Mrtvola vo vani

Sayersová Dorothy

WIMSEY, PETER DEATH BREDON, nositeľ radu Za význačné služby; narodený r. 1890, druhý syn Mortimera Geralda Bredona Wimseyho, pätnásteho vojvodu z Denveru, a Honorie Lucasty, dcéry Francisa Delagardieho z Bellingham Manor, Hants.
Vzdelanie: Eton College a Balliol College, Oxford (r. 1912 Fak. mod. hist., s vyznamenaním); v r. 1914-1918 slúžil vo vojsku Jej veličenstva (major, strelecký pluk).
Diela: Poznámky o zbieraní inkunábulí, Vrahova rukoväť a iné.
Záľuby: Kriminológia, zbieranie bibliofílií, hudba, kriket.
Kluby: Marlborough, Klub egotistov.
Sídla: Piccadilly 110 A, W.; Bredon Hall, Duke’s Denver, Norfolk.
Erb: Čierny podklad, tri strieborné tancujúce myši; šľachtická korunka a mačka domáca prikrčená na skok – v prirodzených farbách; motto: Moje meno je vrtoch.

PRVÁ KAPITOLA

„Došľaka!“ zahromžil lord Peter Wimsey na Piccadilly Circus. „Hej, šéfko!“
Taxikár, nahnevaný, že naňho kričia, práve keď komplikovaným manévrom, križujúc cestu autobusom č. 19 a 38 B a akémusi bicyklu, zahýna do Lower Regent Street, neochotne pootočil hlavu.
„Zabudol som si doma katalóg,“ povedal lord Peter previnilo. „Je to odo mňa nanajvýš ľahkomyseľné. Môžete ma zaviezť späť na miesto, odkiaľ ideme?“
„Ku klubu Savile, pane?“
„Nie – na Piccadilly 110 A – o kúsok ďalej – ďakujem.“
„Myslel som, že sa ponáhľate,“ povedal taxikár ukrivdeným hlasom.
„Obávam sa, že sa vám tu bude zle otáčať,“ povedal lord Peter, reagujúc skôr na taxikárove myšlienky než na to, čo povedal. Jeho podlhovastá priateľská tvár vyzerala, ako keby sa vyliahla z jeho cylindra – tak ako sa liahnu bieli červíci z gorgonzoly.
Za prísneho dohľadu dopravného strážnika a zvukov pripomínajúcich škrípanie zubov sa taxík pomalými prískokmi obrátil.
Dom s novými komfortnými a drahými bytmi, kde na druhom poschodí lord Peter býval, stál presne oproti Green Parku, na mieste, ktoré dlhé roky zaberala schátraná budova skrachovanej obchodnej spoločnosti. Keď lord Peter vošiel do bytu, začul z knižnice svojho sluhu. Jeho hlas mal tú priškrtenú prenikavosť, aká je charakteristická pre dobre vychovaných ľudí, keď telefonujú.
„Zdá sa mi, že jeho lordstvo práve znova prišlo – môže Vaša Milosť chvíľu zostať pri aparáte?“
„Čo sa deje, Bunter?“
„Pred chvíľou zavolala z Denveru Jej Milosť, mylord. Práve som jej hovoril, že vaše lordstvo išlo na aukciu, keď som začul v zámke štrkotať kľúč vášho lordstva.“
„Ďakujem,“ povedal lord Peter. „Mohli by ste pohľadať môj katalóg? Zrejme som ho nechal v spálni alebo na písacom stole.“
Sadol si k telefónu s výrazom nenútenej zdvorilosti, akoby to bol starý známy, ktorý k nemu zašiel na kus reči.
„Haló, mama – to si ty?“
„Och, tu si, drahý,“ ozval sa hlas vdovy po vojvodovi z Denveru. „Už som sa bála, že si mi ušiel.“
„Pravdu povediac, som ti aj ušiel. Vybral som sa na aukciu sira Brockleburyho, mám tam vyhliadnuté nejaké knihy, no musel som sa vrátiť po katalóg. Čo sa stalo?“
„Taká zvláštna vec,“ povedala vojvodkyňa. „Povedala som si, že ti to musím zatelefonovať. Poznáš predsa toho malého pána Thippsa?“
„Thipps, Thipps…“ zopakoval lord Peter. „Aha, áno. To je ten malý architekt, čo v Denveri opravuje strechu kostola. Áno, poznám ho. Čo je s ním?“
„Práve u mňa bola pani Throgmortonová. Je načisto vyvedená z miery.“
„Prepáč, mama, nepočujem ťa poriadne. Aká pani?“
„Throgmortonová – Throgmortonová – žena nášho vikára.“
„Aha, Throgmortonová. No a?“
„Ráno im telefonoval pán Thipps. Dnes mal totiž prísť kvôli tej oprave strechy.“
„Áno?“
„Povedal im, že nemôže prísť. Bol, chudáčik, veľmi rozrušený. Našiel totiž doma vo vani mŕtvolu.“
„Prepáč, mama, zasa ťa nepočujem. Čože našiel a kde?“
„Mŕtvolu, drahý, doma vo vani.“
„Čože? – nie, nie, ešte sme nedohovorili. Neprerušujte nás, prosím. Haló! Haló! Si tam, mama? Haló! Haló! Prepáč, spojovateľka nás chcela prerušiť. Akú mŕtvolu?“
„Mŕtvolu nahého muža, drahý. Nemal na sebe nič okrem cvikra. Pani Throgmortonová bola celá červená, keď mi to hovorila. Ľudia na týchto vidieckych vikárstvach sú, žiaľ, trocha úzkoprsí.“
„Nuž, zdá sa, že je to trocha nezvyčajné. Bol to niekto, koho pán Thipps pozná?“
„Nie, drahý, myslím, že nie, no pani Throgmortonová sa od neho, prirodzene, veľa nedozvedela. Hovorila mi, že pán Thipps bol celkom bez seba. Je to taký malý človiečik, ktorý si potrpí na svoju bezúhonnosť, a teraz má v byte políciu a tak ďalej – úplne ho to položilo.“
„Chudáčik Thipps! Musí to byť preňho strašne nepríjemné. Moment, nebýva niekde v Battersea?“
„Áno, drahý. Oproti parku, v Domoch kráľovnej Karolíny číslo 59. Je to ten dlhý blok hneď za rohom, ako je nemocnica. Zišlo mi na um, že by si mohol zájsť k nemu na návštevu a opýtať sa, či mu nemôžeme nejako pomôcť. Vždy som ho pokladala za veľmi príjemného človeka, teda skôr človiečika.“
„Áno, samozrejme,“ uškrnul sa lord Peter. Jeho matka-vojvodkyňa mu vždy poskytovala všemožnú podporu v jeho záľube vyšetrovať kriminálne prípady, aj keď to nikdy ani slovom nenaznačila a zachovávala zdvorilé zdanie, že nič také neexistuje.
„Kedy sa to stalo, mama?“
„Pán Thipps našiel mŕtvolu tuším dnes ráno, no prirodzene, že mu najprv ani na um nezišlo, aby telefonoval Throgmortonovcom. Pani Throgmortonová prišla ku mne tesne pred obedom – bola taká neodbytná, že som ju musela pozvať na obed. Našťastie som bola sama. Znesiem, keď niekto nudí svojimi rečami mňa, no neznášam, keď nudí mojich hostí.“
„Ty moje chúďatko! Srdečná vďaka, že si mi o tom povedala. Pošlem na aukciu Buntera a ja sa hneď vyberiem do Battersea a pokúsim sa utešiť toho malého nešťastníka. Zatiaľ dovidenia.“
„Zbohom, drahý.“
„Bunter!“
„Áno, mylord?“
„Jej Milosť mi práve povedala, že jeden bezúhonný architekt z Battersea objavil doma vo vani mŕtveho muža.“
„Naozaj, mylord? To je veľmi potešujúce.“
„Veľmi potešujúce, Bunter. Vaša schopnosť voliť správne slová je neomylná. Kiežby som sa niečo také naučil aj ja v Etone a Balliole. Našli ste už ten katalóg?“
„Tu je, mylord.“
„Vďaka. Odchádzam hneď a zaraz do Battersea. Chcem, aby ste namiesto mňa išli na tú aukciu. Nestrácajte čas – nerád by som prišiel o ten foliant Danteho1 a toho de Voragina – tu sú – vidíte? Zlatá legenda – Wynkyn de Worde, 1493 – jasné? – a pousilujte sa získať ten Caxtonov foliant Štyroch Aymonových synov– je to unikátne vydanie z roku 1489. Pozrite sa. Označil som knihy, ktoré chcem kúpiť, a ku každej som pripísal, koľko som za ne ochotný ponúknuť. Urobte pre mňa, čo je vo vašich silách. Vrátim sa na večeru.“
„Výborne, mylord.“
„Zoberte si taxík, ktorým som prišiel, a šoférovi povedzte, aby sa ponáhľal. Mňa má zjavne v zuboch, no pre vás to možno urobí. Môžem si dovoliť také faux pas,“ povedal lord Peter, obzerajúc sa v starožitnom zrkadle z osemnásteho storočia, zavesenom nad rímsou kozuba, „môžem si dovoliť také faux pas a frapovať frapovaného Thippsa – človek by si na tom jazyk dolámal, keď to povie rýchlo – tým, že sa uňho objavím v cylindri a vo fraku? Myslím, že nie. Stavím sa, že by si nevšimol moje nohavice a omylom ma pokladal za majiteľa pohrebného ústavu. Mám dojem, že môjmu druhému ja bude lepšie svedčať elegantný, no nie veľmi nápadný sivý oblek a obyčajný klobúk rovnakej farby. Odchádza zberateľ prvých vydaní starých kníh a nový hudobný motív, hraný a capella sólovým fagotom, privádza na scénu Sherlocka Holmesa, prezlečeného za štatistu. Teraz odišiel Bunter. Neoceniteľný pomocník – nikdy netvrdí, že má veľa práce, keď ho človek požiada, aby urobil niečo iné. Dúfajme, že si nedá ujsť tých Štyroch Aymonových synov. Napokon existuje ešte jeden exemplár – uložený vo Vatikáne.2 Mohol by byť niekedy na predaj, človek nikdy nevie – keby napríklad katolícka cirkev vyšla na mizinu, alebo keby Švajčiarsko vtrhlo do Talianska – kým mŕtvola neznámeho muža v kúpeľni bytu na predmestí sa vyskytne nanajvýš raz za život – aspoň podľa môjho názoru – počet prípadov, keď človek zažije mŕtvolu vo vani, a navyše s cvikrom na nose, by sa však určite dal zrátať na prstoch jednej ruky. Šľak aby to vzal! Je to strašná chyba venovať sa dvom koníčkom odrazu.“
Pretrielil cez chodbu do spálne a prezliekol sa rýchlosťou, ktorú by od človeka jeho založenia nikto nečakal. Vybral si tmavozelenú viazanku, čo ladila s jeho ponožkami, a bez zaváhania alebo čo len mierneho stískania pier na nej urobil úhľadný uzol. Čierne topánky si prezul za hnedé, do náprsného vrecka si zasunul monokel a vzal si elegantnú vychádzkovú paličku s masívnym strieborným gombíkom na konci.
„Tak, mám asi všetko,“ zamrmlal. „Moment – mal by som si zobrať aj teba – môžeš sa mi zísť – človek nikdy nevie.“ Pridal k svojej výbave plochú striebornú škatuľku na zápalky, pozrel sa na hodinky, a keď zistil, že je už tri štvrte na tri, rezko zbehol po schodoch, zastavil taxík a odviezol sa k batterseaskému parku.
Pán Alfréd Thipps bol malý nervózny človiečik s ľanovými vlasmi, ktoré začínali vzdávať nerovný zápas s osudom. Dalo by sa povedať, že jeho jedinou pozoruhodnou črtou bola veľká modrina nad ľavým obočím, dodávajúca mu mierne zhýralý výzor, ktorý bol v rozpore s jeho celkovým vzhľadom. Takmer jedným dychom s pozdravom sa za ňu rozpačito ospravedlňoval, šomrúc čosi o tom, že narazil potme do dvier jedálne. Návšteva lorda Petra, jeho ohľaduplnosť a účasť ho dojali takmer k slzám.
„Je to od vášho lordstva nesmierne láskavé,“ opakoval už aspoň po desiaty raz, rýchlo klipkajúc ochabnutými malými viečkami. „Veľmi si to cením, naozaj veľmi, veľmi, a aj moja matka by vám bola veľmi povďačná, je však taká hluchá, že vás nechcem zaťažovať rozhovorom s ňou. Bol to pre nás veľmi ťažký deň,“ dodal. „Polícia v dome, všetok ten zmätok. Nikdy sme s matkou na niečo také neboli zvyknutí, vždy sme žili veľmi utiahnuto a pre človeka s pravidelnými zvykmi je to fakticky katastrofa. Takmer ďakujem bohu, že moja matka nepočuje, pretože keby vedela, čo sa tu deje, určite by ju to veľmi rozrušilo. Spočiatku bola trocha vyvedená z miery, no potom si to v hlave nejako usporiadala podľa svojho a som si istý, že je to tak lepšie.“
Stará pani, ktorá sedela pri kozube a plietla, zareagovala na pohľad svojho syna energickým prikývnutím.
„Vždy som ti hovorila, že by si sa mal na tú vaňu sťažovať, Alfréd,“ povedala odrazu vysokým piskľavým hlasom, netypickým pre hluchých ľudí, „a dúfajme, že teraz už domovník zariadi, aby nám ju vymenili. Hoci si myslím, že si to mohol vybaviť aj bez polície. Ty si však vždy robil rozruch pre každú maličkosť – už odvtedy, ako si mal ovčie kiahne.“
„Takže vidíte,“ povedal pán Thipps ospravedlňujúco, „aspoň viete, ako sa veci majú. No som rád, že si to vysvetlila týmto spôsobom, pretože aspoň pochopila, že sme zamkli kúpeľňu a nepokúša sa ta dostať. No poviem vám, pán… mylord, že to bol pre mňa strašný šok. Som s nervami úplne na dne. Niečo také sa mi nikdy nestalo – nikdy, čo som na svete. Keby ste ma videli, v akom stave som bol dnes ráno – nevedel som, kde mám hlavu a kde nohy – fakticky, a navyše mám slabé srdce, takže som takmer nebo) schopný dostať sa z tej miestnosti hrôzy a zatelefonovať na políciu. Načisto ma to vzalo, pán Wimsey, fakticky – raňajok som sa ani nedotkol, ani obeda, a zo všetkého toho telefonovania, odvolávania schôdzok so zákazníkmi a všetkého toho odpovedania na otázky polície som taký zničený, že pomaly neviem, čí som.“
„Muselo to byť strašne nepríjemné,“ povedal súcitne lord Peter, „najmä, keď sa to zomlelo pred raňajkami. Neznášam, keď ma postretne nejaká nepríjemnosť pred raňajkami. Človek sa potom cíti dvojnásobne bezbranný, však?“
„Presne tak, presne tak,“ pritakával usilovne pán Thipps. „Môžem vám povedať, mylord, že keď som zbadal vo vani toho človeka, a navyše nahého, ako ho pánboh stvoril, iba s cvikrom na nose, doslova sa mi, prepytujem za výraz, zdvihol žalúdok. Mám dosť chatrné zdravie a niekedy mi ráno býva nevoľno. Takže keď sa to na mňa jedno s druhým zosypalo, musel som… musel som povedať slúžke, aby mi priniesla poriadny pohár brandy, lebo inak neviem, čo by sa mohlo stať. Bolo mi strašne, aj keď spravidla si na alkohol vôbec nepotrpím. Vyznávam však zásadu, že vždy musí byť doma trocha brandy. Pre prípad nejakej neočakávanej udalosti, chápete.“
„To je od vás veľmi rozumné,“ povedal lord Peter bodro. „Ste veľmi predvídavý človek, pán Thipps. Kvapka alkoholu v prípade potreby vie urobiť zázraky, a čím je človek naň menej zvyknutý, tým väčšmi mu padne na úžitok. Dúfam, že vaša slúžka je rozumné dievča. Je nepríjemné, keď človek narazí na ženy, ktoré odpadávajú a jačia na celý dom.“
„Áno, Gladys je dobré dievča,“ povedal pán Thipps, „naozaj veľmi rozumné. Bola samozrejme v šoku, no to je pochopiteľné. Aj ja sám som bol v šoku a nebolo by normálne, keby také mladé dievča za takýchto okolností zostalo pokojné, no je to fakticky energická mladá žena, na ktorú sa v krízovej situácii dá spoľahnúť, ak mi rozumiete. Pokladám to za veľké šťastie, že sa nám s matkou v týchto časoch podarilo zohnať takú dobrú a slušnú slúžku, hoci v niektorých maličkostiach je trocha neporiadna a zábudlivá, no to je len prirodzené. Veľmi ju mrzelo, že nechala v kúpeľni otvorené okno, fakticky ju to mrzelo. Keď som zistil, čo to spôsobilo, najprv som sa na ňu hneval, no nestálo to za reč, aspoň za normálnych okolností, ako sa hovorí, by to nestálo za reč. Slúžky budú zábudlivé vždy, s tým sa nedá nič robiť, mylord, a Gladys bola z toho fakticky taká nešťastná, že som nemal to srdce veľmi jej to vyčítať. Povedal som len: ‚Mohli to byť zlodeji, spomeňte si na to, keď nabudúce zasa necháte celú noc otvorené okno,‘ som jej povedal; ‚tentoraz to bola mŕtvola a aj to je dosť nepríjemné,‘ som jej povedal, ‚no nabudúce to môžu byť zlodeji, ktorí nás všetkých povraždia v posteli.‘ No policajný inšpektor – inšpektor Sugg zo Scotland Yardu – bol na ňu, chúďatko, veľmi prísny. Úplne ju vystrašil a zhováral sa s ňou, ako keby ju z niečoho podozrieval, hoci si neviem predstaviť, načo by jej tá mŕtvola mohla byť dobrá, chuderke, a to som aj tomu inšpektorovi povedal. Správal sa ku mne nanajvýš hrubo – musím povedať, že sa mi jeho spôsoby vonkoncom nepozdávali. ‚Ak viete niečo konkrétne, z čoho môžete Gladys alebo mňa obviniť, je vašou povinnosťou tak urobiť. No nevedel som, že ste platený za to, aby ste boli hrubý na slušného človeka v jeho vlastnom dome.‘ Fakticky,“ povedal pán Thipps, červený až po korienky vlasov, „spravidla som mierny človek, ten inšpektor mi však pohol žlčou.“
„To je celý Sugg,“ povedal lord Peter, „dobre ho poznám. Keď nevie, čo má povedať, je hrubý. Veď je predsa jasné, že ani vy, ani vaša slúžka sa nedáte na zbieranie mŕtvol. Kto by si chcel uviazať na krk mŕtvolu? Zvyčajne je najväčší problém zbaviť sa mŕtvoly. Mimochodom, už ste sa zbavili tej vašej?“
„Ešte je v kúpeľni,“ odvetil pán Thipps. „Inšpektor povedal, že sa s ničím nesmie hýbať, kým si po ňu neprídu jeho ľudia. Čakám ich každú chvíľu. Keby vaše lordstvo malo záujem…“
„Srdečná vďaka,“ povedal lord Peter. „Veľmi rád sa na ňu pozriem, ak vám to nebude nepríjemné.“
„Vôbec nie,“ povedal pán Thipps. Keď ho viedol cez chodbu ku kúpeľni, jeho správanie presvedčilo lorda Petra o dvoch veciach – po prvé o tom, že akokoľvek hrozný bol nález, ktorý urobil vo svojej kúpeľni, pán Thipps sa tešil z dôležitosti, akú vrhol na jeho osobu a jeho byt, a po druhé o tom, že inšpektor Sugg mu zakázal, aby mŕtvolu komukoľvek ukazoval. Druhý predpoklad potvrdil pán Thipps tým, že zastal pred spálňou a išiel si do nej vziať kľúč. Pritom povedal, že podľa jeho názoru treba mať od každých dvier po dva kľúče – pre prípad nehody.
Kúpeľňa nebola ničím pozoruhodná. Bola to dlhá úzka miestnosť s oknom presne nad čelom vane. Na okne boli tabuľky mliečneho skla a okenný rám bol dostatočne široký, aby sa cez okno mohlo pretiahnuť ľudské telo. Lord Peter k nemu rýchlo pristúpil, otvoril ho a vyzrel von.
Byt bol na najvrchnejšom poschodí domu a bol umiestnený asi v strede obytného bloku. Okno kúpeľne bolo obrátené na dvorčeky, čo boli zastavané rozličnými šopami, pivnicami na uhlie, garážami a podobnými stavbami. Za nimi boli záhradky, patriace k paralelnému radu domov. Napravo sa týčila rozľahlá budova batterseaskej nemocnice svätého Lukáša, ku ktorej patrili aj okolité pozemky. Nemocnicu spájala krytá chodba s rezidenciou slávneho chirurga sira Juliana Freka, ktorý bol primárom chirurgického oddelenia tejto veľkej modernej kliniky a navyše bol známy na Harley Street ako vynikajúci neurológ s veľmi osobitými názormi.
Týmito podrobnými informáciami zaplavoval uši lorda Petra pán Thipps, ktorý mal zjavne pocit, že susedstvo takej významnej osoby, ako je sir Julian Freke, vrhá gloriolu slávy na všetkých obyvateľov Domov kráľovnej Karolíny.
„Dnes ráno sa osobne unúval sem k nám,“ povedal. „Kvôli tejto hroznej záležitosti. Inšpektor Sugg si myslel, že tú mŕtvolu sem mohol doniesť – takpovediac zo žartu – niektorý z mladých medikov z nemocnice. V pitevni tam majú mŕtvoly stále. Preto inšpektor Sugg dnes dopoludnia zašiel za sirom Julianom, aby sa ho opýtal, či im nejaká mŕtvola nechýba. Bol veľmi láskavý, myslím sír Julian, naozaj veľmi láskavý, aj keď ho vyrušili pri práci – práve robil nejakú pitvu. Pozrel sa do nemocničných záznamov, podľa ktorých zistil, že všetky mŕtvoly sú na svojom mieste, a potom bol taký láskavý, že sa sem prišiel pozrieť na toto“ – ukázal na vaňu – „no povedal, že nám, žiaľ, nemôže pomôcť – z nemocnice nijaká mŕtvola nezmizla a táto nezodpovedá opisu ani jednej z tých, čo tam kedy mali.“
„Dúfam, že ani opisu nikoho z pacientov,“ podotkol lord Peter ležérne.
Pri tejto hrozivej poznámke pán Thipps zbledol ako stena.
„Nepočul som, že by sa inšpektor Sugg na to pýtal,“ povedal roztrasene. „To by bolo strašné – preboha, niečo také mi ani na rozum neprišlo.“
„Keby sa stratil nejaký pacient, pravdepodobne by sa už o tom vedelo,“ povedal lord Peter. „Pozrime sa teraz na tú mŕtvolu.“
Nasadil si monokel a dodal: „Vidím, že vám tu padajú sadze. Človek má s nimi strašnú oštaru, však? Aj ja sa s nimi trápim – ničia mi totiž všetky moje knihy. No tak, nerobte si násilie, ak sa na to nechcete pozerať, nemusíte.“
Zobral z váhajúcej ruky pána Thippsa cíp plachty, čo bola prehodená cez vaňu, a odhrnul ju.
Telo, čo ležalo vo vani, patrilo vysokému robustnému, asi päťdesiatročnému mužovi. Jeho husté čierne, od prírody zvlnené vlasy boli ostrihané a rozčesané na pútec rukou skúseného holiča a šírila sa z nich jemná vôňa parmských fialiek, ktorú bolo v uzavretom priestore kúpeľne zreteľne cítiť. Muž mal mäsitú tvár s hrubými výraznými črtami, veľké tmavé oči a orlí nos, zakrivený k masívnej brade. Bol nahladko oholený, a pretože mal poklesnutú sánku, medzi plnými zmyselnými perami mu bolo vidieť zuby zažltnuté od tabaku. Ako výsmech smrti sa na mŕtvej tvári s grotesknou eleganciou vynímal pekný zlatý cviker. Nohy ležali strnulo natiahnuté jedna vedľa druhej, ruky spočívali vedľa tela, prsty boli prirodzene ohnuté. Lord Peter nadvihol jednu ruku a zamračene si obzrel nechty.
„Váš návštevník si potrpel na eleganciu, však?“ zamrmlal. „Parmské fialky a manikúra.“ Znova sa predklonil a zasunul svoju ruku pod hlavu mŕtvoly. Absurdné okuliare skĺzli mŕtvole z nosa a s rachotom spadli do vane. Tento zvuk bol poslednou kvapkou do pohára rastúcej nervozity pána Thippsa.
„Poprosím vás, aby ste ma ospravedlnili,“ zahundral. „Je mi z toho trocha nevoľno. Fakticky, nevoľno.“
Vytrielil von z kúpeľne a len čo bol preč, lord Peter opatrne nadvihol mŕtvolu, obrátil ju a s hlavou naklonenou nabok ju dôkladne preskúmal, používajúc pritom svoj monokel s výrazom, aký mával nebohý Joseph Chamberlain, keď sa s úľubou pozeral na nejakú vzácnu orchideu. Potom oprel hlavu mŕtvoly o svoje rameno, z vrecka vytiahol striebornú škatuľku na zápalky a zasunul ju do otvorených úst. Potom urobil pochybovačné „ts, ts, ts“, položil telo späť do vane, zodvihol záhadný cviker, pozrel sa naň, nasadil si ho na nos a pozrel cez sklá, znova urobil pochybovačné „ts, ts, ts“, nasadil cviker späť na nos mŕtvoly – aby nezanechal stopy po zasahovaní do úradného vyšetrovania, ktoré by rozčúlili inšpektora Sugga – uložil telo do pôvodnej polohy, vrátil sa k oknu, naklonil sa von a preskúmal priestor nad oknom a po jeho bokoch vychádzkovou paličkou, ktorú si akosi nelogicky priniesol so sebou. Tento prieskum zdanlivo nepriniesol nijaký výsledok, a tak stiahol hlavu, zatvoril okno a vyšiel na chodbu, kde sa znova stretol s pánom Thippsom.
Pán Thipps, dojatý súcitným záujmom, aký prejavil mladší syn vojvodu z Denveru, sa po návrate do obývačky osmelil ponúknuť mu šálku čaju. Lord Peter, ktorý prešiel k oknu a práve obdivoval vyhliadku na batterseaský park, už-už chcel ponuku prijať, keď sa na konci Prince of Wales Road objavila sanitka a pripomenula mu dôležitú povinnosť. „Doparoma! Úplne som na to zabudol,“ zahromžil a náhlivo sa s pánom Thippsom rozlúčil.
„Moja matka vás srdečne pozdravuje a tak ďalej,“ povedal, keď mu stískal ruku. „Dúfa, že sa čoskoro znova ukážete v Denveri. Dovidenia, pani Thippsová,“ zakričal dobrosrdečne do ucha starej panej. „Nie, priateľu, neunúvajte sa, trafím aj sám.“
Takmer to nestihol. Keď vyšiel z domu a zamieril k stanici podzemnej dráhy, dorazila z opačného smeru sanitka, z ktorej vystúpil inšpektor Sugg a dvaja jeho kolegovia. Inšpektor prehodil zopár slov s policajtom, ktorý hliadkoval pred domom, a vrhol podozrievavý pohľad na chrbát vzďaľujúceho sa lorda Petra.
„Starý dobrý Sugg,“ povedal si tento muž s modrou krvou zhovievavo, „dobráčisko od kosti. Ten ma ale musí nenávidieť!“

DRUHÁ KAPITOLA

„Vynikajúco, Bunter,“ povedal lord Peter, keď s povzdychom klesal do obrovského kresla. „Sám by som to nevybavil lepšie. Pri pomyslení na toho Danteho sa mi v ústach zbiehajú všetky slinky – o Štyroch Aymonových synoch už ani nehovorím. A ešte ste mi ušetrili šesťdesiat libier – to je úžasné! Na čo ich použijeme? Rozmýšľajte – sú naše, môžeme si s nimi robiť, čo chceme, pretože, ako veľmi správne poznamenal Harold Skimpole, ušetriť šesťdesiat libier značí šesťdesiat libier získať, a ja som rátal s tým, že ich všetky minieme. Ušetrili ste ich vy, Bunter, a pravdu povediac, je to vašich šesťdesiat libier. Čo potrebujeme? Niečo z vášho fachu? Alebo by ste chceli urobiť nejakú zmenu v byte?“
„Nuž, mylord, keď už je vaše lordstvo také láskavé…“ sluha zmĺkol a chystal sa do likérového pohárika naliať starú brandy.
„No von s tým, Bunter, vy chladnokrvný starý pokrytec. Nemá význam, aby ste mi to hovorili, ako keď ohlasujete večeru – pozor, rozlievate brandy. Hlas je hlasom Jákoba, ale ruky sú rukami Ezaua. Čo zasa potrebujete do tej vašej prekliatej tmavej komory?“
„Je dostať dvojitý anastigmat so sadou doplnkových šošoviek, mylord,“ povedal Bunter hlasom poznačeným takmer zbožným zápalom. „Keby sme skúmali nejaký falzifikát – alebo odtlačky nôh – mohol by som ich zväčšiť priamo na platňu. Alebo by sa nám zišiel širokouhlý objektív. Aparát s ním ako keby mal oči aj vzadu, mylord. Pozrite sa – tu to mám.“
Vytiahol z vrecka katalóg fotografických prístrojov a roztrasene ho predložil na preskúmanie očiam svojho zamestnávateľa.
Lord Peter katalóg pomaly preštudoval a kútiky jeho veľkých úst sa nadvihli v slabom úsmeve.
„Pre mňa je to španielska dedina,“ povedal, „a päťdesiat libier sa mi zdá absurdná cena za pár kúskov skla. No predpokladám, že vy by ste zasa povedali, že nie je celkom normálne dať sedemsto päťdesiat libier za starú špinavú knihu napísanú mŕtvym jazykom, však?“
„Nebolo by vhodné, aby som niečo také povedal, mylord.“
„Nie, nebolo, Bunter. Platím vám dvesto libier ročne, aby ste si svoje úvahy nechali pre seba. Povedzte mi, Bunter, nemyslíte si, že v týchto demokratických časoch to nie je férové?“
„Nie, mylord.“
„Takže si to nemyslíte. A mohli by ste mi úprimne povedať, prečo si to nemyslíte?“
„Ak mám byť úprimný, tak preto, že vaše lordstvo dostáva svoju apanáž za to, aby brávalo na večere lady Rešpektuhodnú a držalo na uzde svoj nepochybný ostrovtip.“
Lord Peter sa nad tým zamyslel.
„Takto to teda vidíte vy, Bunter? Noblesse oblige pre peniaze? Asi máte pravdu. V tom prípade ste však na tom lepšie ako ja, pretože ja by som sa musel k lady Rešpektuhodnej slušne správať, aj keby som nemal ani penny. Počujte, Bunter, keby som vás teraz na mieste prepustil, povedali by ste mi, čo si o mne myslíte?“
„Nie, mylord.“
„Mali by ste na to plné právo, drahý Bunter, a keby som vás navyše prepustil po tom, čo som okúsil vašu kávu, zaslúžil by som si všetko, čo by ste o mne povedali. Ste diabol, pokiaľ ide o kávu, Bunter – nechcem vedieť, ako ju robíte, pretože si myslím, že určite sú v tom nejaké čary, a ja sa nechcem smažiť vo večných plameňoch. Kúpte si teda ten svoj škuľavý objektív.“
„Ďakujem, mylord.“
„Skončili ste už v jedálni?“
„Ešte celkom nie, mylord.“
„Dobre, keď skončíte, príďte za mnou. Mám toho veľa na srdci, čo vám chcem povedať. Ježišmária! Kto to môže byť?“ Zvonček pri dverách sa prenikavo rozdrnčal. „Pokiaľ to nie je niekto zaujímavý, nie som doma.“
„Ako si želáte, mylord.“
Knižnica lorda Petra bola jednou z najrozkošnejších staromládeneckých izieb v Londýne. Bola ladená do žlto-čierna, jej steny boli obstavané radmi vzácnych starých kníh a zariadenie, kreslá a pohovka, pripomínalo objatia hurisiek. V jednom kúte stál malý čierny klavír, vo veľkom staromódnom kozube poskakovali plamene horiaceho dreva a sévreské vázy na rímse nad kozubom boli naplnené červenými a zlatými chryzantémami. Očiam mladého muža, ktorého sem Bunter uviedol z vtieravej novembrovej hmly, sa izba zdala nielen vzácna a nedosiahnuteľná, ale aj priateľská a dôverne známa ako farebný pozlátený raj na stredovekom obraze.
„Pán Parker, mylord.“
Lord Peter vyskočil z kresla s nefalšovanou radosťou.
„Drahý priateľ, teší ma, že ťa vidím. Dnes večer je tam príšerné počasie, však? Bunter, doneste ešte tej veľkolepej kávy, ďalší pohár a cigary. Dúfam, Charles, že máš pre nás nejaký poriadny zločin – dnes to musí byť najmenej podpaľačstvo alebo vražda. ‚Za takej noci, ako je tá dnešná…‘ Práve sme si chceli s Bunterom trocha zahýriť. Na aukcii sira Ralpha Brockleburyho som získal jedného Danteho a Caxtonov foliant – je to prakticky unikát. Bunter to zariadil a za to dostane objektív, čo so zavretými očami robí všelijaké úžasné veci, a –

navyše máme prípad jednej mŕtvoly, o ktorý rozdeliť sa chceme napoly.
Pustiť sa doň nám ťažko niekto zabránitá mŕtvola sa totiž našla vo vani.

