzít, jak se říká, jakoukoli práci. Několik minut se mnou hovořili, dali mi vyplnit nějaký formulář a pak mi sdělili, že pro mě nemůžou nic udělat. Ocitl jsem se na ulici a uvědomil si, že situace je složitější, než jsem počítal.

3/
Psy (-chopat, -chiatr, -cholog, -chotik)

(Poznámka pro čtenáře: tato kapitola je, stejně jako veškerá produkce vznikající vlivem deliria, nesouvislá a má méně podkapitol.)

Po svém návratu z Německa v posledních dnech měsíce srpna léta Páně 2001 jsem se poprvé rozhodl vyhledat odbornou pomoc. Ocitl jsem se v jakési ordinaci bez dalšího upřesnění, jelikož specializace psychiatra, psychologa a psychoanalytika mi tehdy značně splývaly, byť jsem nepochyboval o důležitosti jednoho jak druhého ani o respektu, jejž nutně budí v každém občanovi (a také o tom, co ho to stojí).

Do té doby totiž nevyslovil diagnózu žádný ze všech možných odborníků, k nimž mě přivedly mé úzkosti, podivínství, patologické potíže s komunikací a neschopnost chovat se ve společnosti jako většina mých spoluobčanů.

Během své dlouhé psychiatrické dráhy jsem ani na okamžik nepustil ze zřetele věhlasnou historickou destičku se jménem doktora Petiota, kde nápis vyvedený velkým písmem bez diakritiky, „INTERNE DES HOPITAUX DE PARIS“, znemožňoval rozlišit, zda dotyčný má k pařížským nemocnicím vztah jako zdravotník (interne), či chovanec (interné), přičemž pravda byla to druhé.[3] Psychiatr, jehož jsem měl pravidelně navštěvovat, měl kolegu, který byl jmenovcem této slavné osobnosti, takže na dveřích ordinace byl uveden i jistý „dr. Petiot“. Příjmení si člověk nevybírá, alespoň to původní, nicméně se objevují taková, která mohou v souvislosti s výkonem určitých profesí působit mrzutosti. Vezměme si další prvek znemožňující rozlišení – zatímco ve francouzštině slůvko „psycho“ ve spojení se slovesy typu „dělat“ nebo „pracovat jako“ evokuje spíš činnost na hypoteticky dobré straně, tedy lékaře choromyslných, v angličtině psycho odkazuje spíš k choromyslnému. Na úplném začátku mé tristní kariéry psychotika tyto prvky můj smysl pro respekt k takovýmto lidem příliš nenarušovaly. Postupně, velmi pozvolna, však ve mně začala narůstat pochybnost vůči skutečné identitě protagonistů. Dnes různé šťavnaté historky a poznámky, ať už osobní, nebo vyprávěné přáteli psychology, jen posílily mé tušení a posunuly je do krajní polohy – do roviny humoru. Freud říkával, pokud to neinterpretuji chybně, že z dobrého paranoika se stává filozof (Že by se to týkalo i mne? Jako paranoik to popřít nemohu.); k tomu by se možná dalo dodat, že ze skutečného pomatence se stává humorista nebo v horším případě politik. Ať tak či onak, tradiční duopol psychiatrie, cvokař-cvok, se měl během mých psychiatrických let rozšířit o třetí prvek – cvokař jako ten, kdo z druhých dělá cvoky.

Vraťme se však k ordinaci, před níž jsem se ocitl v roce 2001. Dveře jsem po pravdě řečeno otvíral spíš k sobě, než že bych se cpal dovnitř – bylo to tam dočista maličké. Čekárna, do níž se vešla sotva jedna židle, a pracovna s nepostradatelným otomanem. Tehdy jsem svému ctěnému hostiteli neprozradil, že hlavním důvodem mé věrnosti je kouzlo jeho působiště.

První návštěva pro mě představovala jedno velké překvapení. Vůbec jsem netušil, co mě čeká. Dokonce jsem se ani sám neobjednal – kdyby záleželo pouze na mně, nikdy bych to s ohledem na svou tehdejší fobii z telefonování nedokázal, což by mohlo mít i pozitivní důsledky, například v rovině finanční, přičemž bych asi o nic zásadního nepřišel; být psychopat a nevědět o tom je trochu jako být milionář a nemít o tom tušení, což je docela škoda.

Proč jsem tam chodil? Tato zdánlivě složitá otázka měla odpověď, jejíž prostota byla odzbrojující. Dobře jsem si uvědomoval, že na rozdíl od svých spolužáků na Sciences Po jsem nebyl schopen brát na sebe „vedoucí úlohu“, jak se říkalo (což mimochodem přesně odpovídalo formuli ze socialistické ústavy definující úlohu Strany). Vadilo mi, že kvůli takové hlouposti obtěžuji tak významné lidi, a byl jsem přesvědčen, že mě vykážou do patřičných mezí. Vlastně jsem doufal v jakýsi koučink. Nejperverznější na tom bylo, že kdybych chodil do třídy složené z premiantů v matice nebo informatice, kde zdání a sociální hry nepůsobí tolik rušivě, ten rozpor bych nepocítil tak silně a nestal bych se oficiálně choromyslným. Svým způsobem je to syndrom Rose Kennedyové, kdy patologický syndrom vytváří přítomnost jedince v daném prostředí, ale k tomu se ještě vrátím o něco podrobněji. A také musím dodat, že jsem byl plný očekávání, poháněn vzrušující představou setkání s psychoanalytikem, od nějž jsem si sliboval, že pro mě bude plodné zejména na poli intelektuálním.

K mému velkému údivu si se mnou na konci iniciačního setkání můj lékař domlouval další schůzku. Jiný překvapivý moment přišel ve chvíli, kdy mi oznámil částku, kterou si za to dvacetiminutové sezení účtuje: studentská sazba pět set franků. To mě přirozeně zneklidnilo, jelikož to činilo asi desetinu celkového měsíčního příjmu mé rodiny, zároveň mě to však v jedné věci uklidnilo – můj lékař je někdo význačný. Později jsem se dozvěděl, jaké tituly a prestižní ocenění věnčí jeho jméno a jaké pověsti se těší v rámci pařížské psychoanalytické obce.

Nezdálo se, že by na mě první dvě sezení měla nějaký zjevný dopad. Nevinné klábosení. Poháněn víc vírou než výsledkem jsem pátral po hlubokém, metafyzickém smyslu, který byl jistě ukryt v pěti či deseti slovech a několika zamručeních, jimiž mě lékař v průběhu sezení častoval. Krátce nato mi obzvlášť laskavě navrhl, abych zašel rovněž za jedním jeho kolegou s tím, že budou pracovat binomicky – v tomhle lhal, protože žádnou součinnost nechystali.

Ten úžasný kolega měl mít roli „kata“. To on měl odvést špinavou práci. Součástí plánu byla změna stylu – druhá ordinace byla velká a nacházela se v centru Paříže. Pán těch míst, mladý, a přitom s pleší, tam trůnil mezi stohy starých knih a soustavně mi k nim zatvrzele odmítal cokoli říct, ani mi žádnou z nich nenabídl k přečtení a neprozradil, jaká se mu líbí. Lidé, kteří mají mnoho knih, obvykle rádi čtou a okamžitě zareagují, když se jich na knihy někdo zeptá. To jim bývá příjemné a ihned se zapřede debata. Můj psychiatr se ovšem projevoval křečovitě. Už z prvního sezení jsem si odnášel předpis na solian.[4] První, ovšem nikoli poslední. Rovněž to bylo poprvé, co jsem musel jít úplně sám do lékárny. Když totiž můj pán a vládce uviděl, jak jsem zpanikařil, pohrozil mi a nařídil, abych si tam došel. Využil přitom veškeré síly svého slova a rétorických obratů, osvědčených letitou praxí. Název léku mi nic neříkal. Byl mi předepsán bez jakéhokoli vysvětlení, nedozvěděl jsem se, k čemu je určený ani co od něj lékař očekává, a hlavně, ale na to jsem měl záhy přijít sám, jaké má vedlejší účinky. Vedlejší nebo primární, na tom nesejde, natolik vládne u tohoto produktu nejasno ve všech významech toho slova.

Společně s léky jsem objevoval jiný aspekt terapie – mocenský vztah mezi lékařem a pacientem. Mluvit o dialogu s cvokařem je nemístná formulace vzhledem k božskému původu jeho řeči, stavějící ignoranta na nohy. Koneckonců k dialogu nemůže dojít z prostšího důvodu – se zvyšováním dávek se pacient rychle stane afatickým. Zhoršování jeho patologického stavu vyžaduje zvyšování dávek a počtu předepisovaných léků.

Nepadla zmínka o diagnóze, jeden ani druhý ji na základě symptomů, jimiž jsem trpěl, nestanovil. Myslím si, že zvolená strategie byla zvrácená až perverzní – sám neublíží, ale zavolá si na to kolegu.

První dny jsem začínal, jak bylo předepsáno, malými dávkami medikamentů. S každým sezením se však seznam léků na předpise rozšiřoval, až jsem jednoho dne zažil skutečný šok, když mi lékárnice podávala sáček se zásobou na tři týdny: „Tady to je, pane, dělá to 2 400 franků.“ Tehdy jsem pochopil, že jsem ještě větší blázen, než se dalo tušit. Disponoval jsem úplným minimem informací. O diagnóze vztahující se k patologii, jíž jsem trpěl, nepadlo ani slovo. Ten, kdo předepisoval léky, mi k nim nepodával žádné vysvětlení, zatímco druhý (psychoanalytik) během sezení neříkal vůbec nic nebo téměř nic. Ten člověk byl ostatně strašně tajuplný. Když jsem se dozvěděl, že je nejen psychoanalytik, ale i psychiatr, nechápal jsem, proč mi léky nepředepisuje sám. Na tuto otázku dodnes neznám odpověď, pokud jsem se ovšem nestal součástí nějaké jejich hry na cukr a bič. Další záhada, dosud bez vysvětlení, se zakládá na skutečnosti, že během celého léčení, to znamená po dlouhá léta, mě nikdy nevyzval, abych se natáhl na pohovku, ačkoli jsem věděl, že jiní jeho pacienti ji používají (na začátku našeho sezení ji vždycky upravoval). Dokonce ani žádný z dalších vážených doktorů, se kterými jsem měl co do činění, mě k zaujetí proslulé horizontální polohy nevyzval a nikdo v této profesi nebo mimo ni mi nikdy nepodal srozumitelné vysvětlení, k čemu je to vlastně dobré… Nanejvýš si tedy opět mohu pohrát se slovy: pohovka nebo též divan pochází z arabského slova díwán, hlavní pokoj a v rozšířeném významu rada, shromáždění i samotná vláda, které má původ v perském díván, jímž se označuje sebrané básnické dílo. Zajímavé je, že perština zná ještě foneticky blízký výraz diváne, který znamená „blázen“. Tak jsem zase doma, jak se říká v češtině. S tím drobným rozdílem, že samotný divan mi byl naopak odepřen. Bez divanu hůř než bez papíru.

Vyprávění může pokračovat jedním upřesněním: takřka od mala jsem pociťoval určité zaujetí pro psychologii, i když zřídkakdy vítězilo nad jinými zájmy. Přečetl jsem několik knížek, vybíral jsem si to nejlepší, co měli na policích městských knihoven. Nevím, co si knihovníci mysleli, když viděli, jak si příručky vztahující se k psychiatrii a neurologii půjčuje malý kluk; vůbec jsem si jich nevšímal. Někdy jsem si dal pauzu, například jednou v Německu, když jsem si všiml, že na seznamu duševních nemocí, na který jsem narazil v jedné staré knize, figuruje i posedlost četbou psychologické literatury. Upoutala mě rovněž publikovaná svědectví lidí, kteří prošli psychiatrickým ústavem. Mou oblíbenou knihou byla například Budoucnost je dlouhá od filozofa Louise Althussera. Během dospívání jsem ji přečetl několikrát. Moc se mi líbilo, jak byla napsaná, četla se jedním dechem. Následovala další podobná díla, zejména v poslední fázi mé léčby, když jsem mohl zase číst. Artauda jsem bohužel objevil až později. Ještě dnes – možná to vypadá nepochopitelně a snad i hloupě – by mě zajímala práce v psychiatrických léčebnách. Bezesporu jsou to nereálné představy, vzhledem k mým omezením.

Přesto navzdory všem zklamáním, která jsem zažil, ve mně náklonnost k tomuto oboru a jeho rozmanitým a lidsky i intelektuálně absolutně strhujícím tématům dál přetrvává.

V prvním období, kdy jsem pracoval na doktorské práci a stále ještě bojoval s neuroleptiky (číst jednu banální stránku celý týden může pod vlivem určitých léků představovat slušný výkon), jsem přečetl určitý počet prací Michela Foucaulta. Foucault nebyl žádný lékař ani psychiatr, nic takového, ale poháněla ho zvědavost, kterou jsem měl v sobě v menším měřítku i já, a zároveň jsem ji mohl alespoň částečně uspokojit.

Bylo pro mě těžké a vnímal jsem jako kruté zklamání, že mi mé obcházení odborníků ani trochu nepomohlo objevit psychiatrii takovou, jakou jsem si ji představoval. Když jste pacientem nebo klientem psychiatra, nemůžete ho pozorovat ani se ho dotazovat. To během mé terapie způsobilo mnohá nedorozumění. Nezbylo mi než pátrat dál na vlastní pěst, zjistit si na internetu, co je solian a jemu blízké léky. Náhle jsem se během několika dnů ocitl ve světě, který byl relativně obvyklý, to znamená, že tam sice vychází a zapadá slunce, ale duševně se v něm cítíte jako v blázinci. Připravoval jsem se na elektrošok – v prvotním významu, to znamená, že jsem si vybavoval všechna vyprávění lidí, kteří si touto terapií prošli, a očekával jsem například, že v jedné z ordinací, do nichž jsem docházel, najdu onen věhlasný ručník nasáklý slanou vodou, který se před elektrošokem používá místo roubíku.

Díky internetu a spoustě indicií jsem měl najednou množství důkazů o tom, že jsem nepříčetný šílenec. Nepřipadalo mi to až tak překvapivé; na jedné straně jsem si totiž uvědomoval, že jsem odjakživa jaksepatří divný, a na druhé straně jsem díky jiným svědectvím, hlavně u Althussera, věděl, že zešílet člověk může ze dne na den.

V materiálech pojednávajících o duševních nemocech, které jsem si opatřil, jsem se dočetl, že mnohé z nich se dávají povážlivě do pohybu po poněkud nesmělém začátku, zejména schizofrenie. Takže jsem nabyl přesvědčení, že ta se týká i mě. Mnohé vysvětlovala diagnostická kategorie – simplexní schizofrenie, která nemívá příliš zjevné příznaky, alespoň podle poněkud zastaralých příruček. Na základě novějších poznatků se domnívám, že nemusí vykazovat žádné pozitivní symptomy. Jinými slovy řečeno, člověk může být šílenec zralý na svěrací kazajku, aniž by trpěl halucinacemi, přeludy nebo falešnými představami. A přitom může vypadat duševně naprosto v pořádku. Copak předseda soudu Schreber[5] nebyl ani v těch nejhorších okamžicích úžasně společenský? Vědomě jsem použil slovo „předseda“ poněkud ironicky, neboť tím pozoruhodným, co získalo jeho spisu historickou slávu, je nesmazatelné propojení vysoké společenské vážnosti významného soudce německé říše a jeho krajního šílenství. Takového, u nějž vpravdě nelze říct, co se má vlastně léčit a co ponechat stranou. Své Paměti neuropatovy sepsal vskutku pozoruhodně a argumentačně zajímavě a jako pacient byl vždycky vybraně jemný a důstojný. Myslím si, že kdyby se původního rukopisu chopil dnešní redaktor a provedl v něm úpravy, snadno by z něj udělal text, který působí zcela normálně, tedy nikoli jako výplod choré mysli. Jestli je někdo šílený, nebo není, se myslím pozná hlavně podle toho, zda si potrpí na užívání určitých vět či výrazů, a to nezávisle na obsahu. Nejvíc odzbrojující je půvab, s nímž Schreber líčí svou bohatou zkušenost s lékařskou praxí a postavy, které jsou neúmyslně ještě komičtější než samotný předseda. Další zvláštnost, jejíž jasné vysvětlení jsem postrádal – proč předsedovo šílenství stejně jako šílenství jiných známých lidí, počínaje Nietzschem, neodpovídalo lékařským kánonům? Myslím si, že z hlediska současné lékařské vědy je šílenství jako to předsedovo nemožné.

To, co jsem vyčetl, dokládalo, že šílenství se mě týká mnohem víc, než jsem tušil nebo než si myslelo mé okolí. Tehdy přede mnou znovu vyvstala stará známá otázka, kterou si pokládám pravidelně: jestli jsou ve světě blázni oni, nebo jsem blázen já? Odpověděl jsem si na ni sám.

Pokud jde o „sestup do pekel“, nebyl žádným překvapením. Ze skutečnosti, že psychiatr, k němuž jsem docházel, mi neustále zvyšoval dávky, jsem vyrozuměl, že schizofrenie je jaksepatří v plném rozpuku a o šílenství, které se jakoby zázrakem prozatím nijak neprojevovalo, nebude zakrátko žádných pochyb. Ostatně můj „psychiatr-kat“ mě na jednom z prvních sezení vyzval jasně, ať si vyberu: buď tabletku, nebo dohled.

Kromě toho jsem četl – a jeden psychiatr mi to potvrdil –, že jeden z příznaků duševní nemoci (obzvláště schizofrenie) spočívá v tom, že si jí pacient není vědom. Když si to všechno dáte dohromady, nevyhnutelně se ocitnete v hodně zvláštním duševním stavu. Třešničkou na dortu byl fakt, že jsem o tom mluvil a všechny kolem sebe varoval: „Připravte se! Dřív nebo později se mé šílenství provalí!“ V situaci, kdy vás lékařský sbor ujišťuje, že velmi brzy budete mít halucinace, se neustále pozorujete a číháte, až se projeví. Například když na ulici nebo doma zaslechnete nějaký zvuk, první ze všeho vás napadne: Není právě tohle první halucinace? Pak si to ověřujete a paranoia je na světě.

Někdy v říjnu nebo listopadu 2001 se to zvrtlo a já se ocitl v jiném světě. Ve světě, který trochu připomínal intelektuální rekonstrukci ústavu pro choromyslné dvacátých, třicátých a čtyřicátých let minulého století. Zpočátku to byla jen záležitost rozumová. Zakrátko se svět stal reálnějším – ruku v ruce se zvyšováním dávek léků a rozšiřováním škály farmak jsem se fyzicky složil.

Spustil se nekonečný kolotoč braní nejrozmanitějších medikamentů. Myslím, že jsem musel vyzkoušet skoro vše, co existuje, kromě haldolu[6] (hal je v perštině „stav“ a dol v právnické francouzštině znamená „podvod“). Proslavil jsem se mimo jiné například tím, že jsem byl ve Francii mezi prvními, kdo brali abilify, lék třetí generace antipsychotik.

Každý z léků účinkoval jinak. Na počátku své kariéry „označkovaného šílence“ jsem začal solianem v nízkých dávkách 100 mg denně, který u mě vyvolával obyčejnou ospalost a neschopnost přemýšlet, zpočátku o věcech složitých a pak i mnohem prostších. Nicméně oproti tomu, co si člověk občas myslí a co se píše v některých lékařských pracích, sklíčenost a úzkost při terapii solianem stejně přetrvávají, jenom se je nedaří vyjádřit nebo v duševních procesech vysledovat. Na základě své osobní zkušenosti se domnívám, že užívání solianu ve skutečnosti nijak nezměnilo mé vnitřní prožitky; naopak působilo větší uzavírání do sebe.

Dávky se zvyšovaly. Pak mi začali předepisovat proslulé opravné prostředky, které však nekorigovaly nejen vedlejší účinky dalších tablet, ale ani ty vlastní.

Následně se dávky solianu mnohonásobně zvýšily, protože ty dosavadní byly neúčinné. Tehdy se začaly objevovat neurologické vedlejší účinky a jednou nebo dvakrát denně jsem dostával křeče do celých zad, což mi způsobovalo naprosto nekontrolovatelné a obzvlášť bolestivé pnutí v páteři. To nebyly nejpříjemnější chvíle dne. Rovněž jsem trpěl ztrátou schopnosti ovládat čelist, ta měla tendenci zablokovat se v nesnesitelných polohách. Rodiče volali záchranku, ale moc to nepomohlo. Má doktorská práce se ocitla na nule.

Asi tak po dvou letech můj psychiatr tváří v tvář potížím konstatoval nejen to, že solian nefunguje (nefungoval jsem ostatně ani já), ale že má obrovské vedlejší účinky. Můj „psychouš-kat“ ze dne na den prohlásil: „Solian už dávat nebudeme a přejdeme na zyprexu.“[7] Zpočátku má člověk trochu rajský pocit, protože navzdory tomu, co se říká, jde zyprexa oproti solianu výrazně dál: má víc vedlejších účinků na záda a čelist. Ale má také své „domácí speciality“; jednou z nich bylo, že jsem skoro jako všichni spal a spal. Téměř v jednom kuse. V té době jsem denně prospal třiadvacet a půl hodiny. Obzvlášť děsivá byla představa, že musím vstát a dojít si na toaletu, jelikož když jsem se probudil jen napůl, musel jsem si přiznat pravdu – za několik hodin opravdu budu muset vstát. Je to ironie, když víme, že zyprexa se často předepisuje na zlepšení sociability autistů.

Další vedlejší efekt jsem uvítal – po zyprexe se tloustne. Pro anorektika nemůže být nic lepšího. Po několika měsících jsem se dostal z původních 59 kilogramů, které u člověka měřícího téměř dva metry nebyly nijak lichotivé, na hmotnost 110 až 115 kilogramů. A víc.

Nicméně prokletí pokračovalo dál: lék zyprexa samostatně nefungoval, ačkoli pacient fungoval o něco lépe. Tak můj lékař zahájil éru koktejlů. Je všeobecně známo, že psychiatrům se nedoporučuje předepisovat několik antipsychotik současně. Ovšem já jsem na ně měl nárok. Šlo jedině o to, zjistit, zda koktejl sčítá léčivé vlastnosti, nebo nežádoucí vedlejší účinky. U mě platila druhá varianta. Tak tedy další neúspěch.

V té době nastal v mé psychiatrické anabázi náhlý obrat, neboť škody napáchané v předchozích letech byly takové, že mi jedna známá poradila, abych se obrátil na dalšího odborníka, toho bychom mohli nazývat „cvokař Risperdal“ podle nového léku, jejž se mi rozhodl předepsat a který měl trochu stimulovat amorfní pacienty nebo katatonické schizofreniky. Koktejly, jež jsem užíval, se vzhledem k neexistenci přesvědčivých výsledků v působení na mou hlubokou patologii postupně proměnily v risperdalovou monokulturu se stále se zvyšujícími dávkami.

Problém byl v tom, že po risperdalu[8] jsem byl ještě mnohem úzkostnější, než jsem od přírody. Tehdy začala má fáze užívání anxiolytik. Musel jsem prozkoumat celou škálu těchto přípravků. Ty jsou na rozdíl od neuroleptik vysoce návykové, což se postaralo o mou novou zkušenost.

Po neuroleptikách a anxiolytikách mě potkalo pár drobných odbočení směrem k antidepresivům. Už celá léta jsem si nezkontroloval zásoby léků, ale myslím si, že těch několik krabic, které mi zbyly, by mi mohlo, pokud by léky nebyly prošlé a mohl jsem je prodat na černém trhu, hypoteticky zajistit klidné stáří.

Pokračování nastoupené cesty v labyrintech psychiatrické farmakopéy „doktora Soliana“, „doktora Risperdala“ a „doktora Analytika“, prvního na dlouhém seznamu psychiatrů všeho druhu, mělo urychlit něco zcela nečekaného. Verze psychiatrů, které jsem pravidelně navštěvoval (byli tři a v určitých chvílích dokonce i čtyři), měly divergentní charakter. Vadilo mi to, ale setrvával jsem ve víře, že každý z nich se ve své specializaci musí vyznat. Althusser navíc prošel kompletní léčbu s psychiatry, ale nikdy jejich slova nezpochybnil. Tato dedukce, již jsem si nechával pro sebe, mě uklidňovala a díky své četbě jsem si k ní dodával poznatek, že i u Foucaulta, který se ostře naváží do moci psychiatrů, je jejich kritika, abych tak řekl, čistě teoretická.

Brzy se však měly projevit rozpory znemožňující smír. Relativní snížení dávek ostatně možná vedlo ke stimulaci rebelantství.

Jednou jsem se vracel od „doktora Risperdala“ a rovnou šel k „psychiatru-katovi“, jinak přezdívanému „doktor Solian“. Popsal jsem mu právě skončené sezení a on prohlásil: „Vůbec tomu nerozumí!“ a dodal na adresu svého kolegy pár nepříliš přívětivých přívlastků. To mě vedlo k zamyšlení. Jednou v sobotu dopoledne, opět otupělý dávkami léků, jsem těsně po návštěvě u svého kata seděl s pohledem upřeným do prázdna na lavičce v centru Paříže a rozhodl se, že se k němu nevrátím. Nevím už přesně, jak ani proč jsem dospěl k tomuto rozhodnutí právě tehdy, nicméně svůj slib jsem dodržel. Ještě týž den jsem mu napsal dopis a už jsem se u něj neukázal.

Jako „zdárný žák“ nebo prostě jen tak ze setrvačnosti jsem pokračoval v terapii, avšak méně intenzivní, a protože už jsem víceméně nebral žádné léky, mohl jsem trochu lépe přemýšlet. Druhou obětí měl být o něco později můj psychoanalytik. I jemu jsem napsal. Vynasnažil se, abych u něj zůstal. Marná námaha.

Zpětně si říkám, že jsem přibližně pět let docházel na psychoanalýzu k jednomu z nejvyhlášenějších odborníků v Paříži (nedávno se stal prezidentem velevýznamného ústavu). Byla to pro něj opravdová renta. Nicméně s odstupem se občas neubráním realistickému fantazírování. Pokud by se totiž naplnilo mé neblahé tušení a hrozilo mi, že se stanu bezdomovcem, vždycky bych si mohl otevřít ordinaci a požadovat šílené sumy. V hotovosti.

Na začátku akademického roku 2007/2008 jsem odešel od posledního cvokaře, doktora Risperdala. Na konci mé psychiatrické dráhy se z něj stal téměř kamarád a já bych mu rád vzdal hold, ačkoli ho nemohu jmenovat. To on nakonec stanovil správnou diagnózu, ale k tomu se vrátíme později.

Od konce srpna roku 2001 tedy uplynulo dobrých šest let. Jak říkal Robinson Crusoe, poté co se vrátil ze svého (autistického?) ostrova, po dlouhé, předlouhé nepřítomnosti zase uvidím Londýn (nebo spíš Paříž).

Komické momenty a drobné příhody

Ty roky byly bohaté na události. Když o nich vyprávím, možná tak pokračuji teď již sám jako správný autista, jak se říká, ve freudovské analýze. A s úsměvem, třebaže se nesly v duchu „sestupu do pekel“, lékařského tápání a hrůzostrašných diagnóz.

Z velké části se mi o ně bezděčně postaral můj bývalý psychiatr. Během sezení velmi často zarytě mlčel. Pokaždé pozdravil, vyzval mě, abych si sedl, a pak se sám posadil. Svým zvláštním způsobem mě vybídl: „Vyprávějte!“ a pak až do konce sezení neřekl téměř nic. Možná byl víc autista než já. Při některých seancích se vzácně stalo, že byl řečnější a položil mi několik otázek. Tak docházelo k dost neobvyklým okamžikům. Například jsme na samém začátku debatovali o telefonu, protože jsem špatně snášel – a nadále snáším – jeho vyzvánění. Zeptal se mě: „Kdo by vám mohl volat?“ Tím měl na mysli, že můj strach z telefonu vychází z mé obavy, že mi někdo telefonuje. Odpověděl jsem: „Mně nikdy nikd netelefonuje.“ Prohlásil, že buď slyším zvonění, které neexistuje, nebo si myslím, že se o kontakt se mnou pokoušejí mimozemšťani, CIA či jiné entity.

Jakmile jsem začal mluvit o úzkostech, které mě přepadají například v obchodech, vysvětloval mi, že mívám vlastně tak silné nutkání něco ukrást nebo se chovat agresivně, že ve chvíli, kdy je potlačím, propukne typická úzkost. Zvláštnost tohoto mentálního mechanismu spočívá v tom, že je neprokazatelný a nevyvratitelný – například fakt, že jsem v obchodě nikdy nekradl (Ale mohu si tím být jistý? Možná jsem to udělal, aniž jsem si to uvědomil, nebo jsem to provedl v symbolické rovině.), jen dokazoval potlačený charakter zmíněného puzení.

Na samém začátku jsem z těch sezení odcházel dost deprimovaný. Pravděpodobně nešlo o depresi v pravém smyslu, jako spíš o stav, který ji připomínal. Ten posléze vystřídalo jedno velké okno, absence vzpomínek na vše prožité následkem užívání farmak.

O probíhající terapii jsem měl pochybnosti. Po pravdě ani nevím, jestli jsem vůbec nějakou terapii absolvoval. Jednou mi psychoanalytik sdělil, že k němu budu docházet do doby, než odejde do důchodu. Z hlediska bezpečného udržení zaměstnání nad to není.

Další vyslýchání se týkalo mé poslušnosti, reálné či předpokládané. Myslím si, a debaty, jež jsem vedl se svým okolím, to dokazují, že téměř každý by za takových okolností vzal nohy na ramena už po několika dnech. Nestojí paradoxně za tím, že jsem to vydržel tak dlouho, právě autismus? Co když právě mé polykání prášků, poslušně a bez řečí, vyvolávalo nedůvěru a přesvědčení, že jsem skutečně nemocný? Naopak mi připadá, že u duševních nemocí jako schizofrenie je normou, že pacient dřív nebo později tabletky polykat odmítne.

Předepisování psychofarmak dávalo příležitost k momentům, jež dnes vnímám jako značně komické: psychiatr neví, jaké dávkování má zvolit, a tak přede mnou hledá v příručkách a brožurách.

Viděno z odstupu byl jedním z nejlepších okamžiků den, kdy mi lékař navrhl, abych se nechal umístit v ústavu. Konkrétně v ústavu pro slepeckou mládež. Tehdy jsem navzdory práškům, které jsem polykal, pocítil moment překvapení, a třebaže jsem byl připravený na jakoukoli diagnózu, zeptal jsem se, proč zrovna tam. S neskrývanou upřímností mi odpověděl: „Ústav pro slepeckou mládež mě napadl proto, že se mi nedíváte do očí.“ A skutečně mi napsal doporučení pro člověka, na něhož jsem se měl obrátit, včetně všech nezbytných kontaktních údajů. Vzhledem k tomu, že to bylo v závěrečném období mé léčby a že psychiatr se jinak stal lidštějším než oba jeho kolegové, k ničemu mě vysloveně nenutil. Na radu svých přátel Florence a Loïka, o nichž se zmíním později, jsem neuposlechl. Místo toho jsem si doporučení schoval a občas se té epizodě se slepými přáteli společně zasmějeme.

Jindy se mi zase týž psychiatr pokusil pomoci. Navrhl mi, abych se dal zbavit svéprávnosti a nechal se umístit pod kuratelu. Tehdy jsem pobíral sociální příspěvky, které postižení dostávali od Cotorepu (později departementního Domu osob se zdravotním postižením). Lékaře, jak sám přiznal, k takové úvaze vedla skutečnost, že málo utrácím. Obvykle je však kuratela určena pro osoby, které naopak utrácejí příliš. Všechno je patologické, dobré hospodaření především.

Další zajímavý okamžik jsem zažil u psychiatra Risperdala, který byl řekněme obezřetnější než ostatní – třebaže samozřejmě udělal i řadu chyb a kopanců; než mi předepsal ten či jiný lék, několikrát mě požádal o souhlas, zatímco ostatní to nedělali. Jednou jsem mu v takové situaci odpověděl jako pravý autista (což jsem neměl): „O svrchované ordonanci se mluví v souvislosti s Monakem…“ To je pravda, listiny, které podepisuje monacký kníže, se nazývají svrchovaná ordonance a předpis se francouzsky řekne ordonnance. Tím jsem mu chtěl říct, aby učinil rozhodnutí. A psychiatr se na okamžik zarazil a pomyslel si: Tomu musí vážně hrabat! Tak mu dáme pořádnou dávku risperdalu…

Mé diagnózy

Měl jsem spoustu diagnóz i diagnóz naruby. Nevěděl jsem, co všechno rodičům řekli všeobecní nebo občas i specializovaní lékaři – nikdy psychiatři –, kteří o mě pečovali v průběhu mého dětství. Léčili mě na anorexii, problémy se sluchem, problémy se srdcem. Tolik věcí, které lze zpětně spojovat s autismem, ale na něž tehdy nebyla uspokojivá odpověď navzdory jejich zřejmé závažnosti – rodiče totiž byli vůči zdravotnické pomoci obzvlášť zdrženliví a lékaře vyhledávali pouze v případech, kdy to bylo skutečně naléhavé.

Když jsem byl pubescent, mluvilo se o depresi, o extrémně úzkostném stavu. Nikdo tehdy nevyslovil výraz „autista“; ostatně pro označení toho, co se dnes nazývá autismem, se v té době používaly pojmy jako schizoidní, psychotická osobnost a další.

Později, během mých smolných let na psychiatrii, jsem hojně navštěvoval schizofrenické fórum Atoute doktora Dupagne. „Navštěvoval“ v tomto případě značí, že jsem pilně četl zprávy, ale nikdy k nim nezaujímal žádný postoj. Dnes toho trochu lituji. Několik mých tehdejších virtuálních „přátel“, přátel pouze v tom významu, že oni o mně nevěděli, spáchalo sebevraždu téměř v přímém přenosu. Po těch časech se mi stýská. Hodně jsem se naučil.

Rád bych se zmínil o jedné z nejpodivnějších diagnóz, jaké mi kdy byly stanoveny. Údajně se chci proměnit v ženu. Psychiatr, který mě z toho podezříval, se mnou sám mluvil o soudci Schreberovi. Dokonce zatelefonoval jednomu kolegovi a svěřil se mu se svými obavami.

První, kdo vyslovil diagnózu „Aspergerův syndrom“, byl myslím „Risperdal“. Psychiatrů, kteří tento termín v té době znali, bylo ve Francii poskrovnu. Poslal mě ke kolegovi a ten stanovil solidnější diagnózu. Měl jsem dojem, že se jedná o dobrého specialistu, a jiní lidé mi to záhy potvrdili. Přesto jsem k němu zašel pouze třikrát, protože kvůli objednání jsem musel telefonovat jeho sekretářce. To pro mě tenkrát byla věc nemožná a obtížná pro mne zůstala dodnes. Není třeba si myslet, že stanovení diagnózy samo o sobě zastaví vývoj daného stavu či spirálu postižení. Tak tomu zdaleka není. Alespoň v mém případě.

Ještě dva roky po stanovení správné diagnózy jsem pokračoval v užívání neuroleptik, jež se předepisují nemocným schizofrenií. Tak dlouho mi trvalo, než jsem pochopil, že psychiatrovi, který mi vnucuje něco, co nechci, mohu říct ne, a odvážil jsem se to udělat. Je to dlouhodobý proces. Naneštěstí jsem neměl žádného lékaře, který by mi v tom pomohl. Když znáte správnou diagnózu, pomůže vám to pochopit některé věci, třeba fakt, že nemáte stejné zájmy jako všichni ostatní. Ostatní si například o víkendu zajdou do kina nebo s někým krátce po seznámení začnou chodit. Já ne. Začal jsem nacházet odpovědi na své otázky, pochopil leccos ze svého dětství, například proč jsem nefungoval jako jiní žáci během přestávky a podobně.

Ale nakonec každý člověk je jedinečný, ať už má autismus, nebo ne. Vždycky se odlišujeme některými svými zvláštnostmi, pokud jde o myšlení, povahu.

Možná mám ještě jiné nemoci a třeba by mi odborníci dokázali stanovit další diagnózy… V každém případě jsem po všem tom blázinci se cvokaři tam, kde jsem byl.

4/
Autismus je co?

„Blahoslavení střelení, protože nechávají procházet světlo.“ [9]

Navzdory jistým zábranám je nezbytné věnovat jednu kapitolu zásadní otázce: „Co je to autismus?“ K této kapitole, obezřetně umístěné do měkkého břicha knihy, se čtenář, který začal číst od první strany, pravděpodobně neprokouše s jasnou myslí. A stejně na tom bude i ten, kdo jako občas já čte knihy pozpátku, od poslední stránky. Kapitola sestává z klíčových slov, seřazených bez zjevného pořádku. Ale copak ve specifičnosti autismu existuje nějaký systematický řád, který by se měl zohledňovat?

Na úvod je však třeba zmínit několik připomínek, které nejsou obvyklé. Jak ještě zopakuji o kus dál (i když čtenář to už uhodl), pokud jde o autismus, jsem vlastně šarlatán. Jelikož nejsem odborník, a nemohu tedy o tomto tématu učeně pojednat, mohl bych to vyřešit ústupkem v tom smyslu, že budu opět hovořit o sobě a doufat, že ostatní si povšimnou toho kterého rysu či situace, jaké mohou znát z vlastní zkušenosti. S tím ovšem, že nic nenasvědčuje tomu, že autismus nějak specificky ztělesňuji. Když za mnou na konci přednášky laskavě přicházejí rodiče a říkají mi, že jejich dítě má se mnou některé věci společné, říkám si v duchu „chudáček malá“. Naštěstí se nakonec každý od druhých dost liší.

Přátelé čtenáři, nespouštějte tento fakt ze zřetele. Když se hovoří o autismu, člověk má v nejednu chvíli pocit, že se nutně týká i jeho. Vůbec se tedy neděste. Pokud se poznáte v jednom či dvou příbězích, buďte v pohodě, neutrácejte peníze a nespěchejte hned ke svému pediatrovi, dětským psychózám dokážete čelit sami. A k veterináři už vůbec ne.