Nič menšie než mŕtvola nás dnes neuspokojí, Charles. Táto je zatiaľ moja, no rozdelím sa o ňu s Bunterom. Bude to takpovediac majetok firmy. Pridáš sa k nám? Musíš však aj ty niečo vytiahnuť z talóna. Možno aj ty máš nejakú mŕtvolu. Och, maj, prosím ťa, nejakú mŕtvolu! Každá mŕtvola je vítaná.
Do jednej kúpeľne sa v noci vkradol vrah a pre mŕtvolu z vane spravil sarkofág.
Vyšetrovanie vedie starý známy Sugg.
Treba dodávať, že zas tápe v temnotách?

Myslím, že vonkoncom nie. Stačí, keď na moju maličkosť žmurkne tými svojimi sklenými očami, a moja maličkosť vie, koľko odbilo.“
„Á,“ povedal Parker, „vedel som, že si bol na návšteve v Domoch kráľovnej Karolíny. Aj ja som tam bol. Sugg mi povedal, že ťa videl. Mimochodom, bol dosť podráždený. Hovoril čosi o neoprávnenom zasahovaní do úradného vyšetrovania.“
„Vedel som, že ho to podráždi,“ povedal lord Peter. „Baví ma rozčuľovať starého Sugga; je vždy taký hrubý. Čítal som v Star, že sa zasa vyznamenal a zobral do väzby tú slúžku – Gladys neviem čiu. Navečer býva Sugg vo forme. Čo si tam však robil ty?“
„Pravdu povediac,“ povedal Parker, „bol som sa pozrieť, či ten počerný neznámy vo vani pána Thippsa nie je číro čírou náhodou sir Reuben Levy. No nie je.“
„Sir Reuben Levy? Počkaj, to meno mi niečo hovorí. Už to mám! Videl som ho v novinách. Titulok:.Záhadné zmiznutie známeho finančníka.‘ O čo ide? Neprečítal som si to poriadne.“
„Nuž, je to trocha zvláštna záležitosť, aj keď možno o nič nejde – Levy mohol zdúchnuť zámerne – z dôvodov, ktoré najlepšie pozná on sám. Stalo sa to iba dnes ráno a nikto by sa nad tým nijako nezamýšľal, nebyť toho, že si na dnes dohodol nanajvýš dôležité obchodné stretnutie, na ktorom mal uzavrieť nejaký miliónový obchod – nepoznám zatiaľ všetky podrobnosti. No viem, že má nepriateľov, ktorí by skákali od radosti, keby sa ten obchod neuzavrel, a tak keď som dostal hlášku o tej mŕtvole vo vani, utekal som sa na ňu pozrieť. Bolo málo pravdepodobné, že by to bol Levy, ale v našom povolaní sa stávajú ešte aj menej pravdepodobné veci. Zábavné na tom je, že starého Sugga posadla myšlienka, že to naozaj je Levy, a teraz telegrafu je ako divý lady Levyovej, aby prišla potvrdiť jeho totožnosť V skutočnosti je však ten mŕtvy muž vo vani sir Reuben Levy asi tak, ako bol Adolf Beck, chúďa malé, John Smith. No je až na počudovanie, ako sa na sira Reubena ponáša, ibaže nemá bradu, a pretože lady Levyová je s dcérou v cudzine, niekto môže povedať, že je to on, a Sugg si na tom vybuduje skvelú teóriu, veľkolepú ako babylonská veža a rovnako odsúdenú na krach.“
„Sugg je starý híkajúci somár,“ povedal lord Peter. „Je ako inšpektor z detektívky. O Levym nič neviem, no tú mŕtvolu som videl a podľa toho, čo som videl, môžem povedať, že to Levy v nijakom prípade nemôže byť. Čo povieš na tú brandy?“
„Fantastická – keď človek pije niečo také, začína veriť, že nebo skutočne existuje. No chcem, aby si mi všetko porozprával.“
„Nebude ti prekážať, keď si to vypočuje aj Bunter? Je to neoceniteľný chlapík, tento Bunter – s tým svojím aparátom vie robiť zázraky. A najzvláštnejšie na ňom je, že je vždy na svojom mieste, keď chcem, aby mi pripravil kúpeľ či topánky. Nechápem, kedy tie svoje fotografie vyvoláva – zrejme v spánku. Bunter!“
„Áno, mylord.“
„Prestaňte sa tam babrať, zoberte si niečo poriadne na pitie a pripojte sa k veselej kompánii.“
„Zaiste, mylord.“
„Pán Parker má nový trik: Zmiznutie finančníka. Nie je v tom vôbec nijaký podvod. Čáry-máry-fuk a finančník je fuč. Môžem poprosiť nejakého dobrovoľníka z publika, aby prišiel na scénu a presvedčil sa, že škatuľa je prázdna? Ďakujem vám, pane. Rýchlosť rúk klame zrak.“
„Obávam sa, že nemám veľa čo povedať,“ ohradil sa Parker. „Je to jeden z tých bežných prípadov, pri ktorých sa človek nemá o čo oprieť. Sir Reuben Levy večeral včera večer s tromi priateľmi v hoteli Ritz. Po večeri sa jeho priatelia vybrali do divadla. Sir Reuben odmietol ísť s nimi, pretože vraj mal nejakú schôdzku. Zatiaľ sa mi nepodarilo zistiť, čo to bolo za schôdzku, no v každom prípade sa vrátil domov – na Park Lane 9 A – o dvanástej.“
„Kto ho videl?“
„Kuchárka, ktorá práve išla hore na poschodie spať, ho videla na schodoch pred dverami a počula, ako si odomkol. V hale si zavesil na vešiak kabát, do stojana postavil dáždnik – spomínaš si, ako včera večer pršalo – a vyšiel na poschodie. Vyzliekol sa a ľahol si do postele. Na druhý deň ráno bol preč. To je všetko,“ skončil zrazu Parker a kývol rukou.
„Nie je to všetko, pokračuj, ocko, pokračuj. Dorozprávaj mi tú rozprávku do konca,“ prosíkal lord Peter.
„Žiaľ, je to naozaj všetko. Keď ho sluha prišiel ráno zobudiť, bol preč. Posteľ bola rozostlaná – bolo vidieť, že v nej spal. V izbe bola pyžama a všetky jeho šaty, zvláštne bolo iba to, že boli pohodené dosť nedbanlivo na taburetke vedľa postele, a nie poskladané na stoličke, ako to mal vo zvyku. Vyzeralo to, ako keby bol pri vyzliekaní veľmi rozrušený, alebo ako keby mu bolo zle. Nechýbali nijaké čisté šaty, nijaký oblek, nijaké topánky – nič. Topánky, čo mal v predchádzajúcu noc obuté, stáli ako zvyčajne v predsieni. Keď prišiel domov, poumýval sa, vyčistil si zuby a urobil všetko, čo vždy robieval. Chyžná o pol siedmej ráno upratovala dolu v hale a môže odprisahať, že odvtedy do domu nikto neprišiel ani z neho nevyšiel. Takže človek je nútený si myslieť, že vážený židovský finančník v rokoch sa buď medzi polnocou a šiestou hodinou ráno zbláznil a odišiel počas novembrovej noci potichu a len tak, ako ho pánboh stvoril, z domu, alebo ho niekto odčaroval ako tú dámu v Ingoldsbyho legendách, takže po ňom zostala iba kopa dokrkvaných šiat.“
„Boli vchodové dvere zatvorené na zástrčku?“
„Toto je otázka, akú ty zvykneš položiť hneď; mne trvalo hodinu, kým mi zišla na um. Nie, oproti zvyklostiam boli len zabuchnuté – je na nich dózická zámka. Na druhej strane však treba povedať, že slúžky dostali na ten večer voľno, aby mohli ísť do divadla, a je ľahko možné, že sir Reuben náročky nezatvoril dvere na zástrčku, pretože si myslel, že sa ešte nevrátili. To sa už niekoľkokrát stalo.“
„A to je skutočne všetko?“
„Všetko. Okrem jednej malichernej maličkosti.“
„Milujem malicherné maličkosti,“ povedal lord Peter s detskou radosťou. „Vieš, koľko ľudí už obesili pre malicherné maličkosti? Čo je to za maličkosť?“
„Sir Reuben a lady Levyová, ktorí sú naozaj vzorný manželský pár, majú spoločnú spálňu. Lady Levyová, ako som už povedal, je momentálne v cudzine, na liečení v Mentone. Počas jej neprítomnosti spáva sir Reuben ako zvyčajne v manželskej posteli, a to vždy na svojej – vonkajšej – strane. Včera večer položil obidva vankúše na seba a spal v strede, a ak nie presne v strede, tak skôr bližšie ku stene ako k vonkajšiemu okraju postele. Chyžná, veľmi inteligentná dievčina, si to všimla, keď prišla do spálne postlať, a s naozaj obdivuhodným detektívnym inštinktom sa postele ani nedotkla a ani nikomu inému nedovolila, aby sa jej dotkol, až kým neprišla polícia.“
„Okrem sira Reubena a služobníctva v dome nebol nikto?“
„Nie. Lady Levyová odcestovala aj so svojou dcérou a slúžkou. V dome bol len osobný sluha sira Reubena, kuchárka, komorná, chyžná a pomocníčka v kuchyni a samozrejme, že ráno premárnili takmer dve hodiny bedákaním a dohadovaním sa, čo majú urobiť. Ja som tam prišiel okolo desiatej.“
„Čo si odvtedy robil?“
„Pokúšal som sa zistiť, s kým mal sir Reuben včera večer tú schôdzku, pretože okrem kuchárky to bola posledná osoba, ktorá ho videla predtým, než zmizol. Možno na to všetko existuje nejaké úplne jednoduché vysvetlenie, no nech sa prepadnem, ak v tejto chvíli viem, aké. Šľak aby to vzal, to sa predsa nestáva, aby človek prišiel domov, ľahol si do postele a uprostred noci zasa odišiel bez toho, aby si dal niečo na seba.“
„Možno bol preoblečený.“
„Nad tým som už rozmýšľal – vlastne sa zdá, že je to jediné vysvetlenie. No je to poriadne pritiahnuté za vlasy: jeden z najvýznamnejších londýnskych finančníkov sa v predvečer dôležitej obchodnej transakcie preoblečie na nepoznanie a bez toho, aby niekomu povedal pol slova, sa uprostred noci vyparí, pričom nechá doma hodinky, peňaženku, šekovú knižku a – čo je zo všetkého najdôležitejšie a najzáhadnejšie – svoje okuliare, bez ktorých nevidí ani na krok, pretože je silno krátkozraký…“
„To je naozaj dôležité,“ prerušil ho Wimsey. „Vieš isto, že si nezobral nejaké iné okuliare?“
„Jeho sluha sa dušuje, že sir Reuben mal iba dvojo okuliarov. Jedny sa našli na jeho toaletnom stolíku a druhé v zásuvke, kde ich vždy mával.“
Lord Peter zahvízdal.
„To si ma teda dostal. Okuliare by si totiž zobral so sebou, aj keby išiel spáchať samovraždu.“
„To je jasné – inak by tú samovraždu spáchal hneď, len čo by sa po prvý raz pokúsil prejsť cez cestu. Nezanedbal som však ani túto možnosť. Mám súpis všetkých dnešných dopravných nehôd a môžem miestoprísažne vyhlásiť, že ani jedna z nich sa netýka sira Reubena. Okrem toho si sir Reuben zobral so sebou kľúč, takže zrejme sa chcel vrátiť.“
„Rozprával si sa s tými ľuďmi, s ktorými včera večeral?“
„Dvoch z nich som zastihol v klube. Tvrdili, že sir Reuben vyzeral celkom zdravý, mal výbornú náladu, hovoril, ako sa teší na lady Levyovú, za ktorou chcel neskôr – možno na Vianoce – odcestovať, a s veľkým uspokojením sa vyjadroval o chystanej obchodnej transakcii, do ktorej bol zainteresovaný aj jeden z nich – akýsi Anderson.“
„Až do deviatej hodiny teda zjavne neplánoval, že zmizne, a ani sa nebál, že mu niečo také hrozí.“
„Nie – pokiaľ nie je dokonalý herec, tak nie. Nech sa potom stalo čokoľvek, čo zmenilo jeho plány, muselo sa to stať buď počas tej záhadnej schôdzky, na ktorú sa vybral po večeri, alebo medzi polnocou a pol šiestou ráno, keď ležal v posteli.“
„Nuž, Bunter,“ opýtal sa lord Peter, „čo si o tom myslíte?“
„Toto nie je môj odbor, mylord. Iba sa mi zdá čudné, že si človek, ktorý je taký rozrušený, alebo ktorému je tak zle, že si neposkladá šaty, ako je jeho zvykom, nezabudne vyčistiť zuby a uložiť topánky do predsiene. Na tieto dve veci sa totiž, mylord, najčastejšie zabúda.“
„Ak ste tým mienili niečo osobné, Bunter,“ povedal lord Peter, „môžem povedať iba to, že pokladám túto poznámku za nechutnú. Je to rozkošný problémik, Charles. Vieš, nechcem sa nejako natískať, no strašne rád by som sa na tú spálňu zajtra pozrel. Niežeby som ti nedôveroval, to nie, ale strašne túžim ju vidieť. Nehovor nie – daj si ešte kvapku brandy a zapáľ si ešte cigaru, len mi, preboha, nepovedz nie!“
„Pravdaže sa na ňu môžeš pozrieť – pravdepodobne nájdeš veľa vecí, čo mi ušli,“ povedal Parker pokojne, prijímajúc ponúkanú pohostinnosť.
„Charles, si poklad, Scotland Yard môže byť na teba hrdý. Keď sa na teba pozerám, Sugg sa v mojich očiach mení na mýtus, na bájku splodenú pri svite mesiaca mozgom nejakého pochabého básnika. Sugg je priveľmi dokonalý, než aby bol skutočný. Mimochodom, čo hovorí o tej mŕtvole?“
„Hovorí,“ odvetil Parker pedantne, „že dotyčný zomrel v dôsledku úderu do zátylku. To mu povedal lekár. Hovorí, že je mŕtvy deň či dva. Aj to mu povedal lekár. Hovorí, že to bol zámožný, asi päťdesiatročný Žid. To mu mohol povedať každý. Hovorí, že je smiešne si myslieť, že sa dostal dnu cez okno a nikto o tom nevedel. Hovorí, že zrejme vošiel dverami a bol zavraždený niekým z domácich. Zatkol slúžku, pretože je to drobné a krehké žieňa, ktoré by v nijakom prípade nemohlo školiť kutáčom takého vysokého a robustného chlapa. Zatkol by aj Thippsa, ibaže Thipps bol včera i predvčerom celý deň v Manchestri a vrátil sa až včera neskoro v noci – vlastne ho aj chcel zatknúť, kým som ho neupozornil, že ak je dotyčný po smrti už jeden či dva dni, nemohol ho odkrágľovať malý Thipps včera večer o pol jedenástej. Sugg ho však zatkne zajtra – ako spoluvinníka – a nečudoval by som sa, keby zatkol aj starú paniu s jej štrikovaním.“
„Som rád, že náš malý Thipps má také dobré alibi,“ povedal lord Peter, „hoci keď človek zakladá svoju vieru len na posmrtnej sinavosti, meravosti a všetkých ostatných ostiach, musí byť pripravený na to, že prokurátorom bude nejaký skeptický sviniar, ktorý roznesie lekársky posudok na kopytách. Pamätáš sa na obhajobu Impeyho Biggsa v tej afére okolo obchodu s čajom v Chelsea? Šesť mizerných lapiduchov si tam priamo na súde navzájom protirečilo a starý Impey vymenúval všetky nezvyčajné prípady od čias Glaistera a Dixona Manna, až z toho porote prechádzal zrak. ‚Doktor XY, ste ochotný odprisahať, že pri určení hodiny smrti podľa začiatku rigoru mortis je vylúčená možnosť omylu?‘ ‚Podľa mojich skúseností vo väčšine prípadov áno; povie ten lekár škrobené. ‚Ach tak! vykríkne Biggs. ‚Tu však nie ste na voľbách do parlamentu, tu ste na súde, doktor. Tu musíme brať do úvahy aj názor menšiny. Zákon, doktor XY, rešpektuje aj práva menšiny, či už je živá alebo mŕtva.‘ Nejaký somár sa zasmeje a starý Biggs vypne hruď a pôsobivo zvolá: ‚To nie je na smiech, páni. Môjmu klientovi – čestnému a ctihodnému mužovi – tu ide o život, opakujem o život, páni, a je úlohou obžaloby, aby dokázala jeho vinu – ak niečo také dokázať vôbec môže – bez tieňa pochybnosti. Pýtam sa vás teraz znova, doktor XY, môžete bez najmenšieho tieňa pochybnosti – predpokladaného, možného tieňa pochybnosti – slávnostne odprisahať, že tú nešťastnú ženu nezastihla smrť ani skôr, ani neskôr ako vo štvrtok večer? Čo, že je to pravdepodobná domnienka? Ale páni, nie sme predsa jezuiti, sme anglickí džentlmeni. Nikto nemôže žiadať od poroty, ktorá sa narodila v Anglicku, aby odsúdila človeka iba na základe pravdepodobnej domnienky.‘ Burácajúci potlesk.“
„Ten chlap, čo ho Biggs obhajoval, bol aj tak vinný,“ povedal Parker.
„Samozrejme, že bol vinný. No napriek tomu bol oslobodený, a to, čo si práve povedal, je nactiutŕhanie.“ Wimsey prešiel k polici s knihami a zobral z nej príručku súdneho lekárstva. „‚Rigor mortis je možné charakterizovať len veľmi všeobecne – výsledok tu totiž ovplyvňuje veľa faktorov,‘ sviniar opatrnícky, myslím ten autor..Spravidla sa však meravenie – krku a sánky – začína päť až šesť hodín po smrti,‘ hm, hm, ‚vo väčšine prípadov sa pravdepodobne skončí pred uplynutím tridsiatich šiestich hodín. Za určitých okolností sa však môže objaviť nezvyčajne skoro, alebo trvať nezvyčajne dlho!‘ Veľmi osožná kniha, však, Charles? ‚Brown-Séquard udáva… tri a pol minúty po smrti… v istých prípadoch nie skôr než šestnásť hodín po smrti… uvádza sa, že až po dvadsaťjeden dňoch.‘ Preboha!.Modifikujúcimi faktormi sú vek, stav svalstva… alebo horúčkovité ochorenia… alebo vysoká teplota prostredia,‘ a tak ďalej, a tak ďalej, všetko, na čo si len spomenieš. No nič. Ako argument proti Suggovi sa to použiť dá. Ten z toho aj tak nebude múdry.“ Lord Peter odhodil knihu. „Vráťme sa k faktom. Aký úsudok si si o tej mŕtvole urobil ty?“
„Nuž,“ povedal detektív, „nič svetoborné to nie je. Priznám sa, že som z nej bol dosť zmätený. Povedal by som, že to bol bohatý človek, no k bohatstvu sa dostal vlastným pričinením a pomerne nedávno.“
„Aha, všimol si si mozole na rukách – myslel som si, že ti to neujde.“
„Na oboch nohách mal strašné pľuzgiere – nosil primalé topánky.“
„Musel v nich prejsť poriadny kus cesty, keď sa mu narobili také pľuzgiere,“ povedal lord Peter. „Nezdá sa ti to čudné u človeka, ktorý bol zjavne zámožný?“
„Pravdu povediac, neviem. Pľuzgiere boli dva či tri dni staré. Možno zostal niekedy v noci trčať na predmestí – posledný vlak v ťahu, po taxíku ani vidu, ani slychu, a tak musel šliapať domov pešo.“
„Možno.“
„Po celom chrbte a na jednej nohe mal akési červené škvrny, ktoré som si vôbec nevedel vysvetliť.“
„Videl som ich.“
„Čo si o nich myslíš?“
„To ti poviem neskôr. Pokračuj.“
„Bol silno ďalekozraký – nezvyčajne silno ďalekozraký na takého pomerne mladého človeka; ten jeho cviker ako keby patril nejakému starcovi. Mimochodom, je na ňom veľmi krásna a zaujímavá retiazka z plochých gravírovaných očiek. Zišlo mi na um, či by sa podľa nej nedala zistiť jeho totožnosť.“
„Práve som o tom cvikri podal inzerát do Times,“ povedal lord Peter. „Pokračuj.“
„Mal ten cviker už dlhší čas – bol dva razy opravovaný.“
„Výborne, Charles, výborne. Uvedomuješ si, aké je to dôležité?“
„Obávam sa, že ani nie. Prečo?“
„To nič – pokračuj.“
„Bol to zrejme mrzutý, často nervózny človek, pretože nechty mal opilované až na mäso, ako keby mal vo zvyku si ich obhrýzať – a aj brušká prstov mal dohryzené. Bol to tuhý fajčiar a nepoužíval cigaršpic. Potrpel si na zovňajšok.“
„Preskúmal si byt? Ja som na to nemal príležitosť.“
„Preskúmal, no veľa som toho nenašiel. Nijaké stupaje, nič také. Sugg a spol. celý byt podupali, nehovoriac už o malom Thippsovi a slúžke, všimol som si však veľmi zreteľnú škvrnu za čelom vane. Vyzeralo to, ako keby tam stálo niečo vlhké. No ťažko by sa to dalo nazvať stupajou.“
„Nezabúdaj, že včera celú noc pršalo.“
„Áno; všimol si si, že sadze na okennom ráme sú trocha rozmazané?“
„Všimol,“ povedal Wimsey, „a pomocou tohto malého pomocníka som ich dôkladne preskúmal, zistil som však iba to, že na okennom ráme niečo ležalo.“ Vytiahol svoj monokel a podal ho Parkerovi.
„Pánabeka, to je silná šošovka.“
„To teda je,“ povedal Wimsey, „a veľmi užitočná, keď si chceš niečo poriadne obzrieť a vyzerať pritom ako úplný hlupák. Ibaže sa to nedá nosiť stále – keby ťa ľudia videli spredu, tak by si povedali:.Preboha! Ten na to oko musí byť takmer slepý.‘ No aj tak je to užitočná vecička.“
„Spolu so Suggom sme preskúmali dvor za domom,“ pokračoval Parker, „po nejakej stope tam však nebolo ani pamiatky.“
„To je zaujímavé. Pokúsili ste sa preskúmať aj strechu?“
„Nie.“
„Urobíme to zajtra. Odkvapová rúra je len šesťdesiat centimetrov od vrchu okna. Zmeral som to svojou vychádzkovou paličkou – mám na nej naznačené centimetre. Hovorím jej vademékum stopára-džentlmena. Zavše je to veľmi užitočná spoločníčka. Vnútri je ukrytý kord a v rúčke kompas. Dal som si ju špeciálne vyrobiť. Máš ešte niečo?“
„Žiaľ, už nie. Teraz si vypočujeme tvoju verziu, Peter.“
„Nuž, myslím, že väčšinu dôležitých bodov si postrehol. Je tu len zopár malých rozporov. Napríklad je tu muž, ktorý nosí drahý cviker so zlatým rámom a má ho tak dlho, že si ho už dva razy dával opravovať. Zuby má však nielen žlté od cigariet, ale aj také pokazené, že to vyzerá, ako keby si ich v živote nečistil. Na jednej strane mu chýbajú štyri stoličky, na druhej ďalšie tri a jeden predný zub má od polovice odlomený. Pritom je to človek, ktorý si potrpí na zovňajšok, o čom svedčia jeho vlasy a ruky. Čo ty na to?“
„Týmto zbohatlíkom nízkeho pôvodu na zuboch veľmi nezáleží a navyše majú panický strach zo zubárov.“
„To je pravda, no jedna jeho stolička má odlomený okraj a je taká ostrá, že mu urobila ranu na jazyku. Nepoznám väčšiu bolesť. Chceš mi povedať, že človek by sa s tým zmieril, keby si mohol dovoliť dať si ten zub zbrúsiť?“
„Nuž, ľudia sú všelijakí. Mal som kolegov, ktorí by radšej podstúpili akékoľvek muky, než aby prekročili prah zubnej ordinácie. Ako si to však mohol vidieť, Peter?“
„Posvietil som mu do úst baterkou,“ povedal lord Peter. „Pozri. Šikovný vynález. Vyzerá ako škatuľka od zápaliek. Možno máš pravdu a všetko je v poriadku, chcem ťa však na to upozorniť. Po druhé: Človek s vlasmi voňajúcimi parmskými fialkami, so starostlivo opilovanými nechtami a tak ďalej, si nikdy neumýval uši. Mal ich plné ušného mazu. Odporné!“
„Teraz si ma dostal, Peter. To som si vôbec nevšimol. Hoci aj to sa dá vysvetliť zlými návykmi z minulosti. Zvyk je železná košeľa.“
„No dobre. Pripíšme to tomu. Po tretie: Človek, ktorý si dáva robiť manikúru, vlasy si pomáduje brilantínou a tak ďalej, je celý doštípaný od bĺch.“
„Doparoma, máš pravdu! Tie červené škvrny – to sú štípance od bĺch. To mi ani na um nezišlo.“
„Nemôže byť o tom najmenších pochýb, priateľ môj. Tie štípance sú staré a málo zreteľné, omyl je však vylúčený.“
„Teraz, keď mi to hovoríš, je to jasné. No aj tak – to sa môže stať každému. Ja sám som pred dvoma týždňami v najlepšom hoteli v Lincolne chytil a zasa pustil blchu ako palec. Dúfam, že doštípala aj toho, čo prišiel po mne.“
„Áno, všetky tieto veci by sa mohli stať každému, no nie všetky naraz. Po štvrté: Človek, ktorý si parfémuje vlasy parmskými fialkami a tak ďalej, a tak ďalej, sa umýva silným karbolovým mydlom – takým silným, že ho je cítiť aj po dvadsiatich štyroch hodinách.“
„Používa karbolové mydlo, aby sa zbavil bĺch.“
„Poviem ti, Charles, ty máš odpoveď na všetko. Po piate: človek, ktorý si potrpí na svoj zovňajšok, s manikúrovanými, aj keď obhryzenými nechtami na rukách, má za nechtami na nohách toľko špiny, že sú čierne a vyzerajú, ako keby roky neboli strihané.“
„To sú všetko tie zlé návyky, čo som spomínal.“
„No dobre – ale až takéto návyky! A napokon po šieste a na záver: Tento džentlmen s niektorými neveľmi džentlmenskými návykmi príde uprostred daždivej noci do kúpeľne pána Thippsa, a zjavne cez okno, keď je už dvadsaťštyri hodín mŕtvy, a pokojne si ľahne do vane. Pritom bez ohľadu na ročné obdobie nemá na sebe nič viac než cviker. A na hlave nemá rozstrapatený jediný vlas – museli ho strihať tak nedávno, že na jeho krku a po bokoch vane zostalo množstvo drobných vláskov – a musel sa holiť tak nedávno, že mu na líci zostal pás zaschnutého mydla na holenie.“
„Peter!“
„Počkaj okamih – a zaschnuté mydlo na holenie má aj v ústach.“
Bunter vstal a bleskovo sa zjavil po boku detektívovej stoličky, pripravený poslúžiť ako vždy.
„Ešte trocha brandy, pane?“ zamrmlal.
„Peter,“ ozval sa Parker, „z toho, čo si povedal, mi behajú zimomriavky po chrbte.“ Vyprázdnil svoj pohár, zahľadel sa naň, ako keby ho prekvapovalo, že je prázdny, postavil ho, vstal, prešiel ku knižnici, obrátil sa k nej chrbtom a povedal:
„Počuj, Peter, čítaš priveľa detektívok. Hovoríš nezmysly.“
„Nie, nehovorím,“ povedal lord Peter ospanlivo. „Naozaj by to však bol vynikajúci námet na detektívku. Bunter, raz jednu spolu napíšeme a vy ju budete ilustrovať svojimi fotografiami.“
„Mydlo na holenie v ústach – nezmysel!“ povedal Parker. „Bolo to niečo iné… nejaká škvrna…“
„Nie,“ povedal lord Peter. „Mal v ústach aj kúsky fúzov. Pomerne dlhé. Ten muž nosil bradu.“
Vybral z vrecka hodinky a vytiahol z nich dva dlhé tvrdé fúzy, ktoré boli uväznené medzi ich vnútorným a vonkajším plášťom.
Parker obrátil fúzy niekoľkokrát medzi prstami, pozrel sa na ne oproti svetlu, preskúmal ich pod lupou, podal ich flegmatickému Bunterovi a povedal:
„Chceš mi nahovoriť, Peter, že niekto si s otvorenými ústami oholí bradu a potom“ – Parker sa chrapľavo zasmial – „sa dá zabiť s ústami plnými fúzov? Si blázon.“
„Nič také nehovorím,“ povedal Wimsey. „Vy policajti ste všetci rovnakí – máte v hlave len jednu myšlienku. Nech sa prepadnem, ak viem, načo ste vlastne dobrí. Toho muža oholili, až keď bol mŕtvy. Milé, nie? Úžasne zábavná prácička pre holiča, však? No tak, sadni si a prestaň tu pobehovať ako splašený osol. Za vojny sa stávajú aj horšie veci. Toto je len hlúpy šestákový krvák. Niečo ti však poviem, Charles. Máme proti sebe silného protivníka – zločinca s predstavivosťou, umelca, ktorý je dokonalým majstrom svojho odboru. Mám z toho radosť, Charles.“

TRETIA KAPITOLA

Lord Peter dohral Scarlattiho sonátu a zamyslene sa zahľadel na svoje ruky. Mal dlhé a svalnaté prsty so širokými plochými hánkami a štvorcovými brúskami. Keď hral, jeho pomerne tvrdé sivé oči zmäkli a jeho úzke nevýrazné pery zasa stvrdli. Za nijakých iných okolností by si o sebe nemohol namýšľať, že je pekný, pretože jeho vzhľad špatila dlhá končistá brada a vysoké ustupujúce čelo, ktoré zdôrazňovali dozadu ulízané bezfarebné vlasy. Labouristické noviny skracovali jeho bradu a karikovali ho ako typického aristokrata.
„To je báječný nástroj,“ povedal Parker.
„Nie je zlý,“ povedal lord Peter, „no Scarlatti by si žiadal čembalo. Klavír je naňho veľmi moderný – priveľmi sa rozochvieva a je veľmi hlučný. To však nijako nesúvisí s naším prípadom, Charles. Dospel si už k nejakým záverom?“
„Ten muž vo vani,“ začal Parker metodicky, „nebol boháč, ktorý si potrpel na svoj zovňajšok. Bol to nezamestnaný robotník, ktorý však prišiel o prácu iba nedávno. Potuloval sa po svete a hľadal prácu, až kým nenašiel smrť. Niekto ho zabil, poumýval, navoňal a oholil, aby zakryl jeho totožnosť, a strčil ho do vane pána Thippsa, pričom po sebe nezanechal ani stopu. Záver: vrah je silák, pretože svoju obeť zabil jedinou ranou do zátylku, je to človek so železnými nervami a prenikavým intelektom, pretože spáchal tento hrozný čin bez toho, aby po sebe zanechal jedinú stopu, a je to boháč s vyberaným vkusom, pretože mal poruke všetky tie luxusné toaletné potreby, a s bizarnou, takmer zvrátenou fantáziou, o čom svedčia dva hrozné detaily – po prvé to, že mŕtvolu strčil do vane, a po druhé to, že ju ozdobil cvikrom.“
„Je to básnik zločinu,“ povedal Wimsey. „Mimochodom, tvoj problém s cvikrom je vyriešený. Ten cviker mŕtvemu zjavne nikdy nepatril.“
„Tým však vzniká nová hádanka. Ťažko totiž môžeme predpokladať, že vrah bol taký zdvorilý a cviker nám nechal ako kľúč na určenie jeho totožnosti.“
„To naozaj nemôžeme predpokladať. Obávam sa, že náš zločinec má to, čo väčšine zločincov chýba – zmysel pre humor.“
„Trocha morbídny humor.“
„To je pravda. Človek, ktorý si môže dovoliť nestrácať humor za takýchto okolností, musí byť strašný. Zaujímalo by ma, čo robil s mŕtvolou v čase medzi vraždou a jej uložením u Thippsa.
Navyše sú tu ďalšie nezodpovedané otázky. Akým spôsobom ju dopravil dnu? A prečo? Priniesol ju cez dvere, ako sa domnieva náš milovaný Sugg? Alebo ju dnu dostal cez okno, ako sa na základe neveľmi presvedčivého svedectva šmuhy na* okennom ráme domnievame my? Mal vrah komplicov? Nemá v tom naozaj prsty malý Thipps alebo tá slúžka? Nemôžeme túto možnosť vylúčiť iba preto, že sa k nej prikláňa Sugg. Aj idiotovi sa z času na čas podarí povedať pravdu. A ak v tom Thipps nemá prsty, prečo si na takýto nechutný kanadský žartík vybrali práve jeho? Leží Thipps niekomu v žalúdku? Akí ľudia bývajú v ostatných bytoch v dome? To musíme zistiť. Nehráva Thipps nad ich hlavami o polnoci na klavíri alebo nekazí dobré meno domu tým, že si k sebe vodí ženy pochybnej povesti? Nebažia nejakí neúspešní architekti po jeho krvi? Dočerta, Charles, niekde tu musí byť motív. Neexistuje zločin bez motívu.“
„Nejaký šialenec…“ nadhodil Parker pochybovačne.
„Čertovsky metodický vo svojom šialenstve. Neurobil chybu – ani jedinú, pokiaľ nebudeme rátať za chybu to, že nechal mŕtvole v ústach fúzy. Tak či tak, Levy to nie je – v tom máš pravdu. Povedal by som, Charles, že ani človek, ktorého hľadáš ty, ani človek, ktorého hľadám ja, nám nezanechali priveľa záchytných bodov, nemyslíš? A nezdá sa, že by sa tu niekde na dosah povaľoval nejaký motív. Navyše nám po udalostiach minulej noci chýba dvojo šiat. Sir Reuben sa vyparí bez toho, aby si dal na seba čo len figový list, a v jednej vani sa zjaví záhadná mŕtvola, ktorá má na sebe len cviker, teda vec z hľadiska zachovania mravopočestnosti absolútne zbytočnú. Šľak aby to vzal! Keby som tak mal nejakú dobrú zámienku, aby som sa toho prípadu s mŕtvolou vo vani mohol ujať oficiálne…“
Ozvalo sa zvonenie telefónu. Mlčanlivý Bunter, na ktorého Wimsey s Parkerom takmer zabudli, ticho prešiel k aparátu.
„Volá nejaká staršia pani, mylord,“ povedal. „Myslím, že je hluchá – vôbec ma nepočuje, no chce sa rozprávať s vaším lordstvom.“
Lord Peter chytil slúchadlo a zrúkol také silné „haló“, že na telefóne takmer praskol ebonitový kryt. Niekoľko minút počúval s neveriacim úsmevom, ktorý sa postupne roztiahol do radostného úškrnu. Nakoniec niekoľko ráz zakričal „dobre, dobre“ a zložil.
„Pánabeka,“ oznámil celý rozžiarený, „to je teda číslo! Stará pani Thippsová. Je hluchá ako peň. V živote netelefonovala. Odhodlanosti má však za dvoch. Hotový Napoleon. Náš neopakovateľný Sugg na čosi prišiel a zatkol malého Thippsa. Stará pani teda zostáva v byte sama. Thippsov posledný výkrik znie: ‚Povedz to lordovi Petrovi Wimseymu.‘ Stará pani nerezignuje. Zápasí s telefónnym zoznamom. Budí ľudí v ústredni. Neexistuje pre ňu nijaké nie – nijaké totiž nepočuje – dostáva spojenie a prosí: ‚Urobíte, čo je vo vašich silách?‘ Hovorí, že v rukách skutočného džentlmena sa bude cítiť bezpečne. Och, Charles! Najradšej by som ju vybozkával, fakticky, ako hovorí Thipps, vybozkával. Napíšem jej list – nie, to nie, Charles, pôjdeme ju navštíviť. Bunter, zoberte si ten svoj pekelný stroj a magnézium. Dáme sa do spolku – spojíme svoje sily a budeme na oboch prípadoch pracovať spoločne. Charles, ty si dnes večer pozrieš moju mŕtvolu, a ja sa zajtra pozriem po tom tvojom túlavom Židovi. Som taký šťastný – idem prasknúť od šťastia. Och, Sugg, Sugg, Sugg, teba z nás trafí šľak! Bunter, moje topánky. Dúfam, Charles, že máš topánky s gumenými podošvami. Nie? Ach jaj, bez nich sa nemôžeš pohnúť z domu. Požičiame ti jedny. Rukavice? Tu sú. Palička, baterka, lampová čerň, pinzeta, nôž, liekovky – je to všetko?“
„Zaiste, mylord.“
„Och, Bunter, netvárte sa tak urazene. Nemyslel som tým nič zlé. Verím vám a dôverujem – koľko mám peňazí? To bude stačiť. Mám aj drobné? Mám, fajn. Poznám človeka, Charles, ktorému sa z prstov vyšmykol svetoznámy travič, pretože automat pri vstupe do podzemnej dráhy nebral nič iné než penny. Pri pokladni bol rad a zriadenec pri závore môjho známeho zastavil, a kým sa spolu dohadovali, či zriadenec môže namiesto dvoch penny, koľko stojí cestovné na Baker Street, vziať päťlibrovú bankovku – nič iné totiž môj známy nemal – zločinec naskočil do okružného vlaku a najbližšie ho videli v Carihrade, prezlečeného za postaršieho kňaza anglikánskej cirkvi, cestujúceho so svojou neterou. Sme všetci pripravení? Poďme!“
Vyšli von a Bunter za nimi starostlivo pozhasínal svetlá.

Keď sa ponorili do mihotavými zábleskmi presvieteného šera na Piccadilly, Wimsey zrazu s výkrikom zastal.
„Počkajte chvíľu,“ povedal. „Niečo mi zišlo na um. Ak tam bude Sugg, bude robiť problémy. Musím s ním nejako vybabrať.“
Behom sa vrátil do svojho bytu a Parker s Bunterom využili jeho neprítomnosť na to, aby zohnali taxík.
Pred Domami kráľovnej Karolíny č. 59 stál na stráži inšpektor Sugg a jeden z jemu podriadených kerberov a nezdalo sa, že by mali náladu pripustiť nejaké neoficiálne pátranie. Parkera síce nemohli tak ľahko poslať preč, no lord Peter musel čeliť grobianskym spôsobom a tomu, čo lord Beaconsfield nazval majstrovská indolencia. Zbytočne sa oháňal tým, že si ho pani Thippsová najala ako právneho zástupcu pre svojho syna.
„Takže ako právneho zástupcu pre svojho syna?“ zaprskal inšpektor Sugg. „Len nech si dá pozor, aby nepotrebovala ešte jedného pre seba. Vôbec by som sa nečudoval, keby v tom mala prsty aj ona, ibaže je taká hluchá, že sa od nej nič nedozvieme.“
„Pozrite sa, inšpektor,“ povedal lord Peter, „má to význam robiť mi takéto prieky? Oveľa lepšie by ste urobili, keby ste ma tam pustili – veď viete, že sa tam napokon dostanem. Došľaka, veď tým neodtrhnem vašim deťom chlieb od úst. Keď som pre vás našiel smaragdy lorda Attenburyho, nikto mi za to nedal ani penny.“
„Je mojou povinnosťou nedovoliť, aby sa dnu dostala verejnosť,“ povedal inšpektor Sugg morózne, „a verejnosť sa dnu nedostane.“
„Nepovedal som ani pol slova o tom, aby ste púšťali dnu verejnosť,“ povedal lord Peter nenútene a sadol si na schody, aby mohol túto otázku rozobrať v pohodlí. „Nepochybujem o tom, že opatrnosť je v podstate dobrá vec, nič sa však nesmie preháňať. Zlatá stredná cesta, Sugg, ako hovorí Aristoteles, uchráni človeka, aby sa z neho nestal zlatý somár. Už ste niekedy boli zlatým somárom, Sugg? Ja som už bol. Bol potrebný celý ružový sad, aby som sa z toho dostal, Sugg –

keď na vás hľadím, dych sa mi úžiste moja ruža, sad plný ruží!“

„Nebudem už s vami strácať čas,“ povedal utrápený Sugg, „to stačilo – haló, šľak aby vzal ten telefón. No tak, Cawthorn, choďte zistiť, kto volá. Ak vás, pravda, tá stará babizňa pustí dnu. Zamkla sa tam a tak vreští,“ povedal inšpektor, „že už len to samo osebe by človeka prinútilo dať u polície výpoveď a ísť radšej kopať kanály.“
Policajt bol o chvíľu späť.
„To bolo zo Scotland Yardu, pane,“ povedal a ospravedlňujúco si odkašlal. „Šéf hovorí, ehm… že máme lordovi Petrovi vo všetkom vyjsť v ústrety.“ So skleným pohľadom a neurčitým výrazom v tvári ustúpil nabok.
„Esová päťka,“ povedal lord Peter veselo. „Váš šéf je dobrý priateľ mojej matky. Nič sa nedá robiť. Nemá cenu opakovať, že máte fullhouse. Ja vám ten plný dom zaplním ešte viac.“
Vošiel do domu a ostatní ho nasledovali.
Mŕtvola bola už niekoľko hodín preč a po preskúmaní kúpeľne a celého bytu voľným okom i objektívom fotoaparátu šikovného Buntera vysvitlo, že najväčším problémom je momentálne stará pani Thippsová. Jej syn a slúžka boli vo väzení a ukázalo sa, že ako rodina nemajú v Londýne nijakých priateľov okrem niekoľkých Thippsových obchodných partnerov, ktorých adresy však stará pani nepoznala. Okrem Thippsovcov bývala v dome akási sedemčlenná rodina, ktorá na zimu odcestovala do cudziny, potom tu býval penzionovaný plukovník, ktorý slúžil v Indii a teraz žil sám iba so svojím indickým sluhom, a na druhom poschodí bývali veľmi počestní manželia, ktorých rozruch nad ich hlavami rozčúlil na najvyššiu možnú mieru. Pán manžel síce, keď sa naňho lord Peter obrátil, prejavil určitú ľudskú slabosť, no pani Appledorová, ktorá sa tam zrazu zjavila v teplom župane, ho zachránila pred problémami, do ktorých tak ľahkovážne zabŕdol.
„Prepáčte,“ povedala, „obávam sa, že vám nijako nemôžeme pomôcť. Je to veľmi nepríjemná záležitosť, pán… žiaľ, zabudla som vaše meno. My sme si vždy hovorili, že je lepšie s políciou si nič nezačínať. Prirodzene, ak sú Thippsovci nevinní, a som si istá, teda dúfam, že sú, tak mi ich je veľmi ľúto, no musím povedať, že okolnosti sa mi zdajú nanajvýš podozrivé, aj môjmu Theophilovi, a bola by som nerada, keby sa hovorilo, že sme pomáhali vrahom. Mohlo by na nás dokonca padnúť podozrenie, že sme spoluvinníci. Vy ste, samozrejme, ešte mladý, pán…“
„Toto je lord Peter Wimsey, miláčik,“ ozval sa Theophilus nesmelo.
Na pani Appledorovú to neurobilo nijaký dojem.
„Och áno,“ povedala, „tuším ste nejako spriaznený s mojím nebohým bratrancom biskupom z Carisbrooku. Ten chudák naletel každému podvodníkovi, na ktorého narazil; do konca svojho života sa nepolepšil. Mám dojem, že ste po ňom.“
„O tom pochybujem,“ povedal lord Peter. „Pokiaľ viem, bol to len vzdialený príbuzný, hoci, ako sa vraví, kto nepozná svojich predkov, nepozná sám seba. Blahoželám vám, madam, že vy ste sa podali na druhú polovicu rodiny. Určite mi odpustíte, že som vás takto uprostred noci vyrušil, hoci, ako sama vravíte, je to všetko vlastne v rodine. Som vám naozaj veľmi zaviazaný a ďakujem vám, že ste mi dovolili pokochať sa pohľadom na tú očarujúcu vecičku, čo máte na sebe. Nemusíte si robiť starosti, pán Appledore. Myslím, že najlepšie bude, keď starú paniu odveziem k svojej matke a odpracem vám ju z cesty, inak sa môže stať, že sa vás jedného dňa zmocnia pocity kresťanskej lásky, a pre domáce pohodlie nie je nič horšie než kresťanská láska. Dobrú noc, pane – dobrú noc, madam – je to jednoducho skvelé, že som mohol byť vaším hosťom.“
„No toto!“ povedala pani Appledorová, keď za ním zatvorila dvere.
A lord Peter povedal:

„Vďaka vám, slušnosť a dobrota, za váš vklad do môjho života –

a za to, že ste ma naučili byť poriadne uštipačný, keď chcem. Zmija jedna!“
O druhej hodine v noci bolo možné vidieť lorda Petra Wimseyho, ako pred Vdovským palácom Denverského zámku vystupuje z auta vypožičaného od jedného z jeho priateľov v spoločnosti hluchej starej dámy a staromódnej cestovnej tašky.

„Rada ťa zasa vidím,“ povedala vdova po vojvodovi pokojne. Bola to malá bucľatá žena s úplne bielymi vlasmi a jemnými rukami. O čo menej sa ponášala na svojho druhého syna črtami tváre, o to viac sa mu podobala povahou; čierne oči jej veselo iskrili a jej správanie sa vyznačovalo neochvejnou rozhodnosťou. Sedela oblečená do pôvabného županu a sledovala, ako lord Peter konzumuje studenú hovädzinu a syr, ako keby jeho príchod za takýchto absurdných okolností a v takejto absurdnej spoločnosti bola tá najnormálnejšia vec na svete, čo v prípade jej syna naozaj aj bola.
„Starú paniu si už uložila do postele?“ opýtal sa lord Peter.
„Áno, drahý. Je to veľmi zaujímavá stará osoba, však? A veľmi odvážna. Povedala mi, že ešte v živote nesedela v aute. Teba však, drahý, pokladá za veľmi milého chlapca – tak si sa vraj o ňu staral, že jej pripomínaš jej syna. Chudák malý pán Thipps
– ako si len ten tvoj priateľ inšpektor môže myslieť, že by bol schopný niekoho zavraždiť?“
„Môj priateľ inšpektor – nie, už mi stačí, mama – sa rozhodol dokázať, že ten votrelec v Thippsovej vani je sir Reuben Levy, ktorý včera v noci záhadne zmizol zo svojho domu. Rozmýšľa asi takto: Na Park Lane nám zmizol jeden nahý muž v stredných rokoch, v Battersea sme zasa jedného nahého muža v stredných rokoch našli. Z toho nám vyplýva, quod erat demonstrandum, že je to jedna a tá istá osoba, a malého Thippsa teda strčíme za mreže.“
„Máš v tom medzery, drahý,“ povedala vojvodkyňa mierne. „Prečo by mali pána Thippsa zatvárať, aj keby to naozaj bola jedna a tá istá osoba?“
„Sugg jednoducho musí vždy niekoho zatknúť, aby bol spokojný,“ povedal lord Peter. „No objavilo sa jedno podivné svedectvo, ktoré do značnej miery potvrdzuje Suggovu teóriu, až na to, že ja viem, že je nanič, pretože mám svedectvo vlastných očí. Včera večer o štvrť na desať sa po Battersea Park Road prechádzala jedna mladá žena – za účelom, ktorý pozná najlepšie ona sama – a zbadala akéhosi muža v kožuchu a v cylindri, ako s dáždnikom nad hlavou chodí od jedného nárožia k druhému a obzerá si tabule s názvami ulíc. Bolo na ňom vidieť, že sa tam nevyzná, a pretože tá mladá žena nebola práve plachá, podišla k nemu a pozdravila ho: ‚Dobrý večer, neviete mi, prosím, povedať,‘ opýtal sa ten záhadný neznámy muž, ‚či táto ulica vedie na Prince of Wales Road?‘ Povedala mu, že vedie, a potom sa ho šibalsky opýtala, či sa necíti opustený a tak ďalej
– túto časť svojho rozprávania veľmi nerozvádzala, vylievala si totiž srdce Suggovi a Sugga platí vďačná vlasť za to, aby mal čisté a vznešené ideály, no nie? V každom prípade jej ten muž povedal, že sa jej momentálne nemôže venovať, lebo má schôdzku. ‚Musím navštíviť jedného pána, zlatko,‘ povedal jej vraj doslova a vybral sa hore po Alexandra Avenue smerom k Prince of Wales Road. Pozerala za ním, ešte vždy trocha vyvedená z miery, keď sa pri nej pristavila jedna jej priateľka, ktorá jej povedala: ‚S ním nemá význam strácať čas – to je Levy
– poznám ho z čias, keď som bývala vo West Ende. Dievčatá mu hovorili Cnostný Akvamarín.‘ Meno svojej priateľky tá žena neprezradila, pretože ju do toho nechce zapliesť, no ručí za to, že jej slová zopakovala presne. Potom na celú historku zabudla a spomenula si na ňu až dnes ráno, keď sa od mliekára dozvedela o rozruchu v Domoch kráľovnej Karolíny. Vybrala sa ta, a hoci políciu nemá práve v láske, opýtala sa službukonajúceho policajta, či ten mŕtvy nemá bradu a okuliare. Keď jej povedal, že okuliare má, no bradu nie, neopatrne vyhŕkla: ‚Tak to nie je on.‘ Policajt sa jej potom opýtal: ‚Kto to nie je?‘ a schmatol ju za golier. To je všetko. Sugg sa, samozrejme, potešil a na základe výpovede tej ženy strčil Thippsa za mreže.“
„Preboha,“ povedala vojvodkyňa. „Dúfam, že tá chudera z toho teraz nebude mať vytriasačky.“
„Myslím, že nie,“ povedal lord Peter. „Odnesie si to Thipps. Ten navyše urobil peknú hlúposť. Aj to som sa dozvedel od Sugga, hoci to z neho išlo ako z chlpatej deky. Zdá sa, že Thipps narobil nejaké zmätky okolo vlaku, ktorým sa vrátil z Manchestru. Najprv tvrdil, že prišiel domov o pol jedenástej. Policajti potom vypočuli Gladys Horrocksovú, ktorá im povedala, že neprišiel domov skôr ako o tri štvrte na dvanásť. Keď potom požiadajú Thippsa, aby vysvetlil tento rozpor, jachce a najprv tvrdí, že zmeškal vlak. Sugg potom zájde na stanicu v St. Pancras a zistí, že Thipps si tam o desiatej uložil v úschovni batožín tašku. Keď ho znova požiadajú, aby to vysvetlil, jachce ešte viac a tvrdí, že sa zopár hodín len tak prechádzal – stretol jedného priateľa – nechce povedať, koho, potom zasa tvrdí, že nikoho nestretol – nevie povedať, čo po celý čas robil – nevie vysvetliť, prečo sa nevrátil po svoju tašku – nevie povedať, kedy naozaj prišiel domov – nevie vysvetliť, ako prišiel k tej modrine, čo má na čele. Pravdu povediac, nevie vysvetliť vôbec nič. Potom znova vypočujú Gladys Horrocksovú. Tentoraz tvrdí, že Thipps sa vrátil o pol jedenástej. Potom prizná, že ho nepočula prichádzať. Nevie povedať, prečo ho nepočula prichádzať. Nevie povedať, prečo najprv tvrdila, že ho počula prichádzať. Rozplače sa. Stále si protirečí. Vo všetkých narastá podozrenie. Nakoniec ich oboch – Thippsa i Gladys Horrocksovú – strčia za mreže.“
„Tak, ako si mi to podal,“ povedala vojvodkyňa, „to všetko vyzerá veľmi zamotané a nie práve bezúhonné. Chudáka pána Thippsa by čokoľvek, čo nie je bezúhonné, načisto vyviedlo z miery.“
„Zaujímalo by ma, čo vlastne v noci robil,“ povedal lord Peter zamyslene. „Skutočne sa mi nechce veriť, že by páchal vraždu. Okrem toho si myslím, že ten muž bol už jeden či dva dni mŕtvy, aj keď na lekárskom posudku sa veľmi stavať nedá. Je to zábavný problémik.“
„Zdá sa mi to všetko veľmi zvláštne, drahý. A veľmi smutné
– pokiaľ ide o chudáka sira Reubena. Musím napísať zopár riadkov lady Levyovej; kedysi sme sa dobre poznali, v Hampshire, keď bola ešte slobodná. Za slobodna sa volala Christine Fordová. Pamätám sa, aké mala strašné problémy kvôli tomu, že sa chcela vydať za Žida. Bolo to, samozrejme, predtým, než Levy zbohatol v Amerike na tých obchodoch s ropou. Jej rodina chcela, aby sa vydala za Juliana Freka, ktorý bol s rodinou akosi spriaznený a neskôr sa tak vypracoval, ona sa však zaľúbila do tohto pána Levyho a ušla s ním. Vieš, drahý, bol to vtedy veľmi pekný muž, taký exotický typ, no bol bez prostriedkov a Fordovcom sa nepáčilo jeho náboženstvo. Pravdaže, dnes sa to tak neberie, a ani vtedy by Fordovcom jeho náboženstvo tak veľmi neprekážalo, keby bol ochotný hrať sa na niekoho iného, než v skutočností je, ako ten pán Simons, čo sme ho stretli u pani Porchesterovej, ktorý vždy každému rozpráva, že má taliansky renesančný nos a je nejakým potomkom krásnej Simonetty – blázon, ako keby mu to niekto veril. Niektorí Židia sú nepochybne veľmi dobrí ľudia a osobne by som bola radšej, keby v niečo verili, aj keď to, prirodzene, musí byť veľmi nepohodlné – nesmieť pracovať v sobotu, dávať obrezávať malých chlapčekov, so všetkým čakať na nov, jesť iba to mäso s tým smiešnym slangovým názvom a nikdy si nemôcť dať na raňajky slaninu. Nech je ako chce, pre to dievča bolo oveľa lepšie vydať sa za toho, koho malo skutočne rado, aj keď mladý Freke jej bol oddaný telom i dušou. Napokon sú dodnes dobrí priatelia. Niežeby medzi nimi niekedy došlo k oficiálnemu zasnúbeniu, to nie, Freke dostal iba akýsi neurčitý prísľub od jej otca, no potom sa už nikdy neoženil a žije celkom sám v tom veľkom dome vedľa nemocnice, hoci teraz je to bohatý a významný muž, a poznám veľa ľudí, ktorí si naňho robili zálusk – lady Mainwaringová ho napríklad chcela oženiť so svojou najstaršou dcérou a pamätám sa, ako som jej vtedy povedala, aby si nemyslela, že sa lekár dá nachytať na postavu, čo je samá vypchávka. Lekári predsa na to majú oko.“
„Zdá sa, že lady Levyová má schopnosť dosiahnuť, aby jej ľudia boli oddaní,“ povedal lord Peter. „Pozri sa napríklad na toho cnostného akvamarínového Levyho.“
„To máš úplne pravdu, drahý. Bolo to veľmi krásne žieňa a jej dcéra je vraj po nej. Keď sa vydala, trocha som ich stratila z očí, veď vieš, že tvoj otec nemal obchodníkov veľmi v láske, no každý vždy tvrdil, že Levyovci sú vzorný manželský pár. Pravdu povediac, hovorilo sa, že sira Reubena doma milujú skoro tak, ako ho vonku nenávidia. Tým ‚vonku‘ myslím mimo jeho rodiny – je to obrazne povedané – niečo ako ‚pred cudzími ako svätec, doma pekla zapredanec‘ – ibaže naopak.“
„Áno,“ povedal lord Peter, „istotne si narobil zopár nepriateľov.“
„Desiatky nepriateľov, drahý, desiatky – City je strašné miesto, nemyslíš? Z každého sa tam stáva Izmael – hoci sir Reuben by sa takému označeniu asi nepotešil, však? Teda aspoň si myslím, že sa tak označuje nelegitímny, nepravý Žid, nemýlim sa? V týchto postavách zo Starého zákona som mala vždy zmätok.“
Lord Peter sa zasmial a zívol.
„Tuším sa pôjdem na chvíľu natiahnuť,“ povedal. „O ôsmej musím byť v Londýne – príde ku mne na raňajky Parker.“
Vojvodkyňa sa pozrela na hodiny, ktoré ukazovali o päť minút tri.
„0 pol siedmej ti pošlem hore raňajky,“ povedala. „Dúfam, že všetko nájdeš na svojom mieste. Povedala som slúžke, aby ti dala do postele termofór; tie ľanové plachty sú strašne studené; keď ti bude zavadzať, môžeš ho vyhodiť.“