Vnitřní vězení

Jedna z nejstarších a nejčastěji se vracejících definic autismu se zakládá na analogii s vnitřním vězením. Nebo prázdnou pevností, jak vědí milovníci dějin psychiatrie. Varianty existují například ve spojitosti s otázkou, posledním pokusem o diagnózu, již psychiatr položil mému známému: „Když jdete po ulici, necítíte se, jako byste byl na pustém ostrově?“ Odpověď zněla: „Ne.“ Závěr: „Tím pádem autista nejste. Na shledanou.“ Autismus by se neměl směšovat s vidinou místa případné letní dovolené – ostatně pořízené možná právě díky penězům řečeného autisty.

Ale teď vážněji. Ptám se, jak vypadá vnitřní vězení lidí obecně. Znám takové, kteří působí dokonale normálně, ráno chodí do práce, večer zůstávají v kanceláři bůhví do kolika hodin, pak jedou metrem domů, hodinu se dívají na televizi, udělají si něco k jídlu, jdou si lehnout a nazítří všechno začíná zase nanovo. Když se s nimi dáte do řeči, najdou se možná dvě tři témata, o nichž se lze bavit, a za deset vteřin už jich máte tak akorát. Například fandí tomu a tomu fotbalovému klubu nebo volí tu a tu stranu. Když se jich pokusíte zeptat, jaký k tomu mají důvod, odpovědí: „Vždyť sám dobře vidíš, že ten druhý je pitomec! Tenhle určitě vyhraje, je to jasné, viděli jste, jaká je ten druhý nula!“ Tihle lidé jsou považováni za normální a svobodné. A když si dáte záležet a čestně se podíváte na lidi s autismem, myslím, že v mnohém se jeví ve srovnání s „normálními“ mnohem přizpůsobivější.

Samozřejmě mám určitý vnitřní svět, o který se nedělím. A hlavně ne s někým, kdo na mně páchá násilí, jako například psychiatr, který se mě každých patnáct vteřin zeptá: „Na co myslíte?“ Myslím, že to je vhodné. Každá lidská bytost má svůj svět, svůj vnitřní svět, protože kdyby ho neměla, bylo by to krajně smutné. V našem moderním světě je z mnoha stran vyvíjeno úsilí skoncovat s touto vnitřní zahradou, působí zde tlaky reklamní, zdravotní a ekonomické povahy, které mají za cíl tuto neproduktivní částečku, tuto ztrátu času, tuto anomálii potlačit. Konečné účinky této snahy považuji vpravdě za katastrofální.

Když člověk poprvé přijede sem do Samarkandu, často ho zde, stejně jako jinde daleko od Západu, udeří do očí pasivita mnoha lidí, starých či jiných, kteří dlouhé hodiny vysedávají v zapadlých koutech ulic nebo kaváren a rozjímají. Měli by je zavřít do blázince? Měli by člověka, který na kolokviu v Rabatu svého času prohlásil, že kdysi bylo smyslem života předávat dál básně, uvrhnout do pevnosti sloužící jako vězení?

Jedna kniha z doby renesance se nazývá Labyrint světa a Ráj srdce. Ten název zrcadlí obsah díla. Za krásnou formulí se ukrývá příběh naivního mladíka toužícího objevovat svět. Projde ho celý křížem krážem. Závěrem není slavný návrat formátu Marka Pola. Pouť má ve svém konečném důsledku vyústění v hloubi lidského nitra. Tento iniciační román je dalek toho, co si pod tímto označením představovali v 19. století.

A přece byl autor této knihy, Jan Amos Komenský, mnohem revolučnější než Balzac, nebo dokonce Zola. Tento velký renesanční humanista strávil život putováním po Evropě. Vynalezl také novou pedagogickou metodu – v době, kdy se děti za své nedostatky v učení latině trestaly rákoskou, Komenský prokázal, že snáz se učí hrou. A aby toho nebylo málo, velebil stejnou výchovu pro dívky. Učit dívky latině, to byl nápad! To, že má někdo vnitřní život, by podle mě nemělo působit problém ani starost. Starosti způsobuje bohužel spíš ten vnější.

Předpis je předpis: legalismus, nepředvídané události, rutiny

Často se říká, že lidé s autismem se vyznačují velkou zkostnatělostí, již ozřejmují heslem: „Pravidlo je pravidlo.“ Budiž mimochodem řečeno, že smysl tohoto spojení si žádá vysvětlení, aby bylo jasné, co se jím míní – osoba, která je vysloví, dbá o nesmlouvavé dodržování pravidel. Protože jinak by to mohlo být vnímáno jen jako tautologie typu „svobodný je svobodný“. Když například Charles de Gaulle zvolal: „Nepřítel je zkrátka nepřítel“, samozřejmě se mu podařilo zmobilizovat oddíly svých věrných, ale pokud jde o eventuálního posluchače s autismem, tomu pravděpodobně nemuselo být dostatečně jasné, koho měl vzhledem k společenským předpokladům jednoznačně na mysli.

Abych se vrátil k meritu věci, myslím si, že ona „nepružnost“ lidí s autismem, pokud ji v určitém počtu situací skutečně lze konstatovat, není absolutní. Různé studie ukazují, že v jistých oblastech mají osoby s autismem tendenci k mnohem menší rigidnosti než ostatní. Příkladem, na nějž se lze odvolat a který se týká i mne osobně, je národní příslušnost. Věčně mi dělá potíže představit si, co může znamenat skutečnost, že je někdo Němec nebo Belgičan. Připadá mi to značně abstraktní. Představa, že jsem Indonésan, může být obtížnější vzhledem k radikální kulturní odlišnosti fyzického vzhledu, ale kdyby to po mně například někdo žádal a dal mi možnost, abych se jím v tu ránu stal, nebo se stal třeba Estoncem, vůbec by mi to nevadilo. Je zjevné, že v tomto konkrétním případě má větší váhu než autismus osobní příběh; nicméně vzhledem ke složitosti lidské bytosti je téměř nemožné od faktoru autismus tento „čistý“ vliv zcela oddělovat. Ve chvílích skleslosti se cítívám jako člověk bez vlasti, ve chvílích euforie zase jako světoobčan. Nejhorší nebo nejlepší je, že nevím, jak se má „správně“ vyslovovat mé jméno a příjmení – záleží totiž na tom, s kým zrovna mluvím. Když mám co do činění s někým, kdo hovoří jinak než francouzsky, obě jména se vyslovují jinak. V takovém případě se dotyčného nesnažím žádat, aby používal francouzskou výslovnost. Přestože jsem si ke svému velkému překvapení všiml, jak na výslovnost vlastního křestního jména bývají lidé citliví. Ať už mne nazvete Žozefem, Džozefem nebo Josefem, případně ještě Jusufem, poznám, že máte na mysli mne, a nemám s tím žádný problém. Úplně stejně, jako kdyby se z nějakého důvodu hodilo oslovovat mě ženským jménem Stéphanie.

Další zvláštností je, že lidé s autismem často bývají schopní se přizpůsobit tomu, co vyplývá z různých klišé nebo sociálních konstrukcí týkajících se genderu. U mužů jde například o oblibu fotbalu a piva. I zde může být složité rozeznat, co vychází z marginality mnoha autistů, když se vezme v úvahu, že člověk „na okraji“ se méně řídí sociálními zvyklostmi.

Nicméně zůstává pravdou, že lidé s autismem mívají často potíže s přizpůsobením a nacházením řešení v nečekaných situacích. Jste v pekařství a chcete si koupit bagetu, jenomže bagety už došly a vy se musíte okamžitě rozhodnout pro jinou alternativu, musíte zareagovat, a to bývá strašně složité. Když mi bylo asi dvanáct let, učitelka francouzštiny jednou přetáhla hodinu o několik minut. Propukl jsem v pláč. Přistoupila ke mně a pokusila se mě utěšit, zeptala se, proč pláču. Když jsem jí vysvětlil důvod svého trápení, neřekla na to ani slovo a odešla pryč, její mateřská něha byla ta tam. Zpětně se domnívám, že jsem ji musel naštvat.

Další typický příklad – děti s autismem jsou schopny na své spolužáky, kteří během vyučování vyrušují nebo švindlují při písemkách, žalovat učiteli. Není to proto, že by je neměly rády nebo že by jim chtěly ublížit. Jde jim o obyčejné dodržování pravidel. Nejlepším důkazem pro to je, že totéž u nich platí i pro učitelku nebo profesory – když se učitel dopustí chyby, zaslouží si úplně stejně, aby byl přísně opraven. Na to konto by se dala vyprávět spousta šťavnatých humorných historek. Zde je alespoň jedna k dobru. Když jsem chodil na první stupeň, jednou k nám do třídy zavítal školní inspektor. Pro vyučující bývá návštěva inspektora obávanou záležitostí a naše paní učitelka nám dala velmi přesné instrukce: ten den jsme se měli chovat vzorně a při vyučování dávat obzvlášť pozor. Před odchodem ze třídy k nám inspektor pronesl krátkou řeč. Načež jsem se přihlásil a řekl: „Pane, vy se mýlíte, vy vůbec neznáte vyučovací teorie, které se…,“ ale nedokončil jsem, jelikož mi neskutečně rázně skočil do řeči. Dítě přece nemá co opravovat učitele, natož inspektora…

Samozřejmě není možné mít řešení na zvládání všech nepředvídatelných situací, protože těch je spousta. I kdyby příprava byla možná, nikdy by nebyla kompletní, stále by se bylo co učit. Na všechno si lze vytvořit náhradní plán. Kdyby mi například v hotelu, v němž jsem si zamluvil pokoj, nečekaně oznámili, že tam z nejrůznějších důvodů nemohu přespat, byl bych ve větší pohodě, kdybych měl k dispozici jiné řešení. Všechno je v tom, že pro banální situace člověk nemůže mít vymyšlené větší množství alternativních scénářů, jinak by se v nich úplně ztratil a nakonec by byl jeho život plný nedůvěry. Záleží na správném dávkování. Jako příklad poslouží tato zkušenost: před několika lety jsem jedné úřednici veřejné instituce nedopatřením uzmul rtěnku docela prostě tak, že když jsem přišel před zahájením schůze touto institucí pořádané, leželo na stole, který mi připadl, několik předmětů – drobné pozornosti určené pro pozvané, pera a také rtěnka. Domníval jsem se, že patří mezi dárky. Vzal jsem ji a dal si ji do tašky. Když o několik okamžiků později přišla úřednice a sháněla se po ní, musel jsem situaci, choulostivou jak pro ni, tak pro mne, nějak vyřešit.

Jiný příklad se týká komplimentů. Musíte současně jednat pozitivně, ukázat druhému, že vám jeho návrhy nejsou lhostejné, a zároveň prokázat skromnost. A nezapomenout při tom toho druhého ocenit, protože když se ve společnosti někomu složí poklona, obvykle se od něj očekává, že ji oplatí. Totéž platí pro dárky. Naučili mě hotové věty jako: „Děkuji, za to všechno vděčím vám a společně se nám to příště podaří ještě lépe.“ Obtíž spočívá v tom, že tyto věty je třeba pronést přesvědčivě, nepoužít tutéž větu s jednou a touž osobou dvakrát a tak dále. V této souvislosti mi připadá roztomilá historka, kterou mi vyprávěl tatínek jedné dívčiny s autismem. Jako každý dobrý rodič se ji snaží postrkovat k poznávání nových věcí a zlepšovat její společenské kompetence, a tak ji neustále chválí: „Výborně! To bylo super! Náramně se ti to povedlo! Jsi naprosto skvělá!“ Jednou mu dcera odpověděla: „Tati, tohle jsi řekl už včera!“ Samo o sobě úplně pochopitelné. Když člověk řekne svému partnerovi „miluji tě“, proč by to měl opakovat zítra nebo za rok, když to platí, dokud neřekne opak? Je třeba vědět, že občas jsou komplimenty ošidné a mohou dotyčného uvést v omyl nebo jím manipulovat. Tak například v časopisech pro ženy – pro něž jsem svého času sem tam pracoval – se vysvětluje, jak to provést, aby vám manžel pomohl s úklidem domácnosti; jednou z často doporučovaných metod je lichocení. Jenže to je v tomto případě účelové, ba dokonce lživé. V běžném životě se totéž často používá v práci – šéfové ostentativně projeví přátelství podřízenému spolupracovníkovi a ihned ho pověří nějakou prací. Dotyčný se jí bez otálení zhostí, pyšný na to, jak velké vážnosti se těší.

Jiný aspekt toho, čemu se u lidí s autismem říká rigidnost, spočívá v rutině, jíž se tito lidé s oblibou drží, protože jim dává pocit jistoty a nezavdává důvody, aby si kladli otázky. Pakliže se oblékáte a vybíráte si vždy první košili, která leží ve skříni navrchu, usnadní vám to vstávání. A když víte, že po volbě košile musíte udělat další věc, máte uklidňující algoritmus. V časopisech pro ženy vám různé návody radí, jak oživit žár v partnerském vztahu, jak svého partnera nebo svou partnerku něčím překvapit. Ale proč by měl člověk chtít milovanou osobu překvapovat, stresovat a působit jí nepříjemný pocit? Pro lidi s autismem je tak často mnohem příjemnější pravidelnost, rutina a předvídatelnost.

Setkávání s jinakostí

Tvrzení, že kontakt s jinakostí může být jednodušší než kontakt uvnitř sociální skupiny, kde se všichni důvěrně znají, může na první pohled působit nepřirozeně. Přitom nemusí být úplně pravdivé. Takto může být jistě zdrojem stresu cestování. Oslabit ho nicméně může fakt, že pokud ve Francii udělám nějakou hloupost a působím jako podivín či autista, ve vzdálené zemi ji nebudou brát tak vážně a přisoudí ji mému cizímu původu. Například nedávno jsem si šel koupit něco k jídlu do obchodu, a když jsem zjistil, že se tam prodávají skoro samé ujgurské potraviny, netvářil jsem se nijak zvlášť přívětivě. Majitel se však ani náhodou nenechal vyvést z klidu, zavolal svého syna, který hovoří anglicky – ostatně k mé lítosti, protože hovoru v angličtině jsem se chtěl vyhnout. Vypadat divně, na tom není nic divného, když jste cizinec. Jiný příklad: na školním dvoře během velké přestávky se dětem s autismem daří navázat kontakt jen s dětmi radikálně odlišnými – chlapcům s děvčaty nebo děvčatům s chlapci, což na základce nebývá běžná norma. Konkrétně pokud jste chlapec s autismem, nacházíte se mezi děvčaty a uděláte drobnou hloupost, bude s tím menší problém, protože dívky si řeknou: „To je normální, je to jenom kluk! Musí se mu to vysvětlit.“ Nebo ještě lépe, když se spolu baví třeba o líčení a vy tomu vůbec nerozumíte, často vás s radostí poučí. A jestli v sobě najdete odvahu chodit s nimi po obchodech a poslouchat jejich řeči o oblékání, získáte kamarádky na celý život.

Pokud jde o mne, občas si vytvářím pouta se stařečky. „Stařečci“ je samozřejmě láskyplné označení. A stejně tak s lidmi s Alzheimerem. Často to bývají lidé vyloučení, kteří nepředpokládají, že by si mohli povídat s mladými. Přitom díky svým životním zkušenostem rozhodně mají co vyprávět. Možná je to klišé, ale myslím si, že starší lidé mívají často způsob řeči, který jde dobře dohromady s tím, jaký jsem měl já, když jsem byl kluk nebo puberťák.

Oční hry, hry s city

Jednou z nejtěžších věcí pro lidi s autismem jsou nepochybně hry s očima. V každém jazyce existují tisíce výrazů, které se točí kolem očí: co chtějí říct spojení jako „vrhnout na někoho ledový pohled“, „probodávat pohledem“? Nedělejte si legraci z autistů proto, že jim nerozumí. Dokázali byste je explicitně vyjádřit? V čem jsou oči „bodnou zbraní“? Odpověď bývá často následující: to se cítí, to se vidí, a to je evidentní. A přitom na tom není naprosto nic evidentního. Není těžké představit si všechny sociální přehmaty, k nimž může v tomto ohledu docházet.

Lidem s autismem dělá často potíže dívat se druhým do očí, a tak mohou pohled upírat jinam, než je běžné. To může být vnímáno jako neslušnost nebo neupřímnost. Tihle lidé na vás mohou docela klidně mluvit, a přitom se k vám otočit zády, což se ze společenského hlediska chápe jako velká urážka, zatímco oni to tak vůbec nemysleli. Pravidlo požadující dívat se na člověka, s nímž hovořím, přitom neplatí absolutně – není nutné se na něj dívat nepřetržitě.

Jak čelit tolika komplikacím? Co se mne týče, pročetl jsem knížky o managementu, kde se takové věci vysvětlují. Jedna z nápaditostí spočívá v tom, že se budete dvacet vteřin dívat do bodu umístěného mezi oči toho druhého, poté sklopíte zrak a pak se opět podíváte do téhož místa. To může fungovat, ale neměli byste během pohovoru, kdy se ucházíte o místo, sledovat hodinky, abyste se ujistili, že těch dvacet vteřin už uběhlo. Život bývá velmi složitý a opravdu může mít rysy společenské komedie.

Kromě kontroly pohledu se hodí umět vyčíst z tváře druhých i emoce. Bylo by nesprávné tvrdit, že lidé s autismem to nedokážou – je to víc naučené než spontánní, což vede k tomu, že se v této věci častěji spletou. Když vidíte někoho plakat, jak se k tomu postavit? Když na vás někdo mluví s určitým výrazem ve tváři, možná to myslí ironicky. Souhlasí s vámi, anebo nesouhlasí. Bez dobrého pochopení těchto signálů hrozí velká společenská mrzutost.

Ve skutečnosti emoce člověka nemusí vždycky odpovídat tomu, jak se tváří. Lidé dokážou velmi obratně předstírat určitou emoci, která přitom není reálná. Navíc kódování emocí je z velké části kulturně determinované. V Japonsku se lidé neusmívají stejně často a ze stejných důvodů jako v Evropě nebo na Středním východě. Všechny tyto situace vyžadují sakramentské učení. Tím pádem osoby s autismem mohou mít aspoň jednu výhodu: jelikož jsou zvyklé učit se výrazům tváře, nemusí být pro ně složité rozšířit toto učení o jiné kultury, zatímco ti, kdo se spoléhají, že na druhých „intuitivně“ poznají, co ve skutečnosti cítí, budou mít daleko víc práce.

Polibky a zdravení

Z jaké vzdálenosti by měl člověk zdravit svůj protějšek? To záleží na dané kultuře. V Japonsku nebo ve Spojených státech platí jiná vzdálenost než v Evropě. I to si vyžádá delší učení. Dítě s autismem, které se na svůj protějšek doslova lepí, bude působit buď nevychovaně, nebo roztomile; u dospělého to bude vnímáno jako agrese. Ostatně vzdálenost závisí na okolnostech – pokud chcete dát někomu najevo svou náklonnost, musíte k němu přistoupit blíž; v situaci profesního vztahu se musíte držet dál. Pro lidi s autismem toto představuje opravdový hlavolam.

Donedávna mi dělal potíže jiný kulturní prvek – políbení při pozdravu. Když o tom tak člověk přemýšlí, je to přece jen dost zvláštní věc. A někteří cizinci se jí smějí. Například ve Francii se takto vzájemně líbají ženy se ženami, muži se ženami, ale muži s muži nikoli. V mnoha zemích Středního východu se ženy mezi sebou líbají, muži se rovněž líbají, ale muži a ženy se zásadně nikdy nelíbají. Vždy když někoho potkáte, je třeba nejdřív přemýšlet, jak to udělat, což není jen tak. Ale na druhou stranu se vyhnete přehmatu. Vsadím se, že například Evropan, který se ocitne v cizím kulturním prostředí, by polibkem mohl někoho urazit – takové případy lze vidět v současnosti například při setkání anglické královny s některým francouzským politikem.

Pozdravení s mým protějškem je tedy vysloveně věcí strategického plánování. Detaily se ve skutečnosti nevyjadřují přímo, neboť se předpokládá, že je každý spontánně pochopí. Takže přesný mechanismus polibku v rámci zdravení vyplyne ze zvyklostí dané země či kraje – někde se lidé políbí třikrát, jinde čtyřikrát a někde jen dvakrát. A je vhodné polibek doprovodit jemným mlasknutím, anebo ne?

Když to domyslíme, i podání ruky je gesto mnohem složitější, než se může zdát – musí se vyvinout určitý stisk, provést určitý pohyb prstů. Jak silně ruku tisknete? Tisknete ji koncem prstů, středem dlaně, nebo jinak? Když tisknete ruku, do jaké míry máte nataženou paži? Pokud ji natáhnete příliš, dotyčný člověk bude mít tendenci myslet si, že se odtahujete, že si od něj udržujete odstup. Pokud paži nenatáhnete dostatečně, bude si myslet, že jste škrt nebo nadutec. A to ani nezmiňuji pověstné stisky ruky vlastní jistým bratrstvům. Takže je z čeho dostat se do rozpaků. Koho by napadlo, že důvodem, proč se mladý člověk s autismem vyhýbá společenským kontaktům, může být neschopnost dát druhému polibek nebo traumatizující vzpomínka na mrzutost, kterou zažil.

Naivita

Dalším atributem lidí s autismem často bývá naivita. Je vhodné vědět, že naivita je dvojího typu, tedy skutečná, již si lze prostě představit jako důvěřivost – dotyčný věří všemu, co mu někdo napovídá –, a zdánlivá, kdy tomu, že řečený je silně naivní a důvěřivý, věří ti druzí – vysněná situace pro predátory, aby mohli ostatními po libosti manipulovat.

Naivita byla v dětství jedním z mých nápadných rysů. Rodiče mi občas říkali „kobliha“. Věřil jsem všemu, co lidé povídali, dokonce i když to bylo naprosto scestné. Myslím si, že dnes jsem naopak cyničtější a pesimističtější. Když mi někdo něco říká, často si představím oba předpoklady – může to být pravda i nemusí. Vždycky se snažím nenechat se překvapit nebo nenechat sebou manipulovat. Domnívám se, že lidi, kteří se vámi pokoušejí manipulovat, lze s trochou zkušenosti odhalit. Ze všeho nejdůležitější je nebýt příliš paranoidní.

Někteří se na mě snažili působit tak, abych se od své zjevné naivity oprostil. Ukázali mi, že je spojená s intonací hlasu. Že se směju příšerným způsobem a to mi ubírá na důvěryhodnosti. Snažím se tedy hlídat si, co říkám a dělám; naneštěstí nebo naštěstí ne vždy úspěšně. Určitá nevinnost bývá nakonec pro život nezbytná.

Ve skutečnosti je to však složitější. Na jedné straně nestačí jen predátorovi strhnout masku a tím se před ním uchránit. Na druhé straně korektní vystupování si žádá víc než umět používat společenské kódy. Snažím se rozvíjet obojí. Když si nakonec lidé s autismem uvědomí, že by se měli někomu vyhýbat, občas se z laskavosti nebo snahy dodržovat konvence s tím člověkem stejně dál stýkají. Už se mi v životě mnohokrát přihodilo, že jsem si takhle naběhl. Stane se, že dostanu pozvání, abych se s pěti nebo deseti dalšími lidmi zúčastnil prezentací o autismu, a mnohem později se úplně náhodou, když se spolu bavíme, dozvím, že všichni s výjimkou mne dostali náhradu výloh, ačkoli jsem na tom finančně zpravidla hůř než ostatní. Když si všimnu nějaké nespravedlnosti – a obvykle si jí všimnu, protože navzdory naivitě v některých ohledech mi nechybí všímavost –, mám tendenci nechat to být. V nejhorším případě napíšu mail s neurčitými námitkami, na nějž ovšem často ani nedostanu odpověď.

Domnívám se, že nestačí mladé autisty učit, aby dodržovali společenské kódy, a říkat jim, že když budou ctít předepsaný řád, pomůže jim to fungovat ve společnosti. Musí si uvědomit, jestli je, nebo není dobré to dělat v konkrétních situacích. Teoreticky lze někomu říct: „Páni, ty jsi hezký. Ty jsi hezká. Máš moc hezký dům.“ – a podobně. Pochlebování či lichocení se dá naučit. Ale copak je správné dělat to, když to není upřímné? Copak se musí přihazovat jako na dražbě, v duchu hesla „slušnost velí“? Bohužel neexistuje strategie, která by byla použitelná absolutně.

Já sám se snažím neříkat zlomyslnosti, ale ani nelhat. Připomíná to žonglérství. A občas uvíznu v soukolí více imperativů, které si protiřečí. V životě hrají roli pravidla priority, ať už v dopravě, na chodnících, nebo jinde. Jedním z nich je i to, že starším lidem se má dávat přednost. Mělo by se to dělat, ale ne to říkat. Staré paní, která předbíhá, nemůžete říct: „Běžte si dopředu! Já vás pustím. Jste moc stará, poznám to podle vaší vrásčité tváře.“ Bralo by se to jako zraňující netaktnost. Přitom si ta paní musí sama uvědomovat, že ji druzí pouštějí, protože na ní vidí, že je stará. Ale nechce to slyšet.

Úzkost, úzkostlivost

Jsem velmi úzkostlivý. Bezpečně se to pozná, stačí se podívat na moje prsty a hned je jasné, jak jsem na tom s úzkostí. Už od nejranějšího dětství si ze zvyku okusuji nehty. Ovšem ten výraz není nejpřesnější, jelikož já sám to vidím ještě hůř. Moji rodiče vyzkoušeli všechny možné triky a lsti, jaké si lze představit. Bez úspěchu.

Když se setkám s někým, kdo pracuje ve zdravotnictví nebo má v té oblasti nějaké známé, mnohdy mi řekne jako vůbec první věc, že jsem abnormálně úzkostlivý. U osob s autismem jde o běžně se vyskytující komplikaci, přinejmenším u dětí a mladých lidí. Časem jsem se naučil hlídat se, aby to aspoň tolik nebilo do očí, a vystupovat navenek trochu klidněji. Mezi vnitřní úzkostí, která je velmi silná, a vnějším zdáním, na jehož základě můžete působit více či méně klidně, existuje dualita. Přitom si myslím, že jsem ve srovnání s jinými lidmi s autismem méně náchylný k chování, které bezprostředně vyplývá z momentální nálady; možná mám stabilnější temperament než oni. Má úzkostlivost je rovněž stálá a drží se na vyšší rovině.

To může představovat některé výhody. Myslím si, že jsem takto schopen lépe čelit situacím vyvolávajícím úzkost. Složit ústní, například maturitní zkoušku, je velmi stresující událost; pro mne ovšem o nic víc než jiné momenty každodenního života. Jelikož jsem zvyklý zažívat vysokou hladinu stresu, myslím, že jeho dopad můžu snadněji řešit. Další výhoda úzkostlivosti – musela by se ovšem lékařsky ověřit – by mohla být v rovině příjmu potravy: ušetřím za drahé diety… Myslím si, že bych se mohl ráno, v poledne a večer stravovat ve fastfoodech a nijak zvlášť bych neztloustl. Mám ten dojem, byť z vědeckého pohledu se třeba mýlím.

Ještě teď mívám záchvaty silné úzkosti; když na nádraží chodím po nástupišti sem a tam, je na mně znát, že jsem krajně vystresovaný… Dělávám to pravidelně. Ale podařilo se mi vyvinout si strategie, které mi podle potřeby umožňují příliš intenzivní prožívání úzkosti buď vymazat, usměrnit, nebo se mu zcela vyhnout.

Když vím, že té či oné situaci lze předejít, ať už je to pobyt v hlučném obchodě, nebo na ulici plné policistů, vím, co musím udělat, jakmile hladina stresu dosáhne určitého stupně. Mám na to svou vlastní metodu, která se v mnoha případech osvědčuje.

Smyslové problémy

Lidé s autismem bývají často konfrontováni s hypersensibilitou na světlo či zvuk. Kolik učeben má osvětlení přijatelné pro dítě s autismem? Problém mohou představovat neonové zářivky. Když má člověk určitou citlivost na světlo, vnímá jejich blikání, což může být po určité době velmi nepříjemné. Slunce v době, kdy přijdou, jak se říká, krásné dny, může pro děti i dospělé s autismem představovat soužení. Když se vám na stole objeví světelný čtverec, jak můžete přemýšlet, pracovat, poslouchat učitele? Snažíte se to vydržet, ale po jedné dvou minutách jste vedle.

V učebně nikdy není úplné ticho, neustále se ozývají drobné rušivé zvuky – děti se v jednom kuse vrtí a baví. Když sedíte v první lavici, dá se nad to povznést, ale pokud vás posadí úplně dozadu, ty zvuky vás zcela přemohou. Je tedy téměř nemožné se nerušeně soustředit. Některé zvuky, vnímané příliš silně, mohou vyvolat tak intenzivní úzkost, že zcela paralyzují vnitřní fungování. U mě k tomuto stadiu pravidelně dochází, když poblíž projíždějí hlučné vozy, jako například velká nákladní auta. Stejně je tomu se školním zvoněním, hlavně tím tradičním, jehož zvuk je obzvlášť ostrý. Traumatizující chvíle. Když čtu, že se děti nemohou dočkat zvonění na přestávku, dost těžko to chápu. I to by se jistě dalo jednoduše vyřešit – nainstalovat jiný zvukový signál, upozornit dítě, že brzy zazvoní, aby si dalo do uší špunty.

Vyčerpává mě hlavně hučení vznikající jako podtón klábosení. Působí mi velké potíže to snášet. Vyvolává to ve mně jakési nervové zatmění, při němž se velmi obtížně přemýšlí nebo podává výkon.

Myslím, že když jsem byl dítě, měl jsem citlivější hmat a chuť než ostatní a také jsem si více uvědomoval texturu jednotlivých tkanin. Nemohl jsem nosit některé šaty; ještě dnes snesu jen určitý typ oblečení, mám neměnný nebo zčásti neměnný šatník s věcmi, které nosím celá léta a na něž jsem zvyklý.

Nepsaná pravidla a těžkosti

V našem životě uprostřed společnosti jsme obklopeni nepsanými pravidly, jimiž se řídíme, aniž si to uvědomujeme. Lidé s autismem se jim však učí mnohem obtížněji. Pokud není třetí osoby, která by vás vedla, dojde k mnoha chybám, mnoha přehmatům. A to se v životě člověka s autismem může táhnout celá léta, dokonce desetiletí.

Nejklasičtějším příkladem může být proslulá historka o průvodčím ve vlaku, který k vám přijde a zeptá se: „Mohl bych vidět vaši jízdenku?“ A vy mu odpovíte: „Ne, nemohl, mám ji totiž v kapse.“ Typický příklad sociální nechápavosti u člověka s autismem, v tomto konkrétním případě většinou dětí. Dospělí se totiž určitému množství elementárních chyb často naučili vyhýbat. Ale dopouštějí se jiných faux pas vzhledem k proměnlivému, kolísavému, neznámému a nečekanému charakteru situací, v nichž se pohybujeme.

Učení se společenským kódům

Myslím, že učení se společenským kódům může probíhat stejně jako učení se cizímu jazyku. Zpočátku vám to vůbec nejde, učení je naprosto umělé. Postupně se vám začne dařit. Od určitého momentu a s trochou štěstí si v některých situacích dokážete poradit. Dřív nebo později nutně uděláte chybu, chystal jsem se říci gramatickou, to znamená, že budete špatně aplikovat to či ono pravidlo nebo nesprávně pochopíte, co dělá ten druhý, který je na tom mnohem lépe. Například se vám může stát, že na vás někdo nečekaně zamrká. Co to znamená? Jak si to vyložit? To jsou těžké otázky, které mohou přivést lidi s autismem, dokonce i velmi inteligentní, kteří se už hodně naučili, do nesnází. Můžete být nositelem Nobelovy ceny, a přitom nemusíte umět pozdravit společensky přijatelným způsobem. To jsou dvě naprosto odlišné způsobilosti.

Člověka s autismem, který se naučil sociálnímu kodexu, lze přirovnat k občasnému návštěvníkovi divadelních představení nebo k herci. Jelikož neustálé dodržování a aplikace všech těchto pravidel má částečně umělou stránku. Tato představa je zajímavá, protože rovněž ukazuje, do jaké míry může být pro člověka s autismem dodržování těchto kódů vyčerpávající. Když občas musím jet někam vlakem, nabídnou mi, že se mnou někdo pojede jako doprovod. Tím se míní, že tak se mi bude cestovat příjemněji. Ale lidé si jen zřídkakdy uvědomují, že pro mě to představuje starost navíc – během celé cesty se budu muset snažit působit „reprezentativně“, což obnáší další zdroj stresu a únavy.

Lež a společenská norma

Neschopnost lhát nebo skutečně velká potíž, kterou jim lhaní způsobuje, je věc u lidí s autismem dobře známá a bijící do očí. Někteří se nakonec trochu lhát naučí, což psychiatři občas oslavují jako mimořádnou událost. Jiní v tom bývají víc pozadu, jako například já. I když se to nepřiznává, v každodenním životě býváme nuceni používat drobné lži jako například „za dvě minuty jsem tady“, ačkoli dobře víme, že se vrátíme později nebo se nevrátíme vůbec. Pro člověka s autismem jde samozřejmě o lež, třebaže společensky se to tak nebere. Podobně je to s pochlebováním nebo lichocením – například řeknete, že ten a ten oblek je úchvatný, ačkoli vám samotným připadá ošklivý. Určité lži jsou společensky žádané. Když se odmítnete podrobit, ocitnete se v nepříjemné situaci.

Já se snažím navigovat; myslím si, že s trochou rozumu se lze v mnoha případech lži vyhnout a zároveň se vyhnout potížím. Například vždycky se můžete rozhodnout raději nehovořit o věcech, které jsou pro toho druhého nepříjemné. Když mě někdo požádá, abych mu pochválil šaty, které považuji za ošklivé a o nichž nemohu říct, že jsou hezké, protože by to znamenalo lhát, snažím se najít nějakou jinou pochvalu, jiné lichocení, které je opravdové. Obvykle to projde. Někdy se to neobejde bez přemýšlení.

Pokud absolvujete přijímací pohovor do zaměstnání, je třeba představit se jako ideální člověk na danou práci, a tak kvůli zdokonalení svého CV trochu zalžete, ale ne příliš, aby to nebilo do očí. Musíte uvést své výjimečné schopnosti, zmínit způsob trávení volného času, ovšem nikoli skutečný, ale takový, který by člověka vedoucího pohovor mohl zaujmout, to znamená víceméně související s vaší prací. Zkrátka musíte se umět prodat. A to doslova. Platí to při přijímacích pohovorech do zaměstnání, ale i téměř ve všech sociálních interakcích, a to i i mezi přáteli. V mnoha podnicích se zejména v pondělí kolem kávovaru zapřádají živé debaty, v nichž každý vypráví, co dělal o víkendu. Je třeba to vylíčit v těch nejlepších barvách. I kdyby se někdo pohádal s partnerem, zmiňuje spíš lichotivější věci. Říká, že se „vypravil“ na tu či onu výstavu, aby působil kultivovaně a zdůraznil svou vytříbenost, ačkoli tam ani nešel nebo se tam zdržel pouhých pár minut a díval se po všem možném, jenom ne po vystavených dílech. Společnost si to žádá; pokud to neděláte, máte smůlu!

Když dostanu otázku, co jsem dělal o víkendu, jsem nucen říkat věci, které nejsou společensky ceněny nebo nejsou považovány za zajímavé. Buď se tedy kávovaru vyhnu, třebaže se tím vystavím nejrůznějším klepům, nebo se pokusím kormidlovat mezi úskalími lži a holou pravdou, kterou rovněž nemohu říct. Když pak člověk přijde večer domů, říká si: „K čemu to všechno je?“ Tuhle otázku jsem si položil v souvislosti s tím, když jde člověk na rande; představíte-li se v příliš příznivém světle, musí si ten druhý uvědomit, pokud není úplný idiot, že ta krásná slova neodpovídají skutečnosti. Lidé nejsou hlupáci, musí jim být jasné, že všichni šidí, jeden tak, druhý jinak.

Přesto je to společenská norma.

Hierarchie

Typickým příkladem nevhodné reakce při přijímacím pohovoru je před budoucím šéfem zvolat: „Tady to teda smrdí!“ Vzhledem ke společenské hierarchii se rozumí samo sebou, že šéf přece nemůže mít žádné nedostatky.

Řečeno poněkud nadneseně, ten, kdo z pohledu hierarchie stojí vysoko, má vždycky pravdu. Tudíž není dobré opravovat mu pravopisné chyby, což v případě stážisty nevadí. Šéfa však není dobré opravovat, ať říká cokoli, i kdyby blábolil, ať už by za to mohl věk, nebo pití.

Ovšem společenská hierarchie může hrát rovněž ve prospěch lidí s autismem, jakmile dosáhli jistého postavení. Za jejich výstřednosti se je už nikdo neodváží kárat. Někdo mi vyprávěl, jak si jeden významný francouzský bankéř v jednom kuse musel mýt ruce. Úplný maniak. Ve své kanceláři si za tím účelem nechal nainstalovat malé umyvadlo, a používal je dokonce i během jednání. Kohokoli jiného by považovali za praštěného. Šéfa nikoli. Stojí za zamyšlení, proč vlastně lidé kritizují, kárají nebo vylučují ty, kteří se chovají zvláštně.

Tolerance

V tomto bodu možná půjdu proti proudu – nemyslím si, že předpokládanou těžkopádnost autismu nutně provází zvýšená netolerance. Lidé s autismem se vzhledem ke svému způsobu fungování naopak často vyhýbají kvapným soudům o společnosti. Například lidé způsobilí číst ve tvářích, což je schopnost dozajista velmi pozitivní, mají tendenci vylučovat lidi některých kategorií – ty, kteří mají jinou barvu pleti, nebo ty, kteří nepůsobí „esteticky“ a podobně. Lidé s autismem se tímto typem mentálního fungování nevyznačují, a mohou tedy tyto lidi akceptovat mnohem snáz, ostatně občas bohužel k vlastní újmě.

Během svých prezentací o autismu někdy požádám publikum, aby posoudilo nebezpečnost lidí na fotografiích, jež jim ukazuji. Za nebezpečné jsou téměř systematicky považováni lidé „barevní“, dokonce i Gándhí na snímcích z mládí, kde ho není snadné poznat.