ŠTVRTÁ KAPITOLA

„… takže to by sme mali, Charles,“ povedal lord Peter, odsunul šálku od kávy a zapálil si svoju rannú fajku. „Možno ťa to k niečomu privedie, no v mojom probléme s mŕtvolou vo vani som, zdá sa, nepokročil ani o piaď. Podnikal si niečo v tej veci, odkedy sme sa rozlúčili?“
„Nie. Dnes ráno som však bol na streche.“
„Tak predsa niečo – ty máš ale energie! Poviem ti, Charles, táto naša kooperácia – to je úžasne dobrá vec. Je oveľa ľahšie pracovať na niečom, čo má robiť niekto iný, ako na tom, čo má robiť človek sám – dodáva ti to skvelý pocit, že pcháš nos do cudzích vecí bez toho, aby ťa niekto obmedzoval, a súčasne ťa hreje vedomie, že tvoju prácu za teba robí niekto iný. Poškriab ma na chrbte, ja poškriabem teba, no nie? Objavil si niečo?“
„Veľa toho nie je. Samozrejme, že som hľadal nejaké stupaje, no prirodzene po tom predvčerajšom lejaku po nich nebolo ani pamiatky. Keby sa to stalo v nejakej detektívke, určite by sa presne hodinu pred zločinom spustil ľahký dáždik a na streche by zostalo zopár utešených stôp, ktoré by sa tam mohli dostať jedine medzi druhou a treťou hodinou v noci, no pretože sa to stalo v skutočnom novembrovom Londýne, mohol by človek práve tak hľadať stupaje pod Niagarskými vodopádmi. Prehľadal som celú strechu a dospel som k potešujúcemu záveru, že páchateľom mohol byť ktokoľvek z ktoréhokoľvek bytu v tom prekliatom bloku. Všetky schodištia vedú na strechu a strechy všetkých domov sú takmer rovné. Dá sa po nich korzovať ako po Shaftesbury Avenue. Predsa som však získal isté dôkazy, že mŕtvola prišla do kúpeľne pána Thippsa zo strechy.“
„Aké dôkazy?“
Parker vytiahol z vrecka zápisník a vybral z neho niekoľko vlákien z akejsi tkaniny, ktoré položil pred svojho priateľa.
„Jedno bolo zachytené na odkvape presne nad oknom Thippsovej kúpeľne, ďalšie v praskline kamenného parapetu nad ním a ostatné pochádzajú z komína, kde sa zachytili na železnej podpere. Čo na to povieš?“
Lord Peter ich dôkladne preskúmal svojou lupou.
„Zaujímavé,“ povedal, „veľmi zaujímavé. Už ste vyvolali tie fotografie, Bunter?“ dodal, keď do miestnosti vošiel jeho diskrétny pomocník, ktorý priniesol poštu.
„Áno, mylord.“
„Vidieť na nich niečo?“
„Neviem, či sa to dá niečím nazvať, mylord,“ povedal Bunter neisto. „Prinesiem vám ich.“
„Prineste,“ povedal Wimsey. „Aha, tu v Times je náš inzerát – znie to veľmi pekne: ‚Píšte, telefonujte alebo príďte osobne na Piccadilly 110A.‘ Možno by bolo bezpečnejšie uviesť číslo poštového priečinka, no ja som vždy zastával názor, že čím si k ľuďom úprimnejší, tým ľahšie ich môžeš oklamať. Moderný svet si už dávno odvykol od štedrej ruky a úprimného srdca, pravda?“
„Vari si nemyslíš, že ten, kto nechal na mŕtvole cviker s retiazkou, sa prezradí tým, že príde sem a bude sa na ňu vypytovať?“
„Nemyslím, ty dubová hlava,“ povedal lord Peter s nenútenou zdvorilosťou pravého aristokrata, „preto sa nepokúšam nájsť majiteľa, ale klenotníka, ktorý mu retiazku predal. Vidíš?“ Ukázal na inzerát. „Tá retiazka nie je stará – nie je skoro vôbec ošúchaná. Och, ďakujem, Bunter. Pozri sem, Charles, toto sú odtlačky prstov, ktoré si včera našiel na okennom ráme a na vzdialenejšom konci vane. Ja som ich prehliadol. Vzdávam ti za ten objav najvyšší hold. Skláňam sa pred tebou, plazím sa pred tebou, moje meno je Watson a nemusíš hovoriť, čo si sa práve chystal povedať, pretože to všetko uznávam. Teraz sa… Ale, ale, ale!“
Všetci traja upreli pohľad na fotografie.
„Páchateľ,“ povedal lord Peter trpko, „lozil po mokrých strechách a je teda prirodzené, že sa mu na prsty nalepili sadze. Položil mŕtvolu do vane a zotrel po sebe všetky stopy okrem dvoch, ktoré nám láskavo zanechal, aby nám ukázal, ako máme postupovať. Podľa šmuhy na dlážke vieme, že mal obuv zo surovej gumy, a podľa tejto veľkolepej kolekcie odtlačkov na okraji vane vieme, že mal zvyčajný počet prstov a gumené rukavice. Taký je to človek! Odpracte toho blázna, páni!“
Odložil fotografie a začal opäť skúmať vlákna, čo držal v ruke. Zrazu potichu zahvízdal.
„Máš na toto nejaký názor, Charles?“
„Zdalo sa mi, že sú to vlákna z nejakej hrubej bavlnenej tkaniny – možno z posteľnej plachty alebo z nejakého improvizovaného lana.“
„Áno,“ povedal lord Peter, „áno. To je možno chyba – chyba, ktorú hľadáme. Uvidíme. Povedz, myslíš si, že tieto vlákienka sú dosť dlhé a pevné, aby bolo možné na ne – či presnejšie pre ne – niekoho obesiť?“
Zmĺkol a veľké oči sa mu za oblakom dymu z fajky zúžili do štrbín.
„Čo navrhuješ, aby sme dnes dopoludnia spravili?“ opýtal sa Parker.
„Nuž,“ povedal lord Peter, „zdá sa mi, že je najvyšší čas, aby som sa zamiešal do tvojho prípadu. Pôjdeme na Park Lane a pozrieme sa, čo to ten sir Reuben Levy včera v noci vystrájal vo svojej posteli.“

„A teraz, pani Pemmingová, mi láskavo dajte nejakú deku,“ povedal pán Bunter, schádzajúc do kuchyne, „a dovoľte mi, aby som plachtou zakryl spodnú polovicu tohto okna a tu urobil zástenu, aby sme zabránili prístupu svetla, ak mi rozumiete, a mohli sa dať do práce.“
Kuchárka sira Reubena Levyho, ktorá mohla na džentlmenskom a elegantnom pánovi Bunterovi oči nechať, sa ponáhľala urobiť všetko potrebné. Jej návštevník položil na stôl košík obsahujúci fľašu na vodu, kefu na vlasy so striebornou rúčkou, pár topánok, malý zvitok linolea a Listy obchodníka-selfmademana synovi viazané v leštenom safiáne. Spod pazuchy vytiahol dáždnik a pridal ho k tejto nesúrodej zbierke. Potom vytiahol ťažký fotografický aparát a nainštaloval ho vedľa kuchynského sporáka; potom na celej, dočista vydrhnutej doske stola rozprestrel noviny, vyhrnul si rukávy a začal si navliekať chirurgické rukavice. Sluha sira Reubena Levyho, ktorý práve v tej chvíli vošiel do kuchyne a zastihol ho pri tejto činnosti, odtlačil nabok kuchynskú pomocníčku, sledujúcu všetko takpovediac z prvého radu, a kritickými očami preskúmal aparát. Pán Bunter mu zvesela kývol a odzátkoval malú fľaštičku so sivým práškom.
„Čudný patrón, ten váš zamestnávateľ, však?“ povedal sluha nedbanlivo.
„Je to naozaj veľký čudák,“ odvetil pán Bunter. „Teraz, zlatko,“ povedal roztomilo komornej, „vás chcem poprosiť, či by ste nemohli nasypať trocha toho prášku na hrdlo tejto fľaše, kým to budem držať – a to isté s touto topánkou – sem hore – ďakujem vám, slečna – ako sa voláte? Priceová? No okrem toho máte ešte jedno meno, nie? Mabel? Krásne meno, vždy sa mi strašne páčilo – výborne ste to urobili, máte pevnú ruku, slečna Mabel – vidíte? To sú odtlačky prstov – tam sú tri a tu sú dva, všetky sú, žiaľ, rozmazané. Nie, nedotýkajte sa ich, zlatko, zotreli by ste z nich takpovediac peľ. Počkáme si, kým budú pripravené na fotografovanie. Fajn, teraz si zoberieme na paškál tú kefu. Pani Pemmingová, môžete ju chytiť za štetiny a veľmi opatrne nadvihnúť?“
„Za štetiny, pán Bunter?“
„Áno, ak vás môžem poprosiť – a položte ju sem. Teraz, slečna Mabel, vás poprosím o ďalšiu ukážku vašej šikovnosti. Nie – tentoraz vyskúšame lampové sadze. Výborne. Sám by som to neurobil lepšie. Ô, nádherné exempláre. Tentoraz tam nemáme nijaké šmuhy. To bude jeho lordstvo zaujímať. Teraz zoberte tú knižku – nie, urobím to radšej sám – vidíte, týmito rukavicami, a za okraj – som opatrný zločinec, pani Pemmingová, nechcem, aby po mne zostali nejaké stopy. Poprášte celú väzbu, slečna Mabel; teraz z tejto strany – to je ono. Veľa odtlačkov a nijaké šmuhy. Presne podľa plánu. Prosím vás, pán Graves, nesmiete sa toho dotýkať – keby sa toho niekto dotkol, mohol by som prísť o miesto.“
„Musíte často robiť takéto veci?“ opýtal sa pán Graves povýšene.
„Veľmi často,“ povedal pán Bunter s povzdychom, rátajúc s tým, že sa mu takýmto spôsobom podarí získať sympatie a dôveru pána Gravesa. „Keby ste láskavo podržali jeden koniec tohto linolea, pani Pemmingová. Ja budem držať druhý a znova poprosím o pomoc slečnu Mabel. Áno, pán Graves, je to ťažký život – cez deň slúžiť, v noci vyvolávať fotografie, byť pripravený podávať ranný čaj kedykoľvek medzi pol siedmou a jedenástou a vyšetrovať zločiny v ktorúkoľvek dennú či nočnú hodinu. Je až neuveriteľné, čo si títo boháči, ktorí nemajú čo robiť, vedia vymyslieť.“
„Čudujem sa vám, že to strpíte,“ povedal pán Graves. „Tu nič také neexistuje. Nie je nad pokojný, usporiadaný domáci život, pán Bunter. Jedlo sa podáva presne na minútu, na večeru sem chodia slušné počestné rodiny – nijaké vymachlené ženské – a v noci má človek svätý pokoj. Ako vravím, nie je nad to. Niežeby som si potrpel na Židov, pán Bunter, a samozrejme chápem, že službu v šľachtickej rodine môžete pokladať za svoju výhodu, no v dnešných časoch to už taká veľká výhoda nie je a poviem vám, hoci sir Reuben vyšiel z chudobných pomerov, nikto o ňom nemôže povedať, že by bol grobian, a mylady je pravá dáma – za slobodna sa volala Fordová, pochádza z hampshirských Fordovcov, a obaja sú nanajvýš uznanliví ľudia.“
„Súhlasím s vami, pán Graves – jeho lordstvo a ja sme nikdy neboli úzkoprsí – áno, zlatko, pravdaže je to odtlačok nohy, to linoleum je spred umývadla. Vždy som hovoril, že aj Žid môže byť slušný človek. A pravidelné zvyky a uznanlivosť sú to najlepšie vysvedčenie. Na to, aký je sir Reuben bohatý, žije asi dosť skromne, však?“
„Naozaj veľmi skromne,“ povedala kuchárka. „To, čo s mylady jedávajú, keď sú sami so slečnou Rachel… viete, keby nebolo slávnostných večeri, čo im pripravujem, keď majú návštevu, môj talent a moje skúsenosti by tu vyšli nazmar, ak mi správne rozumiete, pán Bunter.“
Pán Bunter pridal k svojej zbierke rúčku dáždnika a s pomocou chyžnej začal prišpendľovať na okno plachtu.
„Výborne,“ povedal. „A teraz by som mohol položiť túto deku na stôl a túto druhú zavesiť na vešiak alebo niečo také, aby som mal pozadie. Ste veľmi láskavá, pani Pemmingová… Ach, keby tak jeho lordstvo aspoň nechcelo, aby som mu slúžil aj v noci. Veľakrát som hore do tretej či štvrtej hodiny ráno, a keď si ľahnem do postele, musím hneď vstávať, aby som ho zobudil, pretože sa ide hrať na Sherlocka Holmesa niekde na druhý koniec krajiny. A to blato, čo máva na šatách a topánkach!“
„Je to skutočne na hanbu, pán Bunter,“ povedala súcitne pani Pemmingová. „Priam pod úroveň, povedala by som. Podľa môjho názoru naháňať zločincov nie je práca hodná džentlmena, o lordovi už ani nehovorím.“
„Ani komplikovať život iným,“ povedal pán Bunter, šľachetne obetujúc pre dobrú vec reputáciu svojho zamestnávateľa i svoje vlastné pocity. „Topánky vždy odkopne do kúta, šaty nahádže na dlážku…“
„Tak to často býva u ľudí, ktorí dostali všetko na striebornej tácni, ako sa hovorí,“ povedal pán Graves. „To sir Reuben nikdy nezabudne na svoje dobré starosvetské zvyky. Šaty si vždy pekne poskladá a topánky postaví za dvere, aby ich tam človek ráno našiel, slovom – neprirába iným prácu.“
„Predvčerom v noci však na svoje zvyky zabudol.“
„Iba pokiaľ ide o šaty. Topánky postavil za dvere ako zvyčajne. Sir Reuben je k ostatným ľuďom vždy veľmi ohľaduplný. Dúfam, že sa mu nestalo nič zlé.“
„Aj ja dúfam, že sa mu, chudákovi, nič nestalo,“ pridala sa kuchárka. „A pokiaľ ide o to, čo o ňom hovoria – že sa vykradol z domu ako nejaký zločinec, aby urobil niečo, čo urobiť nemal, tomu, pán Bunter, nikdy neuverím – ani keď budem ležať na smrteľnej posteli.“
„Och!“ povedal pán Bunter, chystajúc svoje oblúkové lampy a spájajúc ich s najbližším elektrickým svetlom. „To je viac, než môže väčšina z nás povedať o svojich zamestnávateľoch.“

„Meter sedemdesiatpäť,“ povedal lord Peter, „ani o centimeter viac.“ Zahľadel sa pochybovačne na preliačinu v posteli a zmeral ju po druhý raz pomocou svojho vademéka stopára-džentlmena. Parker si zapísal tento údaj do zápisníka.
„Domnievam sa,“ povedal, „že aj človek vysoký meter osemdesiatpäť by mohol urobiť preliačinu dlhú meter sedemdesiatpäť – keby totiž spal skrútený do klbka.“
„Nemáš v žilách náhodou škótsku krv, Charles?“ opýtal sa jeho spoločník roztrpčene.
„0 tom nič neviem,“ odvetil Parker. „Prečo?“
„Pretože zo všetkých opatrníckych, prízemných a studenokrvných tvorov, čo poznám, ty si ten najopatrníckejší, najprízemnejší a najstudenokrvnejší. Ja si tu idem mozog zavariť, aby som vniesol do tvojho nudného a malicherného policajného života trocha vzruchu nejakým naozaj senzačným prípadom, a ty nie si ochotný prejaviť ani štipku nadšenia.“
„Nevypláca sa robiť unáhlené závery.“
„Unáhlené závery? Veď ty sa tým svojím slimačím tempom k nejakému záveru ani len nepribližuješ. Mám dojem, že keby si chytil mačku s hlavou strčenou v mliečniku, tak by si povedal, že ten mliečnik bol možno prázdny, keď tam tú hlavu pchala.“
„Možné by to bolo, no nie?“
„Bodaj ťa čert vzal,“ zahromžil lord Peter. Nasadil si monokel a sklonil sa nad vankúšom, dýchajúc iba nosom. „Rýchlo, podaj mi pinzetu,“ povedal po chvíli. „Preboha, človeče, nefuč ako veľryba,“ dodal a pinzetou z plachty zodvihol čosi takmer neviditeľné.
„Čo je to?“ opýtal sa Parker.
„Vlas,“ povedal Wimsey chmúrne a jeho tvrdé oči ešte väčšmi stvrdli. „Teraz sa pozrieme na Levyho klobúky, dobre? A ty by si mohol zazvoniť na toho sluhu s tým velebným priezviskom.“
Keď sa dostavil pán Graves, našiel lorda Petra Wimseyho, ako čupí na dlážke a pred sebou má rad prevrátených klobúkov.
„Á, tu ste,“ povedal tento muž s modrou krvou bodro. „Urobíme si spolu takú súťaž v hádaní – taký trik s tromi klobúkmi, aby som sa vyjadril obrazne. Je tu deväť klobúkov, z toho tri cylindre. Viete isto, že všetky patria sirovi Reubenovi Levymu? Výborne. Teraz budem tri razy hádať, ktorý z týchto klobúkov mal sir Reuben v ten večer, čo zmizol, a keď uhádnem, tak som vyhral. Ak neuhádnem, vyhrali ste vy. Je to jasné? Ste pripravený? Takže sa dáme do toho. Mimochodom, predpokladám, že vy sám poznáte správnu odpoveď, však?“
„Ak správne rozumiem, mylord, vaše lordstvo chce vedieť, ktorý klobúk si bral sir Reuben, keď išiel v pondelok večer z domu.“
„Nie, nerozumiete ani trocha,“ povedal lord Peter. „Pýtam sa, či to viete vy – ale nehovorte mi to, chcem hádať.“
„Viem, vaše lordstvo,“ povedal Graves vyčítavo.
„No,“ povedal lord Peter, „keďže večeral v Ritzi, zobral si cylinder. Cylindre sú tu tri. Maximálne na tretí pokus musím uhádnuť ten pravý, no nie? To nie je veľmi férové. Budem hádať iba raz. Tento.“
Ukázal na klobúk, ktorý bol najbližšie k oknu.
„Mám pravdu, Graves – vyhral som?“
„Áno, je to ten klobúk, mylord,“ povedal Graves nevzrušene.
„Ďakujem,“ povedal lord Peter. „To je všetko, čo som potreboval vedieť. Povedzte Bunterovi, aby prišiel sem, dobre?“
Bunter prišiel s urazeným výrazom v tvári a s vlasmi rozstrapatenými od plachty, ktorou sa zakrýval, keď zaostroval fotoaparát.
„Á, tu ste, Bunter,“ povedal lord Peter. „Pozrite sa sem…“
„Áno, tu som, mylord,“ povedal Bunter s jemnou výčitkou v hlase, „ale – prosím o prepáčenie, že vám to hovorím – mal by som byť dolu v kuchyni s tými dievčatami – poobchytkávajú mi všetok dôkazový materiál, mylord.“
„Zľutujte sa nado mnou,“ zaprosíkal lord Peter, „najprv som sa poškriepil s pánom Parkerom, potom som úplne vyviedol z miery ctihodného Gravesa a teraz čakám už len na vás, aby ste mi povedali, aké ste našli odtlačky prstov. Kým sa to nedozviem, nebudem mať dušu na mieste, preto nebuďte na mňa taký prísny, Bunter.“
„Nuž, mylord, vaše lordstvo isto chápe, že som ich ešte nestihol vyfotografovať, musím však povedať, že vyzerajú veľmi zaujímavo. Na tej malej knižke, čo ležala na nočnom stolíku, sú odtlačky iba jedného človeka – na palci pravej ruky mal malú jazvičku, takže sa dajú ľahko rozoznať. Aj na kefe na vlasy sú iba tieto odtlačky. Na dáždniku, pohári na vyplachovanie úst a na topánkach sú všade dvoje odtlačky: odtlačky ruky s jazvičkou na palci, ktoré podľa mňa patria sirovi Reubenovi, a na nich sú navrstvené, ak to tak môžem povedať, šmuhy, ktoré mohla, ale aj nemusela urobiť tá istá ruka v gumenej rukavici. Budem múdrejší, keď budem mať hotové fotografie a budem môcť všetky odtlačky zmerať, mylord. Linoleum, čo bolo pred umývadlom, je – s prepáčením, že to tak hovorím – vskutku veľmi potešujúce. Okrem stôp topánok sira Reubena, na ktoré upozornilo vaše lordstvo, je na ňom odtlačok bosej mužskej nohy – podstatne menšej, ako mal sir Reuben; povedal by som, keby ste sa ma na to opýtali, že nanajvýš sedem a polky.“
Tvár lorda Petra ožiarilo matné, takmer mystické svetlo.
„Tu máme chybu,“ vydýchol, „síce malú, no zločinec si ju nemôže dovoliť. Kedy to linoleum naposledy umývali, Bunter?“
„V pondelok ráno, mylord. Umývala ho chyžná a nezabudla to povedať. Bolo to jediné, čo doteraz povedala, no udrela klinček po hlavičke. Ostatné služobníctvo…“
Na tvári sa mu objavil pohŕdavý výraz.
„Čo som hovoril, Charles? Meter sedemdesiatpäť, ani o centimeter viac. A neodvážil sa použiť kefu na vlasy. No pokiaľ ide o cylinder, musel riskovať. Džentlmen sa totiž nemôže vracať domov v daždi neskoro v noci bez klobúka. No čo na to povieš? Dva druhy odtlačkov prstov na všetkom okrem knižky a kefy na vlasy, dva druhy odtlačkov nôh na linoleu a dva druhy vlasov v cylindri!“
Nadvihol cylinder oproti svetlu a pinzetou z neho vylovil dôkazový materiál.
„Len si predstav, Charles – myslel na kefu a zabudol na klobúk – celý čas dával pozor, aby nezanechal odtlačky prstov, a potom tak neopatrne stúpil na vyleštené linoleum. Tu. ich mám, pozri, čierne vlasy a hnedé vlasy – v tvrdiaku a slameniaku boli čierne a v cylindri, ktorý mal sir Reuben v ten večer, čierne a hnedé. A potom, akoby nás chcel uistiť, že sme na správnej stope, sa na vankúši, na tomto vankúši objaví jeden ryšavkastý vlások, ktorý nie je presne tam, kde by mal byť. Takmer sa mi tlačia slzy do očí.“
„Chceš povedať, že…“ začal detektív pomaly.
„Chcem povedať,“ dopovedal zaňho lord Peter, „že ten, koho predvčerom v noci videla kuchárka na schodoch pred dvermi, nebol sir Reuben Levy. Tvrdím, že to bol iný muž, asi o desať centimetrov nižší, ktorý sem prišiel oblečený v Levyho šatách a odomkol si Levyho kľúčom. Bol to drzý a prefíkaný lotor, Charles. Mal na sebe Levyho topánky a do poslednej nitky všetky jeho šaty. Na rukách mal gumené rukavice, ktoré si ani raz nedal dolu, a robil všetko, čo bolo v jeho silách, aby sme si mysleli, že tú noc tu spal Levy. Riskoval a vyšlo mu to. Vyšiel na poschodie, vyzliekol sa, dokonca sa aj poumýval a vyčistil si zuby, no kefu na vlasy nepoužil, pretože sa bál, aby na nej nezostali jeho ryšavkasté vlasy. Musel si domýšľať, čo Levy robieval s topánkami a šatami. Jedno uhádol, druhé nie. Posteľ musí ráno vyzerať, ako keby v nej Levy spal, a tak si do nej ľahne a leží v nej v pyžame svojej obete. Potom niekedy nad ránom, pravdepodobne v najmŕtvejšom čase medzi druhou a treťou hodinou vstane, oblečie sa do svojich šiat, čo si priniesol v taške, a zakráda sa dolu schodmi. Ak sa niekto zobudí, je stratený, no má dosť drzosti a riskuje. Vie, že ľudia sa o takomto čase spravidla nezobúdzajú – a nezobudia sa ani tentoraz. Otvorí si vchodové dvere, ktoré iba zabuchol, keď prišiel – počúva, či nezačuje kroky náhodného chodca alebo strážnika na obchôdzke. Vykĺzne von. Kľúčom k sebe potichu pritiahne dvere. Rezko odchádza v topánkach s gumenými podošvami – je to ten typ zločinca, ktorý bez topánok s gumenými podošvami neurobí ani krok. 0 niekoľko minút je na rohu Hyde Parku. Potom…“ Odmlčal sa a po chvíli dodal:
„Áno, toto všetko urobil a buď mu o nič nešlo, alebo mu išlo úplne o všetko. Buď je zmiznutie sira Reubena Levyho nejaký hlúpy kanadský žartík, alebo má muž s ryšavkastými vlasmi dušu obťažkanú hriechom vraždy.“
„Preboha!“ vyhŕkol detektív. „Nedramatizuješ to trocha?“
Lord Peter si rukou unavene prešiel po vlasoch.
„Priateľ môj,“ zašomral hlasom plným dojatia, „pripomínaš mi svätú povinnosť byť za každých okolností uštipačný – ako to je v tej riekanke z mojej mladosti:

Vo Whitehavene žil raz starec, čo s havranom vždy skúšal tanec.
Ľudia si povedali: ‚No už dosť, tancujúci vták – to je absurdnosť
– a strčili starca za pec.

To je správny postoj, Charles! Stratil sa jeden chlap – no nie je to zábavné? A že on sám by ani muche neublížil? 0 to je to zábavnejšie. Vieš, Charles, dospel som k názoru, že mi na tomto prípade až tak strašne nezáleží.“
„Na ktorom prípade – na mojom či na tvojom?“
„Ani na jednom. Hovorím si, Peter, nemali by ste radšej ísť pokojne domov, dať si dobrý obed a zájsť si do divadla?“
„Ty môžeš, ak chceš,“ odvetil detektív, „no nezabúdaj, že ja si týmto zarábam na chlieb.“
„A ja nemám ani túto výhovorku,“ povedal lord Peter. „Aký teda bude ďalší krok? Čo by si urobil, keby si vyšetroval môj prípad?“
„Dal by som sa do drobnej mravčej práce. Neveril by som ničomu, čo vypátral Sugg, a preskúmal by som rodinné pomery všetkých nájomníkov Domov kráľovnej Karolíny. Prezrel by som všetky ich komory a povaly a púšťal by som sa s nimi do rozhovorov, počas ktorých by som na nich zrazu vybalil slová.mŕtvola‘ a ‚cviker‘ a sledoval by som, či sa strhnú, ako to robia tí moderní psycho… psycho… neviem čo.“
„Takže to by si urobil?“ opýtal sa lord Peter s úškrnom. „Dobre – vymenili sme si prípady a môžeš sa do toho dať. Ja si zatiaľ budem užívať u Wyndhama.“
Na Parkerovej tvári sa zjavil kyslý úškľabok.
„Nepredpokladám, že by si niekedy niečo také urobil, takže to radšej urobím sám,“ povedal. „Zapamätaj si, Peter, že sa z teba nikdy nestane pravý profesionál, kým sa nenaučíš robiť drobnú mravčiu prácu. Čo urobíme s obedom?“
„Som pozvaný k Wyndhamovi,“ povedal lord Peter vznešene. „Skočím do klubu prezliecť sa. Nemôžem predsa šrotovať s Freddym Arbuthnotom v týchto nohaviciach. Bunter!“
„Áno, mylord.“
„Zbaľte sa, ak ste hotový, a poďte so mnou do klubu. Budem vás potrebovať.“
„Mám tu ešte tak na dve hodiny prácu, mylord. Musím exponovať najmenej tridsať minút. Nemajú tu dosť silný prúd.“
„Vidíš, Charles, ako ma tyranizuje môj vlastný sluha? A ja to, zdá sa, musím strpieť. Odchádzam, pápá.“
Pobral sa dolu schodmi a pritom si hvízdal.
Svedomitý Parker sa v spoločnosti misy šunkových chlebíčkov a fľaše piva s povzdychom pustil skúmať písomnosti sira Reubena Levyho.

Lord Peter a ctihodný Freddy Arbuthnot, ktorí obaja vyzerali ako reklama na pánske nohavice, vošli plavným krokom do jedálne u Wyndhama.
„Sto rokov som ťa nevidel,“ povedal ctihodný Freddy, „čo si porábal celý čas?“
„Len som sa tak ponevieral,“ odvetil lord Peter malátne.
„Dáte si bujón alebo zapraženú polievku, pane?“ opýtal sa čašník ctihodného Freddyho.
„Čo si dáš, Peter?“ preniesol ctihodný Freddy bremeno rozhodovania na svojho hosťa. „Oboje je tu rovnako hnusné.“
„Bujón sa dá ľahšie vysŕkať z lyžice,“ povedal lord Peter.
„Bujón,“ objednal ctihodný Freddy.
„Consommé Polonais,“ prikývol čašník. „Ako si želáte.“
Rozhovor viazol až do okamihu, keď ctihodný Freddy objavil vo vykostenej platese kosť a dal si zavolať hlavného, aby mu vysvetlil jej prítomnosť. Keď sa táto záležitosť vybavila, lord Peter zmobilizoval svoje sily a povedal:
„Je mi ľúto, čo som počul o tvojom otcovi, Freddy.“
„Áno, chudák starý,“ povzdychol si ctihodný Freddy. „Lekár vravel, že sa už nebude dlho trápiť. Čože? Čo budeme piť? Montrachet, ročník 1908. V tomto podniku nemajú na pitie nič poriadne,“ dodal namosúrene.
Po tejto zámernej urážke ušľachtilého vína nasledovala ďalšia pauza a potom sa lord Peter opýtal: „A čo burza?“
„Nestojí to za nič,“ odvetil ctihodný Freddy. Naložil si ragú z diviny. „Môžem ti nejako pomôcť?“
„Nie, ďakujem – je to od teba veľmi pekné, no časom sa to dajako utrasie.“
„To ragú nie je zlé,“ povedal lord Peter.
„Jedol som už horšie,“ pripustil jeho priateľ.
„A čo tie argentínske akcie?“ opýtal sa lord Peter. „Hej, čašník, v pohári mi pláva korok.“
„Korok?“ vykríkol ctihodný Freddy s náznakom oživenia v hlase. „No, vy sa o nás dopočujete, vážený. To je neuveriteľné, že človek, ktorý je za to platený, nevie vytiahnuť z fľaše zátku. Čo si hovoril? Argentínske akcie? Tie sú už v pekle. Zmiznutie starého Levyho zrazilo ceny na trhu.“
„Nehovor! Vážne?“ začudoval sa lord Peter. „Čo myslíš, čo sa tomu chudákovi stalo?“
„Nemám ani potuchy,“ odvetil ctihodný Freddy. „Najskôr ho ovalil po hlave nejaký burzový špekulant, aby znížil ceny.“
„Možno zdúchol sám,“ nadhodil lord Peter. „Poznáš to, dvojaký život a tak ďalej. Niektorí títo bankári sú pekní vtáčikovia.“
„Ale nie,“ povedal ctihodný Freddy trocha pohoršene, „dočerta, nie. To o ňom nehovor. Je to taký slušný, domácky založený človek – mimochodom, má veľmi pôvabnú dcéru. Navyše je to pomerne poctivec – ošklbať ťa ošklbe, no úplne skrachovať ťa nenechá. Starý Anderson je z jeho zmiznutia úplne vedľa.“
„Kto je Anderson?“
„Chlapík, ktorý má kdesi nejaký majetok. Je s Levym na jednej lodi. V utorok sa mali stretnúť. Má strach, že teraz sa tam natlačia tí ľudia od železníc a potom to všetko bude v háji.“
„Kto je na čele tých ľudí od železníc?“ opýtal sa lord Peter.
„Jeden američan, John P. Milligan sa volá. Má predkupné právo, aspoň to tvrdí. Týmto americkým beštiám sa nedá veriť.“
„Nemohol by to zatiaľ potiahnuť Anderson?“
„Anderson nie je Levy. Nemá prachy. Okrem toho je sám. Všetko drží v rukách Levy– mohol by bojkotovať tie Milliganove prekliate železnice, keby chcel. Chápeš, v tom je jeho sila.“
„Mám dojem, že som toho Milligana už niekde videl,“ povedal lord Peter zamyslene. „Nie je to také veľké hebedo s čiernymi vlasmi a bradou?“
„S niekým si ho mýliš,“ povedal ctihodný Freddy. „Aspoň pokiaľ mňa s mojím metrom sedemdesiatpäť nepokladáš za veľké hebedo – Milligan totiž v nijakom prípade nie je vyšší ako ja. A navyše je plešatý.“
Lord Peter o tom chvíľu rozmýšľal nad gorgonzolou. Potom povedal:
„Nevedel som, že Levy má takú peknú dcéru.“
„Áno,“ povedal ctihodný Freddy naoko ľahostajne. „Zoznámil som sa s ňou a s jej mamá vlani počas dovolenky. A cez nich som sa potom zoznámil aj so starým Levym. Zachoval sa ku mne veľmi slušne. To on mi prihral ten argentínsky kšeft.“
„Nuž,“ povedal lord Peter, „mohol si dopadnúť horšie. Peniaze sú peniaze, no nie? A lady Levyová je zlatá osoba, aspoň to o nej tvrdí moja matka – pozná jej rodinu.“
„Och, tá je fajn,“ povedal ctihodný Freddy, „ale ani Levy nie je niekto, za koho by sa človek v dnešných časoch musel hanbiť. Vyšiel síce z chudobných pomerov, ale aspoň sa netvári, že je niečo iné, než je. Nie je to nijaký horenos. Do práce sa každé ráno terigá autobusom. ‚Nemôžem sa zmieriť s myšlienkou, že by som mal jazdiť taxíkom, chlapče,‘ hovorieva. ‚Keď som bol mladý, musel som každé polpenny dva razy obrátiť v dlani a od toho si už neodvyknem.‘ Hoci na druhej strane, keď niekde vyrazí so svojou rodinou, nič nie je preňho dosť dobré. Rachel – to je tá jeho dcéra – sa vždy z týchto jeho drobných úspor smeje.“
„Predpokladám, že už upovedomili lady Levyovú, aby prišla domov,“ povedal lord Peter.
„Zrejme áno,“ prisvedčil jeho priateľ. „Mal by som k nim zájsť a vyjadriť im sústrasť či niečo také, však? Asi by to vyzeralo hlúpo, keby som to nespravil, čo povieš? Je to však strašne nepríjemné. Čo im mám povedať?“
„Nemyslím, že by na tom záležalo, čo im povieš,“ povedal lord Peter účastne. „Na tvojom mieste by som sa ich opýtal, či im nemôžeš nejako pomôcť.“
„Srdečná vďaka,“ povedal nápadník Levyho dcéry, „dám na tvoju radu. Budem vystupovať ako energický mladý muž. Môžete sa na mňa spoľahnúť. Som vám plne k dispozícii. Môžete mi zavolať v ktorúkoľvek dennú i nočnú hodinu. Bude to tak správne, čo myslíš?“
„Perfektné,“ povedal lord Peter.