Vyčerpání

Lidé s autismem se unaví mnohem rychleji než ostatní, protože současně bojují na více frontách. V souvislosti se školou se u dítěte s autismem, které se musí nejen naučit francouzštině a matematice, ale také společenským kódům, mluvívá o dvojnásobné či trojnásobné učební náplni. A k tomu všemu musí zároveň ještě zvlášť pozorně sledovat, co říká paní učitelka a co dělají jeho spolužáci. Pokud společenské pravidlo například žádá, abych když někdo vstoupí do místnosti, v níž se nacházím, dotyčného pozdravil, přestože v tu chvíli zrovna s někým hovořím nebo se na něco soustřeďuji, jsem víceméně povinen obětovat určité procento času, který mám na počítání příkladů, na sledování pohybu lidí v místnosti, a jakmile nějaký nastane, musím se rychle zamyslet, zda onen člověk v té místnosti už byl, nebo do ní právě vešel. Jestliže už tam byl, nemusím ho znovu zdravit. Je spousta věcí, na něž je potřeba neustále dávat zvlášť pozor, jinak dojde k více chybám, než se počítalo. Charles de Gaulle měl údajně prohlásit: „Diskuse s mou ženou mě vyčerpává víc než tři rady ministrů.“ To je samozřejmě vtip. Přesto za ním můžeme vytušit, jak náročná je pro člověka s autismem společenská rozmluva. (Tím samozřejmě netvrdím, že De Gaulle jím byl.)

Detaily a celek

Lidé s autismem mívají sklon pamatovat si spíš detaily než celek. Mně samotnému například dělá menší potíže zapamatovat si u člověka barvu ponožek než tvář. Problém ovšem je, že barva ponožek se u většiny lidí mění, a proto nemůže být kritériem jejich identifikace.

Tak se často ocitám tváří v tvář lidem, které znám, ale u nichž ve skutečnosti nevím, zda jsou to oni, nebo někdo jiný, kdo se jim podobá… Tudíž si musím vymyslet určitý počet strategií. Například kolem nich projít s pootočenou hlavou – když jsou to ti správní lidé, pozdraví vás a vy jim můžete snadno namluvit, že jste se díval jinam, a tak jste je neviděl.

Pokud jde o detaily, mívám tendenci zapamatovat si spíš výjimečné, menšinové, okrajové jevy. Když jsem se jako kluk učil skloňovat slovesa, bylo pro mne mnohem snadnější zapamatovat si, jak se skloňují ta, která tvoří výjimku, než slovesa první třídy. Pozornost věnovaná detailům bývá více stimulující.

Občas se žertem říká, že určité autistické sklony měl i Sherlock Holmes, protože na rozdíl od ostatních detektivů a vyšetřovatelů si okamžitě všiml drobného detailu, na který zloděj nebo vrah zapomněl, jelikož předpokládal, že pozastavovat se nad něčím takovým by nikdy nikoho nenapadlo. A právě to Sherlocka Holmese praštilo do oka ze všeho nejdřív.

Když mluvíte s mladým člověkem s autismem, zapáleným do historie, bude často tíhnout k vypočítávání nejrůznějších dat, čísel, historických faktů, zatímco profesionální historik projeví mnohem syntetičtější přístup. Dlouho jsem se to snažil naučit, ale byla s tím spousta potíží. Jak napsat disertační práci v tomto duchu? Disertace na francouzský způsob nakonec bývá spíš všeobecně pojatý text, napsaný elegantním stylem, s úvodem, přechodem od tématu k tématu a závěrem. Detailní případy, dílčí problémy jsou buď zahrnuty do hlavní části textu, nebo vynechány. V tomto typu školního cvičení se vyznám obtížněji; víceméně jsem se mu naučil, avšak zůstala mi jen umělá praxe. Spontánně se cítím víc doma ve stylu historika, který vypráví příběhy, uvádí fakta, data, čísla a vlastní jména. Jinak řečeno, studium na Vysoké škole sociálních věd předpokládalo určité penzum vědomostí nabytých jinde.

Přehřátí mozku a prchavost myšlenek

V důsledku rychlého sledu myšlenek může v určitých případech mozek zareagovat nečekaně prudkou změnou tématu. Avšak nenechme se mýlit, nemyslím si, že by u lidí s autismem skutečně docházelo k tak nepředvídatelným změnám v myšlení. Kontinuita může probíhat v rovině jeho globálních struktur. Když hovořím o dějinách starověkého Středního východu a vzápětí bez přechodu pronesu větu o tom, jak se líčí bývalá první dáma Carla Bruniová, může to vyvolat dojem zkratovitého uvažování, ale možná jsem chtěl právě tímto způsobem vyjádřit nějakou analogii, zdůraznit jistý postřeh nebo společný bod či logickou strukturu, jimiž lze obě témata propojit.

Když hovoří dítě s autismem, nikdo se nad jeho řečí takto nezamýšlí a ani se nesnaží hledat vysvětlení, bere se to tak, že samo ani neví, co říká, mluví o koze a hned zase o voze, Francouzi říkají, že skáče „od kohouta k oslu“, ačkoli se ze zmíněných zvířat v místnosti nenachází ani jediné (to druhé u mě budí spíš respekt, neboť slovo osel, âne, čtené pozpátku, je totožné se zkratkou vůbec nejprestižnější vzdělávací instituce ve Francii, jejíž absolventi, takzvaní Enarchové, ztělesňují společenskou a hospodářskou elitu). Bylo by třeba povznést se nad představu, že lidé s autismem se vyjadřují nekonzistentně.

V mém vlastním případě se v průběhu let, kdy se nade mnou vznášela diagnóza schizofrenie, ačkoli u mne nikdy nebyla jasně stanovena, argumentovalo právě „rozbíhavým myšlením“. Domnívám se, že za pojem Ideenflucht vděčíme slavnému švýcarskému psychiatrovi Ludwigu Binswangerovi. Jelikož jsem cítil, že mi je tento způsob myšlení vlastní, bylo to pro mne samotného i pro psychiatra, jemuž jsem vysvětloval, jak mi myšlenky „létají“ sem a tam, jakési poloviční přiznání či znamení, že bych mohl mít schizofrenii.

Občas se říká, že lidé s autismem nežijí v jednom, nýbrž v jakémsi „plurálním“ světě, aby mohli postihnout množství detailů, které pociťují, všechny myšlenky a vjemy, jež si vybavují.

Rychlost a pomalost

Často se tvrdí, že lidé s autismem jsou pomalí. V určitých situacích tomu tak pravděpodobně bude. Když se skutečně vezme v potaz souhrn všech parametrů, rozhodnutí je časově náročnější. A když je někdo jako já patologicky nerozhodný, tak si vyžádá ještě víc času.

Nicméně lidé s autismem mohou být velmi pohotoví, pokud jde o věci, jež znají. Zkuste si v rychlosti soupeřit s autistou matematikem! Navíc rychle se rozhodovat je velmi snadné, jak to ukazuje známý příklad spravedlnosti, obzvlášť promptní v diktátorských režimech. Vynášet kvapné soudy je snadné. Stejně kvapné by bylo zakládat na nich nicotnou slávu.

Než člověk s autismem učiní rozhodnutí, často musí promyslet všechny aspekty položené otázky či nastalé situace. Než se vydáte na cestu, musíte si pečlivě naplánovat všechny její etapy. Musíte přesně vědět, který den si sbalíte, mít v hlavě nejen seznam věcí, jež si budete brát s sebou, ale i představu, v jakém pořadí si je uložíte do zavazadla. To zabere spoustu času. Na druhou stranu se tak zvýší pravděpodobnost, že cesta dopadne dobře.

Osobně bych měl rád na své drobné činnosti víc času, ovšem někdy se ocitnu v jakémsi víru, a když jdu po ulici, neustále zrychluji chůzi. Asi nejzajímavější je pro mě čas trávený nicneděláním. V jiných kulturách, které jsem měl to štěstí poznat na vlastní oči, mají víc možností nespěchat. Když se v některých zemích objeví na obrazovce nová tvář, nejprve vysloví modlitbu, teprve pak pozdraví diváky a popřeje jim, jejich rodinám i jejich záležitostem mnoho zdaru. Až poté zahájí svou řeč a zároveň se ještě předem omluví za svou předpokládanou nevědomost. Na Západě by takovému plýtvání vysílacím časem učinili přítrž. Uvědomujeme si vůbec, že v některých zemích světa, považovaných v roce 2012 za zaostalé nebo méně vyvinuté, jde v rozhlase v hlavním vysílacím čase stále ještě četba klasické poezie? Na Západě máme reklamy, vyměřené tak, aby za minimum vteřin maximálně ovlivnily psychiku příjemce. Každá kultura má své…

Snížená duševní schopnost

Otázka snížené duševní schopnosti u autistů je dávno známá věc, avšak dosud nebyla dostatečně prostudována. Je zjevné, že tento handicap se jich může týkat stejně jako ostatních lidí. Nicméně jich je pravděpodobně méně, než se tvrdilo před několika lety, kdy se jediná známá forma autismu spojovala právě se sníženými duševními schopnostmi. Mělo se za to, že lidi s autismem, jichž se to netýká, tvoří 0,01 procenta případů, zatímco skutečnost je značně odlišná.

Autismus může, ale zároveň nemusí provázet intelektový handicap, stejně jako holohlavost, selhání ledvin či jiné zvláštnosti lidského života. Spojitost mezi oběma není nikdy automatická ani zřejmá.

Jak se u lidí s autismem hodnotí snížená duševní schopnost? V jistých testech IQ se u mne prokázala vážná duševní nevyvinutost. Pokud mne hodnotíte podle toho, jak odpovídám na otázky považované za jednoduché, vycházející z kritérií způsobilosti platících pro děti z mateřských škol, mnou dosažené skóre je katastrofální. A není vůbec jisté, že bych prošel do první třídy základní školy, zejména s ohledem na mé současné sociální dovednosti.

Dost velké zneklidnění ve mně vyvolala nedávná doporučení Vysokého úřadu pro zdraví (HAS). Jedním z řešení, navrhovaných v souvislosti s dlouhým výčtem situací, k nimž v rámci autismu dochází, je provádění testů: hodnocení, známkování… Jako by se pouhým přiřazením známky mohlo na dané situaci něco změnit. Vezměme si příklad některých autistů, dnes považovaných za úspěšné – univerzitních profesorů, držitelů Nobelovy ceny. V dětství je často posuzovali jako debilní, naprosto dementní. Na adresu Alberta Einsteina kdysi jeden profesor pronesl památnou větu: „Z toho dítěte nebude nic dobrého.“ Dnes se Einsteina všichni snaží rehabilitovat a používat ho k ilustraci svého vlastního případu. Dědici těch, kteří kdysi odmítli dát za obraz Vincenta van Gogha misku polévky, si dnes musí trpce okusovat nehty.

Co všechno jsem si ve škole, když jsem byl malý, musel od svých učitelů vyslechnout na adresu mých duševních nedostatků a neschopnosti uspět. Na druhém stupni učitelka jednou před celou třídou řekla: „Josefe, za to, že je debil, se člověk nemusí stydět! Jestli jsi debil, tak to řekni.“ Ačkoli jsem byl premiant třídy. Když jsem chodil v mateřské škole do sekce starších dětí, byl jsem objektivně vážně zaostalý, nejhorší celého oddělení, neuměl jsem vůbec nic. Ani zavázat si tkaničky nebo něco namalovat či nakreslit, hrát si s obručí, ani se poprat s malými spolužáky během přestávky. Sotva jsem dokázal chodit a vylézt po schodech mi dalo opravdu zabrat. Vzpomínám si na večery, kdy rodiče neřekli ani slovo, a přitom si mé katastrofální výsledky moc dobře uvědomovali. Věci se mění. Není radno spoléhat se na cosi jako učitelská moudrost. Vyučující, kteří se díky profesionální zkušenosti cítí silní v kramflecích, se nezdráhají tipovat, zda se z toho či onoho dítěte jednou stane lajdák, a tak hrozí riziko stigmatizace a sebenaplňujícího proroctví.

Paměť

Jsem jako všichni, pamatuji si věci, které mě zajímají. Lišit bych se možná mohl tím, že se nezajímám o tytéž věci jako ostatní. Jakmile čtu nějaký text o partnerských historkách hollywoodských herců, nanejvýš mi v hlavě utkví jejich jména, zatímco spousta lidí se takovými věcmi baví. Naopak si mnohem snadněji zapamatuji ten či onen gramatický rys nějakého zajímavého jazyka. Paměť mám proměnlivou a vlastně nespolehlivou. Což je myslím velké zklamání pro ty, kterým by dělalo radost, kdyby ji autisti měli výjimečnou.

Nikdy jsem neabsolvoval žádný test, který by mou paměť reálně zhodnotil; ostatně nedomnívám se, že by v tomto směru vůbec nějaký spolehlivý test existoval. Když potkám lidi pocházející z jiných kultur, dokonce i ty, kteří jsou považováni za obyčejné, fascinuje mě, jaké množství textů znají zpaměti. Nesmírně mě překvapilo, když jsem zjistil, že indiáni se dokážou naučit celé knihy s přesností na čárku. Právě proto, že v tomto typu kultury existuje určitá forma učení, jakou již neznáme. Dnes si lidé nejsou schopní zapamatovat ani telefonní čísla, ačkoli před dvaceti až třiceti lety jich zpaměti znali několik.

Abychom coby lidé s autismem mohli ve společnosti fungovat, potřebujeme určité zdroje, bez nichž se druzí obejdou. Hovořím o posuzování a memorování sociálních situací. Tam, kde si většina lidí vystačí s intuitivním nebo spontánním fungováním, autisti potřebují něco mnohem strukturovanějšího. Chceme-li si to představit s pomocí poněkud kulhající paralely, člověk s motorickým handicapem potřebuje pojízdné křeslo, které občas bývá technologickým klenotem. V porovnání s tím může skutečnost, že má člověk s autismem v pořádku nohy a chodí, působit mnohem banálněji. Abychom zvládali stejné úkoly jako ostatní, potřebujeme si osvojit sociální situace, jež mohou nastat, a tak si předem vytvořit databázi reakcí, drobných vět, nebo dokonce vtipů, jež by pak bylo možné při vhodných příležitostech použít. Také je třeba mít určitou schopnost úsudku, díky níž bychom přesně věděli, co si máme nabiflovat a jaké zmobilizovat zdroje, abychom se v případě potřeby dokázali vyhnout problémové situaci. Paměť autistů, stejně jako neautistů, se musí cvičit; vezměme si příklad číšníků a servírek v restauracích – zpočátku mají velké potíže zapamatovat si třeba i jednoduchou objednávku. S trochou zkušenosti si jich bez problému zapamatují spousty.

Malý génius

K mediálnímu nebo populárnímu klišé malého génia s autismem jsem krajně skeptický. Podle mého jde o kruté omezení lidskosti toho člověka. Výborně se přijímá, když nějaký klouček předvádí v televizi neuvěřitelným způsobem násobilku, ale mnohem hůř dokážeme přistoupit na myšlenku, že až dospěje, mohl by toužit vést nezávislý, úplně normální život – anebo nenormální, to záleží na něm – a být pánem svého osudu.

Je třeba si uvědomit, že „cirkusová čísla“ (jinak to nazvat nelze), která v televizi občas předvádějí, jsou veskrze umělá. Naučit se přisuzovat k příslušnému datu odpovídající den v týdnu není nic těžkého. Stačí se naučit algoritmus, to dokáže každý nebo téměř kdokoli. Vypadá to jako potvrzení malého autistického génia – a v etické rovině jde přitom o čirý, zcela obyčejný švindl.

Za schopnostmi domněle neobyčejných jedinců je část doslova naučená a k tomu se ještě přidává možný skrytý dar. Existují lidé, kteří jsou velmi hudebně nadaní, což není můj případ. Jestliže mi zahrajete tři noty, o pět vteřin později je vůbec nejsem schopen rozpoznat. A vsadím se, že i nejnadanější z profesorů by se ocitl na pokraji sebevraždy, kdyby mě měl hudbu učit.

Rád si pomohu drobnou paralelou. Když se učíte starověkým jazykům, často používáte příručky, slovníky a gramatiky, které v 19. století vytvořili „vědečtí šílenci“, zejména němečtí. Tito lidé trávili po čtyřicet let veškeré noci při svíčce a popisovali ten či onen morfologicko-syntaktický rys bůhvíjakého dávného jazyka. Ta práce je úžasná právě proto, že je občas dovedena k naprosté dokonalosti, každopádně je obtížně překonatelná. A bylo by zajímavé vědět, co k tomu tyto autory vedlo – jestli je to z jejich strany výsledek nějaké rezignace a tvrdého odříkání, anebo nadání. Jak se stane, že velký autor je schopen vytvořit mistrovské dílo? Je to tím, že používá prvky jazyka, jemuž se naučil ve škole? Anebo se na deset let uchýlil do ústraní hor a své dílo vytvořil s přispěním masochismu? To se neví. Je štěstí, že po člověku se může zachovat to, co tvoří jeho nejskrytější esenci, a to, co jej činí bezvýhradně zajímavým.

Specifické zájmy

Když potkáte člověka s autismem, jako první vás většinou praští do očí, že má něco, čemu se říká specifický zájem, to znamená, že velkou část volného času věnuje něčemu, oč se vášnivě zajímá. Může to být sbírka ruských galvanických článků z 19. století, gramatika některého jazyka nebo témata víc společensky přijímaná, jako například koně… Možné je cokoli.

Rodiče se občas ptají, zda by svým dětem s autismem měli dovolit, aby se věnovaly věcem, které jim samotným připadají úplně scestné nebo nezajímavé. Tu otázku lze otočit: Co děláte vy, když přijdete z práce domů? Někdo se dívá na televizi nebo poslouchá hudbu. Nemůže se bez toho obejít? Lidé říkají, že to nelze. Sluší se pochopit, že pro dítě nebo dospělého s autismem je specifický zájem stejně potřebný, stejně nutný k vývoji jeho osobnosti a jeho psychologické rovnováze jako pro jiné to, že poslouchají hudbu, chodí do kina nebo s přáteli do bazénu. Lidem to občas dělá potíže a domnívají se, že poslouchat toho či onoho zpěváka nebo zpěvačku je společensky přijatelný způsob trávení volného času, zatímco přehrabování v knihovně jim může připadat okrajové, podivné a neužitečné.

V Japonsku je schopnost ovládat hru go vnímána jako něco velmi užitečného, dokonce téměř jako společenská nutnost; hráčská úroveň se dokonce uvádí v oficiálním životopise. Spousta lidí ve Francii však ani netuší, o co jde. Lze předpokládat, že pokud by se pro tuto hru nadchlo dítě s autismem, jeho rodiče by mu řekli: „Ale copak to děláš? Věnuj se raději něčemu zajímavějšímu, běž si zahrát tenis.“

Jak jsou tyto osobité zájmy užitečné? Nejde jen o svévolné rozmary. Přispívají k utváření, formování lidské osobnosti. Po několika letech mohou vyústit v povolání. Pokud se mladý člověk s autismem zapálí pro informatiku, možná se v této oblasti stane odborníkem.

Tyto specifické zájmy mohou rovněž přispět k začlenění dotyčného člověka do společnosti. Lidé s autismem, jak jsem již vysvětlil, se často vyznačují nízkým sebehodnocením, protože jim všichni opakovaně říkali, jak jsou nemožní a hloupí. Skutečnost, že všichni vědí, jak je člověk schopný ve složitém technickém oboru, může změnit rozdání karet: „On vlastně není tak blbý!“ Když se stane, že se lidem kolem vás porouchá počítač – a vy ho umíte opravit, možná si vás pozvou i příště a třeba tak získáte první zkušenost s lidskými kontakty. Myslím si, že specifické zájmy nejsou nepřítel, právě naopak, a že jejich zákaz, čelní opozice, není dobrým řešením.

Některé děti s autismem si vyberou jeden střed zájmu; u mě tomu tak nebylo – zájmů jsem měl spoustu, střídaly se a občas se i překrývaly. Výhodou bylo, že mi to umožnilo objevit spoustu oblastí; nevýhodou, že nejsem odborníkem v ničem. V dětství jsem měl, jak jsem již prozradil, po léta opravdovou vášeň pro starověký Egypt. Znal jsem dost dobře historii třiceti dynastií faraonů. Nedávno jsem na internetu narazil na důsledný výzkum týkající se egyptského předfaraonského období. Fascinovalo mě to, protože když jsem byl kluk, k takovým materiálům jsem se nedostal a vždycky jsem přemýšlel, jaký mohl být Egypt před tím, než se objevili první faraoni zakladatelé. Když se mi ty dokumenty teď dostaly do rukou, vyvolalo to ve mně velké rozpaky. Zjištění časové odchylky, činící přibližně čtvrt století, mi způsobilo malý emoční šok…

Příčinou toho, že dítě s autismem se zajímá o to či ono, nejsou pomíjivé vrtochy. Jde o něco, co má vliv na další utváření jeho osobnosti a bude mít dopad na celý jeho život. Odtud pramení nutnost uvědomit si ony zvláštní náklonnosti a podporovat v nich dítě na všech úrovních, aby se mu v nich dařilo i později v dospělosti.

Také jsem se vášnivě zajímal o meteorologii, což bylo zajímavé téma, jelikož šlo o vědní obor vyžadující množství technických znalostí, nesmírně dynamický a velmi rozmanitý: počasí není nikdy stejné, ani mraky. Nakonec lze využívat i matematické a obzvlášť složité vědecké modely, neboť jde o poutavý jev, v němž je stále co objevovat.

I já jsem měl své japonské období. Naneštěstí jsem se nikdy nenaučil japonsky. Byl jsem příliš mladý a školy, do nichž jsem tehdy chodil, žádný takový volitelný předmět nenabízely. Bavit se se mnou dalo jedině o japonské historii, ekonomice a sociologii… Jinak řečeno jsem k sobě ve svém věku neměl odpovídající protějšek. Dnes by možná díky internetu byly karty rozdány úplně jinak.

Stereotypie

Když jsem byl mladší, měl jsem spoustu stereotypií. Jsem šťastný, že dnes jsou snad patrné o něco méně, přesto si myslím, že některé mi zůstaly. Před několika lety jsem dokázal celé hodiny tleskat; když jsem měl před sebou někoho, kdo vyprávěl něco zajímavého, pohyb rukou jsem zrychloval. Neuvědomoval jsem si, že by to tomu druhému mohlo vadit. Doma to ještě občas dělávám, i když méně než dřív. Na veřejnosti se snažím rukama neplácat ani nemávat. Hlídám se a snažím se některým podobným projevům vyhnout. Skákání radostí beru doslova; hlavně záleží na tom, nedělat to na veřejnosti – nebo pozdě večer, když sousedé pod námi spí. V dospělosti si člověk dělá víc starostí o obraz, jakým na své okolí působí, a vnímá společenské tlaky, bohužel. Jeden z důvodů, proč se dospělí učí cizím jazykům hůř než děti, spočívá v tom, že jim často příliš záleží na tom, aby působili „důstojně“. Když udělají chybu, cítí se provinile nebo jim vadí, že je učitel opravuje. Děti takové zábrany nemají, a právě proto se často učí mnohem snáz. Říkám si, že není nic špatného na tom, zůstat dítětem. Když člověk vidí, co dospělí dělají… Vím, že děti také dokážou být kruté, ale v ohavnostech a manipulaci nezacházejí tak daleko jako dospělí.

Spoustu času trávím četbou tisku na internetu, zčásti kvůli práci, ale i ze zájmu. A také mám jednu stereotypii, která není vidět – mám sklon navštěvovat určitý omezený počet internetových stránek ve smyčce, a to stále v tomtéž pořadí.

Přesto by si nikdo neměl myslet, že stereotypie se týkají výhradně autistů. U neautistických jedinců však působí přirozeně a společností jsou lépe přijímány. V této souvislosti je velmi poučné sledovat lidi například v hromadné dopravě – každý má nějaký svůj malý tik, pokud jde o vlasy, brýle, kapesníky…

Profesionální telefon neboli hrůza ze zvonění

Telefon, na rozdíl od mailů, si žádá okamžitou odpověď. To z vaší strany předpokládá určitou mentální flexibilitu. Nemůžete si říct: Nejdřív dokončím, co mám rozdělané, a hned potom odpovím. Nikoli. Zvoní to zrovna ve chvíli, kdy se vám to vůbec nehodí. Navíc potřebujete další dávku mentální pružnosti, která vám umožní odpovědět; předem nevíte, co vám někdo řekne. V podniku se uskutečňují nejrůznější telefonáty, jedním se ohlašuje doručovatel, který má pro vás balík, další se týká nespokojeného klienta, mezitím volá ten či onen dodavatel, telefonem se řeší veřejné služby, daňové záležitosti a podobně. Telefonovat mohou všichni. A vy musíte umět neprodleně odpovědět, jak se patří, a předat hovor požadovanému zaměstnanci. Také je nutné při tom umět zvládat stres. Když pracujete v přijímací kanceláři nějakého podniku, nemusí se několik hodin nic dít. Pak ale v určité chvíli, z důvodů, jež bývají záhadou, najednou nevíte, kde vám hlava stojí, všichni se na vás sesypou, telefon zvoní a dveře se netrhnou. A vy si nesmíte dovolit žádné selhání. Zaměstnání sekretářky (dnes se jí říká výkonná asistentka) je vysoce odpovědné. Avšak odměňováno jako takové přirozeně není.

Obnáší i něco záludnějšího – nutnost poznat člověka po hlase. Jsou tací, kteří to ovládají dokonale, například můj šéf na radnici. To mohu jedině obdivovat. Občas se říká, že mnoha autistům dělá problém poznat lidi podle tváře; myslím si, že pro hlas to platí stejně.

S tím přichází elementární otázka zvonění telefonu. Dnes už se jeho zvuk začíná trochu upravovat, přesto je dál velmi stresující.

Díky pokroku, na němž mají zásluhu internet a maily, mám čím dál menší potřebu telefonovat pracovně, vlastně skoro žádnou. To je značná úleva. Vzpomínám si, že před několika lety pro mě telefonování představovalo zdroj stresu, z něhož bych dokázal onemocnět i na několik týdnů.

Soukromý telefon neboli sociální cirkus

Pohled na lidi, kteří telefonují, je neobyčejně instruktivní. Drobnosti v jejich intonaci ukazují, kdy zrovna hovoří ten druhý, že mluvčí svůj protějšek přerušuje nebo se hovor chýlí ke konci.

To všechno lidé s autismem často nepostřehnou a občas to způsobuje strašná nedorozumění. Když telefonují dva autisti, dopadne to špatně, i když nejde o nic důležitého. Nikdo neví, v kterou chvíli je třeba promluvit, a tak oba mlčí, protože ten druhý čeká, až se ozve ten první, nebo oba napadne, že došlo k přerušení spojení.

Já sám telefonuji zřídka. Pokusil jsem se to naučit. V té souvislosti jsem si všiml, že když telefonují druzí, nenápadně dávají svou přítomnost pravidelně najevo nejrůznějším způsobem, zpravidla zcela neuvědoměle. Tak se snažím dělat totéž. Není dobré mlčet déle než patnáct až dvacet vteřin, i když ten druhý hovoří na dané téma; proto je vhodné neustále sledovat hodinky a chvílemi vydat nějaký bezvýznamný zvuk. Ať už člověk má, nebo nemá pocit, že je v cirkusu či na trhu, zdá se, že to funguje. Pokud telefonujete s osobou postiženou autismem, je lepší to nedělat, protože by ho to mohlo rušit. Stejně jako přizvukování. Jestliže lidé často usilují o souhlas druhého, pro autisty to tak docela neplatí. Vždycky mě překvapí, když vidím, nakolik je mnoho politiků doslova závislých na gestech vyjadřujících souhlas nebo na počtu potlesků. Myslím si, že bez nich by trpěli tak trochu jako feťák, kterému vzali jeho dávku, protože nedokážou vydržet pouhých pár dní bez projevů obdivu. To možná pomůže vysvětlit, proč se politici občas dopouštějí pošetilostí. Bývají závislí do té míry, že náhle mohou například díky určitým spolkovým subvencím na něco věnovat šílenou částku, jelikož během zlomku vteřiny dostali dávku morfia, která jim chyběla. To je věc k zamyšlení. Zdráhám se představit si, jak by vypadala vláda tvořená samými autisty. Nepochybně by to dopadlo velmi špatně!

A maily

Maily jsou úplným opakem telefonu. Psát může člověk kdykoli nebo téměř kdykoli. Odpovídat může v noci, může rozepsat několik mailů současně, dodat větu v jednom a pak zase v druhém.

Navzdory zdánlivé technické snadnosti, již maily skýtají, s nimi mám jeden takříkajíc citový problém. Na určité maily je pro mne obtížné odpovědět, ačkoli jsou velmi milé – anebo možná právě proto. Strašné jsou maily, v nichž mi někdo lichotí. Když píše: „Vaše přednáška se mi moc líbila.“ Co mu mám na to odpovědět? A tak si řeknu, že mu odepíšu později. Jenomže odkládáním odpovědi zároveň sílí psychologický tlak, což působí muka. Vyžaduje to určité úsilí. Nejsnadněji se asi vyřizují maily odborně zaměřené. Psaní mailů si žádá znalost frazeologie, abyste se neopakovali. V tomto ohledu není škála, jíž disponuji, zdaleka nekonečná. Úvod, přesněji způsob, jak oslovit adresáta, mě zaměstnával celá léta. Lze mail začít spojením „Dobrý den“? Tohle jsem si netroufl napsat až do doby velmi nedávné. Říká se „Pane“, (čárka), nebo spíš „Milý pane“, (čárka)? Ve francouzštině používané za hranicemi Francie je dost běžné napsat „Pane“ a přidat křestní jméno, například „Pane André“, což se ve Francii rovná kacířství; jenže nemohl bych ten obrat použít, když píšu z Francie francouzsky někomu, kdo není Francouz?

A jak mail ukončit? Mám zvolit spojení běžné u dopisů jako „Veuillez agréer…“ (S… pozdravem)? Poslední dobou se neustále cosi inovuje, což působí zmatek. V jednu dobu se stalo módním používání obratu „A très vite“ (Hodně brzy na shledanou). Teď dostávám čím dál víc mailů zakončených slovem „Chaleureusement“ (Se srdečným pozdravem). Nikdy však nepoužívám „Bien à vous“ (Přátelsky Váš). Tohle spojení se mi nikdy nelíbilo. Kdybych se mohl řídit jen svým vkusem, zůstal bych u velmi protokolární věty klasické korespondence: „… que je demeure avec un zèle respectueux de SON EXCELLENCE, le très humble, très obéissant et très fidèle serviteur“ (zůstávám s uctivou horlivostí velmi pokorný, velmi poslušný a velmi věrný služebník JEHO EXCELENCE). Jinak jsem ve svých začátcích napsal taková psaní, která můj adresát na jednom fóru charakterizoval jako patetická.

Abych si svůj úkol usnadnil, přijal jsem pohotovou taktiku – na adresáta se obracím stejně jako on na mě. Když mě osloví „Milý Josefe“, udělám to stejně s jeho jménem. Pokud mi tyká, tykám mu. Dokonalá strategie to není, zejména pokud je adresátem žena. Mnohokrát jsem si všiml, že když mě nějaká oslovila „Milý Josefe“ a já ji následně „Milá XYZ“, v odpovědi už nebyl obsažen žádný pozdrav. Jako kdybych udělal nějaké faux pas. Je to choulostivá otázka: mám být vtíravý (napodobením adresáta), nebo ledový (použitím velmi formálního vyjádření)? Nevím.

City

Podle notně zastaralých teorií autisti nemají citový život, nebo ho alespoň mají dost chudý. Objevily se snahy v nich city pomocí jakýchsi léčebných terapií probudit. Myslím si, že jde o závažnou chybu.

Lidé s autismem mají citový život stejně jako všichni ostatní; někteří – já sám bych se neodvážil zajít tak daleko – dokonce tvrdí, že ještě o něco bohatší než ti druzí. Své emoce však mohou vyjadřovat jiným způsobem. Někteří lidé se smějí, pláčou, křičí; u autistů tomu může být jinak. Odtud nepochybně pramení pokušení říkat, že člověk, jehož máme proti sobě, nevnímá tutéž emoci, jakmile ji nedává najevo stejným způsobem.

Já osobně se domnívám, že mám dost bohatý citový život. Mohu současně zažívat víc navzájem se překrývajících emocí. Ale vůbec je nemusím dávat najevo, nebo je vyjadřuji jinak. Mé chování dokážou lépe rozšifrovat spíš lidé, kteří mě znají a jsou na mě zvyklí, než ti, co se se mnou právě seznámili. Když potkávám mladé lidi s autismem, kteří jsou básníky, docela mě překvapuje, jaké umějí do textu vkládat citové bohatství. Nakonec když čteme životopisy velkých autorů nebo velkých malířů, můžeme si pokládat spoustu otázek, neboť v nich nacházíme mnoho věcí, které tak dobře známe.

5/
Má droga

Nadešla chvíle závažného doznání. Jsem závislý. Nejde o žádné pohrávání si se slovy, spíš o rozrušování základních mechanismů. Mou závislost totiž nezpůsobuje to, co by nejspíš napadlo ochránce veřejného pořádku – to je důležité předeslat, aby nedošlo k mýlce. Přičemž i toto rozrušování je stejně závažné. Analogie mechanismů závislosti rovněž.

Matka a její disciplíny

Psychoanalytička Françoise Dolto vysvětlovala v jednom interview z listopadu 1979, které nedávno vyvolalo skandál v souvislosti se změnou kontextu, z nějž je nahlížena pedofilie, že dcera vnímala otcův incest jako známku lásky. Podle některých zase mateřský incest může zplodit jedině psychózu. Jiní ukázali mnohem lépe než já, jaký význam by se měl či neměl tomuto názoru přikládat. Za sebe se tedy spokojím s tím, že věc pojmu v rovině symbolické, a to jen s ohledem na komický potenciál dílčího aspektu psychoanalýzy.

Univerzita se pomocí metafory, která postupně upadá v zapomnění, obecně označuje jako alma mater, matka živitelka (její francouzské označení „nourricière“ se nápadně podobá slovu „souricière“, což značí jak past na myši, tak lapák, a u psychoanalytiků, nastávajících nebo spíš právě přicházejících na svět, vyvolává patřičné asociace), a její absolventi jsou zároveň kojenci a odchovanci (v angličtině se dochoval termín alumni). Jakožto odchovanci dotyčné matky se mi stalo, co se muselo stát – chytil jsem se do pasti. Do pasti mléčné, a tedy lahodné. A také zvláštní, jelikož myš se obvykle naláká na sýr a v případě autistických myší na trochu kompotu bez obsahu lepku či laktózy, než se podrobí krutým podmínkám pasti; zde bylo ovšem přibližování obtížné a pracné, na rozdíl od toho, co následovalo. Zkrátka je ze mě věčný student. A k tomu jsem si navíc ještě vysloužil, máme-li věřit některým odborníkům, infantilní psychózu.

Jedním ze silných momentů v životě věčného studenta – možná ekvivalentním jednomu pravidelně se opakujícímu „přicházení“, jež jsem nikdy nechápal, přicházení nového beaujolais na podzimní pulty obchodů s vínem – je dozajista každé nové vydání studijních programů různých univerzit nacházejících se v jeho akčním rádiu. Patří k mé nejoblíbenější četbě. Každoročně přináší jisté, ale i jiné hodnoty. Obchodní školy nabízejí dispozici, která upoutá pohled, její obsah však nechá kojence hladovým a neukonejšitelným. Praktická škola pokročilých studií oproti tomu obvykle skýtá půvabnější náplň. Rozšifrovávání starobylých rukopisů, četbu děl, u nichž přečtení samotného názvu představuje téměř heroický výkon, kurzy, v nichž se učí jazyky, o jejichž existenci jsem do té doby neměl ani zdání. A navíc ještě zacházení beroucí ohled na kojence, jelikož tlačenici v sále, kde se mu dostává přísunu potravy, tvoří jen vzácně víc než deset lidí, což ho ušetří mnohého senzorického přetížení. Přitažlivost, jíž na mě tyto kurzy působí, má možná svůj původ v zrcadlovém jevu, neboť jejich marginální povaha je obrazem té mé. Nevím. O vysvětlení zde tolik nejde, důležité je, že jinak považuji za daleko víc stimulující účastnit se dílny luštění starobylého rukopisu než navštěvovat kurzy jistých vysokých škol, považovaných za prestižní. Můj zájem vzbuzuje fakt, že lidé, kterým předestřu svůj názor, uvažují stejně, a přitom ty věci sami nedělají.

Vzpomínám například na seminář k obecnému dešifrování kumránských rukopisů pod vedením jednoho mladého německého profesora. Na každou hodinu jsme si museli doma připravit analýzu fragmentu naskenovaného textu. Ve škole nám pak učitel vždycky ukázal, že místo, jež jsem považoval za definitivně ztracenou pasáž, neboť tam podle mého názoru nutně cosi chybělo, vlastně dává smysl.

Matematika a historie neboli jak se z člověka stává literát

Když si odmyslíme zájmové oblasti mého dětství, které se nekonstituovaly jako disciplíny, počínaje konstrukcí nefunkčních barometrů a biflováním seznamů jmen australských zvířat konče, mohly mě určujícím způsobem (toto spojení je úsměvné, protože něco takového mi zoufale chybí) ovlivnit dva vědní obory – matematika a historie.

Matematika představovala po celá léta můj profesní program. Měl jsem jasno v tom, na kterou univerzitu se po maturitě budu hlásit, a dokonce už jsem měl vyplněnou přihlášku. Ten předmět, uznaný jako univerzitní obor, mi šel ze všech nejlíp. Nejspíš jsem se v něm cítil jako hudebník, který bez zjevného úsilí zahraje nebo složí nějaký kus a ani mu to nepřijde. Matematika je rovněž méně náročná, pokud jde o společenské kontakty – i když toho lidé mnoho nenamluví, mohou pracovat ve skupině. Se stresem o to menším, že pokud jde o sociální způsobilost, premianty v matematice nelze vůbec srovnávat například s jejich kolegy politiky; tímto zobecněním se nechci nikoho dotknout, i když se tomu nevyhnu.