Pán John P. Milligan, londýnsky zástupca veľkej Milliganovej železničnej a lodiarskej spoločnosti, v kancelárii na Lombard Street práve diktoval svojmu tajomníkovi kódované kábelogramy, keď mu priniesli vizitku so stručným textom:
LORD PETER WIMSEY
Klub Marlborough

Pán Milligan sa hneval, že ho vyrušili, ale rovnako ako veľa jeho krajanov, ak mal na niečo slabé srdce, tak to bola britská aristokracia. Odložil preto na niekoľko minút likvidáciu jednej malej, ale perspektívnej farmy, ktorá stála v ceste jeho železnici, a nariadil, aby uviedli návštevníka.
„Dobré odpoludnie,“ pozdravil aristokrat, keď ležérne vplával dnu, „je to od vás veľmi láskavé, že ste ochotný venovať mi trocha vášho drahocenného času. Pokúsim sa byť čo najstručnejší, hoci stručnosť nie je moja najsilnejšia stránka. Môj brat mi nikdy nechcel dovoliť, aby som za nás kandidoval do parlamentu – tvrdil, že keby som sa roztáral, nikto by nevedel, čo chcem povedať.“
„Teší ma, že vás poznávam, lord Wimsey,“ povedal pán Milligan. „Nesadnete si?“
„Srdečná vďaka,“ povedal lord Peter, „no viete, ja nie som pair – to je môj brat vojvoda z Denveru. Ja sa volám Peter. Hlúpe meno, nikdy sa mi nepáčilo, také starosvetské a plné domáckej cnosti a tak ďalej, no to, že ma tak pokrstili, majú na svedomí moji kmotrovia a moje kmotry, teda oficiálne – čo je zasa voči nim trocha nespravodlivé, pretože to meno vlastne nevybrali oni. V našej rodine sa totiž vždy niekto musí volať Peter podľa tretieho vojvodu, ktorý niekedy v čase vojny červenej a bielej ruže zradil piatich kráľov, hoci keď sa nad tým človek zamyslí, nie je to nič, na čo by mohol byť pyšný. Človek sa však na to musí pozerať z tej lepšej stránky.“
Pán Milligan, takto rafinovane zahnaný do defenzívy svojou neznalosťou, sa pokúsil získať stratené pozície tým, že ponúkol svojmu rušiteľovi havanskú cigaru.
„Srdečná vďaka,“ povedal lord Peter. „Nesmiete ma však zvádzať takými vecami, lebo sa ma nezbavíte – budem vám tu tárať do večera. Pánabeka, poviem vám, pán Milligan, že ak svojim hosťom ponúkate takéto príjemné posedenie a takéto lahodné cigary, potom sa čudujem, že sa k vám do kancelárie nenasťahujú nastálo.“ A v duchu dodal: „Keby som ti tak mohol vyzuť tie tvoje špicaté topánky! Ako má človek zistiť, koľkátku máš nohu? A hlava ako koleno. Šľak aby to vzal!“
„Povedzte mi, lord Peter, môžem pre vás niečo urobiť?“
„Viete,“ povedal lord Peter, „rozmýšľam, či to vôbec budete chcieť urobiť. Je to odo mňa strašná trúfalosť vás o to žiadať, ale viete, to je celá moja matka. Báječná žena, no neuvedomuje si, čo to značí oberať o čas takého zamestnaného človeka, ako ste vy. Viete, pán Milligan, tu u nás nevieme, čo je to chvat.“
„0 nejakom oberaní o čas nemôže byť ani reči,“ povedal pán Milligan. „Bolo by pre mňa potešením, keby som mohol urobiť niečo, čím by som sa zavďačil vojvodkyni.“
Pán Milligan na okamih zdúpnel, pretože si nebol istý, či sa vojvodovej matke hovorí vojvodkyňa, no vzápätí sa mu uľavilo, pretože lord Peter pokojne pokračoval:
„Srdečná vďaka –je to od vás veľmi milé. Takže veci sa majú tak: Moja matka – veľmi energická a obetavá žena – chce túto zimu v Denveri zorganizovať taký dobročinný bazár – viete, na záchranu kostolnej strechy. Je to veľmi smutný prípad, pán Milligan – krásna stará pamiatka – ranoanglické okná, strop zdobený anjelmi a tak ďalej – a to všetko sa rozsýpa, prší na to – vikár dostal počas ranných bohoslužieb reumatizmus, pretože pri oltári je strašný prievan – a podobné veci, však viete. Zohnali si človeka, ktorý už na tej streche začal pracovať – volá sa Thipps a žije so svojou starou matkou v Battersea – je to taký malý prostáčik, no na opravovanie kostolných striech je vraj macher.“
V tomto okamihu sa lord Peter pozorne zahľadel na svojho poslucháča, no keď zistil, že jeho drísty uňho nevyvolali väčšiu reakciu než zdvorilý záujem podfarbený miernymi rozpakmi, opustil tento smer pátrania a pokračoval:
„Prosím o prepáčenie, obávam sa, že som sa zasa raz poriadne roztáral. Slovom, aby som to skrátil, moja matka sa chystá zorganizovať ten bazár a zišlo jej pritom na um, že by bolo veľmi zaujímavé, keby na ňom vystúpilo s prejavom zopár obchodníkov z rôznych kútov sveta – chápete, s takou krátkou prednáškou. Niečo na spôsob: ‚Ako som to dokázal‘, ‚Na slovíčko s naftovým kráľom‘ ‚Peniaze, svedomie a kakao‘ a tak podobne. Ľudí, ktorí tam prídu, by to náramne zaujímalo. Budú tam všetci matkini priatelia; nikto z nich síce nemá peniaze – teda aspoň nie toľko, aby ste to vy označili za peniaze – predpokladám, že naše príjmy by vám nestačili ani na zaplatenie telefonických hovorov, však? – no všetci strašne radi počúvame o ľuďoch, ktorí vedia zarobiť peniaze. Dodáva nám to taký povznesený pocit, chápete. No aby som sa konečne dostal k veci – moja matka by vám, pán Milligan, bola nesmierne povďačná, keby ste prišli na náš dobročinný bazár a povedali nám zopár slov ako zástupca Ameriky. Nemusí to byť dlhé, nanajvýš tak desať minút, pretože naši ľudia okrem strieľania a poľovačiek ničomu priveľmi nerozumejú, a sústrediť sa na niečo dlhšie ako desať minút im robí problémy, no naozaj by sme veľmi ocenili, keby ste k nám na deň či dva prišli a trocha nám porozprávali o všemocnom dolári.“
„Prečo nie?“ povedal pán Milligan, „rád prídem, lord Peter. Vojvodkyňa je veľmi láskavá, že si na mňa spomenula. Je to vždy veľmi smutné, keď sa tieto krásne staré pamiatky začnú rozpadávať. Prídem s najväčšou radosťou. A dúfam, že sa neurazíte a prijmete odo mňa malý príspevok na fond opravy.“
Tento nečakaný obrat lordovi Petrovi zobral takmer úplne vietor z plachiet. Ťahať pomocou rafinovanej lži informácie z pohostinného džentlmena, ktorého je človek náchylný podozrievať z mimoriadne zákernej vraždy, a pritom od neho prijať veľký šek na charitatívne účely – na to by mohol mať žalúdok iba bezcitný agent tajnej služby. Lord Peter sa usiloval získať čas.
„Je to od vás veľmi šľachetné,“ povedal. „Istotne vám všetci budú nesmierne vďační. Bolo by však lepšie, keby ste ho nedali mne, viete, mohol by som ho omylom minúť alebo stratiť. Nie som, žiaľ, veľmi spoľahlivý človek. Najlepšie by bolo, keby ste ho poslali velebnému pánovi Constantinovi Throgmortonovi na vikárstvo svätého Jána pred Latinskou bránou v Denveri – uňho bude v správnych rukách.“
„Dobre,“ povedal pán Milligan. „Scoot, môžete mi hneď vypísať šek na tisíc libier, aby som na to neskôr nezabudol?“
Tajomník, mladý muž s ryšavkastými vlasmi, špicatou bradou a nenarasteným obočím, bez slova urobil, o čo ho požiadali. Lord Peter prešiel pohľadom od plešivej hlavy pána Milligana k ryšavej hlave jeho tajomníka, zatvrdil svoje srdce a skúsil to ešte raz.
„Som vám nesmierne vďačný, pán Milligan, aj moja matka vám bude vďačná, keď jej to poviem. Dám vám vedieť, kedy sa ten bazár bude konať – termín zatiaľ nie je presne určený, pretože sa musím porozprávať ešte aj s inými obchodníkmi. Rozmýšľal som, že oslovím niekoho z veľkých tlačových koncernov, aby sme tam mali zástupcu britskej reklamy, no nie?
A jeden môj priateľ mi sľubuje popredného nemeckého finančníka – to by mohlo byť veľmi zaujímavé, pokiaľ sa to nestretne s odporom – veď viete, ako sú naši ľudia na Nemcov vysadení – a ešte budem musieť nájsť niekoho, kto by reprezentoval židovské hľadisko. Rozmýšľal som, že požiadam Levyho, ibaže ten teraz tak nevhodne zmizol…“
„Áno,“ povedal Milligan, „je to veľmi zvláštna vec, hoci sa vám priznám, lord Peter, že mne jeho zmiznutie prišlo vhod. Brúsil si zuby na môj železničný koncern, no osobne proti nemu nič nemám a ak sa objaví po tom, čo dokončím jednu malú transakciu, na ktorej práve pracujem, rád mu podám pravicu na uvítanie.“
Lordovi Petrovi sa v mysli vynoril obraz sira Reubena, držaného niekde pod zámkou dovtedy, kým nepominú finančné problémy. Bol to obraz veľmi reálny a oveľa príjemnejší ako jeho predchádzajúce dohady; takisto lepšie zodpovedal predstave, ktorú si vytvoril o pánu Milliganovi.
„Nuž naozaj je to veľmi zvláštne,“ povedal lord Peter, „no možno mal svoje dôvody na to, aby zmizol. A po dôvodoch konania iných ľudí je lepšie nepátrať, no nie? Najmä keď mi jeden môj priateľ od polície, ktorý na tom prípade pracuje, povedal, že si ten starý parádnik predtým, než odišiel, prefarbil vlasy.“
Kútikom oka lord Peter videl, ako ryšavý tajomník zrátal naraz päť stĺpcov čísiel a poznačil si výsledok.
„Prefarbil si vlasy?“ opýtal sa pán Milligan.
„Áno – na ryšavo,“ povedal lord Peter. Tajomník zdvihol pohľad. „Veľmi zvláštne je,“ pokračoval Wimsey, „že polícia nemôže nájsť fľašu od farby na vlasy. To je trocha podozrivé, nemyslíte?“
Zdalo sa, že tajomníkov záujem vyprchal. Do účtovnej knihy s voľnými listami vložil nový papier a preniesol naň riadok číslic z predchádzajúcej stránky.
„No možno o nič nejde,“ povedal lord Peter a vstal, zberajúc sa na odchod. „Je to od vás veľmi láskavé, že som vás mohol takto obťažovať, pán Milligan; moja matka vám bude nesmierne vďačná. Napíše vám, kedy sa bude konať ten bazár.“
„Budem sa tešiť,“ povedal pán Milligan. „Som veľmi rád, že som sa s vami zoznámil.“
Pán Scoot potichu vstal, aby otvoril dvere, a rozvinul pritom do ohromujúcej dĺžky svoje tenké nohy, ktoré mal dosiaľ schované pod písacím stolom. Lord Peter si v duchu povzdychol, odhadujúc jeho výšku na meter deväťdesiat.
„Škoda, že nemôžem nasadiť Scootovu hlavu na Milliganove plecia,“ povedal si lord Peter, keď sa ponáral do ruchu veľkomesta. „A čo teraz poviem mame?“

PIATA KAPITOLA

Charles Parker bol starý mládenec a býval v nepohodlnom georgiánskom byte na Great Ormond Street č. 12 A, za ktorý platil libru týždenne. Za svoju prácu v prospech civilizácie nedostával dary v podobe diamantov, prsteňov od cisárovien či tučných šekov od vďačných predsedov vlád, ale skromný, hoci dostatočný plat, pochádzajúci z vrecák britských daňových poplatníkov. V to ráno, po predchádzajúcom dlhom dni nabitom húževnatou, no bezvýslednou prácou, sa zobudil na zápach pripálenej ovsenej kaše. Cez okno na jeho spálni, ktoré mal zo zdravotných dôvodov otvorené, sa do miestnosti pomaly valila surová hmla a pri pohľade na zimné nohavice, prehodené večer náhlivo cez stoličku, sa Parkera zmocnil pocit odpornej absurdnosti ľudskej existencie. Zazvonil telefón a Parker nešťastne vyliezol z postele, aby sa odšuchtal do obývačky, kde jeho posluhovačka pani Munnsová práve prestierala stôl a pritom hlasno kýchala.
V slúchadle sa ozval Bunterov hlas.
„Jeho lordstvo vám odkazuje, že by ho veľmi potešilo, keby sa vám hodilo zájsť k nemu na raňajky.“
Keby sa vôňa ľadviniek a slaniny dala preniesť po telefónnom vedení, Parkerovi by sa nemohlo dostať väčšej útechy.
„Povedzte jeho lordstvu, že o pol hodiny som uňho,“ povedal vďačne a vtrielil do kúpeľne, ktorá bola súčasne kuchyňou, aby oznámil pani Munnsovej, pripravujúcej čaj v práve odstavenom čajníku, že nebude raňajkovať doma.
„Tú kašu si môžete odniesť domov pre rodinu,“ dodal zlomyseľne a odhodil župan s takou rozhodnosťou, že pani Munnsovej nezostávalo nič iné, než sa so zlostným zafŕkaním odporúčať.
Autobus č. 19 dopravil Parkera na Piccadilly len o štvrť hodiny neskôr, než bol jeho záchvatom nadšenia našepkaný odhad, a Bunter mu pred blčiacim kozubom naservíroval vynikajúce raňajky, jedinečnú kávu a Daily Mail. Vzdialený hlas spievajúci „et iterum venturus est“ z Bachovej Omše b mol prezrádzal, že pre majiteľa bytu sa čistota aspoň raz za deň snúbi so zbožnosťou a po chvíli vplával dnu lord Peter, navoňaný a ešte mokrý, oblečený v kúpacom plášti s veselým vzorom z neprirodzene pestrofarebných pávov.
„Bré ráno, Charles,“ pozdravil svojho hosťa, „príšerné počasie, však? Je to od teba veľmi pekné, že si bol ochotný v takom nečase vyjsť z domu. Dostal som totiž jeden list a chcem, aby si sa naň pozrel, no nemal som energiu zájsť k tebe. Boli sme s Bunterom celú noc na nohách.“
„Aký list?“ opýtal sa Parker.
„Nehovor nikdy o práci s plnými ústami,“ povedal lord Peter káravo. „Daj si ešte trocha oxfordskej marmelády – a potom ti ukážem svojho nového Danteho; priniesli mi ho včera večer. Čo si mám dnes prečítať, Bunter?“
„Bude na predaj zbierka lorda Eritha, mylord. Je o tom stĺpček v Morning Post. Myslím, že vaše lordstvo by sa tiež malo pozrieť na recenziu novej knihy sira Juliana Freka Fyziologická podstata svedomia v Times Literary Supplement. Potom tu máme jedno zaujímavé malé vlámanie v Chronicle, mylord, a jeden výpad proti šľachtickým rodinám v Heralde – je to dosť zle napísané, ak to tak môžem povedať, no nechýba tomu nechcený humor, ktorý vaše lordstvo nepochybne ocení.“
„Dajte mi ten výpad a to vlámanie,“ povedalo jeho lordstvo.
„Prezrel som aj ostatné noviny,“ pokračoval Bunter, ukazujúc na desivú kopu čerstvých novín, „a označil som vášmu lordstvu, čo si má prečítať po raňajkách.“
„Preboha, ani mi to nepripomínajte,“ povedal lord Peter, „lebo mi odoberiete chuť do jedla.“
Chvíľu bolo počuť len chrúmanie hrianok a šuchotanie novín.
„Vidím, že odložili súdne vyšetrovanie,“ povedal Parker po chvíli.
„Nič iné im nezostávalo,“ povedal lord Peter. „Včera večer sa však vrátila lady Levyová a dnes ráno sa kvôli Suggovi bude musieť unúvať do márnice, aby sa jej nepodarilo identifikovať mŕtveho.“
„Je už najvyšší čas,“ povedal Parker stručne. Zasa zavládlo ticho.
„To vaše vlámanie ma veľmi nenadchlo, Bunter,“ povedal lord Peter. „Remeselne šikovne urobené, no bez štipky fantázie. Ja od zločinca očakávam predstavivosť. Kde je Morning Post?“
Zasa bolo chvíľu ticho a potom lord Peter povedal: „Môžete poslať po katalóg, Bunter; ten Apollonios Rhodios3 by mohol stáť za pozornosť. Toto však nie; ani ma nenapadne prehrýzať sa cez tú recenziu, no ak chcete, môžete Frekovu knihu pripísať na zoznam kníh, čo treba kúpiť. Jeho kniha o zločine bola síce dosť zábavná, ten chlap to však nemôže mať v hlave celkom v poriadku. Myslí si, že boh je výlučok pečene – keď to povie raz, tak je to v poriadku, no netreba to ľuďom stále otĺkať o hlavu. Na svete neexistuje nič, čo by sa nedalo doložiť dôkazmi, pokiaľ má človek dostatočne obmedzený zorný uhol. Pozri sa napríklad na Sugga.“
„Prepáč,“ povedal Parker, „nepočúval som ťa. Čítam tu, že obchod s argentínskymi akciami sa trocha stabilizoval.“
„Milligan,“ povedal lord Peter.
„Ropa je na tom biedne. To má na svedomí Levyho zmiznutie. Ten smiešny malý boom v peruánskych akciách, ktorý nastal tesne predtým, než Levy zmizol, zasa opadol. Zaujímalo by ma, či bol Levy do toho zainteresovaný. Nevieš o tom niečo?“
„Zistím to,“ povedal lord Peter. „O čo išlo?“
„Úplne zabitý kšeft, roky o ňom nebolo počuť. Až minulý týždeň sa zrazu trocha prebral k životu. Náhodou som to zaregistroval, pretože moja matka kedysi dávno urobila tú hlúposť, že si kúpila zo dvesto akcií. Nikdy jej nepriniesli na dividendách ani penny. A teraz je to zasa v háji.“
Wimsey odsunul svoj tanier a zapálil si fajku.
„Teraz, keď som dojedol, nemám námietky, aby sme zľahka popracovali,“ povedal. „Ako sa ti včera darilo?“
„Nedarilo,“ odvetil Parker. „Prelozil som všetky tie byty krížom – krážom vo vlastnej telesnej podobe a v dvoch rôznych preoblečeniach. Najprv som bol kontrolór plynomerov, potom som vyberal príspevky na Domov pre zatúlaných psov, no nedozvedel som sa nič, čo by nám mohlo pomôcť, iba jedna slúžka v byte na najvrchnejšom poschodí na kraji bloku zo strany Battersea Bridge Road mi povedala, že má dojem, že raz v noci počula na streche čosi buchnúť. Keď som sa jej opýtal, kedy to bolo, povedala, že nevie. Keď som sa jej opýtal, či to nebolo v pondelok, povedala, že je to veľmi pravdepodobné. Keď som sa jej opýtal, či to nebolo v sobotu, keď bol taký silný vietor, že u nás odtrhlo plechový komín, povedala, že nevie, no je to možné. Keď som sa jej opýtal, či vie isto, že to bolo na streche a nie v byte, povedala, že vie isto, že ráno našli v byte jeden spadnutý obraz. Veľmi ľahko ovplyvniteľná dievčina. Navštívil som aj tvojich priateľov manželov Appledorovcov, ktorí ma prijali dosť chladne, no na Thippsa nemohli povedať nič zlé, iba to, že jeho matka nevie spisovne rozprávať a že k nim raz zavítal bez pozvania, vyzbrojený pamfletom proti pokusom na živých zvieratách. Ten penzionovaný plukovník na prízemí, ktorý slúžil v Indii, bol hlučný, ale nečakane priateľský. Dal mi večeru – mäso na karí a trocha výbornej whisky, no je to hotový pustovník. Jediné, čo mi mohol povedať, bolo, že neznáša pani Appledorovú.“
„V Levyho byte si nič nenašiel?“
„Iba jeho súkromný denník. Doniesol som ho so sebou. Tu je. Veľmi múdry však z neho nie som. Je plný záznamov typu: ‚Tom a Annie boli u nás na večeri‘,,Narodeniny mojej drahej ženy; dal som jej starožitný opálový prsteň‘, ‚Bol u nás na čaji pán Arbuthnot; chce sa oženiť s Rachel, no ja by som si pre svoj poklad želal niekoho solídnejšieho.‘ Napriek tomu som si myslel, že nám ten denník môže ukázať, kto chodieval k Levymu na návštevu a podobne. Levy si ho zjavne písal vždy večer. Na pondelok tu nemá nijaký záznam.“
„Predpokladám, že bude pre nás užitočný,“ povedal lord Peter, obracajúc stránky denníka. „Chudák starý. Už si nie som taký istý, že ho iba niekde odpratali.“
Vyrozprával Parkerovi podrobne, čo robil predchádzajúci deň.
„Arbuthnot?“ opýtal sa Parker. „Nie je to ten Arbuthnot z denníka?“
„Myslím, že je. Vystriehol som si ho, pretože viem, že sa rád obšmieta okolo burzy. Milligan je, zdá sa, v poriadku, no pokiaľ ide o obchod, myslím, že nepozná brata, a u takýchto ľudí človek nikdy nevie. Potom je tu ten ryšavý tajomník – bleskový počtár s tvárou ako ryba, ktorý stále mlčí a tvári sa, ako keby mu uleteli včely. V každom prípade má Milligan veľmi dobrý motív na to, aby Levyho na niekoľko dní odpratal. Potom je tu ten nový muž.“
„Aký nový muž?“
„Pisateľ toho listu, čo som ti spomínal. Počkaj, kde som ho dal? Á, tu je. Kvalitný pergamenový papier, predtlačená adresa advokátskej kancelárie v Salisbury a tomu zodpovedajúca pečiatka pošty. List je napísaný veľmi pedantne tenkým perom a jeho pisateľom je starší človek so staromódnymi zvykmi.“ Parker si zobral list a čítal:

CRIMPLESHAM a WICKS
právni zástupcovia
Milford Hill, Salisbury
17. novembra 192 –
Vážený pane, s odvolaním sa na Váš inzerát v malom oznamovateli dnešných Times si Vám dovoľujem oznámiť, že sa domnievam, že cviker s retiazkou, čo sa v ňom spomína, je ten, ktorý som stratil minulý pondelok počas svojej návštevy Londýna vo vlaku elektrickej dráhy. Zo stanice Victoria som odišiel o 17.45 a stratu som zaregistroval až po príchode do Balhamu. Verím, že lekársky predpis okuliarov spolu s ich opisom od optika budú stačiť ako preukaz mojej totožnosti i ako záruka mojej bona fides. Ak by sa ukázalo, že cviker je naozaj môj, bol by som vám veľmi zaviazaný, keby ste ho doporučene zaslali na moju adresu, pretože retiazka na ňom je dar od mojej dcéry a je to pre mňa jedna z najmilších vecí, čo vlastním.
Ďakujem Vám vopred za Vašu láskavosť a ospravedlňujem sa za starosti, ktoré Vám spôsobím.
S hlbokou úctou
Thomas Crimplesham
Lord Peter Wimsey
Piccadilly 110 A, W.
(príloha)