Matematika je navíc se všemi druhy větví, přístupů a metodologií oblast obzvlášť rozmanitá. Například rozdílnost topologie a algebry je pravděpodobně analogická odlišnosti čínské lingvistiky a geografie Spojených států.

Historie může v určitých ohledech působit protikladně. Spíš než by se vypočítávala nadčasová fakta, připomínají se události, které přicházejí a probíhají. Dalším potenciálně rušivým rysem je to, že historie spočívá na užívání jednoho pololiterárního jazyka, což otevírá dveře nejrůznějším odchylkám. Můj otec moc rád vypráví, kolikrát se během pouhých pár let jeho školní docházky změnila historiografie Říjnové revoluce a jak musel v učebnicích pravidelně inkoustem začerňovat tvář toho či onoho jedince a vpisovat k němu „zrádce ve službách imperialistického agresora“, namísto původního „opravdového proletářského hrdiny“. Tím pádem mohla být historie rovněž nahlížena jako forma stálosti, udržování minulosti v paměti – tak jsem to vnímal jako dítě a to mi ji zpříjemňovalo.

Kromě toho existují učebnice, které jsou méně upovídané než jiné a obsahují víc faktů, čísel a občas i fotografií. Pro malé autisty doslova ráj. Analyzovat Adenauerovu politiku může být obzvlášť únavné a nepochopitelné, byť zapamatovat si datum jeho narození a další detaily může být naopak docela poutavé.

Dějepis byl pro mne velmi přínosný, zejména v rovině všeobecného vzdělání. Možná je to zčásti proto, že díky němu jsem se otevřel takzvanému humanitnímu světu. Zájem o data, seznamy jmen historických osobností pozvolna a neznatelně postoupil více prostoru teoretickým úvahám. Když znáte datum popravy Beriji nebo někoho jiného, dost rychle se naučíte, jak k tomu došlo, kdo v tom sehrál hlavní roli a jaký měl motiv. Při četbě dokumentů moskevských procesů člověk objeví určitou politickou terminologii, možná svět fungování toho, co se ještě před nedávnem nazývalo ideologií.

Opodstatněná námitka plyne z toho, že příběhy koncentračních táborů nejsou pro děti. Proč by se ostatně měly spíš než o pohádky zajímat například o četbu Solženicyna? Byť se pohádky těší značné vážnosti, nejsou to příběhy pro žádné prosťáčky; jejich krutost není třeba dokládat. Jestliže hrůzostrašná stránka zla může v určitém směru zapůsobit na dítě tím způsobem, že si hned na začátku uvědomí fiktivní charakter celého příběhu, nejsem si jist, že to funguje i u dětí s autismem. Nechat navíc dítě vyrůstat v polstrované bublině, i když se počítá s tím, že dřív nebo později naváže kontakt s realitou, nemusí být nutně z dlouhodobého hlediska optimální volba. V této souvislosti se sám sebe ptám, jak moji rodiče mohli zastírat potomstvu skutečnou podstatu své situace, života ve francouzském exilu, nebo mě napadá ještě banálnější otázka – proč když telefonovali lidem, kteří zůstali na druhé straně opony, bylo třeba čekat tak dlouho, než se uskutečnilo spojení, a proč museli mluvit s krajní opatrností, neboť při sebeméně podezřelém slově byla linka přerušena?

Historie je především úžasná lekce pravdy. Tváří v tvář hororům a vzájemně si odporujícím informacím celá výzva spočívá v tom, že nepodlehnete onomu černému cynismu a pesimismu, který poznamenal život tolika politických vyhnanců, zejména po roce 1989, kdy se smysl jejich boje vytratil a země, v niž předtím skládali takové naděje, je už neuznávala.

Knížky – profese stěhováka

Matematika a historie vycházejí z pevných podkladů. Zacházení s nimi zaplnilo notnou část dětství a zašlo to ještě mnohem dál. Když jsem nešel na vyučování, chodíval jsem po knihovnách. Svým specifickým způsobem. Úplně na začátku byla úctyhodná zásoba knih mých rodičů a teprve po ní následovaly městské knihovny.

Mé výpravy v sobě měly nepochybně cosi pitoreskního, co jsem si ani neuvědomoval. Dokázal jsem zůstat sedět dlouho v koutě knihovny, pokud nebyla příliš hlučná, obvykle mezi opuštěnými regály, jelikož je ostatní čtenáři považovali za nezajímavé. Mohl jsem přečíst popořadě všechny knížky z jedné police nebo od jednoho autora. Anebo číst dokola stále jednu a tutéž knihu.

Konzumoval jsem je ve velkém. Dvě, tři, čtyři dávky denně. Produkt byl přenášen v objemných batozích, jednom vpředu, jednom vzadu a občas i dalších v obou rukou. Ve specializovaném žargonu jsem byl „soumar“ a současně konzument. Mým rodičům se podařilo domluvit se s knihovníky, abych mohl u spousty knih překračovat výpůjční lhůty. Stejně tomu bylo i v dokumentačním centru na druhém stupni základní školy, kde mi dokonce sama knihovnice navrhla, že se nějak dohodneme. Musela být šťastná, že tam vůbec někdo chodí rád, protože obvykle to tam zelo pustotou a prázdnotou. A také viděla, že knížky vracím včas s přesností na hodinu, proto si se mnou nemusela dělat žádnou starost. Já jsem si naopak odnesl skvělou vzpomínku.

Jak tomu bývá s každou závislostí, zažíval jsem i dost nepříjemné chvíle. Než jsem se těšil z možnosti docházet do dokumentačního centra určeného starším žákům, měl jsem omezenější výběr mezi knihami, které stály v policích třídních knihovniček. Nakonec jsem u nich trávil maximum času. Když už toho učitelka měla dost a nařizovala mi, abych se vrátil na své místo, občas jsem se, schovaný pod stolem, dál oddával své neřesti. Nejednou jsem byl přistižen. A jednou byla zaskočena zase sama učitelka, když zjistila, že jsem začtený do příručky společenského chování.

Jednoduchost a složitost

Témata mé četby, odmyslíme-li si drobné příběhy, by mohla pomoci nastolit obecnější otázku, která má význam pro školní vzdělávání a osobní rozvoj mladých lidí s autismem – jednoduchost a složitost. To, čemu se říká „zdravý úsudek“, zpravidla vyžaduje, aby se při učení dětí postupovalo od jednoduchých témat po ta složitá. Kvůli tomuto nepsanému pravidlu jsem nakonec pochopil, že když mi jeden učitel v desátém roce školní docházky říkal: „Pane Schovanče, proč dělat věci jednoduše, když to jde složitě?“, šlo mu o to, aby mě zesměšnil. Celé to spočívá v  tom, aby člověk věděl, co je jednoduché a co složité. Z mého pohledu se dokonce ani dnes nenajde v novinách titul, který by byl na pochopení složitější než ty, jež se objevují v bulváru. Naopak noviny jako Financial Times jsou dost jasné – fakta a čísla člověk může nebo nemusí mít rád, ale může jim rozumět. Bulvární tisk používá tisíc mrknutí jak v pravém slova smyslu, tak v tom přeneseném, u mnoha lidí předpokládá znalost a vyvinul si specializovaný žargon nebo spíš samostatný jazyk, jemuž nezasvěcení jen těžko rozumí, jako u anglického listu The Sun. Jeho články mi vždy alespoň částečně unikají, třebaže se předpokládá, že se obracejí na nejširší čtenářské publikum. To všechno by se mělo brát v úvahu při výběru knížek předkládaných ke čtení dětem s autismem. Příběh o Sněhurce je podle mého názoru spíš pro dospělé v obojím smyslu slova než snadné a poutavé čtení pro dítě s profilem podobným tomu mému.

Mé dětství tedy tvořila podivná četba. Dodnes si vybavuji některé tituly, jako je úžasná kniha o plísních, encyklopedie zvířat a techniky. A také další, možná předobrazy knih, jež budou následovat: L’Homme neuronal (Neuronální člověk) od neurobiologa Jeana-Pierra Changeuxe, kterou jsem si v rozmezí několika let vypůjčil dvakrát a přečetl ji s ohromným zaujetím, třebaže jsem se k ní postupem času stavěl čím dál kritičtěji.

Retrospektivně je obtížné zjistit, čemu jsem v těch knihách rozuměl a čemu ne. Možná to není nejdůležitější. Pokud by měl člověk číst jen to, čemu dokonale rozumí, nečetl by nic. A jistá náročnost četby by mohla být pro formování člověka nezbytná.

Vražedné knihovny a jiná nebezpečí obsahu

Knihovny a já, to je dlouhá historie. Chození do knihoven představovalo během let jedinou společenskou aktivitu, která mi byla dostupná. Dodnes jsem zůstal velkým milovníkem knihoven, samozřejmě čím dál rozmarnějším a vybíravějším. Jako dítě jsem míval nejrůznější průkazky do knihoven a mám je stále i jako dospělý. Možnost zajít si tam večer, když mi to má práce dovolí, je jedním z velkých radostných okamžiků, jaké zažívám. Večer je tam klidněji. Jsem horlivým stoupencem velmi pozdní otvírací doby. V některých zemích mají v knihovnách otevřeno nepřetržitě. To je svým způsobem absolutní sen. Večer nebo v noci v nich hladina zvuku obvykle klesá téměř k nule. Totéž platí o jejich návštěvnosti. Naléhavý pocit, že musíme se svým časem naložit „užitečně“, zaniká nebo se relativizuje. Nejkrásnější vzpomínky mám na knihovny vylidněné, stejně jako se mé dvě nejlepší vzpomínky na let letadlem pojí s faktem, že na palubě skoro nikdo nebyl. Trochu jako Kafka, když přemýšlel o ideálním bydlení, jsem si i já jednu dobu představoval ideální knihovnu, její uspořádání, výběr knih, vzhled jednotlivých oddělení a podobně. Teď už vím, že neexistuje, ale když sleduji stávající knihovny, mám téměř jistotu, že faktory vztahující se k jejich pojetí ovlivňují to, co si lidé z četby odnesou či neodnesou. Měl jsem možnost navštívit několik knihoven různě po světě, a tak mě překvapilo, jak se na jejich celkovém pojetí odrážejí skryté kulturní prvky – kolik knih tam je či není k přímé výpůjčce nebo jak jsou knížky utříděné a tak dále.

Roztřídění knih je odborníky na autismus dost zanedbávané téma, a přitom by to umožnilo některé věci pochopit. Doslechl jsem se, ale nemám k té citaci přesný odkaz na zdroj, že hloubku spojitosti mezi osobností a tím, jaký má v sobě pořádek, si dobře uvědomoval Karl Popper, což lze soudit z jedné jeho vtipné poznámky, podle níž se intelektuál vyznačuje tím, že nedokáže mít pořádek v knihách. Hovořil jsem s dospělými s autismem a zjistil jsem, jak si knihy řadí oni. Jak se dalo předpokládat, používají metody vycházející tak trochu z průměrnosti, například podle data vydání, což není klasický způsob, ale koneckonců má svou logiku, zejména když se člověk zajímá o historii hudby nebo myšlení.

Já sám je netřídím, ale hromadím, takže mi přerůstají přes hlavu. Přitom si knihy s ohledem na nedostatek finančních prostředků kupuji jen vzácně a ty, které dostávám, mi už tak zabírají životní prostor víc než dost. Od určité výšky se celá hromádka stává nepoužitelnou. Můj kamarád se ze strachu, že ho jednou zavalí hora knih, zejména slovníků, jež má v oblibě, doslova bojí o život. Jeden známý mých rodičů, který už dnes nežije a jehož se autismus zcela očividně týkal, kumuloval knihy ve vaně, až došlo k tomu, že podlaha nevydržela a celá jeho sbírka skončila u jeho souseda o patro níže. To mi připomíná rozhovor s Georgesem Dumezilem, který se uskutečnil na sklonku jeho života a v němž se tento ostýchavý francouzský lingvista a religionista se smutkem svěřil, že se už nedostane k jednotlivým kusům své „hromady knih“, jinak by mu totiž mohlo doma všechno spadnout na hlavu. A konečně nejtragičtější je nepochybně případ jednoho vědce s autismem, s jehož příbuznými se znám. Ten si musel pronajmout sedm velkých bytů, aby do nich mohl uskladnit své knihy a vlastní spisy, což jeho domácnost přivedlo před dvěma lety na mizinu a jeho samotného dohnalo k sebevraždě.

Kromě způsobu řazení je tady i způsob pohybu mezi poličkami či regály. V mém dětství byly nejfrekventovanější části knihoven ty s kazetami a posléze cédéčky, kam jsem nechodil, což se dodnes nezměnilo. Naopak jsem si dokázal velmi rychle všimnout police nebo skřínky, kde se nacházely knížky vztahující se k tématu, na něž se v tu chvíli soustředil můj zájem. Měl jsem sklon číst tak, aby v tom byl z mého pohledu jakýsi řád, například podle abecedy. Mohl jsem začít z té či oné strany police a pak si najednou půjčit deset kusů, přečíst si je doma, než si vypůjčím deset následujících. Nebo jsem také mohl začít těmi nejtlustšími svazky na regále a teprve postupně přejít k těm méně objemným. Mými nejoblíbenějšími byly ty, které jsem si půjčoval každoročně ve stejném období. Naneštěstí nebo naštěstí už nejsem schopen upamatovat se na detailní průběh po sobě jdoucích operací. Nicméně na prvním místě byla tematika – když jsem se zajímal o hmyz a noční motýly a v řadě příslušných knih jsem narazil na téma týkající se něčeho jiného, nečetl jsem ji.

Návrat ke knize

Proč má člověk rád knihy? Jenom kvůli obsahu to není. Nakladatelé ostatně vydávají celou škálu knih, jejichž posláním není, aby byly čteny. Zajímalo by mě například, kolik objemných svazků od Jamese Joyce, prodaných na irských letištích, se doopravdy čte. Existuje ale spousta dalších faktorů, které jsou pro posouzení nějaké knížky důležité, alespoň pro mne, jako kvalita papíru, barva, celková struktura. A hlavně její vůně. Nemůžu se seriózně začíst do knihy a necítit přitom její vůni. Bylo mi vysvětleno, že na veřejnosti se to nesluší. Tak se to snažím dělat skrytě. Dost rychle zapomínám názvy děl a jména autorů, ale docela dobře si pamatuji texturu papíru, vůni, ořízku (zda je rovná a hladká nebo jiná), barvu desek a podobě. Tyhle věci jsou skutečné identifikační prvky a v mých očích tvoří identitu knihy mnohem víc než její název a autor.

Ostatně až do relativně pokročilého věku jsem se domníval, že knížky nejsou dílem lidí, nýbrž přírody, že knihy existují stejně jako kameny a řeky. Nechápal jsem to tak, že dané dílo mohl v určitém čase napsat nějaký člověk.

Kniha dává energii, pomáhá srovnat myšlenky, svádí k sociálním interakcím. Neměla by vznikat účelově a neměla by být pro čtenáře permanentně obsesí, i když četba může mít půvab. Představme si, že byste měli rádi maliny. To by samo o sobě ovšem neznamenalo, že vedle toho nebudete mít žádnou sociální interakci. V případě lidí s autismem je tomu stejně – můžete mít rádi knihovny a přitom mít i nějaké kontakty s kamarády, alespoň v to doufám. A i když by tomu někdo třeba nevěřil, člověk může díky četbě knih snadněji poznat druhého. Dokonce a hlavně když čte člověk zjevně všechno a cokoli jako já, četba mu rozšiřuje obzor víc než co jiného; jistě, zajít si na diskotéku se z hlediska socializace může jevit jako nesrovnatelně účinnější než přečíst si zaprášenou knihu zapomenutého autora. To druhé má přesto dlouhodobější efekt. Například se nedopustíte žádného velkého přešlapu, když si spletete hlavní město nějaké země, nebudete vědět, jaký je rozdíl při oslovení „pane“ oproti  „excelence“, nebo někomu například řeknete „můj plukovníku“, když máte říct pouze „plukovníku“.

Tak trochu praštění jsou třeba hrdinové knih Julesa Verna. Samozřejmě v dobrém slova smyslu, alespoň ve většině případů. Jules Verne, posedlý vědou, měl přitom velmi specifický svět, svět, v němž se téměř vůbec nevyskytují ženy, pokud se neobjeví na jeho nejzazší periferii. Což z jeho knih ovšem nedělá dokonale přizpůsobený nástroj společenských interakcí, alespoň na první pohled. Přesto představují hlavní přínos. Některé mě silně ovlivnily, četl jsem je několikrát, a ještě k tomu v různých jazycích; bavilo mě sledovat, jak se překladatel někdy více, někdy méně zdařile potýkal s překážkami a snažil se Vernův svět plný zjevných kulturních narážek přenést do jiného jazyka.

Nemohu říct, že jsem je znal zpaměti od první strany po poslední, ale často jsem si z nich vybavoval celé pasáže. Cesta do středu Země pro mě představovala cestu do středu slov. Vrtalo mi hlavou, proč má Jules Verne na určitém místě tečku a na jiném čárku. Nedělalo mi potíže trávit celé hodiny vracením se k jedné větě. Byla to ztráta času? Možná, protože všechno, nad čím jsem se tehdy při četbě zamýšlel, jsem úplně zapomněl. Rád bych, kdyby se někdo, kdo dokázal lépe zúročit svůj dětský věk, se mnou podělil o svou zkušenost a řekl mi, jak se mu to podařilo. Věci, jimiž jsme se zabývali v dětství, se zřídka dají zužitkovat ve smyslu takříkajíc účetním. Dokonce i prostopášník, tolik lnoucí k vnadám okouzlujících žen, nakonec hlasitě naříká, že mohl lépe využít svého stavu kojence, když byl malý. Lidskou bytost formují šachy a hry.

Od Verna ke Kafkovi

Jedinými autory vědecko-fantastického žánru, které jsem ve svém životě více či reálně přečetl, byli Jules Verne a později Franz Kafka. Přirozeně byli i další, ale čtení jejich knih jsem nikdy nevěnoval tolik času a zůstal jsem spíš na vzorkové rovině, pokud jde o jejich dílo jako celek.

Jules Verne měl pro mě rozhodující přitažlivost – byl romanopisec a současně autor vědecký, přičemž tato jeho druhá vlastnost mi umožňovala přijímat tu první, jelikož za celá léta jsem nespatřoval užitek v tom, abych četl něco, co není pravda, tedy fikci. Jules Verne umožňuje cestovat, seznamuje s čísly, fakty, jež jsou ve většině případů velmi přesná, a k tomu navíc způsobem, který prozrazuje zcela jedinečný talent při popisech krajiny a míst, kam se nikdy nedostal, právě on, který sám v životě tak málo cestoval.

Verne byl ostatně autor, který mě provázel po celé dětství, když jsem se mimo žvatlání učil číst, když jsem se učil francouzštině, ale i vzorům společenského chování, samozřejmě poněkud prkenným – jež si žádalo autorovo století –, nicméně ze sociálního pohledu plně dostačujícím.

S Franzem Kafkou jsem se setkal před nějakými dvanácti lety. Tehdy to byl jeden z mála autorů, s nimiž jsem souzněl. To slovo neznamená, že jsem sdílel jeho politické nebo filozofické názory, ty se ostatně v jeho díle hledají obtížně. Ale svět, jak ho vidí a popisuje, měl shodnou energii jako ten můj. Kafka není autor, od něhož by čtenář mohl mít rád jednu knihu, a druhou nikoli – navzdory velké materiální různorodosti jeho díla (papíry, rozptýlené rukopisy atd.) všechno drží pohromadě. Jeho němčina je velmi svérázná, perfektně jasná, formálně velmi dokonalá.

Začal jsem Zámkem. Při prvním čtení jsem ho dobře nepochopil a s odstupem času jsem usoudil, že tímto dílem jsem začínat neměl. Poté mě okouzlily Kafkovy eseje a povídky napsané příležitostně, jak se říká, což je výraz, který bych chápal v jeho doslovném smyslu – okolnosti, jež vedly k jejich sepsání, mi byly neskonale blízké. Zejména mě ovlivnil text Ein Bericht für eine Akademie. Přesný překlad názvu zní Zpráva pro jistou akademii. Vypráví o opici, která se ocitne před shromážděnou akademií a svou řeč uvede slovy (překládám volně): „Vysocí páni akademici! Prokázali jste mi čest, když jste mě požádali, abych vám přednesla zprávu o svém životě opice…“ O něco později mě nadchlo dílo Blumfeld, ein älterer Junggeselle (Blumfeld, starší mládenec); četl jsem je stále dokola celé měsíce. Vyprávění se odvíjí kolem jistého jevu – v Blumfeldově pokoji od země odskočí dva míče. Je to divné, avšak vzhledem k jiným podivnostem v Kafkově světě to nevyvolává žádný zvláštní údiv. Jsou jen dalším parametrem, s nímž je třeba nadále počítat, ničím víc. Nicméně tím nejzvláštnějším nejsou míče, které odskočily, ale celý zbytek života. Proměnu jsem četl o dost později. Přesto jsem tím textem měl začínat, neboť toto vyprávění evokuje mou situaci – to, co bylo nebo mě čekalo. S Kafkou jsem objevil svět mně blízký, který jsem však neznal, svět staré střední Evropy, jež je už navždy pryč.

První kroky v jazycích

Zájem o jazyky byl dozajista tím posledním, čeho by se ode mne mé okolí nadálo. Ostatně příručky teoretiků jazyka jsem nikdy nechápal. Řekli mi, že nejsem sám, což byla slabá útěcha. Že by má způsobilost pro takříkajíc multilingvismus byla něčím přirozeným, trochu jako to mají ti šťastlivci, obyvatelé Tunisu, Lucemburku, Tallinnu a Samarkandu, kteří po tom neprahnou, a přitom hovoří více řečmi a ani si to neuvědomují? Přičinila se zde snad má způsobilost pro praxi v tom smyslu, abych mohl luštit texty a rukopisy vztahující se k tomu, co je mou předpokládanou odborností? Způsobilost lingvisty-autisty, specialisty na časování optativu v archaické mluvě obyvatel strmých údolí východní části bájné Poldévie? Jazyky mi v podstatě neslouží k ničemu konkrétnímu. V opačném případě by mě nepochybně brzy unavily.

Ten příběh je dost dlouhý. Jazyk, který představuje vůdčí princip a zůstává pro mě jakousi mentální referencí, je němčina. První cizí jazyk, který jsem se učil po svém mateřském jazyce, češtině, a francouzštině, již používám ve škole, ale nikdy soustavně. Němčina byla první lingvistická jinakost, s níž jsem byl konfrontován a do níž jsem byl ponořen. Možná že učení se jazykům mě dřív či později nevědomky vrátí k němčině nebo situacím, které jsem zažil ve spojitosti s ní.

Vlastně ani nevím, kdy a jak jsem se ten jazyk naučil – nejspíš ve škole, ale nevím proč; byl jsem trochu napřed oproti osnovám, a tak ani netuším, kam jsme v něm došli; anebo také během dlouhých prázdnin ve Švýcarsku, i když jsem v tom jazyce, ostatně ani v žádném jiném, s nikým nekomunikoval; možná až později v Německu, ale tím se všechno nevysvětluje.

Ve škole jsem měl to štěstí, že jsem s učením mohl začít brzy, na prvním stupni. Stále vzpomínám na den, kdy do třídy vešla učitelka a dětem, které jí nejspíš vůbec nic nerozuměly, neustále opakovala, že předchozí noci padla zeď. V té době nebylo ve Francii rané zahájení studia jazyků běžné. Bohužel. V němčině jsem se díval na konec učebnice, kde bývají o něco delší texty, s potěšením jsem si je četl, a tak jsem měl v jiných předmětech jen pramalou ctižádost. O tom jazyce jsem tedy musel mít pojem už v šesti nebo sedmi letech. Především si myslím, že mám určitou mentální představu o jazyce a jeho fungování, která se dost shoduje s tím, co němčina předpokládá, například ve vztahu k prostoru, ale i o jeho syntaxi.

Němčina má rovněž jisté stránky, o jejichž existenci jsem neměl tušení. Jako dítě a dospívající jsem nevěděl, že ve skutečnosti je to jazyk velmi kultivovaný, když nechci říct přímo vyumělkovaný, kterým koneckonců téměř nikdo nemluví. Zde má asi původ onen slavný vtip: Jak se v Německu poznají cizinci? – Jsou jediní, kdo mluví dokonale zdejším jazykem. Z mých různých vyučujících na německé univerzitě se jen jeden snažil mluvit korektně. Byl to velmi distingovaný profesor pocházející z hraběcího rodu; hovořil zvolna, pletl se jen zřídka, byla rozkoš čekat na okamžik, kdy – jak se blížila tečka na konci věty – se měla nakupená, dokonale vyčasovaná slovesa uložit na dobrém místě, tak trochu jako když student posledního ročníku matematické třídy po dlouhé řadě vzorců spustí mechanismy, jež náhle jako zázrakem vyústí v dokonalý výsledek. Jiný profesor, tentokrát Francouz, specialista na posvátno, se zmínil o znepokojivém fenoménu, jehož jsem si všiml už jako dítě – proč má církevní liturgie v němčině, to znamená v němčině nejen krajně formální, ale i mírně archaizující, oproti stejné liturgii pronášené ve francouzštině takový emocionální účinek? Záhada. Možná že nebýt mimořádně složité syntaxe a gramatiky sanskrtu, by se ani tento jazyk nemohl stát církevním jazykem na celá tisíciletí. Nevím.

Další stránka němčiny, kterou jsem měl objevit až později, spočívala v jejím historickém aspektu. Omezovat němčinu na Německo je hrubá chyba. Dnešní Německo má s kulturou německého jazyka jen jemný vztah. Málokdy jsem cítil tak silnou emoci jako při četbě starých textů pocházejících ze zaniklé střední Evropy, kde byla němčina tím, co stimulovalo veškerý duchovní život. Stejný pocit jsem zažil jednou večer, když jsem se vracel z Piata Tradafirilor, historického náměstí v Târgu Mures v Transylvánii, kam jsem se vypravil hledat navzdory temným desetiletím hrůzné historie stopy ztracené minulosti, kdy byly maďarština a němčina sdílenými statky.

Diverzifikace

Angličtina přišla mnohem později. Ve škole jsem ji měl až od čtrnácti let, týdně sotva hodinu nebo dvě. Na prvním stupni střední školy stejně jako na lyceu jsem tomu jazyku nepřikládal žádný význam.

K jejímu skutečnému učení jsem se dostal víceméně mimochodem – rodiče si koupili první počítač, dost neobvyklou značku, k němuž byly všechny manuály v angličtině. Začal jsem je číst, zpočátku s dost velkými obtížemi.

Zvláštnost angličtiny tkví v tom, že má množství slov příbuzných s francouzštinou nebo němčinou – pokud tedy umíte německy a francouzsky, dokážete si přibližně představit, co se v textu (je-li navíc technicky zaměřen) píše, i když jste nenavštěvovali žádné obstojné kurzy.

Poté jsem měl období staré řečtiny. Nedostal jsem se nijak zvlášť daleko, ale jedny nebo dvoje letní prázdniny jsem strávil tím, že jsem se nevěnoval téměř ničemu jinému. Bohužel jsem toto úsilí nikdy nedokázal konstruktivně zúročit. Jednou možná budu chodit do serióznějších kurzů.

Řečtina mi připadala o dost lákavější než latina, která si nikdy nezískala mou sympatii, s výjimkou té pozdější, latiny konce středověku, jež má zábavnou stránku, a to v souvislosti s mou posedlostí knihami jako Loď bláznů – nesejde na tom, že tato díla z doby pozdního středověku nebo renesance, ať už jsou ve svém originále psána v latině, nebo v jiném jazyce, mají velmi svérázný charakter, který přirovnávám k jednomu typu latiny. Patří k oněm odlišným, dost mimořádným textům, v nichž se latina chová poněkud bizarně, mísí se s nejrůznějšími jazyky, neustále balancuje mezi maximální seriózností a burleskní fraškou, přičemž ústup století obě polohy často převrátil. Ostatně latina má v sobě cosi, co ve mně vzbuzuje antipatii – mám pocit, že jsem konfrontován s destičkou ze studeného mramoru. Plamen ne a ne chytit. Přesto jsem se snažil. Přitom řeckou gramatiku vnímám jako zajímavou, pokud jde o zvučnost, způsoby psaní, a dokonce i písmo; má v sobě cosi mnohem srdečnějšího a také bohatšího. Až o dost později jsem potkal lidi, kteří nějakým způsobem sdíleli můj pohled na věc. Aspoň tedy nejsem sám.

Inalco aneb dům jazyků

Pak se mi na mozku objevila výduť a vypukl všechen ten blázinec s léky. Soustrojí neuronů, stěží modernizovaná verze slavné Lodi bláznů, náhle vykolejilo. Nemohlo se hnout dopředu ani zpátky, zaseklo se na místě. Na koleje mě svým způsobem vrátila neobvyklá psychoterapie. V té době se ve Francii začínal rozmáhat internet a moji pozornost zaujala jedna v té době naprosto bezduše vyhlížející webová stránka. Patřila škole Inalco (zkratkové slovo označující Institut national des langues et civilisations orientales, česky Státní ústav východních jazyků a civilizací), tehdy ještě nazývané „Langues O“ (Jazyky O). Ten název mi připadal divný, jelikož na rozdíl od zkratky Inalco, pro ucho příjemnější, měla tehdejší značka „Langues O“ evokovat „O“ známé z příjmení, která se hlásí ke skotské gaelštině, ačkoli zrovna takové jazyky z nejasných důvodů v Inalcu nevedli. Nicméně možná právě pro své technické nedostatky a schematický vzhled se mi ta webová stránka vlastně zalíbila. Často jsem se na ni připojoval a znovu a znovu pročítal oněch pár textů, jimiž se obracela na veřejnost, procházel jsem si seznam nabízených jazyků a v hlavě mi pozvolna klíčila myšlenka, že bych se do nějakého kurzu mohl zapsat.

Zakrátko už jsem nepochyboval, že to udělám, ale ještě jsem nevěděl, pro který jazyk se rozhodnout. Příliš jsem si nevěřil, a tak jsem úplně na začátku uvažoval, že požádám o možnost zařadit se rovnou do kurzu češtiny pro pokročilé. Pak jsem si však uvědomil, že bych se neposunul nikam dál. A já jsem v té době potřeboval objevovat něco nového. Jelikož cestování nepřipadalo v úvahu – jenom přejít přes ulici pro mne tehdy znamenalo dobrodružství týdne –, měl jsem v úmyslu cestovat v mentální rovině.

Blížil se začátek školního roku a s ním spojená úžasná možnost zapisování do kurzů, tak jsem si řekl: Jdu do toho! Během cesty metrem jsem si dokola opakoval short list jazyků, které mě zajímaly.

V té době jsem ještě užíval několik druhů léků a má sociální způsobilost měla značná omezení. V metru jsem tedy měl v hlavě čtyři jazyky: arabštinu, hebrejštinu, čínštinu a japonštinu. Jakmile jsem se vystresovaný a celý rozechvělý ocitl před budovou školy v pařížské ulici de Lille, postavil jsem se do dlouhé fronty. Když na mě přišla řada, vzal jsem si od studentky rozdávající formuláře k zápisu několik exemplářů a mazal jsem pryč. Nemohl jsem se z toho vzpamatovat několik hodin. Jako vždy na začátku nového dobrodružství.

Přišla chvíle s něčím se čtenáři svěřit. Znovu jsem se dostal do drápů psychoanalýzy, která je, ať se nám to líbí, nebo ne, ve sledování paranoiků efektivnější než CIA. Alespoň virtuálně. Až teprve o několik let později jsem zjistil, že v téže ulici, téměř přímo naproti vchodu školy, se dříve nacházela proslulá ordinace Lacan. Ještě stále tam má ceduli, anebo zašívárnu, kdo ví. Jako v případě každé správné schizofrenie si na mě počíhal ústav, tentokrát navíc ještě polyglotní. Pro vaši představu téměř jediným důvodem, proč jsme každoročně chodili do sídla Inalca, bylo zaplacení zápisného nebo nový zápis – penězi se srovná účet a tím se kruh uzavře.

U Inalca jsem vydržel dodnes.

Když jsem přišel na svou úplně první hodinu, vůbec jsem nevěděl, co mě čeká. Prostě jsem si jenom slíbil, že tentokrát udělám všechno, co je v mých silách, a vynasnažím se být v kontaktu se všemi spolužáky ze třídy. Zároveň jsem připouštěl možnost, že jsem se pořádně spletl, že Inalco není nic pro mě, že tam nebudu moct zůstat, že mé vrtochy mají víc psychotickou povahu, než jsem ochoten si přiznat.

Dopadlo to však úplně jinak. Všechny součásti soukolí do sebe báječně zapadly. Přijali mě skvěle. To jsem nečekal. V prvních hodinách jsem měl zjevné mezery, jelikož moji spolužáci – konečně v pravém smyslu slova – nějaké ponětí už měli, když ne jazykové, tak přinejmenším kulturní. Ale vlastně jsme byli všichni začátečníci, tedy na jedné lodi, a ubírali se vstříc krásnému objevování neznáma. Bylo to velmi intenzivní – nejméně deset hodin výuky týdně a stejně času na napsání domácích úloh. Přineslo mi to spoustu šťastných chvil a po večerech, když jsem na konci vyučování odcházel domů, krásný pocit, že se mi neurony v hlavě přeskupují správným směrem.

O několik let později jsem si zkoušel přibrat některé další volitelné předměty, obvykle ty nejzajímavější. Znovu jsem čekal, jak to dopadne a jestli znovu nesklouznu na okraj. Z vyučujících mě nejvíc ovlivnil profesor Daniel Bodi, odborník na starověký Střední východ, přestože jsem nesouhlasil se všemi jeho tvrzeními o politice a výživě, zejména pokud jde o čokoládu a její vliv na přibrání váhy na konci roku. Díky němu pro mě nikdy nezůstanou jazyky jako ugaritština, chetitština ani aramejština něčím nedosažitelným. A aby toho nebylo málo, je rovněž citlivým čtenářem knížek o psychologii. Když jsem později zaslechl, že se o něm v kuloárech, včetně těch univerzitních na jiných světadílech, šíří prapodivná pověst týkající se jeho výstřednosti, vnímal jsem to především jako kompliment. Právě proto, že se jeho výuka nedala nijak zhodnotit, chodil jsem na ni s nadšením.

Jak to tak bývá, s jídlem roste chuť, a tak jsem začínal uzobávat i jinde. A v Inalcu bylo pro taková pokušení příležitostí víc než dost. Alespoň v bývalých prostorách, na jejichž zvláštnosti se podepsala desetiletí nepřetržitého užívání. Když jste procházeli po chodbách, potkávali jste studenty hovořící nejrůznějšími jazyky. Stejně je tomu, když člověk obrazně řečeno prohrabává odpadkové koše, jak jsem to občas v symbolické rovině dělával – v kopírce jednou někdo nechal první stránky úvodu do paštunštiny, jazyka, jímž se mluví v Afghánistánu a také trochu v Pákistánu. Později jsem docházel na předmět zaměřený na africká náboženství do budovy, kam jsem se odvážil vstoupit až po zralé úvaze, třebaže byla ze všech nejútulnější – na chodbě jsem mezi vyvěšenými rozvrhy zahlédl kurzy amharštiny, jednoho z moderních jazyků, jímž hovoří obyvatelé Etiopie. Okamžitě jsem věděl, že to jednou zkusím. Rok a půl nato se to stalo.

Ještě později, možná v tom bylo něco patologického, jsem se zapsal na ázerbájdžánštinu a na starou etiopštinu.

Nejsem lingvista, lingvistiku jsem nikdy nestudoval. O jazyky se zajímám jen proto, abych měl přístup k dochovaným starověkým, zejména středovýchodním textům. To nevylučuje jistá drobná odbočení nebo objevy uskutečněné jen tak mimochodem, jako klasický sanskrt. V jeho studiu pokračuji dodnes. A také jsem měl možnost setkat se s neobyčejnými učiteli. Specialisty na gramatiku klasického sanskrtu. Pro mne to jsou navíc cenné životní zkušenosti. Bohužel o nejzajímavější předměty je ze strany studentů nejmenší zájem. Čím nabitější jsou kurzy angličtiny zakončené licenciátem, o to méně bývají obsazeny právě netypické předměty. A to má své výhody. Je to, jako kdybyste chodili téměř na soukromé hodiny. Proto jsem také stále věčný student.

Nezůstal jsem jen u školy Inalco. Začal jsem navštěvovat kurz sanskrtu na Univerzitě Paris III, ve Francii jediný takto zaměřený. Ge’ez, starou etiopštinu, jsem zase studoval na pařížském Katolickém institutu. Můj seznam cizích jazyků by se takto mohl dál rozrůstat; ostatně nejspíš bych se ani nedokázal smířit s představou, že by byl výčet řečí, jež bych se rád naučil, jednoho dne kompletní. Nejspíš se shodneme na tom, že není normální naučit se nějaký jazyk a hypoteticky se jím dokázat domluvit, když si člověk ani neuvědomuje, že se mu učí nebo že ho zná. Představme si klasicky známý příklad krále, který se dvanáct hodin věnuje svému úřadu a ve zbývajícím čase spí, přičemž si sám sebe představuje jako nádeníka, a vedle něj si postavme nádeníka, který dvanáct hodin denně dře při plnění úkolu, ve zbývajícím čase spí, přičemž si představuje, že je král. A teď si vezměme studenta, který se učí trochu ode všeho – a ani si to neuvědomuje, a vedle něho bezstarostného tvora, který nedělá nic… Zbytek už si každý domyslí sám. Stejně jako se může zdát, že si nečinnost druhého zaslouží pokárání, může se i ten první svou aktivitou dopracovat k tomu, že bude zralý pro zde již vícekrát zmíněný ústav, tedy blázinec, kam přirozeně patří…

Návrat k vyloučenosti

Pohádky uzavírá otřepaná formule, která má vyjadřovat šťastný konec. I přes její značně rozšířenou kritiku by se nemělo zapomínat, že snažit se o totéž, samozřejmě různými způsoby, je nutné. Jde o to, aby vyprávění přežilo. Navzdory několika příkladům, kde to funguje obráceně, by příběh o Šípkové Růžence, která se nakonec nedočká svého prince, vůbec nikoho nezajímal. Představa potenciálního návratu k vyloučenosti tedy pro mě není vítaná. Možná odráží především chmurné osobní předtuchy, vábivé a iracionální. Jak bych však měl na druhé straně vzhledem ke své „drogové“ závislosti nakonec dopadnout? Když si provedeme abstrakci zásadní otázky týkající se všeobecné reálnosti tohoto procesu, zdá se mi, že by měly být zmíněny dva mechanismy. Jeden zjevný, druhý nenápadnější, avšak o to zrádnější.

Zcela evidentně mám ještě víc než dřív problém sám sebe definovat. Řeklo by se, že to může být dobře. V rovině literární snad. Nicméně sám bývám jaksepatří zaskočen pokaždé, když mám odpovědět na přitom nevinnou, rutinní, ba dokonce přátelskou otázku: Co v životě dělám? Mohu ji obrátit v žert a odvést pozornost jinam. Jak se zachovat tváří v tvář téže otázce, je-li položena s chladnou sebejistotou úředního formuláře? To pro mě není jen tak. Anebo jsem se přes tuto zábranu jednoduše nedokázal přenést. Když jsem požádán, abych na tuto otázku odpověděl poctivě v úředním kontextu připouštějícím jen jednu odpověď, ačkoli mi na mysl přichází celá jejich řada, musím se nevyhnutelně cítit jako podvodník.

To se však netýká pouze a jedině konkrétních případů, jako jsou dokumenty, které je třeba vyplnit. Vezměme si příklad jazyků. K čemu mě takové učení vede? Logicky to vysvětlit neumím, svedu to čistě autobiograficky poukazem na seznam jazyků, které jsem v daném okamžiku studoval. Ostatně navíc se v této věci snažím čím dál víc mlžit. Před pár dny se na úvodní hodině nového kurzu vyučující profesor zeptal, kdo zná místní jazyky, což v daném kontextu znamenalo jazyky Střední Asie. Když na mě přišla řada, řekl jsem jméno jednoho jazyka. Na konci hodiny – jak kulturní zvyklosti ukládají – jsem s tímto profesorem diskutoval a on z našeho rozhovoru nakonec vyrozuměl, že znám ještě další. Zmínil jsem tedy ještě několik jazyků, načež se mě profesor udiveně zeptal: „Ale proč jste to předtím neřekl? Přece není důvod se za to stydět…“ Nevěděl jsem, co na to odpovědět. Jak se dalo čekat, za několik okamžiků se znovu naléhavě zeptal, proč jsem se ty jazyky chtěl naučit. Opět mi v odpovědi bránil ostych. A to jsem se ještě částečně řídil svou zásadou nezmiňovat z opatrnosti všechny zbývající jazyky.

Jiná analogická situace, v níž se projevuje ohrožující potenciál učení, souvisí s mou disertací. I když první roky mého doktorátu začaly z hlediska daného oboru relativně tradičně, mé lingvistické choutky se v mé práci nezapřely. A způsobovaly, že chvílemi nabírala zcela nečekaný směr. Já sám jsem navíc mnohokrát nabyl dojmu či iluze, že jsem si leccos ujasnil. I vedoucímu mé práce se občas líbily. V konečném důsledku mi ji ovšem sabotovaly. Obhájil jsem v roce 2009. Od té doby jsem v té práci nelistoval ani ji neotevřel. Dokonce mě ani nenapadlo podniknout kroky k její publikaci. Několik lidí na mne naléhalo, abych jim její rukopis poslal v elektronické podobě. Neudělal jsem to. Projevují se v ní humorné podivnosti – ani nedokážu říct, k jakému oboru se má práce reálně vztahuje. Během let jejího vzniku jsem patřil ke Středisku germánských studií, i když germanista v univerzitním smyslu nejsem. Nečetl jsem Goetha ani Schillera. Pod tlakem nutnosti občas říkám, že jsem filozof, a přitom z filozofie jako takové pravděpodobně nevím zhola nic. Úřední výnos, že doktorát lze získat v oboru, jemuž člověk ani za mák nerozumí, může být zajímavý z pohledu osobního rozvoje; rovněž to může být znamení, že realita je občas šílenější než delirium šílenců; především je však devastující pro konkrétní pokračování věcí.

Vedle oboru je zde rovněž otázka prostého názvu. Má disertace má název jak úřední, tak neoficiální. Ten úřední musí být nanejvýš seriózní, nanejvýš „pravdivý“. Jenže den předtím, než jsem měl elektronickou verzi odnést k vytištění několika exemplářů pro členy komise, jsem si uvědomil, že má práce nemá téma ani název. A tak jsem ho ve značně pokročilé noční době a v téměř nepříčetném stavu musel zformulovat tak, aby působil pokud možno honosně. Nevím, zda stejně postupovali i ostatní a jen to dokázali šikovněji zakrýt, nebo provedli seriózní metodický výzkum. Neoficiální název práce vlastně nemám; když na mě někdo tlačí otázkami, obvykle si nějaký vymyslím tak, aby byl více či méně přijatelný a souvisel s vágními vzpomínkami, jež jsem si uchoval od těch let, co jsem tu práci psal.

Myslím si, že vedle těchto otázek, týkajících se nevymezenosti a neznáma ve vztahu ke společenským nezbytnostem, mají mé pokusy o lingvistické učení za následek vznik druhého, méně zjevného mechanismu vyloučenosti. Začínám věřit tomu, že hlavní a nezbytnou složkou společenského života lidí je frustrace a ignorantství. Samozřejmě existují filozofické systémy, které takové věci potvrzují. Silnější pro mě bylo, když jsem si to sám uvědomil. Vědění bývá na obtíž. Jednou z věcí, které dělám – zdráhám se říct, že pro rozptýlení, spíš jde o posedlost –, je srovnávání novinových článků, které vyšly v různých jazycích; nejenže se v průběhu tohoto procesu obohacují o další údaje, ale hlavně bývají při žurnalistickém zpracování, kdy získávají svou konečnou podobu, o určité prvky nepostřehnutelným způsobem oklešťovány. Tyto vynechávky jsou nezbytnou podmínkou fungování nové verze článku v přijímající kultuře. Analogický mechanismus lze sledovat i v případě náboženství – věta, již křesťané přisuzují Ježíši, je jinde přisuzována Buddhovi, rabínovi nebo imámovi, co já vím. To je věc, k níž by v žádném případě nemělo docházet a jež se kupodivu běžně děje. V univerzitním prostředí, kde se nakládá s pojmy jako „mezioborovost“, „víceoborovost“, „mezinárodní excelentnost“ – tak trochu jako když se v časech mých rodičů mluvilo o „míru“ a „socialismu“ –, jsou některá srovnání možná, například se dnes tolerují studia srovnávající Bibli s texty pocházejícími ze starověkého Středního východu. Ale pátrat víc do hloubky nebo se snažit zajít dál není dovoleno. Měli by vás za šaška a zarazili by vám kredity. V souvislosti se vzděláváním vysokých úředníků „po francouzsku“, abychom měli třetí příklad, jsem si často kladl otázku, nejen pokud jde o to, co by měli znát a co vlastně prověřuje rituál přijímací zkoušky, ale i o to, co musí povinně neznat. Z tohoto pohledu jejich vzdělávací zařízení plní úkol, v nějž lze mít alespoň pro jednou plnou důvěru.

Toxikomanie, zkušenost možná až příliš silná, příliš osamocená, celkem vzato vážně škodí socializaci. Foucault – jehož výzvy k nalezení nejzdravější drogy skýtající co možná nejvíc potěšení a co možná nejméně vedlejších účinků by dnes vyzněly skandálně a svého původce by přivedly před soud a žalářníky – si nepochybně uvědomoval, že hlavní problém závislosti nespočívá v té či oné chemické vlastnosti příslušných psychofarmak. Chce-li závislý dostat svou drogu, musí se tvářit, že se bez ní obejde.

Po svém posledním setkání s napříště již bývalým vedoucím své práce jsem pocítil dojetí, neboť jsem asi pochopil, co se ten starý pán, jehož jsem měl proti sobě, svými nenápadnými narážkami ještě jednou pokusil naznačit – že i on celý svůj dlouhý život hrál divadlo.

6/
Bohatství je jen v lidech – přátelé a zaměstnání

Jsou autistovy zájmy vždy „nefunkční“, jinými slovy k ničemu nevedou, jak tvrdila jistá přednášející? To bych se takto povšechně neodvážil tvrdit. Zvolil jsem postup, který mi časem do určité míry pomohl opravit některé mé přehmaty a najít si přátele a pak i zaměstnání.

Nicméně tento proces probíhal, jak si každý dokáže představit, díky laskavosti některých lidí a náhodným setkáním, paralelně s obvyklými postupy. Šlo o funkční systém užívaný takříkajíc „postaru“, kdy nad společenskými rolemi vítězí přímá znalost lidí.

Pojednání o metodě: od kopance k „ťafce“

a poté k protiúderu

Učení se společenským kódům není u mladého autisty bezbolestná záležitost. Ostatně nejinak je tomu zpravidla u všech trochu okrajových sociálních skupin, jako jsou přistěhovalci nebo postižení. Pokaždé, když se mi podařil nějaký společenský kopanec, po němž následovala pomyslná facka, jak v přeneseném, tak často ve velmi konkrétním smyslu, snažil jsem se identifikovat věci hodné zapamatování.

Toto učení má ostatně mnoho shodného se studiem cizího jazyka, kdy se učíte slovní zásobě přímo úměrně ranám, které schytáváte; nemusíte přitom nutně postupovat podle harmonogramu, například dnes se naučit slovíčka z okruhu čisticích prostředků a zítra názvy zvířat v zoologické zahradě. V praxi to nakonec vypadá jinak: předpokládejme, že jsem na ulici, zabloudím a uvědomím si, že nevím, jak se mám zeptat na cestu k hotelu. Když ho po hodině úzkosti a marného hledání konečně najdu, je pravděpodobné, že se hned vrhnu na jazykové příručky a náležitou formulaci si tentokrát zapamatuji. V lingvistice se v té souvislosti hovoří, pokud se nemýlím, o „náhodné“ gramatice.

Je zbytečné dodávat, že mé dny bývaly přirozeně bohaté na „kopance“ a „ťafky“, tedy na potenciální učení. Postupem času jsem se rovněž naučil, jak z toho něco vytěžit – oč menší užitek jsem měl obvykle ze svých přehmatů v době, kdy jsem byl žákem nejnižších tříd na základní škole, o to víc jsem měl postupně snahu se poučit. Ukážeme si to na příkladu posledního velkého kopance s učiteli. Došlo k němu v hodině francouzštiny dva roky před maturitou; rozebírali jsme nějaký text a několik minut před přestávkou nás profesorka požádala o náš názor nebo komentář, přičemž ovšem neupřesnila, zda se týká textu probíraného v hodině, nebo metody její práce. Jelikož jsem to pochopil tak, že jde o druhou možnost, zvedl jsem ruku a spontánně, bez jakýchkoli rozpaků, jsem za největší problém označil špatnou organizaci a nedostatečnou strukturovanost její hodiny. Profesorka nereagovala. Na konci hodiny, poté co ostatní žáci opustili třídu a já jsem se s ní ocitl o samotě – sbalení věcí mi vzhledem k mé nešikovnosti zabere víc času –, dala volný průchod svým emocím a jaksepatří mi vynadala. Tehdy jsem pochopil, že takové věci se neříkají.

To mě ostatně inspiruje k jedné poznámce. Na podobné situace existují různé průpovídky, jako že je třeba sedmkrát převrátit jazyk v ústech, než začneme mluvit, a jiné. Míní se tím, že zraňující slova vycházejí z citového hnutí, jež si lze včas uvědomit a racionálně přemoci. Nicméně se domnívám, že v případě zraňujících poznámek mladých autistů by jakékoli záměrné pozdržování řeči nebylo dostatečnou ochranou, jelikož tito mluvčí obvykle nemají v úmyslu vědomě se druhého slovně dotknout.

Následně jsem si musel celou situaci zrekonstruovat, představit si, co v ní bylo špatně. Sice to pro mne bylo velmi stresující, avšak sociálně prospěšné. Pro profesorku muselo být obzvlášť nepříjemné právě to, že onu zraňující větu pronesl dokonale přirozeným tónem premiant třídy sedící v první lavici. To musí být mnohem horší, než kdyby něco takového vykřikl ze zadní lavice nějaký lajdák. Muselo ji to ranit. To jsou těžké chvíle, ale jedině díky nim se lze něco naučit.

Občas býváme svědky situací ještě složitějších. Společenská „ťafka“ může být jemnější, méně zjevná, nebo na očividné faux pas, k němuž právě došlo, nemusí přímo navazovat. Příklad: jednou na konci roku se mě spolužák ze třídy na Sciences Po zeptal: „Josefe, proč nekoukáš po holkách?“ Neodpověděl jsem nic, protože jsem hodně slabý, pokud jde o spontánní reakce na nečekanou situaci. Veškeré umění politiků spočívá naopak v tom, že umí pružně navázat, vypálit odpověď. Díky svému drobnému džobu na pařížské radnici jsem se ale i já mnohému naučil.

Další etapou je tedy podle mě umění přejít od boty, která se stala, po následující utržené „ťafce“ k odpovědi protiúderem. Dnes jsem na to, abych mohl reagovat, nepochybně „svalnatější“ než tehdy jako kluk. Naučil jsem se rozdávat protiúdery, ačkoli se v trefě nebo razanci nemohu ani v nejmenším rovnat mistrům v tomto oboru. Jsem o trochu zdatnější, přesněji docela kousavý, když reaguji písemně a mohu si promyslet nejlepší možnou strategii. Dokonce dokážu být docela pes. Všímám si lidí a umím si zapamatovat jejich způsoby, očekávání, náhledy. A právě sledováním těchto detailů lze získat argumenty, které si člověk obvykle nechává pro sebe, ale jež může v příhodnou chvíli použít.

Přátelé – přehmaty se zakazují

To nás přivádí k zásadnímu tématu a zároveň velké výzvě, jež z něj plyne pro osoby s autismem – získávání přátel. Myslím si, že po dlouhých letech po sobě jdoucích neúspěchů jsem v této zkoušce spíš obstál, i když si troufám říct, že způsobem poněkud ortodoxním.

V tomto ohledu je pro mě klíčovým datem 29. červen 2002, kdy jsem mailem dostal současně odpověď od dvou lidí na internetovém fóru (tehdy se s tím teprve začínalo). Ti se od té doby stali mými přáteli.

Šlo o fórum Mensa France, sdružení, o němž se ještě zmíním a jehož jsem byl v té době už rok členem. Ani nevím, jak je to s ním dnes, ale tehdy je navštěvovali lidé, kteří byli podle mých kritérií zajímaví – trochu zvláštní a bylo možné diskutovat s nimi o odborných tématech.

Absolutně nové, strhující pro mne bylo a pokaždé mě znovu a znovu ohromovalo to, že mi odpovídali. Byl jsem mnohem víc zvyklý, že na moje vzkazy buď žádná odpověď nepřišla, nebo jsem dostal urážlivý mail.

Jeden z nich se jmenuje Loïc. Občas mu říkám kamarád lingvista. Protože tím je víc než kdokoli jiný. Tehdy v tom oboru ještě nebyl doktorem a měl daleko víc problémů sociální povahy než nyní. Hlavní vlastností, kterou jsem u něho oceňoval v prvopočátečním období našeho dopisování, byla jeho stálost. Jeho schopnost vést průběžně seriózní debatu o tom, co ho zajímá. To mi věci v mnohém usnadnilo, zejména na počátku, když jsem byl trochu ztracený, protože napsat mail je umění. Dokonce i banální mail, ten hlavně.

Loïc bydlí na venkově, daleko od Paříže. Lituje jedině toho, že nežije v ještě klidnějším místě. Obvykle se s ním vídám jednou ročně, těsně před Vánoci, avšak kvůli tomu, že cestuji, jsem se s ním už dlouho nepotkal.

Jak je možné, že jsem si já, který nejsem lingvista, vypěstoval kontakt s odborníkem? Pravděpodobně tomu napomohly dvě věci. Zaprvé fakt, že Loïkovy zájmy lingvistického charakteru jsou dostatečně proměnlivé a každopádně velmi široké – jednou se učí nějaký jazyk, další den přejde na jiný, pak se vrátí k tomu prvnímu a podobně. Lze se s ním bavit například o politických aspektech, jelikož jedním z hlavních kritérií politického hodnocení lidí je podle něho jejich vztah k jazykům, jejich postoj k ovládání cizích jazyků a dostatek vůle nebo její absence, pokud jde o uznávání jiných jazyků, než je francouzština. To je sice originální názor, ovšem má svou váhu, neboť historický pohled ukazuje, že diktatury obecně se stavějí nepřátelsky vůči lingvistické rozmanitosti.

Například vichystická vláda, která kolaborovala s Němci, okamžitě zakázala telefonické hovory a komunikaci v jiných jazycích než francouzštině a němčině (té ze zřejmých příčin, rozhodně ne z důvodu otevírání se světu). Naopak si myslím, že výjimečná politická stabilita a model konsensuální demokracie Švýcarska jsou z velké části spojeny s vnitřně polyglotní povahou, kterou si tato země dokázala zachovat, ačkoli zbytek Evropy pustošily kdovíkolikrát ty nejšílenější a nejkrutější barbarské režimy.

Druhá osoba, která si byla ochotna se mnou dopisovat, se jmenuje Florence. Úplně na začátku jsme se bavili o testech IQ. I ji těšilodělat je jen tak pro zábavu nebo jako sport, a ani se nepotřebovala dívat na závěrečné skóre. Další téma, které několik let zaměstnávalo naše debaty, byla schizofrenie. Nepřímo pro mne byly velmi přínosné Florenciny kolísavé diagnózy, zejména týkající se způsobilosti relativizovat verdikt psychiatrů. Dalším tématem, které nás oba zajímalo, zejména po roce 2005–2006, byla profesní kariéra. Florence, vysoce postavená manažerka, částečně s podobným vzděláním, jaké mám já, mě naučila všechno o tom, jak funguje podnik, jaká má úskalí a jaké se v něm uplatňují společenské kódy.

Je pravda, že později, kdy jsem začal vystupovat v televizi a médiích, o nichž ještě bude řeč, se kolem mě vyrojily spousty falešných přátel. Ale téměř nikdy se mi nepodařilo vytvořit si s druhými stejný druh kontaktu jako s oběma mými „historickými“ kamarády. K tomu nepochybně přispělo několik faktorů – už jsem měl za sebou svou dávku korespondence a určující roli bezesporu sehrál i fakt, že tito dva přátelé se mnou komunikovali od dob, kdy o to nikdo jiný nestál. Díky nim jsem se mohl setkat s úžasnými lidmi, z nichž se stali moji dobří přátelé, jako Déborah, módní a umělecká návrhářka, Sébastien, také umělec, ale především člověk, a spousta dalších.

Naučit se psát maily mi zabralo hodně času. Velké potíže mi dělalo najít správná slova. Oba moji kamarádi, s nimiž jsem si dopisoval, mi to vůbec neměli za zlé. Anebo to bylo tím, že se mi přizpůsobili? Je zajímavé, jak složitý dokáže být lidský tvor. Skutečnost, že mi pravidelně píšou, lze brát z jejich strany jako intelektuální rigiditu, ostatně z mé možná také; všechno lze však brát i jako známku přizpůsobivosti, pružnosti. Psychiatrické kategorie mají značná omezení.

Když člověk naváže kontakt s „normálními“ lidmi, ti se obvykle rychle unaví nebo mají jistá očekávání a ta se k jejich zklamání nenaplní. Anebo se zpočátku nadchnou – a po půl roce se změní k nepoznání. Takže stýkat se s nenormálními má vlastně něco do sebe…

Chránit se

Myslím si a zkušenost z let, kdy jsem byl mediálně dost na očích, mi to až karikaturně potvrdila, že učení se společenským kontaktům by mělo zahrnovat i způsoby, jak se účinně bránit. Na osoby s autismem číhá kromě jejich nešikovnosti a zranitelnosti ještě další nebezpečí – sklon domnívat se, že po letech odstrkování a osamělosti je každý kontakt výjimečným projevem přízně, která už nebude zpochybněna.

Teď začínám mít trochu trénink. Když jsem s někým, nebo když mi někdo píše, usilovně se snažím analyzovat jeho obraty a pokouším se udělat si obrázek o jeho psychologickém profilu. Víceméně se mi to daří a myslím si, že se v tom postupně zlepšuji. Velmi mi lichotí, když jsem v kontaktu s psychiatry nebo psychology a oni mi občas řeknou, že mé psychologické profily lidí jsou dost přesné.

Je třeba naučit se mentálně si představovat problémy, na nichž příslušný kontakt pravděpodobně pohoří. Jelikož mám ve své databázi jisté lidské typy, myslím si, že mohu lidi ve slušném počtu případů dopředu odhadnout.

Tento bezpečnostní přístup má dva zvrácené efekty. Na jedné straně po mně vyžaduje někdy až nadměrné úsilí, a tak snižuje můj zájem s dotyčným člověkem zůstávat ve styku. Na druhé straně jsem nepochybně až příliš opatrný. Oscar Wilde říkával, že jediné, čeho nikdy nelituje, jsou pošetilosti; když je člověk ve vztahu k druhým příliš racionální a opatrný, ani to pak nemůže dlouho fungovat. Občas se cítím jako v Molièrově Lakomci. Nikoli nutně jako škrt, protože bych nechtěl pouštět peníze, ale jako někdo, kdo všechno pečlivě zvažuje, než se do něčeho pustí, a nemusí jít přitom o nějak zvlášť důležité činnosti. Domnívám se, že právě takto se chovám, což nutně působí určité problémy. Je velká otázka, s čím se lze druhému svěřit, co mu říct a co neříct. Vzhledem k tomu, že v minulosti jsem řekl věci, které jsem říkat neměl, mám teď sklony k opatrnosti. Předpokládám, že tím musím druhé, kteří předem očekávají určitou míru důvěry, přece jen trochu rozčilovat. Je to součást lidské hry. Například mám tendenci vyhýbat se, jak to jen lze, uvádění jmen svých přátel nebo kontaktů, nebo se odmítám svěřovat s tím, čím se konkrétně zabývám.

Koneckonců je velmi těžké vědět, kam až lze tím či oním směrem zajít. Jednu dobu mě obviňovali, že jsem agent tajných služeb. To považuji za dost zábavné, protože předpokládám, že tam zaměstnávají sociálně mnohem způsobilejší pracovníky.

Samota, dav a pustina

Trpím osamělostí? To je typická otázka týkající se autismu. Myslím si, že stejně jako všichni mám i já jistou chuť jít druhým vstříc, jít se podívat, co dělají. Nicméně samotu se mi daří zvládat trochu lépe než většině lidí. Na druhou stranu někteří lidé bývají od přírody velmi samotářští, ani nemusejí mít autismus.

Mívám období, kdy jsem příliš pracovně vytížen a kdy bych si přál strávit týden stranou všech a nemuset s nikým komunikovat. Závidím lidem, s autismem i bez, kterým se podařilo odstěhovat se na venkov. Existují místa, kde se o autě, jež tudy jednou za čas projede, píše v novinách. Tady, ve Střední Asii, jsou místa, jež stimulují mou představivost nejvíc ze všech, právě ta, kde je vůbec nejmíň lidí, například pouštní hory.

Je zjevné, že existují věci, které mě u lidí fascinují a způsobují, že mám chuť se k nim přiblížit. Ostatní by si jich přitom ani nemuseli všimnout. Například mi připadá dost zábavné, jak se mnozí připoutávají k přechodným vlastnostem. Jak například ten který muž vyhledává blondýnky, a nikoli brunety nebo naopak, zatímco to všechno je tak klamné a prochází neustálou změnou. Blondýnka ve skutečnosti blondýnkou vůbec být nemusí, ostatně ve Francii je to nejčastější případ. A lidská přirozenost způsobí, že mladá štíhlá blondýnka za několik let nebude ani blondýnka, ani mladá a ani štíhlá. A existují další rysy, jež vůbec nelze ověřit, a přesto jsou určující. V době, kdy jsem čas od času pracoval pro dámské časopisy, ve mně vyvolávala velké rozpaky kritéria vyjmenovávaná v dopisech přicházejících od čtenářek – pokaždé nebo téměř vždy byla popsaná bytost představena jako někdo úžasný, nesmírně vtipný a inteligentní. Nebylo jasné, do jaké míry to odráží skutečnou povahu, nebo nakolik jde o prostou projekci do druhého. Z jedné strany, a zde musím být já sám chycen za slovo, lze předpokládat, že taková projekce, pokud je oboustranná a dokáže přetrvat, může skutečně napomoci tomu, aby se vztah vydařil, i kdyby spočíval na špatných základech.

Špatný základ a s ním spojené otázky mi tak trochu připomínají problematiku líčení. V čem, a to pro mě zůstává trochu záhadou, si lidé, kteří se líčí, myslí, že jsou krásní nebo krásné? Líčení nebo jeho odmítání na věci nic nezmění. Někteří lidé mi navrhovali, že se mnou budou chodit po obchodech, abych změnil „look“. V principu mi to připadá dost divné. Ale svět takhle funguje. Má aktivita za účelem sabotáže tedy spočívá v tom, že nosím stále stejné šaty, málo přizpůsobené konkrétní situaci. Je to otázka zvyku a zároveň forma tichého protestu.

Nasreddin, legendární postava muslimské Asie, který měl žít údajně v Buchaře nedaleko Samarkandu, kde píšu tyto řádky, vypráví, jak byl pozván na večeři k jednomu vznešenému muži. Jelikož měl naspěch a nestačil se převléct, dostavil se v tom, v čem právě byl. V pánově domě si mysleli, že je žebrák, a hnali ho pryč. Tak se navlékl do vzácných šatů a znovu zaklepal na dveře. Tentokrát ho přivítali se všemi poctami. Nasreddina posadili ke knížecímu stolu. Polévku si nalil do kapes a kousky masa si uschoval do turbanu. Ohromení hostitelé ho žádali o vysvětlení. Nato jim Nasreddin odpověděl, že dává najíst svým šatům, neboť poté co viděl, jak rozdílného se mu dostalo přijetí, když přišel prvně a podruhé, pochopil, že pohoštění se týká jich. Čtenář nejspíš zná podobné příběhy, jež se k nám dostaly v podobě starých řeckých bájí a pověstí. Možná jde o jeden příběh, procházející kulturami a národy. A to, co vypráví, zůstalo pravdivým dodnes.

Umění protiúderu – nezaměstnanost a můj úplně první džob

O zaměstnávání autistů se téměř nemluví. V souvislosti se zaměstnáváním osob se zdravotním postižením obecně se často tvrdí, že jejich zapojení do profese brání hlavně jejich nedostatečná kvalifikace. U autistů tento argument neobstojí – ostatně i v případě zaměstnávání postižených obecně je to především záminka. Myslím si, že kdybych měl hledat zaměstnání obvyklou cestou, nejspíš bych je nikdy nezískal. Bez ohledu na délku mého curricula vitae, anebo naopak právě kvůli ní. Navzdory zdokonalení kompetencí posuzovaných při přijímacích pohovorech stále nemám způsobilosti, které by začátečník považoval za přirozené. Ačkoli jsem schopen dobře reagovat na témata spíše abstraktní, prodávat sám sebe je pro mne neskonale těžké. Takhle jsem nejen propadl u všech přijímacích pohovorů bez výjimky, ale navíc jsem se stal obětí nejrůznějších špatných praktik (stalo se mi, že mi i někteří významní vydavatelé neproplatili překlady, a jakmile jsem laskavě splnil, co se po mně žádalo, byl jsem odmítnut či zcela ignorován). Takový pohovor se odehrává jako skutečný rituál. Musíte určitým způsobem pozdravit, určitým způsobem podat ruku. Ukázat, že jste ten správný člověk, který se hodí na dané místo. Nesmíte se podceňovat nebo svou cenu snižovat. Musíte osobě provádějící pohovor hledět přímo do očí. Musíte sehrát úplnou hru svádění. Kdysi jsem měl sklon dívat se do země, sedět na židli celý křečovitý. Vyjadřoval jsem se mnohem pedantštěji než dnes. Intonaci jsem měl monotónnější. Byla to schůzka s neúspěchem. Jak mi vedoucí osobního oddělení jedné velké reklamní firmy řekla: „Kdyby byli všichni uchazeči o stáž jako vy, žádného bychom nepřijali.“

Získat svou úplně první brigádu se mi přesto podařilo. Na podzim roku 2003 jsem měl po dokončení studia na Sciences Po tříměsíční okno, kdy jsem byl po užívání neuroleptik neustále ospalý, ale přesto jsem ještě mohl jakžtakž fungovat. A navíc nešlo o skutečnou práci, ale spíš o neplacenou stáž.

Mnohokrát jsem poslal svůj životopis, neboť jsem ještě neurčitě věřil oficiální propagandě, podle níž absolventi Sciences Po seženou práci snadněji. Výsledek se nedostavil. Ovšem podnik, o němž je řeč, byl jiný. Přijali mě tam bez vstupního pohovoru. Byla to redakční agentura časopisů pro ženy, něco mezi tiskovou a reklamní agenturou.

Možná že mě ve skutečnosti přijali pro legraci. V té agentuře totiž pracovaly jenom ženy, od šéfové po mladou sekretářku. A vládla tam neuvěřitelná atmosféra. Při první pracovní schůzce týmu, jíž jsem se účastnil, tedy v situaci ryze úředního charakteru, se šéfová při rekapitulaci věcí, jež bylo třeba splnit, pochlubila, že je schopná mít „to“ i sedmkrát po sobě, načež se otočila ke mně a dodala, že nemůžu vědět, o čem mluví.

Tak jsem se začal učit triky redakčního řemesla. Netřeba zdůrazňovat, že jsem musel začínat od nuly. Neznal jsem vůbec nic, netušil jsem, co je „jacuzzi“, výraz běžně užívaný pro vířivku, něco tak důležitého pro každého redaktora časopisu pro ženy. Stejně to dopadalo i se značkami parfémů nebo názvy dobrých pařížských restaurací. Zapůsobilo to jako další výzva k poznávání nového, navzdory obtížnosti prvních kroků. Několik týdnů jsem tu práci nebyl schopný dělat správně, ale postupně jsem si osvojil určité jazykové prvky, kusy vět, způsob, jak je propojit, jak napsat článek. Když nevíte, co je jacuzzi, jak potom chcete popsat luxusní hotely v Thajsku? Tak třeba Spa pro mě bylo město v Belgii, které během první světové války poskytlo místo pro hlavní stan a ubytovací prostor německé armádě, zatímco pro mé kolegyně představovalo „spa“ něco dočista jiného.[10] Rovněž mi dalo zabrat, než jsem pochopil, proč lidé rádi tráví čas v zařízeních, kde na vás stříkají teplou vodu. Rozhovory mých kolegyní mě překvapovaly: mluvily o hercích, líčení. Nové věci jsem zpočátku poslouchal se směsí okouzlení a úžasu.

Že jsem prošel touto agenturou, pro mě nakonec byla zajímavá, i když dost náročná zkušenost. Ukazuje, že člověk může být aktivní v oblastech na první pohled naprosto nečekaných. A že autisti se uplatní víceméně všude.

Setkání na radnici

Přešly těžké roky. Po práci na několika překladech a později hlavně mnoha týdnech strávených v nečinnosti jsem měl schůzku s člověkem, který je v současnosti jedním ze zástupců pařížského starosty a tehdy byl starostovým odborným poradcem v oblasti zdravotně postižených – s Hamouem Bouakkazem. Koncem roku 2006 jsme měli mít jednání o začlenění osob s autismem.

Nakonec se však týkalo hlavně mě. Na jeho konci mi Hamou řekl: „Nechám si tě!“ a začal tím, že po mně chtěl, abych mu psal některé drobnosti, zpočátku jen velmi málo, asi tak jednou měsíčně. Když viděl, že by to mohlo fungovat, udělal ze mě svého asistenta v Agefiphu, sdružení zřízeném za účelem spravování fondů pro osobní začlenění postižených osob. Jde o poloveřejnou instituci, kterou dobře znají podniky, neboť jí musejí poskytovat určitou sumu, pokud nedodržují kvóty zaměstnávání zdravotně postižených. Jako Hamouův asistent jsem v Agefiphu, kde můj šéf dělal ve správní radě, pracoval dva a půl roku.

Pak jsem se stal jeho asistentem na radnici. Musím přiznat, že jsem dost dobře neznal oficiální název své funkce, ale to vlastně není důležité. Měl jsem místo ušité na míru. Bez toho bych co nevidět pohořel. Konkrétně jsem se věnoval hlavně redakční, občas poradní práci a vypracovávání přehledů dat. Také bylo třeba provádět specializovaný výběr z tisku, přičemž můj šéf se častokrát zajímal o můj názor. Nejčastěji probíraným tématem byli postižení, vyloučení, znevýhodnění občané a komunitní život v Paříži. Nevztahovalo se na mě žádné striktní pravidlo.

Občas se mě někdo zeptá, proč na tom místě lpím. Ostatně v šéfově týmu jsem služebně výrazně „nejstarší“. Z čistě finančního pohledu si myslím, že díky minimálnímu příjmu vyplácenému osobám, které jiné zdroje nemají (RMI), a prostředkům z příjmu aktivní solidarity (RSA) bych se nějak uživil, jelikož nijak zvlášť neutrácím a nemusím platit nájem. Pokračoval jsem tedy ve své skrovné brigádě, jelikož si vážím svého šéfa, který se rovněž stal mým přítelem. Když je člověk jako on, syn negramotných kabylských rodičů, od narození slepý, nemůže uvažovat stejně jako ostatní politici. A se slepým člověkem se také dobře pracuje – nikdy vás nebude kritizovat za to, jak se oblékáte, nebude vám vytýkat, že máte špatně uvázaný uzel na kravatě.

Má drobná práce mi skýtá několik výhod. V první řadě pružnou pracovní dobu. Objednané texty mohu psát v jednu hodinu po půlnoci nebo v neděli. Mohu chodit do kurzů, kdy chci nebo skoro kdy chci. Zadruhé, můj šéf vždy dbá na to, aby mě nepřepínal. Práci mi posílá spíš mailem, než aby mě úkoloval telefonicky. Zatřetí, ta práce mi umožňuje objevovat spoustu významných autorů a historických osobností. V této souvislosti velmi rád píšu zahajovací proslovy nebo blahopřání. K tomu mám jeden humorný postřeh. Redaktoři na radnici obvykle umí napsat jen francouzsko-francouzská přání, například k Vánocům, ale už ne třeba k muslimskému svátku oběti íd al-adhá nebo k Roš ha-šana, židovskému Novému roku, určená lidem patřícím k odpovídajícímu vyznání. A přitom je to tak prosté – před napsáním těch několika řádek stačí zjistit si některé informace. Právě v takových chvílích si říkám, jak hluboce se někdy lidé pletou, když autisty považují za rigidní.

Kuriozita mého místa spočívá mimo jiné i v tom, že kromě mého nadřízeného a jeho nepočetného týmu na radnici nikoho neznám. Jedenkrát v životě jsem viděl v reálu pařížského starostu Bertranda Delanoë, vcelku deset vteřin. Hamou Bouakkaz se mě dlouho snažil potěšit tím, že mě zval na schůze nebo různé ceremonie – komunitní a kulturní akce, setkání pařížské smetánky na ambasádách –, i když dobře věděl, že tam nechodím. A posléze toho nechal.

Na radnici stejně jako v celé administrativě vládne v kancelářích neoficiální hierarchie; někteří úředníci se těší prestiži, jiným se nedostává, jelikož sídlí v části budovy považované za méně významnou tím, že má chodby bez mramoru, což je v mých očích dost slabomyslný důvod. V takové chodbě mi tedy byla přidělena kancelář, což mi náramně vyhovuje. Není tam žádný hluk. Téměř nikdo tam nechodí, zatímco všichni se shromažďují v přelidněných galeriích se sochami a na mytických místech jako kantýna, salonky nebo jiné relaxační prostory, které bych na plánku radnice ani nedokázal najít navzdory tomu, kolik let jsem tam strávil. A tak mohu v klidu nerušeně pracovat.

Oficiálně pracuji výlučně pro Hamoua. Často se stane, že mi dá zadání a poté můj text pošle některému kolegovi. Připadá mi vzrušující, když vidím, jak můj projev opakují někteří politici, kteří mě vůbec neznají. Otrok otroků, to je zkrátka zaměstnání, jež má budoucnost.

Díky seznámení s Hamouem a jeho nabídce zaměstnání jsem pochopil, že mohu pracovat, i když je má práce velmi speciální, což mě vedlo k zamyšlení o zaměstnávání a pracovním koučinku osob s autismem nebo postižených vůbec. O nutnosti jejich výchovy nejen k té či oné sociální dovednosti, ale i tvrdosti profesního života. A hlavně o nutnosti přesvědčit je, že mohou být pro podnik užiteční. Hamou mě nejednou překvapil tím, že mi pochválil text, který jsem naťukal, ačkoli mně samotnému připadal jako příšerná slátanina.

Tenhle poslední bod je zásadní. Byl jsem skoro přesvědčený, že nikdy nebudu pracovat. Hlavní podíl na tom má špatný obraz sebe sama, pro lidi s autismem typický. Jsou pravým opakem spolupracovníků velkých podniků, kteří se často považují za téměř všemocné.