„Pánabeka,“ vydýchol Parker. „Tomu by sa dalo povedať nečakané prekvapenie.“
„Buď je to nejaké obrovské nedorozumenie,“ povedal lord Peter, „alebo je pán Crimplesham mimoriadne drzý a prefíkaný lotor. Alebo, čo je samozrejme tiež možné, hľadá iný cviker. To môžeme hneď zistiť. Predpokladám, že ten cviker je teraz v Scotland Yarde. Mohol by si tam zatelefonovať a požiadať ich, aby ti okamžite poslali jeho opis – súčasne sa môžeš opýtať, či sa takéto okuliare bežne predpisujú.“
„Máš pravdu,“ povedal Parker a zdvihol slúchadlo.
„A teraz,“ povedal jeho priateľ, keď zatelefonovali príslušné inštrukcie, „poď so mnou na chvíľu do knižnice.“
V knižnici lord Peter rozložil na stole sériu bromidových fotografií. Niektoré boli suché, iné vlhké a ďalšie len napoly prepláchnuté.
„Tieto malé, to sú originály fotografií, ktoré sme nasnímali,“ povedal lord Peter, „a tieto veľké, to sú ich zväčšeniny – všetky sú zväčšené v rovnakej mierke. Toto je odtlačok nohy na linoleu; zatiaľ ho necháme na pokoji. Nuž a tieto odtlačky prstov môžeme rozdeliť do piatich skupín. Na fotografiách som ich označil číslicami – vidíš? – a urobil som zoznam:
A. Odtlačky prstov samého Levyho, ktoré boli na knihe položenej na jeho nočnom stolíku a na jeho kefe na vlasy – bezpečne sa dajú rozoznať podľa malej jazvičky na palci.
B. Šmuhy od prstov v rukaviciach, urobené človekom, ktorý spal v pondelok v noci v Levyho spálni. Jasne ich vidieť na fľaši na vodu a na topánkach – sú navrstvené na Levyho odtlačkoch. Veľmi zreteľné sú najmä na topánkach – vzhľadom na to, že dotyčný mal na rukách rukavice, je to dosť prekvapujúce a ja z toho usudzujem, že to boli gumené rukavice a krátko predtým boli namočené vo vode.
Je tu ešte jedna zaujímavá vec. Ako vieme, Levy išiel v pondelok večer v daždi, a tieto tmavé škvrny sú fŕkance blata. Vidíš, že vo všetkých prípadoch sa Levyho odtlačky prstov nachádzajú pod nimi. A teraz sa pozri: tuto na ľavej topánke nad opätkom nachádzame odtlačok palca neznámeho muža na blate. Je to zvláštne nájsť odtlačok palca na takomto mieste, však? Teda ak sa Levy vyzúval sám. No je to presne to miesto, kde by si čakal, že ho nájdeš, keby mu topánky nasilu vyzúval niekto iný. A ďalej: väčšina odtlačkov prstov neznámeho muža sa síce nachádza na blate, no tu je jedno miesto, kde sú jeho odtlačky naopak pod blatom. Z čoho usudzujem, že ten neznámy muž prišiel na Park Lane, obutý v Levyho topánkach, taxíkom, fiakrom alebo vlastným autom, avšak kúsok cesty išiel pešo – a to stačilo na to, aby stúpil do nejakej kaluže a pošpliechal si topánky. Čo na to povieš?“
„Veľmi pekné,“ povedal Parker. „No je to trocha komplikované a tieto rozmazané šmuhy veľmi nezodpovedajú mojej predstave o tom, ako majú vyzerať poriadne odtlačky prstov.“
„Nebudeme im teda pripisovať až taký veľký význam. Je to však v súlade s našimi predchádzajúcimi úvahami. Teraz sa pozrime na ďalšiu skupinu:
C. Odtlačky, ktoré láskavo zanechal môj vlastný darebák na vzdialenejšom konci Thippsovej vane, kde si ich objavil. Ja by som mal dostať výprask za to, že som si ich nevšimol. Vidíš, že je to ľavá ruka – spodok dlane a prsty, nie však končeky prstov. Vyzerá to, ako keby sa dotyčný oprel o okraj vane, keď sa nakláňal, aby niečo upravil na jej dne – napríklad aby nasadil mŕtvole na nos cviker. Ruka je evidentne v rukavici, nevidno však nijaký spoj alebo švík, preto tvrdím, a ty so mnou súhlasíš, že ide o gumenú rukavicu. To by sme mali. No a teraz sa pozri sem:
Odtlačky označené ako D a E pochádzajú z mojej vizitky. Tu toto v rohu, označené ako F, si nemusíš všímať; na predlohe to bola lepkavá škvrna od palca mladíka, ktorý vizitku odo mňa preberal, a ešte predtým si prstom vytiahol z úst žuvačku, aby mi povedal, že pán Milligan možno bude mať na mňa čas, a možno nie. D a E sú odtlačky palcov pána Milligana a jeho červenovlasého tajomníka. Neviem isto, ktorý patrí ktorému, no videl som, ako mladík so žuvačkou podal vizitku tajomníkovi, a keď som bol vpustený do vnútornej svätyne, videl som pána Johna P. Milligana, ako ju drží v ruke, takže jeden odtlačok patrí jemu a druhý jeho tajomníkovi a v tejto chvíli je pre nás nepodstatné, ktorý je ktorý. Keď som odchádzal, šlohol som vizitku pánu Milliganovi zo stola.
No a teraz sme sa, Charles, dostali k tomu, nad čím sme s Bunterom sedeli až do ranných hodín. Meral som tie odtlačky a meral, všetkými možnými spôsobmi, z jednej strany, z druhej strany, až sa mi z toho hlava krútila, zízal som na ne, až som z toho takmer oslepol, no nech sa na mieste prepadnem, ak som z toho múdry. Otázka číslo jeden: Je C identické s B? Otázka číslo dve: Je D alebo E identické s B? Nemáme sa tu čoho chytiť, okrem veľkosti a tvaru, samozrejme, a tie odtlačky sú veľmi nezreteľné – čo si o tom myslíš?“
Parker pochybovačne pokrútil hlavou.
„Myslím, že E môžeme z našich úvah vopred vylúčiť,“ povedal. „Vyzerá to na nejaký nadmerne dlhý a úzky palec. Na druhej strane si myslím, že je tu nápadná podobnosť medzi rozpätím odtlačkov B na fľaši na vodu a odtlačkov C na okraji vane. A nevidím dôvod, prečo by D nemohlo byť totožné s B, ibaže máme málo materiálu, podľa ktorého by sme to mohli posúdiť.“
„Tvoj bezprostredný úsudok a moje merania nás oboch priviedli k rovnakému záveru – ak sa to dá nazvať záverom,“ povedal lord Peter trpko.
„Ešte je tu jedna vec,“ povedal Parker. „Prečo sa, preboha, pokúšame dať dokopy B a C? Skutočnosť, že my dvaja sme náhodou priatelia, nemusí nevyhnutne značiť, že medzi dvoma prípadmi, o ktoré sa náhodou zaujímame, je dajaká súvislosť. Prečo by napokon mala byť? Jediná osoba, ktorá si myslí, že taká súvislosť existuje, je Sugg a jeho názor pre nás nemôže byť smerodajný. Niečo iné by bolo, keby tu bola nejaká skutočnosť, ktorá by naznačovala, že mŕtvy muž vo vani je Levy. My však s istotou vieme, že to Levy nie je. Je smiešne predpokladať, že ten istý človek spáchal v tú istú noc dva úplne rozdielne zločiny, jeden v Battersea a druhý na Park Lane.“
„Viem,“ povedal Wimsey, „hoci, prirodzene, nesmieme zabudnúť, že Levy vtedy bol v Battersea, a teraz okrem toho vieme, že sa nevrátil domov o dvanástej, ako sme predpokladali, a nemáme najmenší dôvod si myslieť, že z Battersea vôbec niekedy odišiel.“
„To je pravda. V Battersea sú však aj iné miesta, nielen Thippsova kúpeľňa. A Levy nebol v Thippsovej kúpeľni. Pravdu povediac, keď sa nad tým zamyslím, je to jediné miesto vo vesmíre, o ktorom bezpečne vieme, že tam Levy nebol. Tak čo s tým má Thippsova kúpeľňa spoločné?“
„Neviem,“ odvetil lord Peter. „Možno dnes narazíme na niečo, čo nás posunie ďalej.“
Oprel sa o operadlo kresla a chvíľu zamyslene fajčil nad novinami, ktoré mu označil neúnavný Bunter.
„Dostal si sa do stredu záujmu verejnosti, Charles,“ povedal. „Chvalabohu, že mňa Sugg priveľmi nenávidí, než aby mi robil nejakú publicitu. To je teda nuda, tento Stĺpček poslednej nádeje! ‚Milované Pipuliatko, vráť sa k svojej smutnej Pipuške‘ a ako zvyčajne mladý muž, ktorý potrebuje finančnú pomoc, a ako zvyčajne výstraha ‚Pamätaj na svojho Stvoriteľa v dňoch svojej mladosti‘. Aha, niekto zvoní! To bude odpoveď zo Scotland Yardu.“
Zásielka zo Scotland Yardu obsahovala opis cvikra od optika, totožný s opisom, ktorý poslal pán Crimplesham, a navyše informáciu, že ide o nezvyčajný typ okuliarov s mimoriadne silnými sklami a nápadným rozdielom medzi počtom dioptrií na jednom a druhom oku.
„To je celkom dobré,“ povedal Parker.
„Áno,“ povedal Wimsey. „Možnosť číslo tri teda dostala po hlave. Zostáva možnosť číslo jeden: náhoda alebo nedorozumenie a možnosť číslo dva: zámerná ničomnosť mimoriadne drzej a vypočítavej povahy – povahy, ktorá je napokon charakteristická pre autora či autorov oboch našich problémov. Vychádzajúc z metód vštepovaných univerzitou, na ktorej som mal tú česť študovať, teraz osobitne preskúmame rôzne hypotézy, vyplývajúce z možnosti číslo dva. Táto možnosť môže byť rozdelená na dve či viac hypotéz. Podľa hypotézy číslo jeden –jej zástancom je môj vážený kolega profesor Tupohlavý – zločinec, ktorého môžeme označiť ako X, nie je totožný s Crimpleshamom, ale používa Crimpleshamovo meno ako záštitu či egidu. Táto hypotéza môže byť ďalej rozdelená na dve alternatívy. Alternatíva A: Crimplesham je nevinný a nič netušiaci spoluvinník, u ktorého je X zamestnaný. X napíše list na Crimpleshamovom úradnom papieri, podpíše ho Crimpleshamovým menom a dosiahne, že dotyčný predmet, teda cviker, je odoslaný na Crimpleshamovu adresu. Je v takom postavení, že môže zachytiť balíček skôr, než sa dostane ku Crimpleshamovi. Dá sa predpokladať, že X je Crimpleshamova posluhovačka, jeho poslíček, koncipient, tajomník alebo vrátnik. Toto ponúka široké pole na pátranie. Metóda pátrania bude tá, že vypočujeme Crimpleshama a zistíme, či poslal ten list, a ak ho neposlal, zistíme, kto má prístup k jeho korešpondencii. Alternatíva B: Crimplesham je pod vplyvom alebo v moci X a bol ním prinútený, aby ten list napísal, a to a) pomocou úplatku, b) nejakým podvodom alebo c) hrozbami. X v tom prípade môže byť príbuzný alebo priateľ, ktorý má dar manipulovať s ľuďmi, alebo je to veriteľ, vydierač či zabijak, kým Crimplesham je potom zjavne buď skorumpovaný, alebo je to blázon. Ako metódu pátrania by som v tomto prípade zasa navrhoval vypočuť Crimpleshama, tvrdo ho konfrontovať s faktami a tými najhrozivejšími slovami ho presvedčiť, že mu hrozí trest dlhoročného odňatia slobody za spoluvinu pri vražde – ehm, ehm. Dúfam, páni, že ste ma až potiaľto pozorne počúvali. A teraz môžeme prejsť k úvahám o hypotéze číslo dva, ku ktorej sa osobne prikláňam a podľa ktorej je X totožný s Crimpleshamom.
V tomto prípade Crimplesham, ktorý je – povedané slovami anglického klasika – mužom nekonečnej vynachádzavosti a inteligencie – správne usudzuje, že sám zločinec je zo všetkých ľudí posledný, od ktorého by sme očakávali, že odpovie na náš inzerát. A preto bezočivo blufuje. Vymyslí si príležitosť, pri ktorej by mohol cviker stratiť, alebo by mu ho mohli ukradnúť, a prihlási sa oň. Keď sa naňho udrie, nikto nebude viac prekvapený miestom nálezu cvikra ako on. Vyrukuje so svedkami, ktorí mu dosvedčia, že odišiel zo stanice Victoria o 17.45, v Balhame vystúpil z vlaku presne podľa cestovného poriadku a v pondelok večer hral dlho do noci šach s nejakým počestným občanom, ktorého pozná celý Balham. V tomto prípade metódou pátrania bude preklepnúť toho počestného občana z Balhamu a ak to náhodou bude starý mládenec s hluchou gazdinou, nebude ľahké napadnúť alibi, pretože mimo detektívnych románov si len málo železničných zriadencov a sprievodcov v autobuse pamätá presne všetkých cestujúcich, ktorí večer čo večer každý deň v týždni premávajú medzi Balhamom a Londýnom.
A na záver, páni, chcem otvorene upozorniť na slabinu všetkých týchto hypotéz, a to na skutočnosť, že ani jedna z nich neponúka odpoveď na otázku, prečo bol inkriminovaný predmet tak ostentatívne nasadený na nose mŕtvoly.“
Parker si vypočul toto akademické expozé s chvályhodnou trpezlivosťou.
„Nemôže byť X,“ nadhodil, „nejaký Crimpleshamov nepriateľ, ktorý chce naňho vrhnúť podozrenie?“
„Môže. V tom prípade by nemalo byť ťažké ho vypátrať, pretože určite žije v tesnej blízkosti Crimpleshama a jeho cvikra, a Crimplesham potom v strachu o svoj život bude cenným spojencom obžaloby.“
„A čo celkom prvá možnosť – nedorozumenie alebo náhoda?“
„Nuž, tá je pre účely diskusie bezvýznamná, lebo neposkytuje nijaké údaje, o ktorých by sa dalo diskutovať.“
„V každom prípade je zjavné,“ povedal Parker, „že bude nasledovať návšteva Salisbury.“
„Tá je, zdá sa, nevyhnutná,“ povedal lord Peter.
„Fajn,“ povedal detektív, „pôjdeš tam ty, ja alebo pôjdeme obaja?“
„Ja,“ povedal lord Peter, „a to z dvoch dôvodov. Po prvé preto, že ak je Crimplesham – podľa možnosti číslo dva, hypotézy číslo jeden a alternatívy A – nevinný nástroj v rukách niekoho iného, potom správna osoba na to, aby mu vrátila jeho majetok, je osoba, ktorá podala inzerát. Po druhé preto, že ak prijmeme hypotézu číslo dva, nesmieme prehliadnuť nebezpečnú možnosť, že Crimplesham alias X chystá rafinovanú pascu, aby sa zbavil osoby, ktorá tak neopatrne prostredníctvom dennej tlače dala na známosť svoj záujem o vyriešenie batterseaskej záhady.“
„To mi pripadá ako argument, aby sme tam išli dvaja,“ namietol detektív.
„Vonkoncom nie,“ povedal lord Peter. „Prečo nahrávať Crimpleshamovi alias X tým, že mu vydáme do rúk jediných dvoch ľudí v Londýne, ktorí majú dôkazy a, ak to tak môžem povedať, dôvtip na to, aby mu dokázali spojenie s batterseaskou mŕtvolou?“
„Keby sme však v Scotland Yarde povedali, kam ideme, a Crimplesham by nás oboch odkrágľoval,“ povedal Parker, „bol by to nepriamy, no presvedčivý dôkaz o jeho vine a napokon, keby ho neobesili za vraždu toho muža vo vani, obesili by ho aspoň za vraždu nás dvoch.“
„Nuž,“ povedal lord Peter, „na to, aby ho mohli obesiť, by stačilo, keby zavraždil iba mňa – načo je dobré dať zmámiť takého zdravého, na ženenie súceho mladého muža, ako si ty? Navyše, čo potom bude so starým Levym? Ak ty budeš vyradený z hry, myslíš, že ho niekto nájde?“
„Mohli by sme však Crimpleshamovi nahnať strach tým, že mu pohrozíme Scotland Yardom.“
„Čerta starého! Keď na to príde, môžem mu nahnať strach tým, že mu pohrozím tebou. Vzhľadom na to, že máš v rukách všetky dôkazy, to bude oveľa účinnejšie. A navyše, ak sa napokon ukáže, že to bola falošná stopa, premárniš veľa drahocenného času, ktorý by si mohol využiť na to, aby si pohol s druhým prípadom. Je tu niekoľko vecí, čo treba urobiť.“
„V tom prípade nechápem,“ povedal Parker umlčaný, no ešte vždy sa zdráhajúci, „prečo by som tam nemohol ísť ja?“
„Hlúposť!“ vykríkol lord Peter. „Na tento prípad najali mňa – konkrétne stará pani Thippsová, ku ktorej, mimochodom, prechovávam najhlbšiu úctu – a to, že ti dovolím, aby si sa zúčastňoval vyšetrovania, je len moja dobrá vôľa.“
Parker si povzdychol.
„Zoberieš so sebou aspoň Buntera?“
„Z úcty k tvojim citom,“ odvetil lord Peter, „ho so sebou zoberiem, hoci by bolo oveľa užitočnejšie, keby sa venoval vyvolávaniu fotografií alebo upratovaniu môjho šatníka. Kedy nám ide nejaký vhodný vlak do Salisbury, Bunter?“
„Je tu jeden šikovný vlak o 10.45, mylord.“
„Láskavo urobte všetko potrebné, aby sme ho stihli,“ povedal lord Peter, zhodil zo seba kúpací plášť a držiac ho v ruke, zamieril do svojej spálne. „A Charles – ak nemáš čo robiť, mohol by si zohnať Levyho tajomníka a pozrieť sa na tú záležitosť s peruánskou ropou.“

Na skrátenie dlhej chvíle vo vlaku si lord Peter zobral so sebou na čítanie denník sira Reubena Levyho. Bol to prostý a vo svetle nedávnych udalostí značne dojemný dokument. Strach naháňajúci burzový harcovník, ktorý mohol jediným kývnutím hlavy roztancovať polovicu burzy alebo prinútiť druhú polovicu, aby mu zobala z ruky, ktorého jediné slovo pustošilo celé kraje hladomorom a zmietalo finančných magnátov z ich trónov, sa v súkromnom živote javil ako dobrosrdečný, domácky založený človek, nevinne pyšný na seba a na svoj majetok, dôverčivý, štedrý a trocha nudný. Jeho drobné úspory boli v denníku pedantne zaznačené bok po boku s nákladnými darmi, čo kupoval pre svoju ženu a dcéru. Ďalej boli v denníku zachytené všedné príhody zo života domácnosti, ako napríklad: „Bol u nás opravár kvôli streche na zimnej záhrade“, alebo „Nastúpil nový sluha (Simpson), ktorého nám odporučili Goldbergovci. Myslím, že s ním budeme spokojní.“ Pedantne tu tiež boli zapísané všetky návštevy a spoločenské udalosti od veľkolepého obeda na počesť lorda Dewsburyho, ministra zahraničných vecí, a amerického splnomocneného vyslanca dr. Jabeza K. Worta cez celý rad zdvorilostných večeri s významnými finančníkmi až po stretnutia v úzkom rodinnom kruhu, ktorých účastníci boli v denníku označení krstnými menami alebo prezývkami. V máji sa objavila prvá zmienka o nervoch lady Levyovej a v nasledujúcich mesiacoch sa opakovala. V septembri si Levy zapísal. „Dnes sa bol na moju milovanú ženu pozrieť Freke a odporúčal jej úplný pokoj a zmenu prostredia. Christine uvažuje, že odcestuje s Rachel do cudziny.“ Meno slávneho neurológa sa v denníku objavovalo približne raz za mesiac, buď ako hosťa pri obede, alebo pri večeri, a lordovi Petrovi zišlo na um, že Freke je tá pravá osoba, ktorej by sa mal povypytovať na Levyho. „Ľudia často povedia lekárovi veci, ktoré iným neprezradia,“ zahundral si pre seba. „A, doparoma, ak išiel Levy v pondelok večer na návštevu k Frekovi, máme tým vyriešený problém, čo robil v Battersea, no nie?“ Poznačil si, že musí navštíviť sira Juliana, a listoval ďalej. Osemnásteho septembra lady Levyová a jej dcéra odcestovali do južného Francúzska. Potom zrazu, pri dátume piateho októbra, lord Peter našiel to, čo hľadal: „Boli u nás na večeri Goldberg, Skriner a Milligan.“
To bol dôkaz, že Milligan aspoň raz navštívil Levyho dom. Išlo o formálne stretnutie – ako keby sa stretli dvaja duelanti, ktorí si prišli podať ruky pred súbojom. Skriner bol známy obchodník s obrazmi; lord Peter si ho predstavil, ako sa po večeri vydáva na prehliadku po dome, aby si pozrel dvoch Corotov v salóne a portrét staršej Levyho dcéry, ktorá zomrela, keď mala šestnásť rokov. Ten bol od Augusta Johna a visel v spálni. Meno Milliganovho ryšavého tajomníka sa v denníku nikde neobjavovalo, pokiaľ sa neskrývalo pod iniciálou S. v jednom z ďalších zápisov. Počas celého septembra a októbra bol u Levyovcov častým návštevníkom Anderson.
Lord Peter pokrútil nad denníkom hlavou a začal uvažovať o batterseaskej záhade. Kým v Levyho prípade je pomerne jednoduché nájsť motív zločinu, ak to zločin bol, problém spočíva v odhalení metódy, ktorou bol zločin uskutočnený, a zistení miesta, kde sa nachádza obeť, v druhom prípade je hlavnou brzdou pátrania úplná absencia akéhokoľvek mysliteľného motívu. Je zvláštne, že hoci noviny rozniesli zvesť o mŕtvole vo vani od jedného konca krajiny po druhý a jej opis bol zaslaný všetkým policajným staniciam, nenašiel sa až do tejto chvíle nikto, kto by mohol záhadného návštevníka kúpeľne pána Thippsa identifikovať. Je síce pravda, že opis, v ktorom sa hovorí o hladko vyholenej tvári, elegantnom účese a cvikri, je trocha zavádzajúci, no na druhej strane sa polícii podarilo zistiť počet chýbajúcich stoličiek a výška, druh pleti a ďalšie údaje sa uvádzajú správne – vrátane dátumu, kedy pravdepodobne došlo k úmrtiu. Vyzerá to však tak, ako keby ten muž zmizol z ľudskej spoločnosti a nikde po ňom nezostalo prázdne miesto, alebo aspoň miestečko. Hľadať motív vraždy človeka bez príbuzných, bez minulosti a dokonca bez šiat je ako pokúšať sa predstaviť si štvrtú dimenziu –je to vynikajúce cvičenie na predstavivosť, no priveľmi namáhavé a bezvýsledné. Aj keby dnešný rozhovor odhalil čierne škvrny v minulosti či prítomnosti pána Crimpleshama, ako ich človek môže uviesť do súvislosti s mužom, ktorý, ako sa zdá, nijakú minulosť nemá a ktorého prítomnosť je vymedzená úzkym priestorom vane a policajnej márnice?
„Bunter,“ povedal lord Peter, „dôrazne vás žiadam, aby ste mi v budúcnosti nedovolili naháňať dvoch zajacov odrazu. Tieto dva prípady začínajú zle pôsobiť na moje zdravie. Jeden zajac nevie, odkiaľ by ušiel, druhý nevie, kam by ušiel. Je to duševné delírium tremens. Keď sa to skončí, natiahnem si papuče, zrieknem sa policajných správ a ako diétu na zotavenie si naordinujem diela nebohého Charlesa Garvicea.“

O tom, že lord Peter obedoval v hoteli Pod katedrálou a nie U bieleho jeleňa či v niektorom inom malebnom hostinci, rozhodla skutočnosť, že hotel sa nachádzal pomerne blízko Milford Hillu. Nebol to obed, pri ktorom by mohol pookriať na duchu; ako vo všetkých mestách, kde je katedrála, bol v Salisbury každý kút presiaknutý atmosférou temného stredoveku a každé jedlo tu svojou arómou pripomínalo modlitebné knižky. Ako tak smutne sedel a konzumoval neforemnú belavú hmotu, známu Angličanom pod bližšie nešpecifikovaným názvom „syr“ (pretože existujú syry, ktoré sa otvorene hlásia k svojmu menu, ako napríklad stilton, camembert, gruyére, wensleydale či gorgonzola, no „syr“ je jednoducho syr a všade je rovnaký), opýtal sa čašníka, kde sa nachádza kancelária pána Crimpleshama.
Čašník odvetil, že o kúsok vyššie, na druhej strane ulice, a dodal: „Každý vám to ukáže, pane. Pána Crimpleshama tu každý dobre pozná.“
„Asi je to dobrý advokát, však?“ povedal lord Peter.
„Veru áno, pane,“ odvetil čašník. „Nemôžete urobiť nič lepšie než zveriť svoje právne záležitosti do jeho rúk. Niektorí ľudia vravia, že je staromódny, no keby som sa ja potreboval poradiť s advokátom, radšej by som sa obrátil na pána Crimpleshama než na niektorého z tých mladých vetroplachov. Pán Crimplesham síce čoskoro zrejme pôjde do dôchodku, pretože už mu ťahá na osemdesiatku, no kanceláriu potom povedie mladý pán Wicks, a to je veľmi príjemný a spoľahlivý mladý muž.“
„Pán Crimplesham je naozaj taký starý?“ čudoval sa lord Peter. „Preboha, na svoj vek musí byť veľmi čulý. Jeden môj priateľ s ním mal minulý týždeň obchodné rokovanie v Londýne.“
„Obdivuhodne čulý, pane,“ súhlasil čašník, „a pri tej jeho chromej nohe je to až neuveriteľné. No viete, pane, ja vždy hovorím – keď muž raz prekročí istý vek, čím je starší, tým je nezlomnejší; a o ženách platí to isté. Tie bývajú ešte nezlomnejšie.“
„Asi máte pravdu,“ povedal lord Peter a vzápätí odvrhol predstavu osemdesiatročného starca s chromou nohou, ako sa uprostred noci vlečie po streche domu v Battersea s mŕtvolou v náručí. „Joey Bagstock nezlomný bol starec, nezlomný starý prešibanec,“ dodal roztržito.
„Naozaj, pane?“ opýtal sa čašník. „K tomu sa, žiaľ, nemôžem vyjadriť.“
„Prepáčte,“ ospravedlňoval sa lord Peter. „To som citoval jednu báseň. Je to taký môj hlúpy zvyk. Naučil som sa to, ešte keď ma moja matka pestovala na kolenách, a doteraz si od toho nemôžem odvyknúť.“
„To nič, pane,“ povedal čašník, zasúvajúc si do vrecka štedré sprepitné. „Veľmi pekne vám ďakujem. Dom, kde je kancelária pána Crimpleshama, ľahko nájdete. Uvidíte ho na opačnej strane ulice za druhou križovatkou odtiaľto, ešte než prídete k Penny-farthing Street.“
„Obávam sa, že hypotézu Crimplesham rovná sa X môžeme vyčiarknuť,“ povedal lord Peter. „Je mi to ľúto, pretože už som mal v hlave vykreslený obraz Crimpleshama ako prvotriedneho zloducha. Ešte vždy však môže byť mozgom, ktorý sa skrýva za konajúcimi rukami – starý pavúk, ktorý nikým nevidený striehne v strede chvejúcej sa pavučiny, chápete, Bunter.“
„Áno, mylord,“ povedal Bunter, ktorý kráčal vedľa neho.
„Tamto je Crimpleshamova kancelária,“ pokračoval lord Peter. „Myslím, Bunter, že by ste mali zájsť do tohto malého obchodíka a kúpiť si nejaké športové noviny. Ak nevyjdem z peleše lotrovskej povedzme v priebehu trištvrte hodiny, môžete podniknúť kroky, ktoré vám našepká váš dôvtip.“
Bunter odbočil do označeného obchodu a lord Peter prešiel na druhú stranu ulice, kde energicky zazvonil pri advokátových dverách.
„Pravda, celá pravda a nič než pravda je mojím hlavným tromfom,“ zašomral si, a keď kancelársky koncipient otvoril dvere, podal mu svoju vizitku s neohrozeným výrazom v tvári.
Okamžite bol uvedený do dôveru vzbudzujúcej kancelárie, ktorá bola zjavne zariadená v prvých rokoch vlády kráľovnej Viktórie a odvtedy sa v nej nič nemenilo. Keď vstúpil dnu, zo stoličky za stolom rezko vyskočil chudý, na pohľad vetchý starý pán a kríval mu v ústrety.
„Drahý pane!“ vykríkol advokát. „Je od vás nesmierne láskavé, že ste prišli osobne. Hanbím sa za to, že som vám narobil také starosti. Dúfam, že ste náhodou mali cestu okolo a neobťažovali ste sa sem iba pre môj cviker. Nech sa páči, sadnite si, prosím, lord Peter.“ Vďačne zízal na svojho návštevníka ponad cviker, ktorý bol zjavne dvojčaťom toho, čo momentálne zdobil príslušný vyšetrovací spis v Scotland Yarde.
Lord Peter si sadol. Aj advokát si sadol. Lord Peter zodvihol zo stola sklenené ťažidlo na papier a zamyslene ho poťažkal v ruke. Podvedome si všimol, že na ňom zanecháva utešenú kolekciu odtlačkov prstov. Puntičkársky ho položil presne do stredu kôpky listov.
„Nemusíte sa znepokojovať,“ povedal lord Peter. „Mám v Salisbury nejaké vybavovačky. Som rád, že vám pritom môžem poslúžiť. Je to zaiste veľmi nepríjemné, keď človek stratí okuliare, na ktoré je zvyknutý.“
„Áno,“ povedal advokát, „môžem vám povedať, že si bez môjho cvikra pripadám ako bez ruky. Mám síce ešte tento, no nesedí mi poriadne na nose – navyše tá retiazka má pre mňa osobitnú, takpovediac citovú hodnotu. Keď som po príchode do Balhamu zistil, že som ho stratil, bol som z toho načisto zdrvený. Pýtal som sa naň na železnici, no zbytočne. Mal som strach, že mi ho ukradli. Na stanici Victoria bola strašná tlačenica a vlak bol až po Balham celkom preplnený. Našli ste ho vo vlaku?“
„Nie,“ povedal lord Peter. „Našiel som ho na dosť nezvyčajnom mieste. Mohol by som sa vás opýtať, či ste poznali niekoho z ľudí, ktorí vtedy s vami cestovali?“
Advokát naňho vytreštil oči.
„Nepoznal,“ odvetil. „Prečo sa pýtate?“
„Nuž,“ povedal lord Peter, „zišlo mi na um, že možno tá… tá osoba, u ktorej som váš cviker našiel, vám ho zobrala zo žartu.“
Advokát zmätene zažmurkal.
„Tvrdila tá osoba, že sa so mnou pozná?“ opýtal sa. „V Londýne prakticky nikoho nepoznám okrem môjho priateľa, u ktorého som v Balhame nocoval, doktora Philpotsa, a veľmi by ma prekvapilo, keby mi práve on vyviedol takýto žart. Dobre vedel, ako ma strata cvikra vyviedla z miery. Bol som v Londýne na schôdzke akcionárov Medlicottovej banky. Ani jedného z pánov, ktorí sa na nej zúčastnili, však osobne nepoznám a neviem si predstaviť, že by si niektorý z nich niečo také voči mne dovolil. Tak či tak,“ dodal, „keďže je cviker na svete, nebudem sa priveľmi vypytovať, ako ste ho našli. Som vám hlboko zaviazaný, že ste sa unúvali mi ho doniesť.“
Lord Peter zaváhal.
„Prosím, aby ste mi odpustili moju zdanlivú zvedavosť,“ povedal, „ale musím vám položiť ešte jednu otázku. Znie to, žiaľ, trocha melodramaticky, no musím sa vás opýtať: Nie ste si vedomý, že by ste mali nejakého nepriateľa – mám na mysli niekoho, kto by mohol mať prospech z vašej… ehm… smrti alebo z vášho zhanobenia?“
Pán Crimplesham na svojej stoličke skamenel od úžasu a nevôle.
„Môžete mi povedať, čo má táto nezvyčajná otázka znamenať?“ opýtal sa škrobene.
„Nuž,“ povedal lord Peter, „je to celé trocha nezvyčajné. Možno si spomínate, že môj inzerát bol určený klenotníkovi, ktorý predal tú retiazku.“
„To ma vtedy prekvapilo,“ povedal pán Crimplesham, „no teraz si začínam myslieť, že váš inzerát sa dokonale zlučuje s vaším správaním.“
„To teda áno,“ prisvedčil lord Peter. „Pravdu povediac, neočakával som, že sa na môj inzerát ozve majiteľ cvikra. Pán Crimplesham, nepochybne ste čítali, čo v novinách písali o batterseaskej záhade. Váš cviker sa našiel na nose mŕtvoly vo vani a momentálne sa nachádza v Scotland Yarde, ako sa môžete presvedčiť podľa tohto.“ Položil pred Crimpleshama opis cvikra spolu s oficiálnym prípisom zo Scotland Yardu.
„Božemôj!“ vykríkol advokát. Pozrel sa na oba dokumenty a potom sa skúmavo zahľadel na lorda Petra.
„Vy sám spolupracujete s políciou?“ opýtal sa.
„Oficiálne nie.“ odvetil lord Peter. „Vyšetrujem túto záležitosť súkromne v záujme jednej zo zúčastnených strán.“
Pán Crimplesham sa postavil.
„Vážený pane,“ povedal. „Váš pokus o vydieranie je síce veľmi bezočivý, no musím vás upozorniť, že vydieranie je žalovateľný trestný čin a radím vám, aby ste opustili moju kanceláriu ešte skôr, než sa ho dopustíte.“ Zazvonil na koncipienta.
„Obával som sa, že to takto pochopíte,“ povedal lord Peter. „Zdá sa, že to predsa len mal vybaviť môj priateľ detektív Parker.“ Položil na stôl vedľa opisu cvikra Parkerovu vizitku a dodal: „Keby ste sa do zajtrajšieho rána chceli so mnou ešte raz rozprávať, pán Crimplesham, nájdete ma v hoteli Pod katedrálou.“
Jedinou odpoveďou, ku ktorej bol pán Crimplesham ochotný sa znížiť, bolo, že nariadil svojmu koncipientovi, aby „odprevadil túto osobu von“.
Vo vchodových dverách sa lord Peter takmer zrazil s vysokým mladým mužom, ktorý sa naňho zahľadel, ako keby ho poznal. Jeho tvár však nevyvolala v mysli lorda Petra nijaké spomienky, a tak tento rozladený aristokrat vyvolal Buntera z obchodu s novinami a vydal sa k hotelu, aby sa prostredníctvom medzimestského telefonátu spojil s Parkerom.
V kancelárii medzičasom úvahy rozhorčeného pána Crimpleshama prerušil vstup jeho mladšieho spoločníka.
„Žeby sa u nás,“ povedal, „konečne stal nejaký poriadny zločin? Čo priviedlo takého vznešeného milovníka kriminalistiky na náš bezvýznamný prah?“
„Práve som sa stal obeťou nechutného pokusu o vydieranie,“ povedal advokát. „Akési indivíduum sa tu vydávalo za lorda Petra Wimseyho a…“
„To však naozaj bol lord Peter Wimsey,“ povedal pán Wicks, „o tom nemôže byť pochýb. Videl som ho, keď svedčil v prípade krádeže smaragdov lorda Attenburyho. Je to svojím spôsobom dosť významný človek a chodí na ryby so šéfom Scotland Yardu.“
„Preboha!“ zvolal pán Crimplesham.