Nyní musím převyprávět názornou historku. Před několika lety jsem díky Hamouovi získal drobnou brigádu jako externí konzultant u UNESCO. Konkrétně jsem psal ve francouzštině syntézy spisů vztahujících se k nehmotnému kulturnímu dědictví. Ke spokojenosti tamní vedoucí pracovnice. Ta mi před rokem nebo dvěma nabídla, abych u ní pokračoval a syntézy psal tentokrát v angličtině. Odpověděl jsem jí mailem, že kdybych psal v jiném než mateřském jazyce, mohl by tím utrpět styl mých vět. Na to už mi nikdy neodpověděla. V současné době to pro ni určitě dělá někdo, kdo má angličtinu ještě slabší než já…

Budoucnost a survivalismus

Budoucnost je pro mě pořádně velký černý bod. Netuším, co bude, nikoli viděno dlouhodobě, neboť Keynes ukázal víc než dobře, že z dlouhodobého měřítka nikdo z nás nepřežije, nýbrž ve střednědobém horizontu. Neusiluji o kariéru, a tak si musím ve vztahu k tomu, co bude dál, dělat určité starosti. Samozřejmě si to uvědomuji a mám panický strach ze změny. Až na to, že tyto obavy nevedou k ničemu produktivnímu. Říká se, že pocit úzkosti je reakce – nezáleží na tom, jak se jí říká, zda psychologická, nebo biologická –, jež má dodat člověku nacházejícímu se v choulostivé situaci energii potřebnou na to, aby se z ní dostal. V mém speciálním případě to nikam nevede. Brigádu mám sjednanou ještě asi na rok. A nikdo neví, co přijde potom.

Mám přátele s autismem a ti jsou na můj minimalistický způsob života zvyklí. Ve Spojených státech by je nazývali „survivalisty“ – lidmi, kteří jsou přesvědčeni buď o tom, že konec světa je hrozivě blízko, nebo že svět je špatný, a tedy je třeba si zvykat na život v lese a živit se malinami. Je pravda, že občas mívám sklon nechat se tím zlákat a učit se přežít. Kolem tohoto tématu se často točí literatura psaná v sanskrtu – týká se neulpívání, asketického života, odchodu do lesa a podobně. Mám známého s autismem, spřízněného úředníka, který má stálé zaměstnání, byt, a přesto už přes dva roky žije v létě i v zimě na ulici. Zpočátku to dělával mezi jiným ze solidarity, dnes to má teoreticky podepřeno filozofickým postojem. Celá otázka je o tom, do jaké míry je třeba takovou zkušenost prožít.

Hledání (zaměstnání)

Když se mě někdo zeptá, odpovím mu, že mým dlouhodobým profesním přáním by bylo stát se badatelem a zároveň učitelem v mém univerzitním oboru, totiž v religionistice. Myslím si, že bych v této oblasti dokázal zajistit výuku, tím spíš, že mám určité znalosti několika kulturních prostředí. Kdybych pokračoval ve svém vzdělávání ještě několik dalších let, mohl bych mít úspěch. Celá obtíž však spočívá v tom, abych prošel výběrovými pohovory. Ve Francii bývají příležitosti velmi vzácné, hlavně v tomto oboru.

Vím, že obstát ve vědeckých kruzích je tvrdé, vím, že i tam bych byl trochu vyloučený; ale přesto doufám, že nakonec najdu nějaké zajímavé místo. Mezitím uvažuji o tom, že bych odjel na rok nebo na dva do jiné země za účelem studia v jiném jazyce a jiné kultuře. Jedním z nápadů, které mám v hlavě, je emigrovat do Indie a studovat tam sanskrt. Není to nerealistické; problém je, co se stane, až se vrátím.

Jsem něco jako vrabčák, který zobá, co se namane, tak trochu všude. Sezobal jsem mnoho druhů zrní. Ale jsem jenom vrabčák, žádný dravec. Vrabčák se může leda tak oddávat snění, obdivovat se erudici takového Mircei Eliadeho nebo dalších a litovat, že jsou pryč doby, kdy si kultury uchovávaly v paměti rozmanitou poezii a starověké texty. Nebylo by divu, kdyby se z něj zakrátko stala zkamenělina, něco jako trilobit.

7/
Anomálnost normálnosti aneb Proč (ne)být normální

Místo úvodu by nám mohla posloužit jedna humorná historka. Mám velmi rád fotbalové zápasy. Fotbalu samozřejmě vůbec nebo skoro vůbec nerozumím a mé jediné vzpomínky na míčové hry ve škole se omezují na to, jak se mi vlhká meruna trefila do obličeje. O nic méně zábavné nejsou ani sportovní zápasy – strnulé tváře diváků, jejich pohled, náhle ještě vyhýbavější než ten můj, si každý jistě umí představit. Křečovitá gesta, jejichž pravidelnost se neřídí žádným pravidlem. A když k tomu z balkonu naslouchám tichu fotbalových večerů, přináší mi chraplavý řev divé zvěře alespoň tuto útěchu: „Josefe, ty nejsi největší cvok v naší čtvrti…“ A vzpomenu si na kratičký příběh, který jsme ve škole psali jako diktát, pojednávající o dítěti, jež nechápalo, k čemu je dobré čutat do mičudy, a všichni jeho kamarádi, ale i samotný vypravěč příběhu, je kvůli tomu považovali za poněkud duševně zaostalé. Dnes, po mnohaleté zkušenosti s cynismem a zprávách o výstřelcích ve světě fotbalu, věřím tomu, že tento přívlastek má docela jistě širší význam.

Stát se normální za cenu faustovské dohody?

V jednom období jsem se zajímal o příběh Fausta. A rozčilovalo mě, že existuje takové množství variant a že v městské knihovně nemohu natrefit na ten „pravý“ text, který by mě od oné mnohotvárné nejasnosti jeho geneze svým způsobem osvobodil. Unikalo mi to hlavní – příběh, který každý přepisoval a přetvářel, se přizpůsoboval představám a vkusu každého období. Ústřední drama, týkající se povahy hlavního tématu, jeho srovnání s ostatními, z nějž může vyplynout jeho normálnost, nebo anormalita, možnosti vlivu původní verze na ty ostatní, je v každé z nich zachováno. Připomíná to snažení matematika, který má před sebou obzvlášť obtížnou rovnici a přepisuje ji na tisíc způsobů, jelikož neví, která její forma povede k výsledku.

Předpokládejme tedy, že Faust má ve své smlouvě přesně popsat přeměny, které Mefisto použije, nebo také ne. Na základě četby učených pojednání o autismu může vzniknout jistá iluze: dokonalý popis jeho rysů v nich obsažený často vede k představě, jako by jejich negativ byl v určitém smyslu cílem, o nějž se usiluje, a cestou k normalitě – ten, kdo má nedostatek sociálních způsobilostí, jich musí nabýt víc. Na první pohled jednoduchý příklad, a přesto… Lidská bytost je jako každá složitá struktura křehká rovnováha, nastolená mezi nesčetným množstvím parametrů. Která ruka se může považovat za dostatečně obratnou na to, aby je upravila? O něco takového se svým způsobem snaží plastická chirurgie – navzdory obrovským sumám vloženým do výzkumu, navzdory způsobilosti nejlepších lékařů, se obličeje, pokud je chirurg vyretušuje jen o malounko víc, než je třeba, stanou nelidskými. Kutilství nefunguje ve všem, jak by člověk rád. To si lidé skrytě uvědomovali, a tak se zrodila všechna ta vyprávění o Golemovi, Faustovi, Frankensteinovi, chceme-li zmínit jen ty nejklasičtější případy, kde je jádrem příběhu neodvratná pohroma zapříčiněná přehnanou snahou ovládnout přírodu.

Vraťme se však k našemu příkladu sociálních způsobilostí. Předpokládejme, že ty mé se podaří zlepšit. Znamenalo by to skutečně vítězství nad autismem? Někteří lidé, s nimiž jsem měl možnost setkat se v tom malém světě politiky, mají společenské kompetence mimořádně vyvinuté. Přesto, nebo právě proto se z některých z nich stali odporní jedinci. Jejich tváře nikdy neprozrazují, co cítí, ale mají jakoby permanentně nasazenou masku s cílem druhé zmást a využít vhodné chvíle k tomu, aby dosáhli svého. Svou nenucenou vemlouvavostí, již by jim mohl kdekdo závidět, neustále zneužívají druhé a málo se ví, že počty sexuálních deviantů na vysokých postech vysoce překračují průměr. Kdyby tedy vzrostly mé sociální dovednosti, mohl by se ze mě s vědomím, že jsem si už osvojil určité množství kompenzačních strategií, stát ďábel. Podobný Fouchému, který to za Napoleonova císařství dotáhl na ministra policie a s nímž už mám společné křestní jméno, nebo Donaldu Trumpovi. Ale je to skutečně záviděníhodný cíl? Jeden francouzský levicový politik mi před několika lety soukromě sdělil, že kdybych nebyl autista, byl bych horší než Sarkozy, což v jeho očích nejspíš nebyl kompliment; nevím, jestli je to pravda, ale tuším, že kdybych se měl takovým člověkem stát, už bych to nebyl já.

Vezměme si další kritérium, které lze na první pohled posoudit snadněji, a tím je inteligenční kvocient. Předpokládejme, že IQ je něco reálného, což podle mého názoru není, a že u lidí skutečně existuje parametr IQ. Na jaké úrovni se stanovuje normálnost? Průměr je 100, ale často se prohlašuje, že lepší je mít vyšší skóre. Mělo by se usilovat o 130? Nebo o 145? Slyšel jsem, že Rosemary Kennedyová, sestra tehdy budoucího prezidenta Johna, měla v porovnání s ostatními členy rodiny, která byla všeobecně vnímána jako od přírody obdařená, „nižší“ intelektuální schopnosti. U anormální Rosemary tedy byla, samozřejmě pro její dobro, provedena lobotomie, ovšem s katastrofálními následky. Přitom v jiné rodině by tato žena nepůsobila nenormálně, nebyla by nijak „vylepšována“ a prožila by mnohem plnější život. Ještě lépe – čím výš se stoupá po příčkách jednotlivých skóre IQ, reálných, ale hlavně předpokládaných, tím je větší pravděpodobnost, že zavadíme o demenci. Zajímavá zkušenost je ocitnout se v přítomnosti lidí, kteří o sobě tvrdí, že mají stratosférické IQ, převyšující veškeré lidské hodnoty. Svou vírou často připomínají malé kluky, a jak se za každou cenu snaží být jiní než ostatní, působí banálně, až potrhle. Zkrátka, jak říká jeden můj známý, inteligence by se klidně mohla pohybovat v kruhu – jakmile člověk vystoupí příliš vysoko v reálných nebo předpokládaných skóre, navrací se k počátku.

Dalším faktorem, který by se měl brát v úvahu, je variabilita parametrů života. Například agresivita se u každého hodinu od hodiny mění, zatímco mnoho lidí má přirozeně jakýsi stabilnější referenční bod. Jaká hodnota je tedy dobrá? Nejde o abstraktní otázku, už jen proto, že mnohá psychiatrická léčba je motivována úvahami spojenými s agresivitou. Nejenže průměrná úroveň agresivity se liší, ale mění se i její rozsah a motivy, a to bez ohledu na způsob, jakým se pokaždé projeví. Mezi odůvodněními, jež měla ospravedlnit lobotomii Rosemary Kennedyové, figurovaly i její nepřátelské reakce na program obzvlášť intenzivního a náročného kurzu. Přesto pochybuji, že by s takovým programem ostatní mladí členové rodiny Kennedyů souhlasili a neohradili se proti němu. Na faktech příliš nezáleží – když v případě postiženého něco neprobíhá tak, jak bylo dohodnuto, není to „jeho vinou“ – něco takového by se pokrokoví učitelé a humanisté vůbec neodvážili vyslovit, ale argumentovali by jeho handicapem, jeho nemocí. A proto musí být vymýcena.

V psychiatrické léčebně nebo v psychiatrii obecně lze ve chvíli, kdy se projeví ochota jít dál, než je uklidňující řeč v externí komunikaci, celkem snadno konstatovat, že největší část restriktivních opatření nebo „péče“, k nimž se přistoupí na základě pacientova agresivního chování, vyplyne z exogenní změny, jež není daná akčním rozpětím. Kromě toho slouží agresivní chování jako zjevně nezvratný důkaz nutnosti přistoupit k nějaké proceduře, pro jejíž zdůvodnění se v prvopočátku hledala legitimita. Vyjádřím to jinak: nic není v tomto ohledu názornější než rozmrzelá grimasa ochranky v obchodech, když vás její členové kontrolují u východu a nemohou ve vaší tašce najít odcizený předmět. Nebo další příklad, jímž je tentokrát kamarádka s autismem – ta strávila velkou část života v psychiatrických zařízeních, přičemž jeden její agresivní výpad proti lékaři posloužil jako záminka k tomu, aby byla držena na jednom pokoji s velmi hlučnými a násilnickými bývalými delikventkami.

Vraťme se však k agresivitě. Vzhledem k tomu, že se její úroveň u každého permanentně mění, jak stanovit parametry, abych se stal „normálním“? Neřešitelná otázka. A to i v případě, že by na to existoval odpovídající medikament.

V Mefistově dílně – v co se proměnit?

Chtěl bych se vůbec změnit, stát se „normálním “? V řeckém bájesloví lze najít několik případů, kde například muž touží stát se ženou jen proto, aby poznal, jaké to je, a poté se vrátit k tomu, čím byl původně, nebo naopak. Téma dost populární v mytologiích obecně. Já bych si rád vyzkoušel, jaké to je, být Japoncem. Je však takové přání eticky přípustné? Může se člověk chtít po libosti proměňovat? Je to lidská přirozenost, nebo za to může nějaká forma šílenství?

Toto téma bylo velmi často zkoumáno ve spisech z doby renesance, zabýval se jím Kafka, ale i filmoví tvůrci na samém počátku kinematografie. Během svého pobytu v Německu před dávnou dobou jsem zhlédl několik úplně prvních filmů, mezi nimi i němý horor Kabinet doktora Caligariho. A zapůsobila na mě jejich hloubka – tehdy měli tvůrci filmu velmi omezené prostředky; před samotným natáčením museli mít do detailů promyšlenou představu, co chtějí říct a dělat; museli kompenzovat všechny technické problémy. Výsledek je značně zavádějící. Tyto filmy nutně ústí ve vyvolání dojmu nepojmenovatelné sklíčenosti, hlubokého vykolejení. Takový byl nakonec možná i cíl jejich cesty – ukázat, v čem je normální bytost veskrze nenormální, v čem uklidňující tvář lékaře působí hrůzu a naopak. Pranýřují se zde důsledky překročení míry, vůle mít druhé ve své moci, mít moc proměňovat druhé i sebe.

Mohu zatoužit proměnit se úplně v cokoli. Pravdou nicméně zůstává, že z etického hlediska to není žádoucí ani přípustné. V úvahu možná připadají dílčí proměny, ale stejně je třeba velké opatrnosti. I když, kdo ví…

Vezměme si příklad, tentokrát ovšem nikoli z vědecko-fantastické oblasti, nýbrž ze zcela reálné situace. Jsem mladý, černoch, Američan, bydlím ve Spojených státech. Statisticky mám větší šanci ocitnout se ve vězení než dostat práci. A každou chvíli se může stát, že na mě někdo vystřelí; příkladů z nedávné minulosti je víc než dost. Netřeba dodávat, že má situace je potenciálně problematická. Moji budoucí rodiče tedy s pomocí velmi schopného lékaře uvažují o možnostech proměny, které jsou vzhledem k pokrokům v medicíně reálné. Zaprvé lze zařídit, aby se z černého dítěte stalo bílé, a pomocí genetických zásahů zajistit, aby bylo „normální“. Nebo také, a proč ne, rozjet v rámci národního programu proti rasismu genetické mutace na sítnici lidí tak, aby černou barvu kůže neviděli. Lze si představit, podobně jako se to praktikuje ve Francii u trisomie 21. chromozomu, že se u dítěte, u něhož hrozí, že se narodí s příliš černou pletí, jednoduše „zařídí“, aby nebylo. Zdánlivě je možné všechno.

Nejohleduplnější zůstává nikoli snaha věci falšovat, ale zasloužit se o změnu uvažování. Vždy jsem považoval za hodné zamyšlení, že když jsou osvícené osobnosti žádány, aby předpověděly mutace, k nimž bude docházet v budoucnosti, dokážou s určitou spolehlivostí předpovědět technický vývoj, ale přitom se netrefují v tom, kam se bude ubírat vývoj sociální nebo kulturní. Velcí myslitelé ze samého počátku dvacátého století dost správně vytušili, že se během právě nastupujícího století objeví letadla, televize, dopravní a komunikační prostředky. Ale politováníhodným způsobem selhali, když například předpovídali téměř úplné vymizení domácích sluhů a sloužících. Předvídalo se, že by mladé dívky z dobrých rodin v budoucnosti mohly dělat něco jiného než denně čekat v okázalých šatech za klavírem na okouzlujícího prince. Naše technologie umožňující mutaci kůže černochů nebo mozku autistů budou během několika let působit scestně, stejně jako na nás dnes působí emoční směsice vyčpělého naftalínu a šokujícího barbarství při četbě textů týkajících se někdejšího psychiatrického výzkumu.

Tuto ironii lze dovést ještě o něco dál. Když se v zemích východní Evropy ještě docela nedávno objevil černoch, byl tam za hvězdu. Lidé, kteří černocha do té doby v životě neviděli, se ho museli dotknout, aby se ubezpečili, že má stejnou kůži jako oni, nebo ho dokonce škrábnout nehtem, aby se přesvědčili, že ji nemá pokrytou vrstvou barvy. A když ve dvacátých a třicátých letech 20. století emigrovali američtí černoši, kteří uvěřili propagandě, do Sovětského svazu jako do země, kde není nezaměstnanost ani rasismus, neměli tušení, že se na ně hned po příjezdu vrhne sovětská zpravodajská služba GRU nebo NKVD. Tím chci říct, že fenomén odmítání druhého je velmi proměnlivý.

Tím ovšem není řečeno, že by se bílé dítě, které by se dnes černým rodičům pomocí genetických zásahů mohlo narodit, nesetkalo s jevem vylučování, spočívajícím na proměnných veličinách, jaké jeho rodiče nikdy nemohli předvídat.

Cesta do země autistů a normálních lidí

Představme si s jistou dávkou ironie, že by autisti měli svůj stát. V tomto státě – žádný politický systém není dokonalý – by existovala minorita nenormálních lidí, jinde nazývaných normální. A jednoho krásného dne by v jeho čele stanula nová garnitura, tvořená mimořádně soucitnými lidmi, kteří by se rozhodli, že zahájí proces začleňování této diskriminované minority do společnosti. Zavedly by se příslušné programy, zejména na školách, s cílem učinit z dětí normální lidi, tudíž autisty.

Ten příklad není až tak ireálný. Docela podobnou situaci může zažít evropské dítě umístěné do tradiční japonské školy. Posláním některých literárních děl, jako jsou Gulliverovy cesty či Perské listy a další knihy napsané v tomto duchu, je formou satiry ukázat prstem na vady společnosti, dané její neschopností chápat jinakost.

Obávám se, že ve Francii je to v tomto směru vzhledem k nezanedbatelnému množství kulturních prvků ještě komplikovanější. Normálnost se tam zhodnocuje víc než co jiného. Když chtějí ve škole pokárat dítě, řeknou mu: „Nesnaž se být zajímavé!“ A přitom právě to je cílem každého uměleckého, profesionálního a lidského života vůbec. Ve Francii je pro mladého člověka vrcholem úspěšnosti, když vystuduje École normale supérieure, která má přívlastek „normální“ přímo ve svém názvu, a jakožto její absolvent, „agrégé“, se v duchu etymologie toho označení začlení do „stáda“ vysokoškolských a středoškolských profesorů. Tak třeba Jacques Derrida, ve Spojených státech oslavovaný jako mimořádně kreativní filozof, měl ve Francii v oboru filozofie oficiální status „výpomocného učitele“.

Jak vidno, překlad do jiného jazyka bude na lidi působit přinejmenším podivně. V němčině by se pro „normalizaci“ dal použít termín Gleichschaltung. Ten nicméně v každém Němci vyvolává konotace čehosi neblahého, zhoubného, jelikož se jím označovalo přizpůsobení ideologické linii země po Hitlerově vítězství v roce 1933. To, co je ve francouzské kultuře vrcholným cílem, jinde vyvolává dost špatné vzpomínky. Půjdeme-li ještě dál, v češtině termín normalizace evokuje navíc represivní politiku, která následovala po „pražském jaru“ v roce 1968.

Pochopitelně nelze jasně posoudit vliv historických reminiscencí a kulturních specifik. Nicméně se domnívám, že v americkém školství sebenepatrnější zhodnocení standardnosti pravděpodobně dává možnost vnímat autismus lépe. Dokonce by se tam mohl stát jakýmsi pozitivem, znakem čehosi záviděníhodného.

Jak se zbavit autistů a těch druhých

Můj kamarád Thomas Bourgeron, význačný genetik, často vystupuje na přednáškách o autismu a jeho genetických spojitostech a já jsem měl to štěstí zúčastnit se několika z nich. Nikdy se nestane, aby se první otázka, která vyjde z publika, netýkala toho, jak nejlépe poznat autismus u dítěte, jež se má narodit, a jak následně jednat. To se prozatím ještě nedaří, jelikož neexistují spolehlivé testy; nicméně pokud jde o Downův syndrom, vědecky nazývaný trisomie 21, Francie už před časem přijala strategii, považovanou za špičkovou. Na chvíli se u ní můžeme zastavit.

Toto téma stojí téměř zcela stranou zájmu s výjimkou 21. března, dne Downova syndromu, o němž se debatuje v publikacích marginálního významu. Je obzvlášť zajímavé vidět, jak stále víc odborníků působících v tomto odvětví medicíny zpochybňuje dosavadní politiku, jež nakonec zcela pohořela. Tento neúspěch je znepokojivý o to víc, že se o něm nesmí mluvit. Bylo by to vnímáno jako politicky i vědecky nekorektní.

Bilance se přesto zdá být negativní na celé čáře. Je to nezdar finanční, protože kampaň vedená za účelem jeho systematického zjišťování s následnými, o nic méně systematickými interrupcemi je nesmírně nákladná. Ovšem totéž platí i o technické stránce, především o testech, které nejsou ani zdaleka tak spolehlivé, jak se zdálo – navíc u handicapu, jehož evidentně genetický původ by měl být snadno odhalitelný. Tento nezdar se přenáší i na úspěšnost potratů, jelikož na každé potenciálně trisomické abortované dítě jsou následkem pochybení nebo vedlejších účinků testů potraceny dva lidské zárodky, u nichž se Downův syndrom nevyskytuje. A negativní dopad má i lidský rozměr ve formě silného tlaku vyvíjeného na rodiče, kteří se z toho či onoho důvodu odmítají podrobit příkazu lékařů. To všechno se děje takovým způsobem, aby vznikl dojem, že testy a posléze interrupce jsou zákonnou povinností a že těch několik málo rodičů, kteří se vzepřou, musí počítat se společenskými sankcemi. Například lékaři, kteří měli ironií osudu trisomické děti, byli vyloučení z lékařské obce.

Nejzjevnější je toto fiasko snad na další rovině. Francie zcela propásla příležitost brát trisomii 21 alespoň v úvahu, když už se o ni nepostarala. V jiných zemích, ve Spojených státech, nebo jinde v Evropě, například ve Španělsku, se postupem času vyvinuly techniky k podpoře výchovy a začlenění jedinců s tímto postižením. Nyní se čím dál častěji objevují případy osob s Downovým syndromem, které dokážou zvládnout psychometrické testy, jež jsou podmínkou pro přijetí na americkou univerzitu, zatímco mnoho z těch, kdo jsou označováni za „nejnormálnější“, v nich neuspěje. A lze si představit, že až se zdokonalí všechny možné techniky, bude se to zlepšovat ještě víc. Jako příklad může posloužit Španěl, který s tímto handicapem nastartoval kariéru herce a nyní byl přijat na odpovědné místo v Evropské komisi. Genetika, jejíž označení má prastarý indoevropský původ ve slově značícím „narodit se“, se občas stává jakousi „tanatikou“, tedy moudrostí či praktikováním smrti, nejen pokud jde o bytosti, jichž se to přímo týká, nýbrž i pro sociální potenciality vůbec.

Sociální genetika

Fascinuje mě psychologická moc genetiky. Její kořeny sahají hluboko, k historické obdobě magické moci modelu „tvrdých“ věd nad „duchovními vědami“ (německému termínu dávám přednost před francouzským označením „společenské vědy“, protože je víc typizační). Nejde o to, popírat věrohodnost nějaké disciplíny jako takovou, stačí prostě jen sledovat její dopad. Po úsilí pozitivní sociologie Augusta Comta, vědecké ekonomie, respektive marxistické, jak se věřilo, a jiných naturalistických psychologií se konečně může zdát, že právě genetika by mohla prolomit propast mezi přírodními naukami a duchovním vědami, vnést do těch druhých řád těch prvních. Možná v tom hraje roli náboženský faktor, i když se obtížněji hodnotí – jak ukázal Hans Blumenberg, v kulturách silně využívajících textu Bible, například ve Spojených státech, živoucím centru genetických studií, je nevyhnutelně přítomna zvláštní mentální paralela mezi protestantismem a myšlenkou, že by v nás měl být uložen konečný kód, který by stačilo jen přečíst a aplikovat, a dospělo by se, světe div se, ke stvoření. Naopak katolické země tíhnou spíš k využívání psychoanalýzy, ačkoli věci se přirozeně vyvíjejí.

Ať už je její pozadí jakékoli, genetická řeč nabývá značné společenské moci. Naše éra, i když si to vůbec nechce přiznat, ji využívá víc než co jiného. Vezměme si příklad diabetu. Ten je výsledkem mnoha faktorů, biologických, sociálních a idiopatických (nebo nedefinovatelných). Objev genu spjatého s diabetem vyvolává senzaci a tým vědců, který se o něj zasloužil, je vysoce odměněn. A to i přesto, že míra vysvětlení daného genu je relativně slabá, zejména ve vztahu k negenetickým faktorům, jež jsou přecházeny mlčením jak ve vědeckém, tak v nevědeckém tisku. Analogický výzkum nějakého – nevím jakého – faktoru spojeného například s životním stylem by takového uznání ani zdaleka nedosáhl. A ještě jeden, lepší příklad – noviny nedávno přinesly nadšenou zprávu o objevu genu nevěry. Konečně se nám dostalo vysvětlení.

Genetický výzkum autismu je přirozeně serióznější než ten právě zmíněný, ačkoli se jedná o tutéž metodologii. To nemění nic na tom, že individuální geny, jimiž by bylo možné autismus vysvětlit šířeji a jež by se vyskytovaly v hojnější míře, přesahující malý počet případů a specifických forem autismu, se objevují vzácně. V těchto otázkách a ve výzkumu je na špici profesor Thomas Bourgeron, jehož si hluboce vážím a k němuž chovám upřímné přátelství; je mu vlastní pozoruhodná skromnost, v níž se mu odborníci méně dobří než on a bohužel ani neodborníci zdaleka nemohou rovnat.

Na blahou víru v moc genetiky mohou dopadnout dvě dodatečné kritiky. Na jedné straně, jak se vynasnažím ukázat v následující kapitole, se domnívám, že autismu by měl být věnován pragmatický výzkum zaměřený na jednotlivé problémy. V takovém přístupu by měly být zohledněny a brány vážně například potíže najít zaměstnání, nikoli ovšem jako průvodní jev genetického faktoru. Tuto kauzální spojitost se mi jednoduše nedaří kvalifikovat jinak než jako vysoce hypotetickou, víc než gen nevěry ve vztahu k faktické nevěře. Ostatně genetika se jakožto mladá věda stále ještě hledá. Odborníci, kteří se jí zabývají, bývají zpravidla méně dogmatičtí než její ještě nezralí ctitelé. Její historie je mnohem složitější, než si lidé myslí – často vládne představa, že věda, kterou nám zanechali Darwin, Mendel a další, se prosadila vůči náboženskému tmářství, a tak vznikla genetika. Toto je krajní zjednodušení, vzhledem k tomu, že zmínění učenci pracovali odděleně, někdy v atmosféře nevraživosti, a nebere v úvahu mnohé tápání všech těchto disciplín. Na základě prostého ověření lze konstatovat, že Darwina četl málokdo. Většina lidí je dokonce překvapena, když jim někdo doporučí, aby si přečetli autora, jehož „znají“. Dnes genetika prochází hlubokou proměnou, mohu-li se odvážit to takto vyjádřit. Vynořují se celé její subdisciplíny. Z toho, co bylo včera odloženo stranou s nálepkou „příbuzenská stopa“, je dnes plnoprávná věda zvaná epigenetika. V této souvislosti musím poděkovat za poučení vynikajícímu panu vědci Jeanu Claudu Ameisenovi.

Pro mě by byl nicméně nejsmutnější a nejspíš nejvíc deprimující okamžik, kdy by se podařilo vyvinout důsledný model, genetický nebo jiný, lidské bytosti. Také proto musím být skeptický vůči práci profesora Changeuxe Neuronální člověk, jíž jsem si přitom v dětství tak vážil. Možná právě na základě dobré nebo špatné vůle si myslím, že se tohoto posledního modelování jen tak nedočkáme. Nemohu to dokázat, ale klidně se vsadím o tabulku čokolády.

Nenormálnost a smích

Myslím si, že mezi nenormálností, smíchem a osobní nebo kolektivní identitou existuje hluboká vazba. Hrubě zjednodušené práce filozofa Henriho Bergsona, pojednávající o smíchu, by ukázaly, že ten se spustí v případě uvolnění společenského nátlaku.

Dost mě zneklidňuje fakt, že pokaždé, když se nezábavnou formou hovoří o šílenství, lidé se začnou smát a ti nejserióznější, kteří mají zájem zachovat si pověst humanistů a předpokládanému neštěstí druhého se nesmát, smích aspoň zadržují. Přítomnost šílence nebo nenormálního člověka tedy působí ve dvou rovinách – na jedné straně spouští smích a na druhé straně znovu vytváří pocit individuální nebo kolektivní identity.

Je docela zajímavé porovnat někdejší cirkusové plakáty chlubící se tím, že během představení vystoupí artisti jako člověk-strom, žirafí žena, hudebníci bez paží, sloní muž, siamská dvojčata, a účinek, jejž stále ještě vyvolávají, s tím, jak na lidi působí, když na konferenci vystoupí autista.

Z toho důvodu na rozdíl od svých znamenitých předchůdců a kolegů, bavičů působících v cirkusech, nemám možnost po skončení čísla odhodit masku, ať už fyzickou, nebo scénickou. Na konferenci je ovšem potřeba zachovat vážnou tvář až do konce. Je pochybné plnit roli bez oněch několika závěrečných vteřin, kdy cirkusák svou masku odhodí a zaslouží si uznání, že je normální.

Charlie Chaplin vede ve svém filmu Diktátor směšné řeči. Tím nejznepokojivějším nebo z hlediska diváka nejzábavnějším je to, že dav ho bere vážně, zatímco on sám je tuto roli nucen hrát. Jedinou Chaplinovou výhodou je, že jeho jméno všichni spojují s komikem. Kdyby jeho postavu přejmenovali na „Sixta-Henriho de Clausonne, profesora působícího na Collège de France“, tedy nejprestižnější francouzské instituci věnované vědám, je dost dobře možné, že i dnes by ho lidé brali velmi vážně a vychloubali by se, že jeho hatmatilku pochopili. Do absurdní polohy to dotáhla takzvaná Sokalova aféra.[11] Je totéž, když představují kašpara s titulem bývalého studenta Sciences Po a doktora filozofie? Obávám se, že ano. Ještě se k tomu vrátíme.

Anomálie, nemoc, zdravotní postižení a šílenství

Jak bychom tuto anomálii, která se podobně jako Tao tak trochu vymyká tabulkám, navzdory všemu ohraničili? V této věci jsem dost na rozpacích. Nevím, jaký termín bych měl správně použít, do které škatulky by se měl autismus zařadit.

Úřady mi vysvětlily, že slovo „nemoc“ se k jeho označení používat nemá, a já je obvykle ani nepoužívám. Citlivé duše to slovo sráží a občas u nich vyvolává prudké reakce. Také spočívá na problematickém postulátu, totiž že autismus jakožto nemoc by byl zdrojem utrpení, jež je bytosti cizí, a terapeut by je vyloučil, aby jí vrátil její úplnost. V takovém případě mi nezbývá než uznat, že snad vzhledem k podivínství způsobenému bilingvní výchovou, která relativizuje smysl slov, by mi mluvit o nemoci, kdybychom se shodli na jejím smyslu, samo o sobě nijak nevadilo.

Druhým často užívaným termínem je „handicap“. Používám ho často a k tomu, abych to dělal, mě nabádalo dost lidí. Jiní mi na základě pádných argumentů ukázali, proč je lepší to nedělat. Slovo handicap má v mých očích dvě výhody – na jedné straně člověku umožňuje pohybovat se uvnitř galaxie osob, které mají přece jen dost podobný profil – autismus, hluchota a slepota jsou věci zcela odlišné, a přesto v rámci různých setkání lidé takto postižení těží z toho, že sedí u jednoho stolu, protože mohou využívat technických prostředků určených pro jiné postižení a vytvářet sociální pouto navzdory nebo díky svému postavení relativně vyloučených. Handicap je na druhé straně možná jedinou postranní cestou, jejímž prostřednictvím může státní správa autismus uznat a aplikovat práva, která bohužel příliš často zůstávají jen v teoretické rovině.

Když je tomu tak, handicap nenabízí jediné políčko, jak autismus dokonale číst. Zdánlivě je krajně humanistickou vizí – lidská bytost, ať už postižená, nebo ne, je v rovině důstojnosti identická. S využitím kompenzačních pomůcek může mít postižený stejnou hodnotu a výkonnost jako člověk nepostižený. Co víc si přát? Vlastní aplikace však v případě autismu není tak jednoduchá. Pomocí obrazu by se to dalo říci asi takto: počítač, který má nedostatky, lze přivést na žádoucí „úroveň“ tak, že se k němu přidají tiskárny, sofistikované periferie a podobně. Jenže co pak, jestliže navzdory tomu všemu je dysfunkční? Když přes doplnění o jednu, dvě, tři tiskárny a kožený obal na centrální jednotce mikroprocesor stále neodpovídá tomu, co žádá norma? V případě autisty předpokládejme, třeba i přehánějme, že by dokonalý odbor zabývající se postiženými na okresní úrovni dal k dispozici nejrůznější prostředky ke kompenzování jeho handicapu. U postižení hybnosti lze dotyčnému pomoci získat vůz nebo úpravy kanceláře. Ale co dělat v případě mentálního, psychického postižení a lidí s kognitivními dysfunkcemi či deficitem (ostatně není zcela jasné, jaký termín zde použít)? Je velmi obtížné přesně písemně zachytit, co je potřeba ke kompenzaci takového handicapu, a to i s dobrými verbalizačními schopnostmi. Předpokládejme, že jsem velmi špatný podnikatel – jestliže založím podnik, určitě zkrachuje. Tak tedy výše zmíněnou instituci požádám o kompenzaci. Co mě ale opravňuje to udělat? Koneckonců ve společnosti je spousta špatných podnikatelů. Znamená to snad, že všichni mohou podle zákona žádat o kompenzaci? Co z postižení vlastně vyplývá? A posuňme tuto analogii ještě dál. Předpokládejme, že mi příslušný odbor sociální péče nabídne plnou kompenzaci mého zmařeného podnikání. Mohl bych říct, že potenciálně bych se mohl stát velkým bankéřem, ale vzhledem k autismu jsem neuspěl, a tak žádám o odpovídající kompenzaci. Předpokládejme, že by mi ji přiklepli. Vykompenzovala by mi reálně můj handicap? Nikoli. Možná bych měl na účtu peníze, ale můj život by zůstal beze změny, tedy komplikovaný, včetně stejných potíží normálně komunikovat s lidmi a něco dělat. Nezapomínejme však, že žádné orgány v rámci sociální péče přirozeně nejsou tak tolerantní.

Sem tam, když do mě zrovna vjede sarkasmus, myslívám i na to, co je to „šílenství“, a srovnávám je s autismem. Šílenstvím se zabývá zde již zmíněná kniha Loď bláznů, která mě osobně velmi ovlivnila. Je to dílo, u nějž stále trvám na tom, že je neobyčejně moderní, včetně Dürerových rytin, jimiž je ilustrováno. A pak ještě Foucaultovy knížky. Zkrátka při zmínce o šílenství mě zaplaví dobré vzpomínky, tam, kde mi můj handicap neevokuje bílý plášť nebo formulář, který mám vyplnit.

Ostatně veškeré bohatství knihy jako Loď bláznů spočívá v tom, že pro šílenství neexistuje jasná a přesná definice. Šílenství je způsob vidění světa. V Lodi bláznů jsou krátké kapitolky, škatulky pro každý lidský typ, a společně nakonec obsáhnou všechny lidi beze zbytku. Včetně autora, přirozeně. Sebastian Brant ostatně začíná své dílko s velkou pompou, když se představuje jako doktor in utroque (to znamená obou práv), zatímco v závěru, přímo v posledním verši praví: „… Protože jsem šílenec Sebastian Brant.“ Jak moudré poznání na konci cesty! Číst tuto knihu pro mne nějakou dobu znamenalo opravdové štěstí.

Vezměme si jinou klasiku, Chválu bláznovství Erasma Rotterdamského. I v ní najdeme různé roviny čtení, čistý dobový styl s možností řetězení nejrůznějších odkazů, které naoko mohou působit dokonale pedantsky, když člověk neví, jaký smysl se za nimi ukrývá. Ostatně citace klasického autora není sama o sobě o nic pedantštější než zmínka o filmu, který aktuálně běží v kinech.

Tyto knihy z doby renesance pojednávají velkou většinou o vnitřní a vnější cestě, mezi nimiž je ostatně jen nepatrný rozdíl. Skýtají celou přehlídku světů, mód, bytostí. Dnes už se podobné knihy nepíšou. Když nahodile vezmeme do ruky nedávno vydanou knihu o něčem, co by mohlo být ekvivalentem bláznovství, například o neklidu autistického spektra, co pro srovnání říci… V technické rovině jsme vyhráli všemožné klasifikace, ale co všechno jsme bohužel cestou poztráceli! Zkrátka být normální je značně smutné. Raději mám společnost bláznů. Jejich loď odplula a já, který jsem zůstal na pevnině, mohu jen snít o lepších březích.

8/
Komunitní život, poslední stadium autismu?