Osud sa postaral o to, aby nervy pána Crimpleshama prešli v to odpoludnie zaťažkávacou skúškou. Keď v sprievode pána Wicksa dorazil do hotela Pod katedrálou, vrátnik mu oznámil, že lord Peter Wimsey odišiel na prechádzku a spomínal, že si možno zájde na večernú omšu. „No jeho sluha je tu, pane,“ dodal, „pokiaľ chcete nechať nejaký odkaz.“
Pán Wicks usúdil, že napokon by to nebolo na škodu – nechať nejaký odkaz. Opýtali sa, kde možno pána Buntera nájsť, a zastihli ho, ako sedí pri telefóne a čaká na medzimestský hovor. Vo chvíli, keď ho pán Wicks oslovil, ozvalo sa zvonenie, pán Bunter sa zdvorilo ospravedlnil a zdvihol slúchadlo.
„Haló!“ zakričal. „To je pán Parker? Ďakujem. Centrálu, prosím. Centrála? Môžete ma spojiť so Scotland Yardom? Prepáčte, páni, že vás nechávam čakať… centrála?… áno, Scotland Yard. Haló, to je Scotland Yard? – Je tam niekde inšpektor Parker? – Mohol by som s ním hovoriť? – Hneď to bude, páni. – Haló, to ste vy, pán Parker? Lord Peter by vám bol veľmi povďačný, keby vám vyhovovalo prísť do Salisbury, pane. Nie, pane, teší sa dokonalému zdraviu… práve išiel na večernú omšu… nie, nie, myslím, že zajtra ráno bude celkom stačiť. Ďakujem, pane.“

ŠIESTA KAPITOLA

Parkerovi však cesta do Salisbury vonkoncom nevyhovovala. Dopoludnia musel navštíviť lady Levyovú a jeho ďalšie plány na ten deň skrížilo zistenie, že odpoludnia sa má konať odložené súdne vyšetrovanie vo veci neznámeho návštevníka kúpeľne pána Thippsa. Zdalo sa, že pátranie inšpektora Sugga už nič konkrétne neprinesie, a tak na tretiu hodinu popoludní zvolali porotu a predvolali svedkov. Parker by túto udalosť úplne premeškal, keby ráno náhodou nenarazil v Scotland Yarde na Sugga a nevytiahol z neho informáciu o súdnom vyšetrovaní spôsobom, akým sa vyťahuje z úst pevne prirastený zub. Inšpektor Sugg pokladal Parkerovu aktivitu za zasahovanie do svojej kompetencie, navyše vedel, že Parker je jedna ruka s lordom Petrom a na označenie aktivity lorda Petra už ani nemal slov. Keď sa ho však Parker priamo opýtal, nemohol pred ním zatajiť, že súdne vyšetrovanie sa má konať v ten deň odpoludnia, ani mu zabrániť, aby využil neodňateľné právo každého britského občana a zúčastnil sa na ňom. A tak krátko pred treťou hodinou bol Parker na svojom mieste a zabával sa tým, že sledoval, ako sa ľudia, ktorí prišli, keď súdna sieň bola už plná, pokúšajú pomocou rôznych fígľov, úplatkov či hrubou silou zaujať čo najvýhodnejšiu pozíciu. Koroner, sudca a lekár v jednej osobe, človek presných zvykov a suchopárneho zovňajšku, prišiel na minútu presne. Rozhliadol sa namosúrene po preplnenej súdnej sieni a nariadil, aby sa otvorili všetky okná. Na hlavy nešťastníkov sediacich na príslušnej strane sály sa vovalil prúd mrazivej hmly. To vyvolalo rozruch a náznaky nevôle, ktoré koroner nekompromisne odbil slovami, že teraz, keď je všade zasa plno chrípky, je nevetraná miestnosť hotová samovražda, a ak má niekto voči otvoreným oknám nejaké námietky, nič nie je ľahšie ako odísť, a ak nebude úplné ticho, dá vypratať súdnu sieň. Potom si zobral mentolový cukrík a po zvyčajných prípravách začal predvolávať štrnástich „čestných a zákony ctiacich“ občanov, aby prisahali, že „budú usilovne skúmať a podľa svojho najlepšieho svedomia zvažovať všetky okolnosti týkajúce sa smrti muža s cvikrom, aby na základe dôkazov mohli vyniesť spravodlivý rozsudok“ – v tom im pánboh pomáhaj. Keď koroner rozniesol na kopytách protest jednej členky poroty – staršej panej v okuliaroch, ktorá mala obchod s cukrovinkami, a zdalo sa, že najradšej by teraz bola v ňom – porota sa odobrala na obhliadku mŕtvoly. Parker sa znova rozhliadol a zbadal nešťastného pána Thippsa a jeho slúžku Gladys, ktorých pod pochmúrnym dozorom polície viedli do vedľajšej miestnosti. Čoskoro ich nasledovala vychudnutá stará pani v klobúku a plášti. Spolu s ňou prišla v nádhernom kožuchu a motoristickom klobúku fascinujúcej konštrukcie vdova po vojvodovi z Denveru. Jej živé čierne oči behali po sále sem a tam a po chvíli spočinuli na Parkerovi, ktorý bol niekoľkokrát hosťom na Denverskom zámku. Kývla mu a povedala čosi najbližšiemu policajtovi. Onedlho sa dav akoby zázrakom rozostúpil a Parker si uvedomil, že si môže sadnúť do jedného z predných radov hneď za vojvodkyňu, ktorá ho pôvabne pozdravila a spýtala sa: „Čo sa stalo s chudáčikom Petrom?“ Parker ju začal zasväcovať do situácie a koroner sa rozhorčene pozrel ich smerom. Ktosi však k nemu podišiel a pošepkal mu čosi do ucha. Koroner si odkašlal a zobral si ďalší mentolový cukrík.
„Prišli sme sem autom,“ povedala vojvodkyňa, „som úplne zničená… medzi Denverom a Gunbury St. Waltersom sú príšerné cesty… a mala som pozvaných hostí na obed… musela som im povedať, aby nechodili… nemohla som predsa pustiť starú paniu samotnú, no nie? Mimochodom, stala sa taká zvláštna vec s kostolným fondom na opravu strechy… vikár… och, preboha, už sa vracajú… poviem vám to teda neskôr. Pozrite sa na tú ženu, aká je šokovaná, a to dievča v tých tvídových šatách sa usiluje tváriť, ako keby sa na nahých pánov – teda chcela som povedať na mŕtvoly – pozeralo denne… človek si v dnešných časoch pripadá taký staromódny… ten maličký koroner vyzerá hrozivo, však? Ide ma zabiť pohľadom… myslíte, že sa odváži dať ma vyviesť zo súdnej siene alebo ma obviniť z toho… ako sa to len volá…?“
Začiatok súdneho vyšetrovania Parkera veľmi nezaujal. Nešťastný pán Thipps, ktorý dostal vo väzení nádchu, žalostným fufnavým hlasom vypovedal, ako našiel o ôsmej hodine ráno, keď sa išiel okúpať, vo svojej vani mŕtvolu. Bol to preňho taký šok, že si musel sadnúť a poslať slúžku po brandy. Mŕtveho nikdy predtým nevidel. Vôbec netuší, ako sa mohol dostať do jeho kúpeľne.
Áno, deň predtým bol v Manchestri. Na stanicu v St. Pancras prišiel o desiatej večer. Tašku si uložil v úschovni batožín. V tomto okamihu pán Thipps zneistel. Očervenel a nervózne sa rozhliadol po súdnej sieni.
„No, pán Thipps,“ povedal koroner rázne, „musíme sa dozvedieť všetko, čo ste robili. Musíte si uvedomiť, aké je to dôležité. Rozhodli ste sa, že budete svedčiť, čo ste nemuseli, no keď už ste sa raz rozhodli, je vo vašom záujme, aby ste nám povedali úplne všetko.“
„Áno,“ povedal pán Thipps slabým hlasom.
„Poučili ste svedka o jeho právach a povinnostiach?“ opýtal sa koroner, obracajúc sa prudko k inšpektorovi Suggovi.
Inšpektor odvetil, že pánovi Thippsovi povedal, že všetko, čo tu povie, môže byť použité proti nemu. Pán Thipps zbledol a plačlivým hlasom zamekotal, že nechcel urobiť nič zlé.
Táto poznámka vyvolala mierny rozruch v sále a koroner začal byť ešte jedovatejší.
„Zastupuje niekto pána Thippsa?“ opýtal sa podráždene. „Nie? Vy ste mu nevysvetlili, že ho môže – že by ho mal – niekto zastupovať? Nie? To nemyslíte vážne, inšpektor! Pán Thipps, vy ste nevedeli, že máte právo požiadať nejakého právnika, aby tu zastupoval vaše záujmy?“
Pán Thipps sa chytil operadla stoličky, aby nespadol, a ledva počuteľným hlasom zašepkal: „Nie.“
„Je neuveriteľné,“ vyhlásil koroner, „že takzvaní vzdelaní ľudia môžu mať taký ignorantský vzťah k právnemu poriadku svojej krajiny. To nás dostáva do veľmi nepríjemnej situácie. Mám pochybnosti, inšpektor, či vôbec môžem dovoliť obžalovanému… teda pánovi Thippsovi… aby vypovedal. Je to chúlostivá situácia.“
Na čele pána Thippsa vyrazili kropaje potu.
„Bože, ochráň nás pred našimi blížnymi,“ pošepkala vojvodkyňa Parkerovi. „Ak ten požierač mentoliek chce nainštruovať tých štrnástich porotcov s nedorobenými tvárami – ja vždy hovorím, že je to typické pre ľudí z nižších tried – ako keby to boli baranie či teľacie hlavy, myslím varené – aby chudáčika Thippsa uznali vinným z úkladnej vraždy, nemohol sa vyjadriť jasnejšie.“
„Viete, koroner nemôže dovoliť, aby pán Thipps svedčil sám proti sebe,“ povedal Parker.
„Hlúposť!“ rozohnila sa vojvodkyňa. „Ako môže svedčiť sám proti sebe, keď nikdy v živote nič zlé nespravil? Vy muži nemyslíte na nič iné než na tú svoju byrokraciu.“
Medzičasom pán Thipps, utierajúc si vreckovkou spotené čelo, pozbieral všetku svoju odvahu a s akousi chabou dôstojnosťou sa vzpriamil ako malý biely králik, ktorého zahnali do kúta.
„Radšej vám to poviem,“ povedal, „hoci pre človeka môjho postavenia je to fakticky veľmi nepríjemné. No fakticky nemôžem pripustiť, aby si niekto čo len chvíľu myslel, že som spáchal ten hrozný zločin. Uisťujem vás, páni, že by som to nezniesol. Nikdy. Radšej vám poviem pravdu, aj keď ma to, obávam sa, dostane do dosť trápnej… no nič, poviem vám to.“
„Dúfam, že si plne uvedomujete vážnosť takého vyhlásenia, pán Thipps,“ povedal koroner.
„Áno, uvedomujem,“ povedal pán Thipps, „Je to v poriadku… ja… mohol by som dostať trocha vody?“
„Prirodzene. Máme čas, nikam sa neponáhľame,“ povedal koroner a vzápätí zbavil svoje slová akejkoľvek dôveryhodnosti netrpezlivým pohľadom na hodinky.
„Ďakujem, pane,“ povedal pán Thipps. „Takže, je pravda, že som na stanicu v St. Pancras prišiel o desiatej. Vo vlaku však spolu so mnou cestoval jeden muž. Pristúpil v Leicesteri. Najprv som ho nespoznal, no potom sa ukázalo, že je to môj starý kamarát zo študentských čias.“
„Ako sa ten pán volá?“ opýtal sa koroner s pripraveným perom v ruke.
Pán Thipps sa viditeľne scvrkol.
„Obávam sa, že vám to nemôžem povedať,“ odvetil. „Viete – teda, ako sa ešte len dozviete – spôsobil by som mu nepríjemnosti, keby som vám povedal jeho meno, a to nemôžem urobiť – nie, to fakticky nemôžem urobiť, ani keby od toho závisel môj život. Nie!“ dodal, keď si uvedomil hrozivú aktuálnosť svojich posledných slov. „To naozaj nemôžem urobiť.“
„Ale, ale,“ zašomral si koroner.
Vojvodkyňa sa znova naklonila k Parkerovi. „Začínam toho malého Thippsa normálne obdivovať,“ povedala. Pán Thipps pokračoval.
„Keď sme prišli na stanicu v St. Pancras, chcel som ísť domov, no môj priateľ povedal, že to je vylúčené, vraj sme sa tak dávno nevideli a mali by sme si… mali trocha vyhodiť z kopýtka, tak sa vyjadril. Žiaľ, bol som priveľmi slabý a dal som sa presvedčiť, aby som s ním išiel do jedného z jeho obľúbených.brlohov‘. Náročky som použil toto slovo,“ povedal pán Thipps, „a uisťujem vás, pane, že keby som vedel, kam to ideme, nikdy by som tam nohou nevkročil.
Tašku som si uložil v úschovni batožín, pretože môj priateľ povedal, že by nám bola na ťarchu, a potom sme nasadli do taxíka, ktorý nás odviezol na roh ulíc Tottenham Court Road a Oxford Street. Potom sme išli kúsok pešo a zabočili sme do jednej z vedľajších ulíc – ako sa volala, si už nepamätám – kde boli otvorené dvere, z ktorých vychádzalo svetlo. Vnútri bol pult, za ktorým sedel akýsi muž, a môj priateľ kúpil lístky a ja som počul, ako mu muž za pultom hovorí čosi ako ‚ten váš priateľ‘, myslel tým mňa, a môj priateľ odvetil: ‚Ale áno, už tu bol, však, Alf?‘ – tak mi hovorili v škole – hoci vás uisťujem,“ – po týchto slovách sa pán Thipps zatváril veľmi vážne – „že som tam predtým nikdy nebol a nič na svete by ma nemohlo prinútiť, aby som také miesto ešte niekedy navštívil.
Potom sme po schodoch zišli do nejakej pivničnej miestnosti, kde sa podávali alkoholické nápoje, a môj priateľ ich niekoľko vypil a prinútil aj mňa, aby som jeden či dva vypil – hoci som spravidla abstinent – a dal sa do reči s ostatnými mužmi a dievčatami, čo tam boli. Bola to taká vulgárna spoločnosť, hoci musím priznať, že niektoré z tých mladých žien boli celkom pekné. Jedna z nich si sadla môjmu priateľovi na kolená a povedala mu, že je starý leňoško a máme ísť za ňou, a tak sme sa dostali do ďalšej miestnosti, kde bolo strašne veľa ľudí, ktorí tancovali všetky tie moderné tance. Môj priateľ išiel tancovať a ja som si sadol na pohovku. Jedna z tých mladých žien prišla ku mne a opýtala sa ma, či netancujem, a keď som jej povedal, že nie, tak sa ma opýtala, či jej nekúpim niečo na pitie. ‚Počuj, zlatko, pozvi ma na drink,‘ tak to povedala a ja som sa jej nato opýtal, či už náhodou nie je po policajnej hodine. Povedala, že na tom nezáleží, a tak som jej objednal drink – džin s čímsi horkým – pretože tá mladá žena to odo mňa zjavne očakávala a zdalo sa mi neslušné jej žiadosť odmietnuť. Bolo to však proti môjmu svedomiu – kupovať alkohol takému mladému dievčaťu. Potom ma objala okolo krku a pobozkala ma, akoby mi tým platila za ten drink, a mne to fakticky preniklo až k srdcu,“ povedal pán Thipps trocha dvojzmyselne, no nezvyčajne dôrazne.
V zadných radoch ktosi povedal: „Na zdravie!“ a ozval sa zvuk pripomínajúci hlasné cmuknutie.
„Okamžite vyveďte osobu, ktorá urobila ten nevhodný zvuk,“ povedal koroner so značným pohoršením. „Pokračujte, prosím, pán Thipps.“
„Asi tak o pol jednej,“ pokračoval pán Thipps, „zábava začala naberať obrátky, a pretože som tam, ako isto chápete, nechcel dlhšie byť, hľadal som svojho priateľa, aby som sa s ním rozlúčil. Našiel som ho s jednou z tých mladých žien a zdalo sa, že si výborne rozumejú, ak viete, čo chcem povedať. Môj priateľ jej sťahoval z pliec ramienka šiat, ona sa smiala a tak ďalej,“ povedal pán Thipps náhlivo, „a tak som si povedal, že sa nenápadne vytratím, keď vtom som začul dupot nôh a krik, a kým som si stihol uvedomiť, čo sa deje, vtrhlo dnu asi desať policajtov, niekto zhasol svetlá a všetci začali kričať a utekať – bolo to niečo príšerné. V tom zmätku ma niekto zrazil na zem a narazil som pritom hlavou o nejakú stoličku – preto som mal tú modrinu, na ktorú sa ma pýtala polícia. Strašne som sa bál, že sa odtiaľ nikdy nedostanem, všetko vyjde najavo a možno bude v novinách moja fotografia, keď vtom ma ktosi chytil za ruku – myslím, že to bola tá mladá žena, ktorej som kúpil džin – a povedala: Tadeto,‘ a previedla ma cez akúsi chodbu kamsi dozadu, kde ma vystrčila von. Potom so bežal nejakými neznámymi ulicami, až kým som sa neocitol na Goodge Street, kde som nasadol do taxíka a odviezol sa domov. Neskôr som si prečítal, čo písali o tej policajnej razii v novinách, a zistil som, že aj môjmu priateľovi sa podarilo ujsť, a keďže to nebolo nič, čo by som chcel vešať niekomu na nos a nechcel som narobiť nepríjemnosti svojmu priateľovi, nikomu som o tom nepovedal ani slovo. No je to pravda.“
„Dobre, pán Thipps,“ povedal koroner. „Istú časť vašej výpovede si budeme môcť preveriť. Meno vášho priateľa…“
„Nie,“ povedal pán Thipps odhodlane. „V nijakom prípade vám ho nemôžem povedať.“
„Dobre,“ povedal koroner. „Môžete nám teda povedať, o koľkej ste prišli domov?“
„Povedal by som, že asi o pol druhej. No chápete, bol som taký rozrušený…“
„Chápem. Išli ste hneď spať?“
„Áno, no najprv som zjedol sendvič a vypil pohár mlieka. Myslel som, že by ma to mohlo trocha napraviť, ako sa hovorí,“ dodal ospravedlňujúco. „Chápete, nie som zvyknutý tak neskoro v noci piť alkohol a navyše na lačný žalúdok.“
„Chápem. Nikto vás doma nečakal, kým sa vrátite?“
„Nie.“
„Ako dlho vám trvalo, než ste sa dostali do postele?“
Pán Thipps povedal, že asi pol hodiny.
„Boli ste predtým, než ste si ľahli, v kúpeľni?“
„Nie.“
„A v noci ste nič nepočuli?“
„Nie. Spal som ako zarezaný. Pretože som bol veľmi rozrušený, zobral som si prášok na spanie a ten spolu s únavou a tým mliekom spôsobil, že som okamžite zaspal a zobudil som sa až ráno, keď mi na dvere zabúchala Gladys.“
Ďalší výsluch pána Thippsa nepriniesol už nič zaujímavé. Áno, okno v kúpeľni bolo otvorené, keď tam ráno prišiel, je si tým istý, a slúžke kvôli tomu vyčistil žalúdok. Je pripravený odpovedať na všetky otázky a bude nesmierne šťastný, fakticky, keď sa podarí túto hroznú záležitosť objasniť.
Gladys Horrocksová uviedla, že je u pána Thippsa zamestnaná asi tri mesiace. Jej predchádzajúci zamestnávateľ môže potvrdiť jej bezúhonnosť. Medzi jej povinnosti patrí každý večer, keď o desiatej uloží do postele pani Thippsovú, skontrolovať celý byt. Áno, pamätá sa, urobila to aj v pondelok večer. Pozrela sa do všetkých izieb. Či si pamätá, či zatvárala v ten večer v kúpeľni okno? Nie, to by nemohla odprisahať, no keď ju ráno pán Thipps zavolal do kúpeľne, určite bolo otvorené. Pred pánom Thippsom v kúpeľni nebola. Áno, stávalo sa, že zabudla okno zatvoriť, najmä keď sa večer niekto kúpal a nechal zatiahnutú roletu. V pondelok večer sa kúpala pani Thippsová. Kúpe sa vždy v pondelok. Potom Gladys Horrocksová vyjadrila obavy, že v pondelok večer to okno naozaj nezatvorila a dodala, že za svoju zábudlivosť by si zaslúžila odseknúť hlavu.
Po týchto slovách sa svedkyňa pustila do plaču a dostala trocha vody, kým koroner sa osviežil tretím mentolovým cukríkom.
Keď sa svedkyňa pozviechala, uviedla, že sa predtým, než išla spať, naozaj pozrela do všetkých izieb. Nie, je úplne vylúčené, aby tá mŕtvola bola schovaná niekde v byte a ona si to nevšimla. Bola celý večer v kuchyni a tam je miesto sotva na to, aby sa tam vošiel parádny obedový servis, nieto nejaká mŕtvola. Stará pani Thippsová sedela v salóne. Áno, je si istá, že bola aj v jedálni. Ako to vie tak isto? Pretože tam bola nachystať mlieko a sendvič pre pána Thippsa. V jedálni nič nebolo – to môže odprisahať. Ani v jej izbe, ani v hale. Či sa pozrela aj do skrine v spálni a do komory? Nuž, to nie, to nemôže povedať. Nie je zvyknutá prehľadávať každý večer ľuďom byty a zisťovať, či nemajú niekde nejakú mŕtvolu. Takže v komore alebo v šatníku mohol byť niekto schovaný? Nuž, mohol.
V odpovedi na otázku jednej členky poroty Gladys Horrocksová uviedla, že áno, naozaj chodí s jedným mladým mužom. Volá sa Williams, Bill Williams – áno, William Williams, keď to musí byť. Povolaním je sklenár. Áno, bol niekoľkokrát v byte Thippsovcov. Či sa vyzná v byte? Nuž, dalo by sa to tak povedať. Či niekedy… nie, nikdy, a keby vedela, že slušnému dievčaťu budú klásť takéto otázky, nikdy by nebola súhlasila, že pôjde vypovedať. Pán vikár zo St. Mary môže potvrdiť jej bezúhonnosť i bezúhonnosť pána Williamsa. Pán Williams bol v byte naposledy asi pred dvoma týždňami.
Nie, nebolo to posledný raz, čo pána Williamsa videla. Naposledy ho videla v pondelok – áno, v pondelok večer. Nuž, keď teda musí povedať pravdu, tak musí. Áno, inšpektor ju poučil o jej právach, no nie je na tom nič zlé a bude lepšie, ak príde o miesto, než aby ju mali obesiť za vraždu, hoci je to hanba, že mladé dievča si nemôže dožičiť trocha zábavy bez toho, aby cez okno neprišla nejaká odporná mŕtvola a nenarobila jej problémy. Keď uložila pani Thippsovú do postele, vykĺzla z domu a išla do Čierneho barana na ples klampiarov a sklenárov. Išla tam spolu s pánom Williamsom, ktorý ju potom odprevadil domov. Ten jej môže dosvedčiť, kde bola, a že na tom nebolo nič zlé. Z plesu odišla ešte pred koncom. Keď sa vrátila, mohli byť asi dve hodiny. Kľúče od bytu si zobrala zo zásuvky pani Thippsovej, keď sa stará pani nepozerala. Prosila, aby dostala na ten večer voľno, no nedostala ho, pretože pán Thipps bol odcestovaný a pani Thippsová by zostala doma sama. Veľmi ľutuje, že urobila to, čo urobila, a vie, že za to bude potrestaná. Keď sa vrátila, nepočula nič podozrivé. Išla hneď spať a byt vôbec neskontrolovala. Najradšej by ani nežila.
Nie, Thippsovci nemávajú nijaké návštevy: žijú veľmi utiahnuto. Ráno našla vonkajšie dvere zatvorené na zástrčku ako zvyčajne. Nikdy neuverí, že by pán Thipps mohol urobiť niečo zlé.
Ďakujem vám, slečna Horrocksová. Zavolajte Georgianu Thippsovú a zapáľte svetlá.
Výsluch pani Thippsovej priniesol viac zábavy ako poučenia a bol dokonalou ukážkou hry „ty sa pýtaš, ja neviem na čo“. Po štvrťhodinovom utrpení sa koroner so strhaným hlasom i nervami vzdal a nechal posledné slovo starej panej.
„Zbytočne mi chcete nahnať strach, mladý muž,“ povedala gurážna osemdesiatnička, „a tými odpornými mentolkami si len kazíte žalúdok.“
V tej chvíli sa v sále postavil akýsi mladík a dožadoval sa, aby mohol vypovedať. Keď vysvetlil, že je William Williams, povolaním sklenár, zložil prísahu a potvrdil svedectvo Gladys Horrocksovej, ktorá s ním v pondelok večer bola u Čierneho barana. Do bytu Thippsovcov sa podľa jeho odhadu vrátili krátko pred druhou, no určite nie skôr ako o 1.30. Ľutuje, že prehovoril slečnu Horrocksovú, aby s ním išla na ples, keď to nemala dovolené. Ani keď prišiel po ňu, ani keď ju odprevádzal, nespozoroval na Prince of Wales Road nič podozrivé.
Inšpektor Sugg vypovedal, že ho k prípadu zavolali v utorok ráno asi o pol deviatej. Správanie Gladys Horrocksovej mu pripadalo podozrivé, a tak ju zadržal. Keď neskôr získal informácie, ktoré ho priviedli k podozreniu, že postihnutý mohol byť zavraždený v predchádzajúcu noc, zadržal aj pána Thippsa. Nenašiel nijaké dôkazy o násilnom vniknutí do bytu. V kúpeľni na okennom ráme boli stopy, nasvedčujúce, že sa niekto mohol dostať dnu touto cestou. Na dvore pod oknom neboli nijaké odtlačky nôh či stopy od rebríka; dvor je totiž vyasfaltovaný. Preskúmal aj strechu, no nič tam nenašiel. Podľa jeho názoru mŕtvolu do bytu niekto doniesol už skôr, do večera ju niekde schovával a v noci potom za pomoci slúžky odišiel cez okno v kúpeľni. Prečo v tom prípade slúžka nepustila tú osobu von cez dvere? Nuž, možno ju aj pustila. Či našiel nejaké stopy, ktoré by nasvedčovali, že v byte bola ukrytá mŕtvola alebo nejaká osoba, alebo oboje? Nenašiel nič, čo by nasvedčovalo, že tam mŕtvola a nejaká osoba ukryté byť nemohli. Aké dôkazy ho vedú k domnienke, že dotyčný zomrel práve tej noci?
Po tejto otázke inšpektor Sugg zjavne zneistel a začal sa vykrúcať, odvolávajúc sa na svoje profesionálne skúsenosti. Keď však koroner trval na odpovedi, priznal, že také dôkazy neexistujú.
Jeden z porotcov: „Zanechal páchateľ nejaké odtlačky prstov?“
Inšpektor Sugg: „Nejaké odtlačky sa našli na vani, páchateľ mal však rukavice.“
Koroner: „Vyvodzujete z toho nejaké závery týkajúce sa skúseností páchateľa?“
Inšpektor Sugg: „Zdá sa, že to bol veľmi skúsený zločinec.“
Porotca: „Myslíte si, že je to v súlade s osobou pána Thippsa, inšpektor?“
Inšpektor mlčal.
Koroner: „Po tom, čo ste tu počuli, trváte ešte vždy na obvinení vznesenom proti Alfrédovi Thippsovi a Gladys Horrocksovej?“
Inšpektor Sugg: „Pokladám to všetko za krajne podozrivé. Thippsova výpoveď nie je ničím a nikým potvrdená, a pokiaľ ide o to dievčisko, Horrocksovú, ako môžeme vedieť, že v tom nemá prsty aj ten Williams?“
William Williams: „Čo si to dovoľujete? Môžem vám priviesť sto svedkov, ktorí…“
Koroner: „Ticho, prosím. Prekvapuje ma, inšpektor, že môžete vysloviť svoju domnienku takýmto spôsobom. Je to prinajmenšom nevhodné. Mimochodom, môžete nám povedať, či polícia v pondelok v noci skutočne uskutočnila raziu v nejakom nočnom klube v blízkosti St. Giles’s Circus?“
Inšpektor Sugg (namosúrene): „Mám dojem, že tam niečo také bolo.“
Koroner: „Nepochybujem o tom, že si to teraz zistíte presne. Zdá sa mi, že som o tom čítal niečo v novinách. Ďakujem vám, inšpektor, to je všetko.“
Nasledovalo niekoľko svedkov, ktorí potvrdili mravnú bezúhonnosť pána Thippsa a Gladys Horrocksovej, a potom koroner oznámil svoj úmysel pristúpiť k výpovediam lekárov.
„Sir Julian Freke.“
Keď slávny lekár kráčal k miestu vyhradenému pre svedkov, v súdnej sieni nastal značný rozruch. Bol to nielen významný človek, ale aj muž imponujúci svojím výzorom – široké plecia, vzpriamené držanie tela a vlasy pripomínajúce leviu hrivu. Koronerov úradník mu so zvyčajným ospravedlňujúcim zamumlaním podal bibliu, ktorú pobozkal ako svätý Pavol znižujúci sa k tomu, aby sa prispôsobil nezmyselnému rituálu poverčivých Korinťanov.
„Vždy som hovorila, že je to krásny muž,“ pošepkala vojvodkyňa Parkerovi. „Vyzerá presne ako William Morris s tou svojou hrivou a bradou a ohnivými očami… títo muži, ktorí sú pre niečo zapálení, sú báječní… niežeby som si myslela, že socializmus je omyl… musí to fungovať – so všetkými tými nádhernými ľuďmi, ktorí sú takí dobrí a šťastní, a na nebi nikdy nie je ani obláčik… hovorím o Morrisových Novinkách z Utópie… v skutočnom živote je to však ťažko uskutočniteľné. Veda – to je niečo iné… keby som mala na to nervy, istotne by som za sirom Julianom zašla… len tak, pozrieť sa naňho… také oči privádzajú človeka na rozličné myšlienky, a to je to, čo väčšina týchto ľudí potrebuje, ibaže ja som ich nikdy nemala – myslím tie nervy. Čo myslíte, je to tak?“
„Ste sir Julian Freke,“ opýtal sa koroner, „bytom na Prince of Wales Road v Battersea, kde ste primárom chirurgického oddelenia nemocnice svätého Lukáša?“
Sir Julian kývnutím hlavy stručne odobril takúto charakteristiku svojej osoby.
„Boli ste prvý lekár, ktorý videl mŕtveho?“
„Áno.“
„A potom ste v spolupráci s doktorom Grimboldom zo Scotland Yardu uskutočnili pitvu postihnutého?“
„Áno.“
„Zhodujete sa v názore na príčinu jeho smrti?“
„Zhruba áno.“
„Mohli by ste porote porozprávať, ako sa na to všetko pozeráte?“
„Áno. V pondelok ráno som v pitevni nemocnice svätého Lukáša pracoval na svojich výskumoch, keď mi asi o deviatej hodine oznámili, že by sa so mnou chcel rozprávať inšpektor Sugg. Povedal mi, že v Domoch kráľovnej Karolíny číslo 59 sa za záhadných okolností našlo telo mŕtveho muža. Opýtal sa ma, či by nemohlo ísť o nevydarený žart niektorého medika z našej nemocnice. Po nahliadnutí do nemocničných záznamov som ho mohol ubezpečiť, že z pitevne nijaká mŕtvola nezmizla.“
„Kto má u vás mŕtvoly na starosti?“
„Zriadenec William Watts.“
„Je William Watts prítomný?“ opýtal sa koroner svojho úradníka.
Ukázalo sa, že William Watts je prítomný a ak to koroner bude pokladať za potrebné, môže byť predvolaný.
„Predpokladám, že nie je možné, aby sa do nemocnice dostala nejaká mŕtvola bez vášho vedomia, sir Julian.“
„To rozhodne nie.“
„Ďakujem vám. Poprosím vás, aby ste pokračovali vo svojej výpovedi.“
„Inšpektor Sugg sa ma potom opýtal, či by som mohol poslať nejakého lekára, aby sa išiel na tú mŕtvolu pozrieť. Povedal som mu, že pôjdem ja sám.“
„Prečo ste sa rozhodli ísť sám?“
„Priznávam sa k svojmu podielu na obyčajnej ľudskej zvedavosti, pán koroner.“
Vzadu v súdnej sieni sa ozval smiech jedného z medikov.
„Keď som prišiel do príslušného bytu, našiel som postihnutého ležať na chrbte vo vani. Prezrel som ho a dospel som k záveru, že príčinou smrti bol silný úder do zátylku, ktorý vysunul štvrtý a piaty krčný stavec, poškodil miechu a spôsobil vnútorné krvácanie s čiastočným ochrnutím mozgu. Usúdil som, že postihnutý je mŕtvy aspoň dvanásť hodín, možno dlhšie. Iné známky násilia som na tele nenašiel. Postihnutý bol silný, dobre živený muž vo veku päťdesiat až šesťdesiat rokov.“
„Je podľa vás možné, aby si postihnutý svoje smrteľné zranenie spôsobil sám?“
„To rozhodne nie. Zapríčinil ho úder ťažkým tupým predmetom, vedený zozadu so značnou silou a presne mierený. Je absolútne vylúčené, aby si ho postihnutý spôsobil sám.“
„A nemohol to byť dôsledok nejakej nehody?“
„To je, samozrejme, možné.“
„Keby sa napríklad postihnutý pozeral von z okna a zrazu mu na krk spadol nadvihnutý okenný rám?“
„Nie, v tom prípade by sa totiž našli stopy po dusení sa a mŕtvy by okrem toho mal na krku pomliaždeninu.“
„Mohol ho však zabiť nejaký ťažký predmet, ktorý náhodou naňho spadol?“
„Mohol.“
„Myslíte si, že smrť nastala okamžite?“
„Ťažko povedať. Taký úder mohol veľmi ľahko spôsobiť smrť okamžite, alebo postihnutý mohol čiastočne ochrnúť a ešte nejaký čas žiť. Ja osobne sa prikláňam k názoru, že postihnutý ešte niekoľko hodín žil. Vychádzam pritom zo stavu mozgu, ako sa javil pri pitve. Musím však povedať, že v tomto bode sme s doktorom Grimboldom nedosiahli úplnú zhodu.“
„Viem, že bola vyslovená istá domnienka, pokiaľ ide o totožnosť postihnutého. Vy sám ho nemôžete identifikovať?“
„To rozhodne nie. Nikdy predtým som ho nevidel. Domnienka, na ktorú narážate, je absurdná a nemala byť nikdy vyslovená. Do dnešného rána som nevedel, že taká domnienka vôbec existuje. Keby som sa to dozvedel skôr, vedel by som, ako s ňou urobiť krátky proces. Zároveň by som chcel vyjadriť svoje rozhorčenie nad tým, že bol spôsobený zbytočný šok dáme, s ktorou mám tú česť sa poznať.“
Koroner: „Nie je to moja vina, sir Julian, ja s tým nemám nič spoločné. Súhlasím s vami, že by bolo vhodnejšie, keby sa s vami poradili.“
Novinári si zúrivo robili poznámky, diváci v súdnej sieni sa vypytovali jeden druhého, čo to má znamenať, a porota sa usilovala tváriť, že vie, o čo ide.
„Prejdime teraz k otázke cvikra, ktorý sa našiel na tele mŕtveho. Je pre vás ako lekára niečím zaujímavý?“
„Sú na ňom nezvyčajné šošovky. Špecialista – očný lekár by vám zrejme povedal viac, za seba však môžem povedať, že by som očakával, že okuliare s takými silnými šošovkami budú patriť staršiemu človeku, než bol postihnutý.“
„Povedzte, ako lekár, ktorý má veľa príležitostí skúmať ľudské telo, vydedukovali ste na základe vzhľadu mŕtveho niečo o jeho osobných zvykoch?“
„Povedal by som, že to bol zámožný človek, ktorý sa však k peniazom dostal iba nedávno. Jeho zuby boli v zlom stave a na jeho rukách bolo vidieť, že ešte nedávno manuálne pracoval.“
„Mohol to byť, napríklad, austrálsky kolonista, ktorý zrazu zbohatol?“
„Niečo také. Aj keď to, ako isto pochopíte, nemôžem tvrdiť s istotou.“
„Pravdaže nie. Ďakujem vám, sir Julian.“
Ďalší predvolaný lekár, doktor Grimbold, potvrdil do najmenších detailov výpoveď svojho významného kolegu až na to, že podľa jeho názoru smrť nastala až niekoľko dní po údere. Povedal, že dlho váhal, kým sa odvážil vysloviť názor odlišný od názoru sira Juliana Freka, a je možné, že sa mýli. Dá sa to ťažko odhadnúť. Keď on videl telo, postihnutý bol podľa jeho názoru mŕtvy už najmenej dvadsaťštyri hodín.
Znova bol predvolaný inšpektor Sugg. Môže porote povedať, aké kroky boli podniknuté na určenie totožnosti mŕtveho?
Opis mŕtveho zaslali všetkým policajným staniciam a uverejnili vo všetkých novinách. A čo domnienka, ktorú vyslovil sir Julian Freke – že postihnutý mohol byť austrálsky kolonista či niečo také? Pátrala polícia aj v prístavoch? Áno. A s akým výsledkom? S vôbec nijakým. Neprihlásil sa nikto, kto by mohol mŕtveho identifikovať? Prihlásili sa desiatky ľudí, no nikomu sa nepodarilo určiť jeho totožnosť. Vyvinula polícia nejaké úsilie pri sledovaní stopy, ktorú predstavuje ten cviker? Inšpektor Sugg požiadal, aby v záujme ďalšieho vyšetrovania nemusel na túto otázku odpovedať. Mohla by sa porota na ten cviker pozrieť? Cviker predložili porote.
Potom predvolali Williama Wattsa a ten potvrdil tú časť výpovede sira Juliana Freka, ktorá sa týkala mŕtvol v pitevni. Vysvetlil systém ich evidencie. Mŕtvoly zvyčajne dostávajú z chudobincov a štátnych nemocníc. Sú výlučne pod jeho dozorom. Nie je možné, aby sa ku kľúčom dostal niektorý z mladých medikov. Či nemá sir Julian Freke alebo niektorý z ostatných lekárov zamestnaných v nemocnici vlastné kľúče od miestnosti, kde sú uložené mŕtvoly? Nie, nemá, dokonca ani sir Julian Freke. Či boli kľúče v ten pondelok celú noc uňho? Áno. Táto otázka je napokon nepodstatná, pretože v pitevni nijaká mŕtvola nechýba, ani nikdy nechýbala, však? Presne tak.
Koroner sa potom obrátil na porotcov, aby im pripomenul, že tu nie sú na to, aby sa dohadovali o postihnutom, kto to bol alebo nebol, ale na to, aby rozhodli o príčine jeho smrti. Pripomenul im, že ich úlohou je na základe výpovedí lekárov uvážiť, či mohlo ísť o nešťastnú náhodu, samovraždu, alebo či to bola úkladná vražda, prípadne zabitie. Ak usúdia, že na to nie je dostatok dôkazového materiálu, môžu vyniesť výrok, ktorý nebude dôvod smrti bližšie špecifikovať. V každom prípade ich výrok nesmie nikoho poškodiť a ak sa uznesú, že to bola vražda, celé dôkazové konanie sa bude musieť opakovať pred policajným súdom. Potom ich prepustil s nevyslovenou požiadavkou, aby im to pridlho netrvalo.
Sir Julian Freke počas svojej výpovede zazrel vojvodkyňu a teraz prišiel za ňou, aby sa s ňou pozdravil.
„Roky som vás nevidela,“ povedala vojvodkyňa. „Ako sa vám darí?“
„Stále mám strašne veľa práce,“ odvetil slávny lekár. „Teraz mi napríklad vyšla nová kniha. Takéto záležitosti oberajú človeka o čas. Už ste boli s lady Levyovou?“
„Nie, ešte som ju, chuderku, nenavštívila,“ odvetila vojvodkyňa. „Prišla som do Londýna iba dnes ráno – kvôli tomuto. Pani Thippsová totiž teraz býva u mňa – chápete, zasa jedna z výstredností môjho syna Petra. Chuderka Christine! Musím za ňou zájsť. Toto je pán Parker,“ dodala, „vyšetruje ten prípad.“
„Och,“ povedal sir Julian a na chvíľu sa odmlčal. „Som veľmi rád, že vás poznávam,“ povedal po chvíli Parkerovi tichým hlasom. „Už ste hovorili s lady Levyovou?“
„Áno, dnes dopoludnia.“
„Požiadala vás, aby ste pokračovali v pátraní?“
„Áno,“ odvetil Parker. „Myslí si,“ dodal, „že sira Reubena môže držať v zajatí niektorý z jeho finančných rivalov, alebo ho mohli uniesť nejakí darebáci, aby vymáhali výkupné.“
„A je to aj váš názor?“
„Pripadá mi to veľmi pravdepodobné,“ odvetil Parker úprimne.
Sir Julian znova zaváhal.
„Bol by som rád, keby ste ma odprevadili, keď sa toto tu skončí,“ povedal.
„S najväčšou radosťou,“ odvetil Parker.
V tej chvíli sa porotcovia vrátili a zaujali svoje miesta. V súdnej sieni nastal šum a potom hrobové ticho. Koroner sa obrátil na predsedu poroty a opýtal sa ho, či sa porota dohodla na svojom výroku.
„Dohodli sme sa na tom, pán koroner, že postihnutý zomrel na následky úderu do chrbtice, no domnievame sa, že nie je dostatok dôkazového materiálu, ktorý by preukázal, ako k tomuto úderu došlo.“
Parker a sir Julian Freke kráčali spolu po ulici.
„Až do dnešného rána, keď som sa stretol s lady Levyovou,“ povedal slávny lekár, „som nemal najmenšie tušenie, že niekomu vôbec zišlo na um spájať túto záležitosť so zmiznutím síra Reubena. Je to úplne absurdná domnienka, ktorá sa mohla zrodiť iba v hlave toho smiešneho inšpektora. Keby som tušil, čo mu víri v hlave, mohol som mu to vyhovoriť a bolo by sa tomuto všetkému predišlo.“
„Usiloval som sa o to zo všetkých síl,“ povedal Parker. „Hneď ako ma k prípadu zavolali…“
„Kto vás zavolal, ak sa smiem opýtať?“ vyzvedal sa sir Julian.
„Najprv služobníctvo a potom mi napísal strýko sira Reubena, pán Levy z Portman Square, aby som pokračoval vo vyšetrovaní.“
„A lady Levyová teraz jeho pokyny potvrdila?“
„Prirodzene,“ odvetil Parker trocha prekvapený. Sír Julian na chvíľu zmĺkol.
„Obávam sa, že som to bol ja, kto Sugga na túto myšlienku priviedol,“ povedal Parker kajúcne. „Keď sir Reuben zmizol, mojím prvým krokom bolo, že som začal preskúmavať všetky dopravné nehody, samovraždy a podobné prípady, ktoré sa stali v priebehu predchádzajúceho dňa, a v rámci rutiny som sa šiel pozrieť aj na tú mŕtvolu v Battersea. Prirodzene, hneď som zistil, že to je absurdná myšlienka, no Sugg sa jej chytil a doteraz sa jej nepustil. Na druhej strane je pravda, že medzi tvárou toho mŕtveho muža a portrétmi sira Reubena, ktoré som mal možnosť vidieť, je značná podoba.“
„Značná povrchná podoba,“ povedal sir Julian. „Horná polovica tváre nie je ničím pozoruhodná, takých sú tisíce, a pretože sir Reuben nosil hustú bradu, nebolo možné porovnať tvar jeho úst a sánky s tvarom úst a sánky toho mŕtveho muža. Viem preto pochopiť, že niekomu taká myšlienka mohla zísť na um. No len preto, aby ju vzápätí mohol zavrhnúť. Veľmi ma to zarmucuje,“ dodal, „pretože celá tá záležitosť spôsobila bolesť lady Levyovej. Možno viete, pán Parker, že som starý, hoci by som nemohol povedať, že dôverný, priateľ Levyovcov.“
„Niečo také som počul.“
„Áno. Keď som bol mladý, tak som… slovom, pán Parker, dúfal som, že sa raz ožením s lady Levyovou.“ (Parker zo seba vydal svoj zvyčajný súcitný povzdych.) „Potom som sa už nikdy neoženil, ako viete,“ pokračoval sir Julian. „Zostali sme dobrými priateľmi. Vždy som robil, čo bolo v mojich silách, aby som ju uchránil pred žiaľom.“
„Verte mi, sir Julian,“ povedal Parker, „že s vami a s lady Levyovou cítim. Urobil som všetko, čo sa dalo, aby som inšpektorovi Suggovi ten nápad vytĺkol z hlavy. Žiaľ, nešťastnou náhodou sa stalo, že sira Reubena videli v ten večer na Battersea Park Road…“
„Ach, áno,“ povedal sir Julian. „Už sme doma. Pán Parker, nechcete ku mne na chvíľu zájsť na čaj alebo na pohárik whisky?“
Parker toto pozvanie bez váhania prijal, pretože cítil, že si majú ešte čo povedať.
Obaja muži vošli do štvorcovej, prepychovo zariadenej haly s kozubom na rovnakej strane ako dvere a schodmi vedúcimi na poschodie oproti. Po ich pravici boli otvorené dvere do jedálne, a keď sir Julian zazvonil, objavil sa na druhom konci haly sluha.
„Čo si dáte?“ opýtal sa sir Julian.
„Po tej ľadovni, z ktorej sme práve prišli,“ povedal Parker, „by mi bodlo vedro horúceho čaju – pokiaľ sa vám ako neurológovi taká myšlienka neprieči.“
„Ak súhlasíte, aby nebol priveľmi silný,“ povedal sir Julian rovnakým tónom, „nemám námietky. Čaj do knižnice, ale hneď,“ povedal sluhovi a viedol svojho hosťa na poschodie.
„Okrem jedálne miestnosti na prízemí zväčša nepoužívam,“ vysvetľoval, keď ho uvádzal do malej, ale príjemnej knižnice na poschodí. „Táto miestnosť susedí s mojou spálňou a je pre mňa šikovnejšia. Trávim tu síce iba časť dňa, no pre moju výskumnú prácu v nemocnici je veľmi výhodne umiestnená. Väčšinu svojich výskumov robím práve tu. Keď teoretik zanedbá prax, pán Parker, je to jeho koniec. Pitva je základ každej dobrej teórie a každej správnej diagnózy. Človek si musí udržať ruku a oko v cviku. Toto miesto je pre mňa oveľa dôležitejšie ako Harley Street. Jedného dňa zatvorím ordináciu – a budem si tu v pokoji pitvať svoje mŕtvoly a písať svoje knihy. Ach, pán Parker, v živote človeka je tak veľa vecí, ktoré nie sú ničím iným než mrhaním času!“
Parker jeho slová potvrdil.
„Veľmi často sa stáva,“ pokračoval sir Julian, „že sa k vedeckej práci – ktorá vyžaduje najvyššie sústredenie a nasadenie všetkých síl a schopností – dostanem až v noci po celodennej drine pri umelom osvetlení, ktoré je síce v našej pitevni vynikajúce, no oveľa viac namáha oči než denné svetlo. Nepochybujem však, že vy musíte pracovať aj za horších okolností.“
„Nuž, niekedy áno,“ povedal Parker. „No viete,“ dodal, „okolnosti sú takpovediac súčasťou práce.“
„Presne tak, presne tak,“ pritakával sir Julian. „Chcete povedať, že ani lupič nepredvádza svoje metódy za bieleho dňa a ani vám pre radosť nezanechá odtlačok svojej nohy uprostred kopy vlhkého piesku, však?“
„Spravidla nie,“ povedal detektív, „no nepochybujem o tom, že veľa chorôb, ktoré skúmate, sa správa rovnako rafinovane ako ten najprešibanejší lupič.“
„To máte teda pravdu,“ prisvedčil sir Julian so smiechom, „a môžeme byť obaja hrdí, keď pre dobro spoločnosti vieme tak lupičov, ako aj choroby vystopovať. Napríklad také neurózy sú ako najrafinovanejší zločinci – vedia sa zamaskovať ako…“
„Ako Leon Kestrel, majster prestrojenia,“ doplnil Parker, ktorý sa ani vo voľnom čase nevedel odpútať od svojho zamestnania a čítaval detektívky predávané v staničných kioskoch.
„Nepochybne,“ povedal sir Julian, ktorý ich nečítaval, „a vedia dokonale ukrývať všetky svoje stopy. Keď však viete hľadať a rozrežete skalpelom mŕtvolu, či ešte lepšie živé telo, vždy tie stopy nájdete – stopy dysfunkcií a porúch spôsobených šialenstvom, chorobou, alkoholom alebo nejakou inou pliagou. Problém však je zistiť ich príčinu iba na základe pozorovania vonkajších príznakov – hystérie, zločinu, zbožnosti, strachu, bojazlivosti, svedomia, či čo všetko to môže byť. Tak ako vy sa pozeráte na výsledok krádeže či vraždy a hľadáte stopy po zločincovi, ja sa pozerám na záchvaty hystérie či prehnanej zbožnosti a pátram po malom mechanickom podráždení, ktoré ich spôsobilo.“
„Domnievate sa, že všetky tieto záležitosti sú fyziologického pôvodu?“
„Prirodzene. Viem, že vzniká aj iná myšlienková škola, pán Parker, jej zástancovia sú však zväčša šarlatáni alebo ľudia podliehajúci sebaklamu. ‚Sie haben sich so weit darin eingel-heimnisst‘, že tým svojim nezmyslom začínajú veriť. Kiežby som mohol preskúmať ich mozgy, pán Parker. Ukázal by som vám malé defekty v bunkách – zlyhania a krátke spojenia nervov, ktoré majú na svedomí takéto názory a takéto knihy. Keď vám to však nemôžem ukázať dnes,“ dodal, chmúrne hľadiac na svojho hosťa, „budem vám to môcť ukázať zajtra… alebo o rok… alebo ešte predtým, než zomriem.“
Niekoľko minút sedel s pohľadom upretým do ohňa a po žltohnedej brade mu tancovalo červené svetlo, ktoré dodávalo zodpovedajúci lesk aj jeho neúprosným očiam.
Parker potichu popíjal čaj a pozoroval ho. Vcelku ho však príčiny nervových porúch až natoľko nezaujímali, a tak mysľou zablúdil k lordovi Petrovi, bojujúcemu práve v Salisbury s obávaným Crimpleshamom. Ak lord Peter chce, aby za ním prišiel, značí to, že buď sa Crimplesham vzpiera, alebo sa objavila nejaká iná stopa, po ktorej sa treba vydať. Bunter však povedal, že stačí, keď príde zajtra, a to je dobre. Napokon tá záležitosť v Battersea nie je jeho starosť. Už aj tak stratil veľa drahocenného času tým, že bol na tom bezvýslednom súdnom vyšetrovaní a mal by konečne pohnúť so svojím vlastným prípadom. Ešte musí navštíviť Levyho tajomníka a pozrieť sa na tú záležitosť s peruánskou ropou. Pozrel sa na hodinky.
„Je mi veľmi ľúto – budem sa musieť ospravedlniť…“ zamrmlal a vstal.
Sir Julian sa strhol a vrátil sa do reality.
„Povinnosti volajú?“ opýtal sa s úsmevom. „To viem pochopiť. Nebudem vás zdržiavať. Chcel som vám však niečo povedať. Niečo, čo súvisí s prípadom, ktorý vyšetrujete, ibaže neviem… nerád by som…“
Parker si znova sadol a zo svojej tváre a správania zahnal všetky známky chvatu.
„Budem vám veľmi vďačný za každú pomoc, ktorú mi poskytnete.“
„Obávam sa, že to bude skôr komplikácia ako pomoc,“ povedal sir Julian a krátko sa zasmial. „Vám to zničí jednu nádejnú stopu a ja vyzradím lekárske tajomstvo. No pretože to do istej miery – čírou náhodou – už vyšlo najavo, azda to tak bude lepšie.“
Parker vydal zo seba povzbudzujúci zvuk, ktorý sa medzi laikmi používa namiesto kňazského pobádania: „A čo bolo ďalej, syn môj?“
„Sir Reuben Levy išiel v pondelok večer na návštevu ku mne,“ povedal sir Julian.
„Áno?“ povedal Parker bez akéhokoľvek výrazu v tvári.
„Dôvodom jeho návštevy bolo isté vážne podozrenie týkajúce sa jeho zdravotného stavu,“ povedal sir Julian pomaly, ako keby zvažoval, koľko toho môže bez ujmy na svojej cti prezradiť cudziemu človeku. „Navštívil radšej mňa ako svojho osobného lekára, pretože mu veľmi záležalo na tom, aby tú záležitosť udržal v tajnosti pred svojou ženou. Ako som vám už povedal, dosť dobre sme sa poznali a v lete sa so mnou radila aj lady Levyová, ktorá mala problémy s nervami.“
„Bol u vás vopred objednaný?“ opýtal sa Parker.
„Prepáčte, čo ste povedali?“ spýtal sa sir Julian roztržito.
„Bol u vás objednaný?“
„Objednaný? Nie. Zjavil sa u mňa z ničoho nič krátko po večeri, keď som ho vôbec nečakal. Zaviedol som ho sem hore a tu som ho vyšetril. Odišiel odo mňa asi tak okolo desiatej.“
„Môžem sa vás opýtať, aký bol výsledok vyšetrenia sira Reubena?“
„Prečo to chcete vedieť?“
„Mohlo by nám to osvetliť… teda pomôcť nám vytvoriť si predstavu o jeho ďalšom správaní,“ povedal Parker opatrne. Zdalo sa, že táto informácia akosi nezapadá do celkového rámca prípadu a Parker uvažoval, či je to len náhoda, že sir Reuben zmizol práve v tú noc, keď bol navštíviť lekára.
„Chápem,“ povedal sir Julian. „Áno. Môžem vám povedať – je to však dôverné – že som zistil dôvody na vážne podozrenie, no zatiaľ bez akejkoľvek istoty.“
„Ďakujem. Sir Reuben teda od vás odišiel o desiatej?“
„Približne tak. Nezmieňoval som sa o tej záležitosti, pretože sirovi Reubenovi naozaj veľmi záležalo na tom, aby jeho návšteva u mňa zostala v tajnosti a nejaká nehoda na ulici či niečo také neprichádzalo do úvahy, lebo o polnoci sa sir Reuben šťastne vrátil domov.“
„Presne tak,“ povedal Parker.
„Bolo by to – a aj to je – vyzradenie lekárskeho tajomstva,“ povedal sir Julian, „a hovorím vám to iba preto, že sira Reubena v ten večer videli na Battersea Park Road. Povedal som si, že to radšej vybavím medzi nami dvoma, než aby ste tu mali snoriť a vypytovať sa môjho služobníctva, pán Parker. Prepáčte, že vám to hovorím tak otvorene.“
„Zaiste,“ povedal Parker. „Viem, že moja profesia nie je vždy príjemná – v tomto ohľade ju vôbec neobhajujem, sir Julian. Som vám veľmi zaviazaný, že ste mi to povedali. Inak by som mohol stratiť veľa drahocenného času sledovaním falošnej stopy.“
„Verím, že vás nemusím žiadať, aby ste to, čo som vám povedal, pokladali za prísne dôverné,“ povedal slávny lekár. „Keby sa to rozchýrilo, sirovi Reubenovi by to mohlo len uškodiť a jeho žene by to spôsobilo bolesť, odhliadnuc od toho, že mňa by to pred mojimi pacientmi postavilo do veľmi nepriaznivého svetla.“
„Sľubujem vám, že si celú vec nechám pre seba,“ povedal Parker. „Prirodzene až na to,“ dodal náhlivo, „že o nej budem musieť informovať svojho kolegu.“
„Vy na tom prípade pracujete s nejakým kolegom?“
„Áno.“
„Čo je to za človeka?“
„Je absolútne diskrétny, môžete sa spoľahnúť, sir Julian.“
„Je to policajný úradník?“
„Vaša dôverná informácia sa do záznamov Scotland Yardu nedostane, nemusíte sa obávať.“
„Vidím, že viete byť diskrétny, pán Parker.“
„Aj my máme svoju profesionálnu etiku, sir Julian.“