Třebaže toto úřední zjištění nikde nefiguruje v písemné podobě, je společensky přijímáno, že skuteční nebo předpokládaní příslušníci určité uznávané menšiny mohou používat slovník, který by byl nepřijatelný, pokud by zazníval z úst obyvatelstva obecně. Tento fenomén, mimochodem docela zvláštní, odkazuje k problematice utváření identity jedince jeho odsunutím stranou. Takové „jazykové privilegium“ podle mého názoru není nijak běžné mezi těmi, kdo se identifikují s autistickou komunitou, alespoň v porovnání s tím, co se praktikuje v jiných skupinách. Nicméně zaslechl jsem vtipy, určené spíš otrlejším uším, které však s ohledem na naše téma „autismus a politici“ neztratily nic ze své věrohodnosti. A dovolil bych si tvrdit, že nejeden nepříjemný rys, který je prostřednictvím obecně rozšířených předsudků autismu přisuzován, se ve skutečnosti týká „malého světa autismu“ v tom smyslu, že pod tímto pojmem budeme rozumět vše, co se točí kolem autismu a co je vyjádřeno především „komunitní“ terminologií.

Pokusím se to vyjádřit ještě jinak: Někdo mi řekl, že autismus ve Francii je dvojnásobná tragédie – jedna tkví v tom, že se o něm neví, a druhá v tom, že se o něm ví, přičemž ta první vyplývá z vyloučení ze společnosti, která se obecně k těmto věcem nestaví citlivě, a ta druhá z přemíry všelijakých asociací a specializovaných hnutí.

Stále táž myšlenka, vyjádřená provokativněji: Na jakém místě hrozí nejmenší riziko, že potkáte lidi s autismem? Na akcích pořádaných kolem autismu. Pokud ovšem termín „autista“ připustí jinou definici, zahrnující od této chvíle téměř všechny přítomné.

Poslední verze ještě jinak zformulované výstrahy, trochu na způsob varování u vstupu do Dantova pekla: Jedna kamarádka, mladá psycholožka, se rozhodla absolvovat studijní pobyt u jistého sdružení, dobře známého v oblasti autismu. Po několika měsících mi celá vyděšená volala a prosila o pomoc – zábavná výměna rolí, jíž jsem byl svědkem vícekrát. Tato psychodramata se v budoucnu ještě opakovala. Dnes má známá s odstupem přiznává, že ve skutečnosti se jí splnilo přání, které v hloubi duše chovala – původně totiž toužila dostat se na stáž přímo v oboru psychopatologie. Zde měla vše, co potřebovala, a ještě mnohem víc. Akorát že choromyslnými nebyli v tom sdružení zrovna ti, na něž ji předtím upozornili.

Veteráni a souputníci: jatka

Každá válka za sebou nechá ty, kteří si „rozbili hubu“. I drobná válka autismu má svůj znepokojivý turnover, který však, jak je mi známo, nevzbudil na „vyšším místě“, existuje-li nějaké takové, žádné otázky. Často to probíhá podle stejného schématu – média, sdružení nebo zájmová skupina vyčenichají mladého člověka (musí být mladý; dospělí a staří lidé s autismem nikoho nezajímají), skočí po něm ve všech významech toho slova a vystrčí ho do přední části scény. Všude se o něm mluví – a on najednou zmizí. Nikdo si nedělá starost, co se s ním stalo. Většinou je to bohužel tak, že už nechce mít nic společného s autismem ani žádným sdružením. Není třeba uvádět jména, zcela postačí, když si připomeneme některé významné okamžiky mediálně přetřásaného autismu v posledních letech nebo desetiletích a zamyslíme se, kam se všichni ti lidé poděli. Mohli bychom je nazvat těmi, kteří si „rozbili hubu“.

Existuje jiný, snad méně deprimující výraz „souputník“. Spíš než status odráží stav mysli, od nějž jsem s nadějí nejasně očekával jisté vyřešení zmatků otřásajících světem autismu. Postavení herce, které zůstává neinstitucionalizované a není přímo zahrnuto do hry struktur. I bez tohoto typologického nástinu lze konstatovat, že takový přístup byl ve Francii spontánně přijat na straně většiny vzácných osob s autismem, zapojených do aktivistického hnutí. O dospělých autistech, kteří se dlouhodobě zařadili do toho či onoho sdružení, přesahujícího svou velikostí neformální skupinu tvořenou třemi až čtyřmi aktivními členy, se v batalionu skoro neví, třebaže se v posledních měsících objevilo několik signálů svědčících o opaku, které by měl potvrdit teprve čas.

V rovině mé osobní psychopatologie mi ostatně výraz „souputník“ neurčitě připomíná závan šedesátých a sedmdesátých let, kdy se používal pro označení jisté menšiny lidí pohybujících se na okraji Strany. V duchu si znovu vybavuji časem vybledlé barevné fotografie pařížských intelektuálů, jejichž jména dnes nikdo nezná, jak pózují v posvátně strnulém postoji s dlaní položenou na malém červeném šátku uvázaném na košili tak, aby byl dobře vidět. A také tehdejší proslulou, obávanou otázku: „Odkud mluvíš?“ V jistých literárních kroužcích či klubech se pokládá dosud. Na formálních shromážděních o autismu – jejichž jediným skutečným posláním je na jedné straně představení nového oficiálního účastníka, který pro autismus obvykle nemá žádnou důležitost a stejně jako ostatní zúčastnění ví, že příště ho nahradí někdo jiný, a na straně druhé znovu vidět elitu autismu, skupinu lidí, stále těch samých –, kde se to jen hemží tituly a hodnostmi, je nahrazena prostou výzvou, aby se přítomní „představili“. Což ve srovnání s výše zmíněnou nešťastnou otázkou vyjde nastejno. Souputník, toť jedna ze vzácných (ne)odpovědí ponechávajících určitou svobodu.

Šašek, kašpar a autista

Na tuto pověstnou otázku po pravdě existuje mnohem trefnější odpověď. Ta, kterou používá člověk, jehož jsem nedávno potkal, a která mne samotného nenapadla, proto si ji bohužel nemohu přivlastnit: „loutkář“. Jak ostatně povahu toho malého světa autismu lépe rozpoznat, než že mu přiznáme jeho původní místo v cirkusovém umění?

Jelikož nedokážu vodit marionety, zbývají mi maroty a role kašpara. Právě v ní jsem víckrát sklidil svůj největší úspěch. Představte si tuto scénu: celý dlouhý den vysedáváte v měkce polstrovaném křesle a posloucháte po sobě jdoucí monotónní příspěvky profesorů a doktorů, pozvaných k účasti, protože zde byli už před rokem a také kvůli něčemu, o čem se nemluví, byť to všichni vědí, neboť jejich partner je bratrancem toho, který plní pokladnu pořádajícího sdružení, jemuž předsedá kamarádova teta a jehož účty certifikuje zeť předsedající. Nutnost zachovat vážnost vám nedovolí otevřeně přiznat, že se nemůžete dočkat, až to všechno skončí. A předzvěst očekávaného konce přináší zlatý hřeb – těsně předtím, než se konečně otevřou dveře sálu, se pootevřou mříže arény a na scénu vstupuje hotentotská Venuše, pardon, spíš její opak, neduživý „učený autista“, řečeno slovy moderátora.

Buďte klidní, svou roli na tom fóru znám. Vím, že potěšení unavených lidí netrvá déle než několik minut. Musím to vzít zkrátka. Mám štěstí, organizátoři konference vymezili „Josefovu“ svědectví na konci jednacího dne o plánování jen několik okamžiků. To by na pár vtipných šlehů mělo stačit. Hlavně se nesmím opovážit vysvětlovat svůj názor na jedno z probíraných témat – to je vyhrazeno učencům, kteří se střídali za přednáškovým pultem –, jednohlasně by mě odmítli. Ironií je, že na takových fórech se nejlépe uplatní nekoherentní, jazykově špatně postavená vystoupení nedávající smysl. Že by v nich auditorium spatřovalo hlubokomyslnou řeč? Důkaz patologie autistů? Znamení své vlastní velké moudrosti, jež vynikla v kontrastu k neschopnému výstupu? Na tom nesejde. Lidé budou spokojení, poblahopřejí vám k vašemu příspěvku a budou plácat dlaněmi (což jsou dva zdaleka nejvíc stresující momenty každého čísla). S trochou štěstí vám proplatí cestovné a občas, jaký div, vám prázdnou kapsu naplní drobné na sladkou přesnídávku.

Dva pohledy na autismus

Ale pst! To všechno by se nemělo říkat tak nahlas. Aby to prošlo, je třeba to trochu přeformulovat. „Projev musí zpytovat vlastní epistemologické základy“, jak se říká ve slangu humanitních věd. Musí „skloubit interakční roviny přítomných synergií a proaktivně uchopit probíhající globální mutace“, jak se říkávalo na Sciences Po, když vám došla řeč. Jinak řečeno je nyní na mně, abych méně žertovně vyložil možné tvrzení, že na autismus lze nahlížet nejméně dvojím způsobem.

Ten první by se dal nazvat vědecký. Vychází z autorit, které byly za tímto účelem ustanoveny. Výsledkem jsou texty publikované v odborných časopisech. Vyznačují se tím, že se to v nich hemží zkratkami a odkazy, a pro většinu čtenářů jsou nesrozumitelné. A někdy dokonce i pro jejich autora, když se ho zeptáte přímo. Dozvíme se v nich spíš, jak taková mitochondrie reaguje vůči té které molekule než jak doprovázet autistické dítě nebo mu pomáhat.

Druhý, nevědecký pohled náleží vypravěči, tomu, kdo vypráví, málem jsem řekl pohádkáři, kolportérovi nebo griotovi, ale mohlo by to být špatně pochopeno. Mezi oběma přístupy není podle mě přílišný rozdíl. Počínaje faktem, že je lze málokdy nachytat na švestkách, neboť v obou případech tvrdí jednu věc a zároveň její opak. Jejich slovník se jistě výrazně liší, stejně jako podotázky, o nichž se pojednává. Podobně i tón bývá v prvním případě sušší. A tak si nemyslím, že by bylo korektní stavět je proti sobě, jestliže se v tolika bodech shodují. Opět vzpomínám na kamaráda lingvistu, specializujícího se na dialektologii – mezi tím, co vyprávějí staříci na venkově, a univerzitním článkem je zdánlivě diametrální rozdíl. Nicméně vzniká tím, jak často jsme s oběma pohledy ve styku, formou odposlechu a dialogu. Odborný článek z oboru dialektologie, který by vznikl nezávisle na veškerém zkoumaném dialektu, by byl čmáranicí šílence. Takových se v dialektologii i ve vědách o autismu najde bohužel víc než dost.

Diletant a kariéra

Je zbytečné upřesňovat, ke kterému z obou zmíněných pohledů se hlásím. Jinak to ani být nemůže, jelikož autismus ani psychologii, ani žádný příbuzný obor jsem nikdy nestudoval.

To skýtá příležitost k několika více či méně zábavným anekdotám. Někteří lidé si myslí, že jsem dokonale obeznámen s literaturou o autismu, a pokládají mi otázky, na něž samozřejmě nejsem schopen odpovědět. Jiní zase, a těch je asi nejvíc, tomu věří tak zarytě, že si ani neověřují své výchozí hypotézy; následně se stává, že lidé, se kterými se znám celá léta, se při náhodném rozhovoru dozvědí, že jsem o autismu téměř nic nepřečetl – po počátečním překvapení a dojmu, že buď špatně pochopili, nebo si nevšimli, že jde o žert, bývají rozmrzelí nebo rozhořčení.

K nespokojenosti jedné dost specifické kategorie zainteresovaných ve věci autismu, těch, jež bychom mohli nazvat nadšenými profesionály, zavdává důvod ještě jedna věc – zjištění, že jejich zájmy nutně nesdílím. Někteří lidé, často pohánění těmi nejlepšími úmysly, občas sami vykazují autistické rysy (což se jim ovšem nesmí říct), tráví spoustu času tím, že se probírají literaturou o autismu, podstupují testy a podobně. Je nad jejich chápání, když s nimi nesdílíte zaujetí pro autismus jakožto akademickou disciplínu. Jeden známý, profesor a autor mnoha vědeckých publikací o autismu, se mě pokaždé, když se potkáme, vyptává, zda jsem si udělal ten či onen test, a když odpovím záporně, dost ho to mrzí. Na to, že stejnou odpověď jsem mu dal už při našem posledním setkání, zjevně buď zapomněl, nebo ji zasunul mezi absurdní vzpomínky, nemožné, nepravděpodobné.

Najdou se i jiní, samozřejmě vzácněji, kteří pochopili, o co kráčí, a chtějí mi pomoci, abych přestal být diletant. Laskavě mi nabízejí, abych si přečetl to či ono. Díky nim jsem objevil několik vzácných knih zaměřených na tuto tematiku. A mohu pak v případě krajní nouze posluchačům uvést dvě tři jména, abych působil učeně.

Ve skutečnosti by pro mě bylo dost snadné být v této věci alespoň zdánlivě vzdělanější – musel bych ovšem letní prázdniny strávit s hromadou knížek o autismu, udělat si nějaké výpisky o autorech, kteří momentálně letí, zapamatovat si pár klíčových vět, právě těch, jimž obvykle nikdo nerozumí, a proto budí největší zájem, a následně bych, posílen znamenitými poznatky, ještě udělal kariéru.

Tento proces dospění v mudrce bych si mohl zpestřit rozměrem navíc: autismus, jak každý ví, provází četné vnitřní boje, mezi nimiž rozhodně není bezvýznamná drobná válka psychoanalýzy s anti-psychoanalýzou. Hérakleitos ve svých Fragmentech píše – prosím za prominutí, jestli jeho myšlenku překrucuji a zjednodušuji –, že konflikt, jenž je otcem všeho, způsobil, že se z lidí stali králové, otroci nebo svobodní lidé; od těch dávných dob se nic nezměnilo. Je tedy třeba, jako to dělají někteří moji přátelé – ostatně až na jednu dvě výjimky lidé, kteří nejsou autisti –, nasadit si do hlavy, že se stanete generálem, zatroubit k útoku a doufat, že když už nedosáhnete konečného vítězství (jež je, přiznejme si to, katastrofou pro vojáky postrádající smysl existence), shromáždíte kolem sebe aspoň nějaké oddíly a dosáhnete povýšení. Někdy se stane, že z nedostatku hmatatelného nepřítele vojenská výprava zapadne do bažin nebo se zvrhne ve frašku. Ti nejobratnější, věhlasní žáci Potěmkinovi, si umí udělat nepřátele z kartonu nebo, jak říkával Mao Ce-tung, tygry z papíru, kteří se dají do řevu, když si za ně stoupnete, a kteří vydrží až do příštího deště. Takovou podívanou mám nejraději.

Nálepky, identity

Jedna z věcí, v nichž se podle mého soudu vědecký přístup rozchází s tím mým nejzřetelněji, se týká nálepek uvnitř spektra autismu. Lékaři a badatelé rozlišují nejrůznější podkategorie. Terminologie je zde značně bohatá: Kannerův autismus, klasický autismus, atypický autismus, vysokofunkční autismus, Aspergerův syndrom. A nesmí se zapomínat ani na kategorii nejpikantnější, totiž nespecifikované autistické poruchy. Co je třeba slyšet? Diagnózu pacientových poruch, nebo přiznání lékařova umně zakamuflovaného nezdaru, když diagnóza samu sebe popírá? Jaká škoda, že mezi námi už není Molière. Přesto se zde jedná určitým způsobem o jedinou platnou diagnózu, s ohledem na to, že bychom měli být kolektivně diagnostikováni jako „nespecifikovaní“.

Přesné vymezení a s ním spojené příliš přísné podkategorie ve mně nevyvolávají příjemný pocit. Většinu lidí s autismem lze zařadit současně do dvou, nebo dokonce tří podkategorií. A podkategorie kolísají v závislosti na akademických módách, nebo dokonce osobním temperamentu každého jednotlivého lékaře. Terminologie není nikdy neutrální: když se řekne například „vysokofunkční autista“, výraz „vysokofunkční“ předpokládá existenci „nízké funkce“, tedy někoho hloupějšího, díky němuž se cítíme nadřazenější. Termín „vysokofunkční“ je překladem anglického high functioning, což by se dalo vysvětlit jako ten, „který si umí dobře poradit“. Odpovídající francouzský termín „de haut niveau“, poukazuje na vysokou „úroveň“ a odráží zcela jiný svět, volně vázaný na duch školy, jako by dával vyniknout tomu, co se děje ve Francii. Proč by měl autismus jako takový sledovat linie kulturní diferenciace typické pro jejich teoretika? „Funkční“ se v angličtině používá pro všechno možné – takto jsou například označovány osoby s Downovým syndromem, schopné účastnit se od dětství účinných programů a následně se zapojit do společnosti, dokonce i studovat na univerzitě. Jejich specifičnost přitom ani nemusí vyplývat z nějakého genetického uspořádání. A tak by se z anglofonního užití termínu v oblasti autismu a jeho překladu do francouzštiny neměla hned odvozovat existence lékařské kategorie.

Znakem, který nemate, pokud jde o vysoce proměnný aspekt klasifikace, jsou výkyvy samotné oficiální kategorizace. Diagnostický a statistický manuál mentálních poruch, který vychází z americké psychiatrie, počítá s tím, že Aspergerův syndrom v příštím vydání už nebude uvádět. Poruchy autistického spektra se budou rozlišovat jinak. To všechno přirozeně vyvolává rozpory a střety zájmů mezi jednotlivými skupinami. Ve Spojených státech v současné době sdružení a odborníci bojují za zachování „Aspergerova syndromu“. Známé osobnosti s tímto syndromem proti jeho zrušení protestují, protože je považují za relativizaci své identity.

Osobně se přiznám, že mi tyto terminologické otázky vždy připomenou konferenci z roku 2006, pořádanou Mezinárodní astronomickou unií, na níž bylo rozhodnuto, že Pluto není planeta. Nevím, jak na to reagovalo samotné Pluto. Jeho skutečná situace tím pravděpodobně nebyla nijak dotčena. Ať asociace amerických psychiatrů pojmenuje nějaký syndrom tak či onak, nebo rozhodne o jeho sloučení s nějakým jiným a zanese ho do rubriky nazvané tím či oním způsobem, co se tím změní pro osobní identitu? A to nemluvím o administrativních otázkách, aby bylo jasné, které okénko zaškrtnout na úředním formuláři; ale nevěřím, že by hlasy amerických psychiatrů měly vliv na zaškrtávání políček, pojmenování obecně, a vždy mi dělá potíže identifikovat se – abych byl provokativní – s jedinou diagnózou. Nemyslím si, že by bylo možné zredukovat lidskou bytost na diagnózu, ať už reálnou, či nikoli. Copak má někdo právo říkat „Pan Rakovina“? Sdružení, jichž se to týká, se s tímto jazykovým nešvarem běžně potýkají. Nevydávejme se pod záminkou autismu opačným směrem.

Kolik je autistů a jiné paradoxy

Autismus má tu zvláštnost, že se rozcházejí nejen jeho charakteristiky, ale i statistická čísla týkající se prevalencí. A nejde pouze o desetinná místa. Už několik desetiletí se předkládají nejrůznější číselné hodnoty, od těch nejnižších, například jeden člověk z deseti tisíc, až po mnohem vyšší. Určitý konsensus, nepochybně dočasný, se ustálil na 1 ze 150 nebo 166. Avšak některé skupiny, zejména anglosaské, varují, že nějakou formou autismu trpí jeden člověk z osmdesáti, nebo dokonce ještě víc. Každé skóre vychází z nějaké studie a využívá ho daný uzavřený okruh lidí. Stoupenci čísla 150 a na druhé straně 166 mezi sebou vedou stále častěji absurdní půtky.

Tato inflace jednotlivých skóre je zjevně zčásti záhadou. Nejrozšířenější vysvětlení se dovolává teze o špatném podchycení autismu ve statistikách z dřívějška, které vedlo k jeho dramatickému podceňování. Nicméně v posledních letech se věnuje zkoumání skutečného nárůstu prevalencí autismu několik prací, přičemž každá ho vysvětlovala jinak, počínaje dopadem očkování po jiné vlivy, například znečištění životního prostředí. Ve Francii v současné době dosud neexistuje studie, která by měla patřičnou váhu.

Jako divák jsem měl možnost zúčastnit se mnoha diskusí, které se touto otázkou zabývaly. Nemyslím si, že by byla podstatná. Spíš než realitu podle mne odráží předpoklady obsažené v klasifikacích a jejich kritéria. Autismus jakožto nezbytně vytvořená lékařská nebo sociální kategorie může realitu reflektovat jen nedokonale, jelikož bez solidní demonstrace teorémat implikace není důvod domnívat se, že realita se podrobuje našim mentálním klasifikacím.

Totéž platí pro otázku genetického, sociálního nebo jiného původu autismu. Genetika, sociologie a jiné obory neexistují samy o sobě, ale vzešly z velmi pozvolného přeskupování způsobilostí, rivality mezi vědci a politickými ambicemi. Proč by se měla realita řídit liniemi diferenciace vlastními našim univerzitám právě v tom nejvíc iracionálním a proměnlivém? Tato poznámka neimplikuje všeobecný relativismus, ale spíš opatrnost v používání našeho vědění a přiznání si jeho hranic.

Další neshoda čísel, jež se zdá pro jednou ve Francii méně ostrá než v anglosaských zemích, se týká poměru mezi pohlavími uvnitř spektra autismu. Rozpory mezi jednotlivými skóre jsou v tomto případě ještě pozoruhodnější – od dvanácti chlapců na jedno děvče po dokonalou paritu. Knížky přinášející svědectví, psané zejména v angličtině, jsou podle mého názoru převážně ženskou záležitostí. Pokud takové rozpory mezi fakty vzešlými z výzkumných laboratoří nejsou dílem místních neviditelných šotků, pak by mohlo jít opět o příklad vlivu obecnějších společenských úvah, které autismus pojímají, ať se nám to líbí, nebo ne. Je zřejmé, i když jsem dosud neslyšel nikoho, kdo by to takto řekl, že autismus, když se hodnotí velmi pozitivně, jak tomu bývá u části anglosaských praktických lékařů, neumí být machistický a nestraní dramaticky víc mužům než ženám. Stoupenci paritního rozdělení autismu předkládají návrh nezjišťovat počty děvčat – ženy s autismem podle nich buď snadněji splynou s masou, nebo je lékaři opomíjejí, popřípadě jejich autismus s jeho zvláštnostmi není uznán jako takový. Já se k tomu samozřejmě nedokážu právoplatně vyjadřovat, jelikož nemám nezbytné podklady; mohu pouze zdůraznit, že do problematiky autismu je třeba zahrnout obecnější sociální úvahy, jako důkaz hermetického neoddělování „autistické planety“ a „planety Země“. Tato debata skýtá nejednu zajímavou perspektivu: měl by být autismus definován jako zdravotní zvláštnost, nebo jako sociální komplikace? Jinými slovy lze být autistou a nevyznačovat se žádným odlišným znakem, žádnou sociální poruchou, jako se pojímalo „šílenství bez zjevných příznaků“ v sovětské psychiatrii? Pokud je autismus především utajený plamínek, který nikdo nevidí, jakým způsobem lze mít jistotu, jak by byl vnímán tím, kdo stanovil diagnózu? Kdybychom tento argument dohnali do extrému, mohl by být autismus soukromým přesvědčením, trochu jako když se člověk vymezí například jako křesťan? Takové tvrzení by ve Francii vyvolalo skandál, přitom ve Spojených státech je někteří zformulovali docela jasně. Zvýšení prevalencí autismu tomu nepochybně není cizí.

Pokud bychom naopak na první místo postavili kritérium sociální, tedy neúspěchy konkrétní osoby ve společnosti, autismus se stane novým pojmenováním pro osoby z toho systému vyloučené. Tak je tomu u všech postižení nebo téměř u všech, což je nejvíc znepokojující – prevalence postižení, dokonce i těch, jež nejsou zaviněna způsobem života, a těch, jež jsou objektivně kvantifikovatelná, je mnohem silnější ve vrstvách sociálně znevýhodněných než naopak. Naše konceptuální kategorie nejsou a nemohou být nepropustné.

Jinak a trochu provokativně řečeno, autismus, pokud upřednostníme sociální kritérium, se dostává do korelace s rozporem mezi vyřčenými sociálními sliby a reálnou praxí. Jestliže společnost slibuje štěstí, dlouhý život, zdraví, dobrý plat, a já z toho nemám nic, a jestliže autismus je definován hlediskem sociální komplikace, jak bych mohl nebýt alespoň trochu autistou?

Na tyto bolestné otázky zde není žádná odpověď, stěží její nástin. Je to vskutku politováníhodné. Ale co dělat, když se jimi zabýval jen málokdo? Je totiž mnohem pohodlnější zabarikádovat se za představu dokonalé lékařské charakteristiky autismu než se pouštět na území s pohyblivými písky, kde je autismus uznáván jako zrcadlo společnosti, jejích cílů a problémů.

Nelehká minulost

Kam propána chodí na tak scestné soudy? napadne vás možná. Zcela právem. Odpověď na tu otázku však nemám. Některé poznatky potřebné k analýze mé infantilní psychózy, jak se občas říká s jemnou ironií, možná napoví následující vyprávění.

Už dávno, v době, kdy mi v mozku ještě doznívala jakási neuroleptika, mě jedno sdružení požádalo, abych se účastnil nějakých setkání týkajících se autismu. Poprvé to bylo obzvlášť hrozné. Když druzí hovořili, seděl jsem paralyzovaný v koutě a spoléhal na záchranu, již sliboval pouze nachylující se čas.

Probíhalo to v prostředí jedné pařížské restaurace, což je pro ně náročné. K vytvoření paralely přijde vhod několik orientačních prvků. Málokdy mluvím o jednom úseku svého života, který byl pro mě velmi důležitý, než se propadl téměř na dno, do řady vzpomínek na zmizelý svět – tehdy jsem měl co do činění se sdruženími kolem IQ. Během roku, který jsem v období 2001–2002 strávil v Německu, jsem složil přijímací test do mezinárodní asociace Mensa, sdružující lidi, kteří mají nebo věří, že mají intelektuální výsledek, jímž se řadí mezi horní dvě procenta, jak říkají. Chápejte, ti nejinteligentnější lidé, nejgeniálnější a nejskromnější, jaké kdy Země nosila. Zůstal jsem tam pouhý rok a spokojoval se hlavně s činnostmi na internetu. Mou jedinou nevirtuální aktivitou byla tichá přítomnost na valné hromadě spolku Mensa France. Byl to zážitek obzvlášť stresující, traumatizující, který měl být o pár let později, v době mých prvních kontaktů se sdruženími zabývajícími se autismem, mou jedinou zkušeností tohoto druhu.

Vraťme se však do restaurace, pro mnohé místa skýtajícího potěšení. Jak jasně vysvětlit, co pobyt v takovém podniku znamená pro člověka s autismem, jenž má málo sociálních dovedností? Už jen vstoupit tam je samo o sobě výzva. Než přijdete před vlastní budovu, samozřejmě se v ulicích rodného města několikrát ztratíte. A v tu chvíli si řeknete: „Mám tam jít, nebo nemám?“ Vládne tam zmatek, jak v jednom kuse někdo vchází dovnitř a vychází ven, všude hosté a personál. V kterém okamžiku bych měl strčit do dveří? Řekli mi, abych tam byl v deset hodin – ale co je to „tam“? Míní se tím před restaurací, nebo přímo v sále? Mohu přijít o pět minut dřív? O pět minut později? Co mi řeknou v prvním nebo druhém případě a co bych měl říct já?

Když konečně strčíte do dveří, měli byste uvidět skupinu lidí, kteří se na akci dostavili; úkol je to o to obtížnější, že většina z nich přichází pozdě. Skupinu tedy hledáte marně a váš stres sílí a značně komplikuje veškeré racionální chování.

Když máte konečně před sebou ty správné lidi, co řeknete? Všichni se mezi sebou baví, jenže vy tam nikoho neznáte. Měli byste se k nim mlčky připojit? Skočit jim do řeči? Pokud ano, jakou formuli použít? Jsou jejich tajné rozmluvy pouhé formální klábosení v rámci schůze? Nebo je to něco jako předběžný rozhovor? Mezi obojím občas není zřejmý rozdíl. Je zbytečné dodávat, že napoprvé je to velmi složité.

Ale postupně jsem se některé věci naučil. Podruhé nebo potřetí už jsem se během schůze odvážil zeptat, říct nějakou větičku. Posléze, dost rychle, mě požádali, abych si připravil nějaké povídání o autismu. Vůbec nejsem plavec uvyklý bazénům, ale myslím, že je to trochu, jako když vás hodí do vody.

Mé první vystoupení bylo nafilmováno a pověšeno na internet – já jsem to přirozeně neudělal, ani jsem k tomu nedal souhlas – a nějakou dobu tam zůstalo. Trochu mě to přinutilo objevovat autismus tím, jak jsem o něm hovořil. A setkávat se s velkými autory tohoto malého světa, kteří účinkovali týž den.

Jak se však proplétají různé cíle a úkoly, věci se obvykle rychle zkomplikují. Ještě po skončení přednášky za vámi přicházejí nějací lidé. Co jim máte říkat? Jak reagovat na jejich komplimenty a poklony? Prezentace, referát o autismu, má několik aspektů. Samotné povídání podle mého názoru nedá žádnou velkou práci, protože když má člověk docela přesnou představu, o čem bude mluvit, ať se to týká pěstování batát ve východním Turkmenistánu, nebo autismu, může se na to předem připravit; za sebou už jsem měl nějaký trénink na Sciences Po, a když jsem byl malý kluk, rodiče mě takhle nechávali povídat o astronomii a jiných tématech. Byl už jsem určitým způsobem zvyklý.

Mnohem těžší však je to, co předchází a co následuje. Před samotnou přednáškou se totiž musíte dostavit na místo. Zvládnout kontakt s neznámými lidmi, kteří od vašeho vystoupení očekávají div divoucí. Ti, kteří to s vámi myslí dobře, se vás pokoušejí zbavit stresu způsobem, který vás ještě víc vystresuje. Ve snaze udělat jim radost se musíte tvářit, že to funguje. A říkáte si: Musím být ještě nenormálnější, než se předpokládá, protože konejšivé větičky na mě nepůsobí.

Další problém: v kolik hodin a jak byste se měli přesně dostavit? Pokud máte například přednášku v 19 hodin, kdy byste měli být na místě? Neodpustím si k tomu jednu historku. Není to tak dávno, co jsem byl pozván do studia France Culture, do vysílání, jež mělo začít přesně ve čtrnáct hodin. Jeden člen moderátorské dvojice, která se mnou měla vést rozhovor, přiběhl ve 13 hodin 58 minut a 40 vteřin. Druhý už byl na místě a tomu dobíhajícímu žertem řekl: „No ne, ty jdeš dneska brzo! Takového tě neznám!“ Přitom mě naléhavě žádali, abych tam byl nejpozději v půl druhé. Má se tomu rozumět tak, že ten, kdo je tam doma, může opovrhovat domácími instrukcemi? Přednášky nikdy nezačínají přesně. Takže pokud mají teoreticky začínat v 19 hodin, mohlo by se klidně přijít patnáct minut po devatenácté, nebo dokonce ještě později.

Může se zdát trochu nepochopitelné, že jsem schopen dostavit se bez zjevného úsilí o něco dřív, když to jen lze. To jsem dělával zpočátku. Jenže buď jsem našel zavřené dveře, což mělo za následek stresující přesvědčení, že na mě zapomněli nebo že jsem si spletl adresu, anebo mě obklopili lidé, kteří po mně chtěli neformální rozhovor; myslím si, že dnes už se mi daří čím dál lépe, ale před několika lety tomu tak nebylo.

Další otázka: co si dát do tašky? Zpočátku jsem si bral trochu od všeho: sendviče, nápoje, dva deštníky, protože jeden by se mohl rozbít, a tak podobně. Očividně čím více věcmi se obalíte, tím je to lepší, až na to, že příšerně těžká taška může způsobovat různé trable.

V poslední době už mě při přednáškách netrápí taková úzkost jako dřív. Zjevně je to dobré, přesto se cítívám trochu provinile, protože si říkám, že z etického pohledu je potřeba mít před přednáškou pocit úzkosti. V opačném případě by to znamenalo, že je mi to fuk nebo že neberu vážně očekávání těch ostatních. Takovou si dělám starost. Po přednášce zase přichází další věc: v kolik hodin se hodí odejít? Můžete se sebrat a nechat tam skupinu lidí, kteří si s vámi chtějí pohovořit? Lepší je, když musíte odejít, protože vám jede vlak. To je geniální ospravedlnění, abyste se mohli poroučet. Ale vždycky se použít nedá.

V úvahu je třeba brát další parametr: počet přítomných. Je úplně jiné, když vystupujete před deseti až patnácti lidmi, anebo před několika sty posluchačů. Způsob chování lidí se mění s jednotlivými prahy. První práh bych stanovil nikoli vědecky, ale naprosto empiricky při asi 25 až 30 přítomných; tam je ještě znát určitá individuálnost, což může vytvářet jistý ostych, protože když někdo položí otázku, nejdřív posoudí pohledem každého z ostatních zúčastněných. Další, vyšší práh lze stanovit u 150, možná až 200 lidí. Při vyšším počtu se vstupuje do systému masového mítinku, nebo dokonce star systemu. Tam už neplatí funkční otázky, navíc mám dojem, že tam člověka už ani neposuzují podle toho, co říká, ale spíš podle povedených bonmotů. Existují vtipy, které nikoho nerozesmějí, když se nacházíte v důvěrném kroužku, například primitivní anekdoty o politicích. Ovšem před plnou aulou přesně na takové věci všichni zareagují. Když politik během své řeči pronese bezobsažnou větu jako „Ať žije Francie!“, právě v tom okamžiku lidé tleskají nejvíc. Dlouho jsem byl skeptický vůči tezím Gustava Le Bona, jehož jsem považoval za překonaného předchůdce sociálních vědců. Dnes si říkám, že i když se v několika věcech mýlil, přitáhl pozornost k dobře pozorovatelným jevům.[12] Když pak z takového mítinku odcházím, někdy nevím, co si mám myslet. Mívám pocit, že se mi nepodařilo navázat lidský kontakt.

Proč v přednáškách pokračovat?

Celá otázka spočívá v tom, proč vlastně dělám přednášky? Dost mi vadí, že na to nemám přesvědčivou nebo jednoznačnou odpověď. Vzdálen rozmáchlé lyrické vzletnosti, vysvětlující nutnost přispět ušlechtilé věci autismu, věřím, že odpověď by se dala hledat na mikroskopické úrovni mezi konkrétními mechanismy, jež vyhovění žádosti uvede do pohybu.

Typická situace nastává, když dostanu mail, v němž mi pan X sděluje, že toho a toho data je možné vystoupit s přednáškou. Mám-li tou dobou už nějakou jinou povinnost, odmítnu. Jakmile ovšem po nahlédnutí do diáře zjistím, že jako zázrakem ten den nic nemám, cítím se povinován odpovědět kladně. Nebo jsem alespoň nikdy neřekl ne z pohodlnosti, pokud si dobře pamatuji. Nikdy jsem to nezkusil. To, co se jeví jako důležitá životní volba, totiž vychvalování autismu, je spíš dědictví drobných chvilek a naučených způsobů chování. Dozajista to není volba optimální, natolik mě v určitých obdobích roku zmáhá pořádná únava. Budiž, prozatím pokračuji.

Je obtížné vědět předem, jestli se přednáška vydaří, nebo ne. Závisí to na faktorech, které se předvídat nedají. Obecně platí pravidlo, že čím víc přijde lidí a čím víc je to obtížné a frustrující, o to silnější je následná zemdlenost a skleslost. Když mám co do činění s malou skupinou, musím se podvolit nejrůznějšímu očekávání. Pokud promlouvám například k profesionálům z oblasti státního školství, bude převažovat naprosto specifická tematika. Rodiče zase mívají velmi konkrétní dotazy a také často víc odpovědí než já. S publikem skládajícím se z aktivistů to občas bývá těžké – nikdy není daleko k otázkám na tělo a každý pohled vás hodnotí, třídí a zařazuje. Velmi citlivé jsou politické názory. Navázat přátelský nebo srdečný vztah je paradoxně složitější; bojový svazek vytvořit lze, ovšem je třeba oddat se v jeho zájmu spojeneckým rituálům, aby vůli bojovat s označeným nepřítelem bylo možno sdílet.

Přesto zůstává bez odpovědi jedna důležitá otázka: Proč jsou lidé ochotni poslouchat mě celé hodiny? Musí být velmi nepříjemné celou tu dobu sedět a naslouchat někomu, kdo vede monotónním hlasem řeč, jež nemá žádný spád, odbočuje k různým historkám a vypráví o osobním nadšení i šílení. To je pro mě velká záhada.

Když se do toho pletou novináři

A to není všechno. Díky aktivismu, což bylo zpočátku něco nečekaného, jsem byl konfrontován s jednou kategorií lidí, o níž jsem nevěděl zhola nic – s novináři. Pojí se to s dojemnou vzpomínkou na mé první rozhlasové vysílání počátkem roku 2007 – šlo o pořad vysílaný Aligre FM, malou neziskovou rozhlasovou stanicí, ve studiu skrývajícím se v jedné pařížské budově, vzpomínkou na chvíli, která ještě posílila mou sympatii k neziskovým rádiím provozovaným nadšenci, jimž je lhostejné měření sledovanosti a jejichž anarchistická studia představují jakési muzeum lidského nevědomí.

Věci se začaly prudce komplikovat krátce po příchodu jiného typu žurnalistů, a to televizních. Obvykle se přemisťují ve dvojicích jako za dávných časů někdejší kataři. Jeden má v ruce trubku a nastrčí vám ji přímo před ústa, ten druhý má s sebou něco podobného v mohutnějším vyvedení, často na trojnohém stojanu, ze kterého lidé šílí. Výslech heretika může začít.

V průběhu dvou let – od listopadu 2007 do listopadu 2009 – jsem prošel vysíláním téměř všech televizí ve Francii. Jak se to zdá být dávno. Vášně, které oba naši katarští braši vyvolávají, jsou prudké a pomíjivé. Ta vysílání mi nepřinesla skoro nic vyjma nepříjemností – stála mě spoustu času, stresu a čekaly mě akorát řeči, závist a rivalita. Zklamáním pro mě bylo, že si lidé zapamatovali, jak vypadám, ale skoro nikdy nevěděli, co jsem říkal – pro kluky z ulice i pro majitele autoopravny na rohu jsem byl „ten pán, který bývá vidět v televizi“; velmi zřídka se našel někdo, kdo si vybavil, že mluvím o autismu. Další smutné ponaučení, tentokrát ze zákulisí světa médií. Nejdůležitější nebo nejmarkantnější pro mě bylo zjištění, jakou moc má fascinace, již uplatňuje televizní médium. Jednou při natáčení pro televizi mě na ulici doprovázeli dva novináři. V jednu chvíli už jsem byl vyčerpaný a řekl jsem jim, že si zaskočím do pekařství a koupím si něco malého na zvýšení hladiny cukru. Prodavačka mě obsloužila velmi stroze. Nejspíš to měla ve zvyku. Zatímco jsem jedl, reportéři to nevydrželi a i oni vešli dovnitř pro něco k zakousnutí. A v tu chvíli došlo ke smutnému zázraku – prodavačka v pekařství úplně obrátila a najednou se o mě začala zajímat a vyptávat se, jak se jmenuji, kde bydlím – ani se nenamáhala mi vykat. Já sám jsem se přitom za ty dvě tři minuty nijak nezměnil. Proč tedy to všechno? Člověk si nakonec uvědomí, do jaké míry působí iracionální jevy. I tentokrát šlo o nepříjemné, avšak nutné poučení, ke kterému bych jinak těžko někdy přišel.

Podobné příhody se opakovaly. Některé lze považovat za „vyřešené“, to znamená, že jsem jakžtakž pochopil ponaučení, jež mi přinesly; ostatní však pro mě nadále zůstávají záhadou. Ve druhé kategorii figurují lichotivé reakce po každém vystoupení v televizi. Přesto se snažím přijít na to, v čem představuje vystoupení v rozsahu jedné či dvou minut nějak mimořádný výkon, tím spíš, že nejvíc zklamáni býváme často právě tím, jak je ten úsek sestříhán – tomuto problému se snažím vyhnout tak, že se na pořad, který prošel vysíláním, prostě nedívám. Když mi pak lidé říkají, že to bylo hezké, váhám, jestli mám reagovat upřímně, a tedy nesouhlasně, nebo pokrytecky, tedy poděkovat za kompliment. V první řadě se přitom snažím najít obrat, který by nebyl pouhou stereotypní frází.

Další zážitek, nakonec s dobrým koncem, mám s taxíkem. Ten měl za následek, že jsem propadl panice a nemohl se jí zbavit celé další měsíce. Měl jsem se zúčastnit dvou vysílání u Jeana-Luca Delarue a ještě na jednom kanálu, Direct 8, který zanikl podobným způsobem a jediné, co měl s tím předchozím společné, bylo, že pozvaný host měl na vysílání do televize přijet taxíkem. To první se nakonec vzhledem k pozdějšímu zvratu, jaký pro moderátora nabraly další události, k mé okamžité a poněkud zbabělé úlevě nakonec nerealizovalo. Z toho druhého jsem byl ještě dost dlouho poté docela rozklepaný. Předpokládám, že odpovědnou pracovnici ani ve snu nenapadlo, že by mě její rozhodnutí nechat mě přivézt taxíkem, jehož smyslem mělo být mimo jiné zjednodušit mi život, mohlo tak rozhodit. Marně jsem se pokusil vymyslet něco, abych se tomu vyhnul. Taxík sám o sobě by totiž nevadil, protože už jsem s ním několikrát jel s rodiči, ale děsila mě představa, že pokaždé nějakého taxikáře vyruším jen kvůli svému pohodlí a snobismu. Tím spíš, že místo, kde se natáčení konalo, bylo snadno dostupné hromadnou dopravou. Nevěděl jsem, jak se taxík objednává a jak se zjistí, zda už dorazil. A co když neuslyším zvonek u vchodu z ulice? bál jsem se. Nakonec jsem to vymyslel mazaně – zjistil jsem, že téhož pořadu se zúčastní i lidé, které znám, tak jsem jel ten večer nejdřív k nim domů, a když pro ně přijelo taxi, přisedl jsem si!

Dnes je celý tento úsek mé minulosti za mnou. Na ulici už mě nepoznávají. Ta radost ze znovu nalezeného klidu! Už nemám žádnou oficiální odpovědnost ve světě neziskových organizací. I když ještě dál spolupracuji konkrétně na té či jiné akci – přednášky, účast na rozhlasovém vysílání „L’Asperger Café“ pořádaném sdružením Asperger Amitié a další. Kráčím vpřed jako souputník. V očekávání chvíle, již nelze přesně předpovědět, a přesto nevyhnutelné, kdy se jako při pohledu z vlaku koleje, jež ubíhaly paralelně vedle sebe, zčistajasna prudce rozestoupí a v několika vteřinách ztratím z očí ty, kdo byli dlouho po mém boku.

Několik úvah o autismu ve Francii

Autismus ve Francii je tragédie, ale kdo nebo co ji způsobuje? Autismus jako metafyzická entita? Jako by kdesi ve vesmíru mezi galaxiemi bloudila jakási temná hvězda „autistoid“ a vysílala své paprsky na Zemi?

Když si člověk dá tu práci a reálně analyzuje dramata zažívaná v autistickém světě, následně zjistí, že jen málokterá jsou přímo vázána na autismus jakožto hromadnou a dobře určenou entitu. Jestliže je dítě s autismem vyřazeno ze školy, zavinil toto drama autismus? Když má dítě s autismem při každé přestávce co dělat se šikanou, je toto drama spojeno s autismem? Vytvořme si paralelu s feministickým bojem, který hájí myšlenku nepřípustnosti říkat, že žena byla znásilněna kvůli svému vzhledu. To srovnání možná trochu pokulhává, přesto se domnívám, že pokud si dítě, ať už autistické, nebo ne, nechá nabít ústa, bylo by protiprávní tvrdit, že je to vinou autismu nebo jeho autismu.

Podle toho, co jsem slyšel, se účastníci programů boje proti drogové závislosti ve Spojených státech učí říkat věty typu: „Nemám problémy s drogou, mám problémy, protože beru drogu“ – a to s cílem zbořit nebo rozložit mýtus o existenci metafyzické entity vznášející se nad závislostí, jež by leccos vysvětlila. Myslím si, že i ve světě autismu, stejně jako jinde, se ustavičným používáním určitých slov nebo myšlenek nakonec uvěří tomu, že jsou skutečné. Když se dokola opakuje, že autistické dítě je vyloučeno, nakonec se věří, že autismus rovná se vyloučení. Pracují na tom mnohem hrubší a lidsky nízké mechanismy. Dítě s autismem bývá zcela konkrétně vylučováno z toho důvodu, že je ten či onen spolužák považuje za „děsné“. Nikoli působením entity zvané „autismus“.

Rovněž by bylo třeba shodnout se na tom, kdo je původcem vyloučení. Ve studiích věnovaných rasismu, zejména anglofonních, je prokázáno, že rasismus na Západě, alespoň ve svých moderních formách, není reálně naplánovaný z nařízení jakéhosi vysokého komisaře na židovské otázky ani velkým Satanem, který by měl dva silné rohy a rozeklaný jazyk. Tento rasismus je bez potvrzených rasistů. Stejně by tomu mohlo být v oblasti autismu; nemyslím si, že reálně existuje nějaký zloduch, který by mohl za všechny špatnosti a stál za tím velkým vyloučením. Domnívám se, že jde o souhrn všech drobných skutků, které ostatně vycházejí z lidí s těmi nejlepšími úmysly, dokonce z lidí plně angažovaných v oblasti autismu, kteří jsou na první pohled naprosto mimo podezření. Přitom disponují veškerou strategií úctyhodnosti, nazval bych to dobře zaběhnutou frazeologií, díky níž působí navenek spolehlivě nebo důstojně. To znamená, že plní očekávání, která jsou do nich vkládána. Avšak když si člověk dá tu práci a tráví s nimi více času, vidí, že jejich lidská realita tomu nutně neodpovídá.

Ostatně vše nelze redukovat na dichotomii vědění-nevědomost, kdy první člen plodí ctnostné chování a druhý vyloučení autistů. Bylo by mylné domnívat se, že odpovědné osoby z oblasti zdravotnických institucí a sdružení, které se k autismu vztahují, by se staly imunními vůči stereotypům, jež se lidí s autismem týkají. Aniž bychom museli probouzet k životu duše někdejších lékařů choromyslných a tahat z nich rozumy. Těm, kteří by o tom pochybovali, vřele doporučuji vyslechnout si někdy večer před přednáškou nebo po ní, co říkají význační spolustolovníci, zejména na konci jídla.

Autisti mi tudíž často dělají větší starost než ti ostatní. Toto tvrzení vyplynulo ze svého druhu tabu. Autisti jsou považováni za dokonalé entity, jež neznají iracionální bloudění vylučující neautisty, označované odborným termínem, jemuž se vyhýbám, jako neurotypičtí jedinci (NT). Konkrétní zkušenost s tím, jak dopadlo několik vzácných komunitních iniciativ řízených autisty, ukazuje opak. Tytéž paroxystické boje o moc, tytéž pomluvy a nactiutrhání, ne-li ještě něco horšího. Vysvětlení obtíží záleží na tom, kolik je ve skupině infiltrovaných neautistů. Paranoia a zaručené nevysvětlitelné projevy nenávisti. Někteří, zejména ve Spojených státech, jsou skuteční osvícenci, kteří věří v hrozivě blízký příchod nového světa, jemuž budou vládnout autisti. Nebo dokonce v nadvládu autistů, nové entity, lidského druhu, jenž konečně dosáhl své historické dokonalosti.

Domnívám se, že je velice důležité nebýt aktivistou na plný úvazek, jinak se rychle setře smysl pro realitu a to, o co usilujeme, nám zatemní mozek a zastíní celý zbytek vesmíru.

Drobné aktuality ze světa francouzského autismu

Zvláštnost, jež se představuje jako novinka, už nazítří ničím zvláštním není. Stávající aktuality tak budou ve chvíli jejich vytištění nepochybně silně překonané. Anebo alespoň chyby, jež obsahují, budou ještě očividnější, budou vyvolávat smích. Což není bezvýznamné vítězství…

V týdnech či měsících, jež předcházely volbě autismu coby „Velké národní kauzy“ roku 2012, se někteří lídři neziskových sdružení, o jejichž vzájemné dlouhodobé nevraživosti se vědělo, dohodli, že podepíšou společné prohlášení. Vznikl také dojem, že i postoj médií začíná být zralejší; že opustila přístup nejen lamentační (poukazování na autistovo utrpení), ale i ten, který je založený na kalkulu určitého počtu děcek s autismem. Drobné záchvěvy, sice prozatím nesmělé, ale potěšitelné. Vyvstala rovněž naděje, že konečně budou brány v úvahu seriózní otázky jako bydlení. Ze strany po sobě jdoucích vlád se objevila jistá snaha a my jsme nabyli dojmu, že konečně bude možné jednat.

Přelom roku 2011 a 2012 přinesl sérii špatných zpráv. První věc, kterou nikdo nemohl ovlivnit, byly několikery volby; ty v médiích nejen autismus, ale i otázku postižených vůbec zcela odsunuly stranou. Netuším, jak se zachová nová vláda – prozatím se zdá, že nastoupivší státní tajemnice pro oblast zdravotního postižení nemá stejně jako většina jejích podřízených žádnou zkušenost a o otázky postižených se zajímá jen ve velmi omezené míře. Druhou příčinou bylo znovuoživení války, jež trvá dost dlouho a ze zvyku bývá označována jako spor mezi přívrženci a odpůrci psychoanalýzy. Jejím hlavním výsledkem v médiích bude pravděpodobně to, že dá jedinečnou příležitost veřejným orgánům a mecenášům, aby nic nepodnikali. Třetí okolnost, na níž jsme měli bohužel přímý podíl, bylo obnovení vnitřních rozepří ve světě autismu. Polounitární platforma, na níž Velká národní kauza spočívala, se během sotva několika týdnů úplně rozpadla. Odpovědní činitelé se pokusili nastalé potíže utajit, ale úřady toho akorát využily.

Jsem velmi špatný v roli jasnovidce. Nedokážu předvídat, co bude následovat. Pravděpodobně vůbec nic. Je mi smutno z toho, že takzvaný rok autismu je prakticky u konce, a nám se podaří nanejvýš autismus vrýt do paměti funkcionářů národních „značek“ jako téma, jemuž by se měli, jakožto příkladu neúspěchu, jaký se nesmí opakovat, za každou cenu vyhnout. Bez ohledu na můj pesimismus ve vztahu k všeobecné účinnosti označení „Velká národní kauza“.

O nutnosti pragmatického přístupu

I když mě jistým způsobem baví spekulace a neužitečné věci jako takové, domnívám se, že malý svět autismu by měl zaujmout mnohem pragmatičtější postoj. Stanovit si konkrétní cíle a vést si diář. A to nebude možné bez masivního vnitřního ozdravění.

Podívejme se na život kteréhokoli člověka s autismem den po dni. Etapy, jimiž si prochází, sám nebo se svými blízkými, představují tolik konkrétních témat, jež je třeba brát v úvahu v celé životaschopné politice autismu. S nimi nemají nic společného žádné teoretické debaty ani osobní půtky.

V rámci problematiky školní docházky se nejčastěji objevuje jako jedno z hlavních témat právě efektivní zapojení dětí. Jenže místo toho se žvaní o povaze autismu nebo o kolektivních zájmech jedněch a druhých, přestože s výchovou vyučujících schopných přizpůsobit se speciálnímu profilu autismu, získáváním pedagogických asistentů na pomoc dítěti při výuce i mimo ni nebo se systematickým vycházením vstříc školám od nejnižších stupňů po lycea se mohlo, respektive mělo začít bez čekání na výsledky hořkého ezoterického handrkování, jež stejně neskončí, dokud tady budou jeho protagonisté.

Obávám se, že pragmatický přístup se nestane skutečností, dokud nedojde k odstranění určitých praktik, malému světu autismu vlastních. Samy o sobě netvoří absolutní specifičnost – zažily je i jiné komunitní sektory. Ty musely, nikoli bezbolestně, završit svou mutaci, ať už máme na mysli politicko-finanční čachry v oblastech rakoviny, AIDS a dalších, aby se mohly stát věrohodnými a nesmlouvavými spojenci úřadů.

Věci, jež se zvnějšku jeví samozřejmé, jako minimální standardy spolehlivosti, nelze obejít, ať se nám to líbí, nebo ne. Nekonečný seznam sdružení, která se v autismu angažují mimo oficiální zdravotní sektor, se zredukuje téměř na nulu, berou-li se v potaz jen ta, která během své existence zažila skutečnou změnu vedení. Normou zůstávají předsedové a předsedkyně, doživotně jmenovaní ať už v rovině právní, nebo faktické. Tito lidé, ostatně nezávisle na svých zásluhách, často reprezentují, a to je lidské, především sami sebe a svůj vlastní příběh a s řízením sdružení mají jen omezenou zkušenost; tak dochází k tomu, že svou asociaci často více či méně vědomě redukují tak, aby ji bylo možné snadno kontrolovat, až nakonec po letech pohodlí a čerpání různých výhod svým chováním znesvěcují veškerou etiku. Vzácně, jen velmi vzácně se setkáváme s nezdravotními sdruženími, jež skutečně dodržují zásadu valných hromad hodných toho jména a vedou do určité míry reálné účetnictví.

Pokud se vůbec někdy dočkáme příznivého obratu na všech těchto rovinách, musí přijít jedině zvenku. Například směrem od orgánů veřejné správy, které by každému sdružení nařídily dodržování charty, v níž by byly obsaženy zejména povinnost měnit funkcionáře vykonávající moc, zákaz zastávat místo předsedy déle než několik let, efektivní kontrola hospodaření nebo smíšenost členské základny sdružení.

Zároveň je nutné pro lidi s autismem vyhradit místo. Není normální, že sdružení včetně těch největších a nejváženějších docela prostě nepočítají s přítomností osob s autismem mezi sebou, nebo ji dokonce ve stanovách výslovně zakazují. Dlouho jsem přemýšlel, proč si to které sdružení dalo tu práci začlenit do svých stanov odstavec vylučující autisty jak z hlasování, tak z možnosti být členem. Čeho se tato mocná sdružení mohla obávat od té hrstky lidí s autismem, která na valné hromadě hlasuje? Poukázání na anomálie této situace a komunitní fungování, na ohrožení základního principu ohromné většiny francouzských sdružení v rámci autismu, přednost osobního rodinného vyprávění neodvolatelné vůdkyně či neodvolatelného vůdce. Stejně tak jsem zcela nakloněn tomu, aby byly v každém sdružení přítomny až po postavení předsedkyně nebo předsedy lidé zcela mimo oblast autismu, tedy ani profesionálové, ani osoby s autismem či jejich příbuzní. Těch několik vzácných zkušeností získaných v tomto směru je víc než přesvědčivých.

Za účelem ozdravení těchto praktik a odstranění nešvarů by stálo za to zareagovat způsobem na první pohled asi méně seriózním, vytvořit nějaký zpravodajský server jako Médiapart nebo satirický deník typu Canard enchaîné z pohledu autismu. Jen ta trocha věcí, které jsem slyšel nebo jichž jsem si všiml v posledních letech, by uživila celé rubriky.

Má vize je jistě dosti pochmurná, ovšem zároveň pravděpodobně docela realistická díky nevinnosti navrhovaných opatření. Na jedné straně dá při dotazování lidí s autismem velkou práci najít někoho, kdo by byl blaženým optimistou. Normálně vyniká deziluze, držení autistů stranou celého většinového nebo vytvořeného sdružení.

Závěrem
Čím je autismus jedinečný?

Lie-c’, který žil před více než dvěma a půl tisíci lety, ve své Klasické knize o dokonalé prázdnotě vypráví kratičký příběh. Zní přibližně takto: P’ang, významný muž ze Ts’inu, měl syna a ten se zbláznil. Všechno vnímal naopak – to, co druhým vonělo, jemu připadalo odporné a to, co druhým chutnalo, podle něj vůbec nebylo k jídlu. P’ang se na radu přítele vydal za „znamenitým mistrem z Lu“, ve skutečnosti Konfuciem, jehož taoisté jako Lie-c’ vůbec neměli rádi. Cestou potkal Lao Tana. A ten mu řekl: „Zkus si představit, že by jako tvůj syn uvažovala celá tvá rodina. V takovém případě bys byl blázen ty. Kdo může kategoricky prohlašovat, že je něco chutné, veselé a krásné? A jak by mohl znamenitý mistr z Lu, první mezi blázny, někoho vyléčit? Tak nevyhazuj peníze za cestu a vrať se domů.“

Čínské příběhy bývají často kruté. Život lidí s autismem rovněž. A zdá se, že za všechna ta staletí, jež od dob Lie-c’ uplynula a o něž bychom měli být moudřejší, se toho v podstatě až tolik nezměnilo.

Když jsem sám ve svém pokoji, necítím se jako autista. Jakmile vyjdu na ulici, narážím na problémy a obtíže. Ve svém vnitřním světě mohu svobodně přemýšlet, jednat a uvažovat v zásadě neomezeně jako kdokoli jiný. Potíž nastane v okamžiku, kdy zkusím udělat některé „vnější“ věci, které mi buď vyjdou, nebo se nezdaří, což bývá obvyklejší případ. Jsem tedy autista celou dobu? Když jsem venku? A když vůbec nevyjdu z domova, budu ještě autista? Kdybych pobýval v buddhistickém klášteře, kde vládnou obzvlášť přísné sociální kódy a není k nim třeba žádných dlouhých řečí, tak by mi možná bylo na konci jedné etapy učení lépe než ostatním a můj počáteční handicap by se proměnil ve výhodu. Vrátím-li se ještě k Lao Tanovu argumentu – když se neautista ocitne mezi autisty, kdo má problém?

Tvrzení o tom, že mezi autismem a neautismem vládne symetrie, často vyvolává námitku, podle níž autismus provázejí vážné duševní a tělesné vady jako neschopnost řeči, bez níž je život značně strastiplný. Aniž bych chtěl tuto věc zpochybňovat, napadají mě tři výhrady. Zaprvé, není přesně dokázáno, v jaké míře autismus provází definitivní a sociálními příčinami nezpůsobená neschopnost řeči – mnoho nemluvících dětí nepatří mezi autisty, a naopak již došlo k neoprávněnému diagnostikování autismu z pouhé pohodlnosti.

Zadruhé, otázka řeči je determinována sociálně; nedaleko odsud, mezi někdejšími karakalpackými nomády nebo ještě nedávno jinde ve Střední Asii, bylo možné vést úctyhodný život například jako pastevec i v případě, že slovně se člověk vyjadřoval minimálně. Na základě poznámek mnoha lidí usuzuji, že pro mladé autisty by mohla být ze všech společností tou, z níž jsou nejvíc vylučováni, právě ta naše, západní. Je to zajisté bolestné zjištění. Co však říct mamince, jež se vrátila z letních prázdnin v Africe se synem, který nemá ve Francii jinou perspektivu než být do konce života zavřený v ústavu, když vám se širokým úsměvem říká, že její dítě tam bylo králem vesnice a s ostatními dětmi se účastnilo všech her?

Zatřetí, nedostatky bývají vždy velmi relativní. Denis Diderot ve svém Listě o slepcích k ponaučení vidoucích, který ho stál mimochodem uvěznění, porovnává slepcovu nevidomost se situací mušky, která nemá paže, ale křídla. To, že nemá křídla a nemůže létat, většina lidí objektivně nepociťuje jako nedostatek, třebaže by to pro ně mohlo být užitečné. Výčet takových příkladů by mohl být delší – nekuřáci necítí potřebu vykouřit si cigaretu, většině mužů nechybí, že nemohou otěhotnět a porodit dítě – což často znepokojuje ženy, když se tato otázka nastolí –, nebo si můžeme vypůjčit myšlenku Emmanuela Lévinase: křesťany pohoršuje, že židé nemají potřebu mít Ježíše za mesiáše. A to jsou závažnější témata než samotná řeč.

Zcela náhodou jsem nedávno potkal jednu známou, která pracuje ve zdravotně-výchovném ústavu (IME). Přiznám se, že jsem se jí provokativně přímo zeptal, zda by podle ní bylo dobré, kdyby do jejího IME chodily děti s autismem. Jakým argumentem by přesvědčila rodiče, aby tam umístili své dítě. Odpověděla mi dvěma argumenty. Ten první zněl: dítěti s autismem se v IME dokážou přizpůsobit mnohem lépe než v normální škole. Druhý argument: dítě s autismem je méně konfrontováno s jinakostí neautistických dětí než v obyčejné škole. Takovou odpověď jsem očekával, a tak jsem jí řekl, možná trochu zlomyslně, že pro dítě s autismem jsou vlastně handicapem zvláštnosti neautistických dětí. Následovala chvíle mlčení. Je pravda, že když se to řekne takto tvrdě, je to dost nepřesné, protože to vyznívá jako karikatura, přesto přese všechno si vážně myslím, že takové tvrzení není nepravdivé. Dítě s autismem se dá do IME nikoli z důvodu předpokládaných snížených schopností, které by mělo mít, například má snížené schopnosti, tedy pomalu fungující mikroprocesor, který není schopen plnit většinu úkolů, ale prostě proto, že jiné mikroprocesory mají jiný, jim vlastní způsob fungování, a proto je lepší, když ty dva jsou oddělené, když mezi nimi není příliš úzký kontakt. Tento důvod, tento sociální základ, se lékařsky vysvětluje takto: dítě má Aspergerův syndrom, pervazivní vývojovou poruchu (PVP) nebo něco takového, což ospravedlňuje to či ono chování vůči dítěti nebo dospělému.

Tyto glosy projdou při přátelské besedě u šálku čaje; v situaci, kdy rodiče dítěte s autismem hovoří s úřední osobou, ať už z oblasti zdravotnictví, školství, nebo jiné, takto nekonstruktivní dialog, mohu-li užít tento módní výraz, možný není. Je třeba se přizpůsobit množině výslovných příkazů, jež se víceméně rozumějí samy sebou, a přitom jsou o to drsnější a tvrdší. Stále s touto snahou esencializovat a vztahovat vše k dítěti s autismem – to ono je autista a vzhledem k jeho autismu je třeba udělat to či ono.

Utrpení, pacient a jeho zachránce

Ve velkých západních městech se vám často stane, že když kráčíte ulicemi, osloví vás vtipný sympaťák a nabízí vám, abyste si udělali proslulý oxfordský test, což je test, který nemá žádnou spojitost s univerzitou v Oxfordu. Vy ho vyplníte a poté vás dotyčný, vždy velmi zdvořilý, pozve na bezplatnou seanci, na níž bude výsledek testu rozebrán. V kanceláři vám jiná empatická osoba soucitným tónem sdělí: „Vy jste si musel v životě něco vytrpět! Jak jste to dokázal vydržet? Já vás obdivuju. Na takové utrpení nemůžete být úplně sám, my vám můžeme pomoci, můžeme vám nabídnout něco k přečtení…“ Vzápětí už máte v ruce „Ronovy“ knížky, jak se jim láskyplně říká, a váš bankovní účet se rázem ocitne v rukou scientologické církve.

Ten příklad je jistě drsný. Řeklo by se nepřizpůsobený. Myslím, že dostatečně dokresluje význam, jaký má v naší společnosti utrpení, a ilustruje, jak snadno ho lze zneužít s cílem přimět druhé, aby se stali vykonavatelem něčí vůle. Mnozí z takových lidí udělali ve světě autismu slušnou kariéru a vytahali z trpících slušné peníze. V oblasti zdravotně postižených osob obvykle bojuje spousta sdružení za to, aby se postižení a solidarita přestaly spojovat – charitativní přístup, který z vnějšího pohledu působí zábavně, byť ho realizuje nezúčastněná osoba, což zdaleka vždycky neplatí, vede ke konstruktivním výsledkům jen zřídka. Bohužel malý svět autismu je i v tomto, pokud jde o mentální zrání, ve srovnání se světem zdravotně postižených obecně o několik desítek let pozadu.

Otázka utrpení by se dala nahlížet odděleně od mnoha témat, jež se s autismem pojí; jinými slovy, hypotetické ukončení utrpení, máme-li si opět vypůjčit výraz od buddhistů, by pravděpodobně vyřešilo pouze zlomek dalších problémů. Zkusme to říct ještě jinak: předpokládejme, že velmi trpím; pokud se vám podaří mě mého utrpení zbavit, změní se tím pro mě v rovině struktur mého fungování, mých zvláštností, autistických či jiných, doopravdy něco podstatného? Když si zlomíte nohu, užíváte analgetika, ale stav nohy to nezmění. Možná je to naopak dokonce nebezpečné, protože byste mohli být v pokušení myslet si, že se vám noha uzdravila, a uděláte pohyb, jímž se váš stav ještě zhorší. Utrpení je zde a je velmi důležité, ale uměli byste si představit lidský život bez utrpení?

Tato dlouhá pasáž o utrpení možná překvapí. Její účelovost není pouze spekulativní. Nemám způsobilosti ani chuť vymýšlet novou teorii utrpení. Úvaha má čistě praktický cíl. Neboť když jsem býval dotazován profesionály na autismus, nejednou mě překvapilo, jak na tomto tématu lpěli. Až jsem málem uvěřil, že utrpení autisty musí být pro praktického lékaře životní nutností. V beznadějných případech, tedy bez utrpení, se občas uchýlí k nevyvratitelnému argumentu: trpíte tolik, že už si to ani neuvědomujete. Myslitelné to je, ale bez možnosti jakékoli racionální diskuse. Obzvlášť nepříjemné je to pro osoby operované v narkóze, jež si ani neuvědomují, že je právě někdo rozřezává.

Někteří moji přátelé to vyjadřují ještě drsněji: nejde jen o ovládání utrpení; podle nich packing,[13] léky a další metody, jež se uplatňují při léčení autismu, jsou naprosto nezbytné právě pro praktického lékaře a jeho psychickou a finanční rovnováhu… Z velké části to chápu, nerad bych se ocitl v pozici profesionála, od nějž se očekává spása a který nemá rodičům co nabídnout. Ať si to každý přebere sám. Mně samotnému se líbí anekdota komika Coluche, přibližně tohoto znění: Kdysi jsem se počurával a styděl jsem se za to. Tak jsem šel k odborníkovi a stálo mě to deset tisíc franků. Teď se počurávám jako dřív, ale jsem na to hrdý.

Humor

Jednou na konci přednášky se mě jedna paní udiveně zeptala, proč jsem vyprávěl vtipy, když se přece neumím smát. Jindy, to bylo nepříjemnější, se do mě jedna maminka pustila, že není možné dělat si ze všeho legraci, že žertování o autismu úplně zlehčuje vážnost situace. Je mi líto, jestli jsem se svým vystoupením někoho dotkl. Já však bez humorných historek prostě být nedokážu. Možná jsem se minul povoláním a měl jsem být raději komediant nebo spíš komik. Věřím tomu, že smích je člověku vlastní, ať se to někomu líbí, nebo ne. Možná je zde nějaká antropologická polokonstanta, jejíž existenci pochopitelně nemohu prokázat.

Kdybych si měl ze setkání se stovkami dospělých autistů, které jsem měl to štěstí poznat, zapamatovat jen jednu jedinou věc, pak by to byl asi jejich velký smysl pro humor. Samozřejmě je potřeba ho objevit, dát si tu práci a přesvědčit se, že existuje, že je jiný než ten, který známe. Je třeba přijmout myšlenku, že humor neexistuje absolutně, že vtípky, jež nás rozesmávají, nejsou ani univerzální, ani ty nejlepší.

Například když jsem byl malý, znal jsem stovky nejrůznějších anekdot – na sovětské pohlaváry, na sovětskou technologii, na sovětské špiony a podobně. Ještě dnes bych mohl vyprávět desítky vtipů na Brežněva. Tenkrát se lidé svíjeli smíchy, dokonce i ve Francii – Brežněv tam nikdy nekraloval, ale lidé o některých praktikách věděli nebo jim alespoň nedůvěřovali. V jednu chvíli se stal nadšeným příznivcem sovětských vtipů i Reagan. Vyprávěl je na mítincích, dokonce i těch vážných. Lidé je zbožňovali. Dnes už to nefunguje; málokdo vůbec ví, kdo Brežněv byl. Nikomu už nic neříkají ony drobné zvláštnosti, které vyvolávaly takový smích. Když se občas sejdu s kamarádkami psycholožkami, můj repertoár anekdot se ihned výrazně zúží. A když si nedám pozor a vytáhnu některý tehdejší vtip, berou ho jako ikstý kiks autistova pedantského monologu. Naštěstí mi to vzhledem k mému věku a k tomu, že jsme dlouho přátelé, nemají za zlé. Na druhé straně mě samotného rozechvěje představa situace, jak by mě kamarádky chtěly jako kluka nechat vyšetřit a jak bych kvůli uvolnění atmosféry vyprávěl vtip podle svého gusta. Takový, který zaručeně rozesměje. A takový, který koneckonců vyvolává pochybnost o rozdělení rolí mezi autistou a jeho spasitelem.

Lidská bytost je složitá

Když občas použiji spojení „člověk s autismem“, bývá mi to vytýkáno. Autismus nelze „mít“, jako má člověk hodinky, autistou lze „být“. Proto trochu provokuji, když dál říkám „s autismem“, abych nemusel neustále používat jedno slovo. Není to tak, že bych věřil, že člověk může mít jeden den autismus jako kufr (psychoanalytici a milovníci vtipů na psychoanalýzu řeknou deštník) a další den ho nechat doma, ale protože prostá narážka na tuto možnost osvětluje fakt, že dotyčný člověk, ať se děje co se děje, svůj kufr převyšuje.

Zkrátka věřím tomu, že lidský tvor je velmi složitý. Že ho nikdy nelze popsat na základě jednoho kritéria. Proto se nemohu vymezit prostřednictvím autismu; autismus je jednou z mých zvláštností, jako například skutečnost, že měřím kolem 1,95 metru. Posudek mé osobnosti stejně jako posudek ničí osobnosti nelze vytvořit pouze na základě jakési mřížky autismu, budeme-li předpokládat, že nějaká taková existuje a není jich víc. Mám se na pozoru před teoriemi, které by lidského tvora rády zredukovaly na hodinový strojek. Myslím si, že člověk je mnohem různorodější a neustále v pohybu. Neuzavírejme ho, neuzavírejme se do nějakého políčka. Mohlo by se stát, že budeme mít o kolečko víc.

Poznámka k českému vydání

Při překladu do češtiny jsme zachovali jazykové zvláštnosti a další jedinečné rysy textu Josefa Schovance, které mohou působit jako stylistické „neobratnosti“, jsou však originálním způsobem autorova vyjadřování.

Na přípravě této knihy se podíleli klienti Asociace pomáhající lidem s autismem (APLA) v Praze.

Obsah

Otevřít se světu Úvodní slovo k českému vydání

První předmluva

Druhá předmluva

Úvodem

1/ Dětství

2/ Sciences Po: Pařížský institut politických věd

3/ Psy (-chopat, -chiatr, -cholog, -chotik)

4/ Autismus je co?

5/ Má droga

6/ Bohatství je jen v lidech – přátelé a zaměstnání

7/ Anomálnost normálnosti aneb Proč (ne)být normální

8/ Komunitní život, poslední stadium autismu?

Závěrem Čím je autismus jedinečný?

Josef Schovanec

O kolečko míň

Můj život s autismem

Z francouzského originálu Je suis à l’Est!,

vydaného nakladatelstvím Plon v Paříži roku 2012,

přeložila Šárka Belisová

Odborná revize překladu a úvodní slovo k českému vydání Kateřina Thorová

Redakce textu Naďa Špetláková

Grafickou úpravu a obálku s použitím kresby Magdaleny Rutové

navrhl Luboš Drtina

Sazba písmem Lido (Storm Type Foundry)

Odpovědný redaktor Jakub Sedláček

Vydalo Nakladatelství Paseka s. r. o.

ve spolupráci s Nakladatelstvím PASPARTA, o. p. s., (sociální podnik zaměstnávající lidi s poruchou autistického spektra, jehož zakladatelem je APLA Praha)

v Praze a Litomyšli roku 2014

V Nakladatelství Paseka publikace 1557.

Vytiskla tiskárna Unipress, Svobodova 1431, 511 01 Turnov

Vydání první. 192 stran

ISBN 978-80-7432-576-2 (ePub)

ISBN 978-80-7432-577-9 (mobi)

Knihy Nakladatelství Paseka

žádejte u svých knihkupců nebo na adrese:

Nakladatelství Paseka, obchodní oddělení

Chopinova 4, 120 00 Praha 2

Tel.: 222 710 751, 753

E-mail: paseka@paseka.cz

Aktuální informace o knihách Nakladatelství Paseka najdete na www.paseka.cz

Veškerou produkci Nakladatelství Paseka obdržíte

v Knihkupectví Fišer, Kaprova 10, 110 00 Praha 1

Tel.: 222 320 730

E-mail: knihyfiser@knihyfiser.cz

www.knihyfiser.cz

1 Francouzský školský systém začíná mateřskou školkou od tří do šesti let („nejmenší“ sekce od dvou let, „malá“ sekce od tří let, „střední“ sekce od čtyř let, „velká“ sekce od pěti let, „přípravný kurz“, CP, od pěti nebo šesti let). Základní škola (od šesti do jedenácti let) začíná 11. třídou (číslování tříd je na rozdíl od toho našeho sestupné): CP odpovídá naší 1. třídě, CE1 naší 2. třídě, CE2 naší 3. třídě, CM1 naší 4. třídě a CM2 naší 5. třídě. Následuje střední škola, rozdělená do dvou stupňů; nižší se nazývá collège a je tvořena 6. až 3. třídou (navštěvují ji děti od jedenácti do patnácti let); na druhém stupni, lyceu (2. až 1. třída a maturitní ročník), studují žáci od patnácti do osmnácti let. Známkování se od toho našeho liší – stupnice se pohybuje od nuly do dvaceti, přičemž dvacítku dostávají ti nejlepší (pozn. překl.).

2 Dílo Sebastiana Branta, německého satirika a moralisty ze Štrasburku, napsané koncem 15. století, je opravdovým putováním po různých formách šílenství.

3 Marcel Petiot byl lékař a zároveň masový vrah; zabil a okradl desítky lidí i celé rodiny, za své činy byl v roce 1946 popraven.

4 Solian patří k lékům předepisovaným na psychiatrii. Je atypický v tom, že v závislosti na dávkování ho lze používat jako neuroleptikum nebo jako antidepresivum.

5 Daniel Paul Schreber byl vysoce postavený soudce a v Německu se proslavil svými psychotickými delirii, jež popsal ve své autobiografické práci Paměti neuropatovy. V roce 1893 byl jmenován předsedou odvolacího senátu u Vrchního zemského soudu v Drážďanech. Nespavost, která ho trápila, přisuzoval původně pracovnímu přetížení a záhy byl přinucen k hospitalizaci v soukromém sanatoriu. Následujícího roku kandidoval ve volbách do Německého národního shromáždění. Po prohře se pokusil o sebevraždu. Několik měsíců trpěl častými halucinacemi, byl zbaven svých funkcí, svéprávnosti a byl umístěn na specializovanou kliniku pro duševně nemocné. V roce 1911 zemřel v léčebně pro choromyslné.

6 Antipsychotikum používané na zvládání symptomů akutních psychóz.

7 Další lék z rodiny antipsychotik, který má působit na regulaci nálady.

8 Antipsychotikum patřící do rodiny neuroleptik druhé generace.

9 Michel Audiard

10 Wellness (pozn. překl.)

11 Alan Sokal, profesor fyziky na New York University, napsal pseudofilozofický článek parodující soudobé trendy a zaslal ho jako seriózní příspěvek do redakce odborného časopisu se zaměřením na kulturální studia. Článek plný nesmyslů se dočkal v roce 1996 publikace a Sokal následně podvrh přiznal (pozn. překl.).

12 Zejména k psychologii davu.

13 Kontroverzní terapeutická technika používaná ve Francii na zklidňování dětí s autismem, které mají sklon k sebepoškozování (pozn. překl.).