Keď sa Parker vrátil do svojho bytu na Great Ormond Street, čakal ho tam telegram, v ktorom stálo: „Zostaň v Londýne. Všetko je v poriadku. Vrátim sa zajtra. Wimsey.“

SIEDMA KAPITOLA

Keď sa lord Peter na druhý deň tesne pred obedom a krátko po tom, čo uskutočnil overovací prieskum v Balhame a v okolí stanice Victoria, vrátil do svojho bytu, uvítal ho pri dverách Bunter (ktorý zo stanice Waterloo išiel priamo domov) s telefonickým odkazom a prísnym pohľadom guvernantky.
„Volala lady Swaffhamová, mylord. Dúfa, že vaše lordstvo nezabudlo, že má u nej dnes obedovať.“
„Veruže zabudlo, Bunter, a chystá sa na to znova zabudnúť. Mali ste jej povedať, že som náhle podľahol mozgovej chrípke, no veniec nech neposiela.“
„Lady Swaffhamová povedala, mylord, že s vami ráta. Včera sa stretla s vojvodkyňou z Denveru…“
„Ak tam bude moja švagriná, tak ma tam nikto nedostane – a hotovo!“ povedal lord Peter rezolútne.
„Prepáčte, mylord, nemal som na mysli vašu švagrinú, ale. vašu pani matku.“
„Čo robí moja mama v Londýne?“
„Predpokladám, že prišla kvôli súdnemu vyšetrovaniu, mylord.“
„Naozaj – to sme prepásli, Bunter.“
„Áno, mylord. Jej Milosť obeduje u lady Swaffhamovej.“
„Bunter, nemôžem ísť. Naozaj nemôžem. Povedzte, že ležím v posteli s čiernym kašľom, a požiadajte moju matku, aby po obede prišla ku mne.“
„Dobre, mylord. No u lady Swaffhamovej bude aj pani Fraylová, mylord, a pán Milligan…“
„Ktože tam bude?“
„Pán John P. Milligan, mylord, a…“
„Preboha, Bunter, prečo ste mi to hneď nepovedali? Je ešte čas, aby som sa tam dostal prv ako on? Je. Odchádzam. Keď si zoberiem taxík, tak tam môžem byť…“
„V týchto nohaviciach nie,“ povedal Bunter a s úctivou neústupčivosťou zablokoval cestu k dverám.
„Och, Bunter,“ prosíkalo jeho lordstvo, „pustite ma, prosím vás – iba tento jediný raz. Neviete si predstaviť, aké je to dôležité.“
„V nijakom prípade, mylord. Ani keby ma to malo stáť miesto.“
„Tie nohavice sú celkom dobré, Bunter.“
„No nie pre lady Swaffhamovú, mylord. Okrem toho vaše lordstvo zabúda na toho muža, ktorý do vás v Salisbury narazil kanvou na mlieko.“
A Bunter položil obviňujúci ukazovák na malú mastnú škvrnku, čo sa črtala na svetlej látke.
„Kiežby som vám nikdy nedovolil, aby ste vyrástli na privilegovaného rodinného sluhu,“ povedal lord Peter trpko a odhodil svoju vychádzkovú paličku do stojana na dáždniky. „Nemáte predstavu, čo môže moja matka spôsobiť.“
Bunter sa ponuro usmial a pustil svoju obeť.
Keď bezchybne oblečeného lorda Petra uviedli do salóna lady Swaffhamovej, na obed bolo už pomerne neskoro a jeho matka, vdova po vojvodovi z Denveru, sedela na pohovke, zabraná do dôverného rozhovoru s pánom Johnom P. Milliganom z Chicaga.
„Veľmi ma teší, že vás poznávam, vojvodkyňa,“ znela úvodná veta tohto finančníka, „a chcem sa vám poďakovať za vaše nesmierne láskavé pozvanie. Ubezpečujem vás, že je to pre mňa pocta, ktorú si hlboko vážim.“
Vojvodkyňa ho obdarila žiarivým úsmevom a súčasne začala mobilizovať všetky svoje intelektuálne sily.
„Poďte, pán Milligan, sadneme si niekde a trocha sa porozprávame,“ povedala. „Strašne rada sa s vami, ľuďmi od obchodu, rozprávam – moment, vy ste železničný kráľ či nejaké také eso, však? Viete, keď som bola mladá, tak sa hrávala taká hra s kartami, na ktorých boli nakreslené pšeničné klasy a ovos, a tiež tam bol býk a medveď – alebo to bol kôň? – nie, medveď, pretože si spomínam, že sa tej karty každý chcel zbaviť, a keďže išla z ruky do ruky, bola za chvíľu celá dokrkvaná a došklbaná, takže ju každý hneď spoznal, a potom sa vždy museli kupovať nové karty – bola to taká bláznivá hra, okolo ktorej bolo strašne veľa kriku. No bola vynikajúca na to, aby sa prelomili ľady medzi zdržanlivými ľuďmi, ktorí sa navzájom nepoznali. Škoda, že sa už nehráva.“
Pán Milligan si sadol.
„Nuž,“ povedal, „myslím, vojvodkyňa, že rovnako ako je pre Britov zaujímavé stretávať sa s americkými železničnými kráľmi, pre nás obchodníkov je zaujímavé stretávať sa s britskou aristokraciou. A myslím, že keď sa budem pokúšať hovoriť ako vy, narobím toľko chýb, koľko by ste ich narobili vy, keby ste sa pokúšali nakúpiť pšenicu na chicagskej burze. Len si predstavte, minule som toho vášho šikovného chlapca oslovil lord Wimsey a on si myslel, že som si ho pomýlil s jeho bratom. Cítil som sa ako nejaké zelené ucho.“
To bolo nečakané vodidlo. Vojvodkyňa opatrne postupovala ďalej.
„Je to zlatý chlapec,“ povedala, „som veľmi rada, že ste sa s ním zoznámili, pán Milligan. Viete, obaja moji synovia sú pre mňa veľkou útechou, hoci, samozrejme, Gerald je trocha konvenčnejší – no je to ten pravý človek pre Snemovňu lordov a vynikajúci hospodár. Neviem si predstaviť, že by sa chudáčikovi Petrovi u nás v Denveri čo len spolovice darilo tak ako jemu, aj keď ten zasa v Londýne robí vždy to, čo treba. A niekedy sú to veľmi zábavné veci.“
„Veľmi ma potešil jeho návrh,“ pokračoval pán Milligan, „ktorý – ak som to správne pochopil – máte vlastne na svedomí vy a s najväčšou radosťou prídem, kedykoľvek vám to bude vyhovovať, hoci si myslím, že mi priveľmi lichotíte.“
„Och,“ povedala vojvodkyňa, „nie som si istá, či práve vy to môžete najlepšie posúdiť, pán Milligan. Niežeby som vedela niečo o obchode,“ dodala, „viete, na dnešné časy som trocha staromódna, no viem rozoznať sympatického človeka, keď ho vidím pred sebou. Vo všetkom ostatnom sa spolieham na svojho syna.“
Tón tejto reči bol taký lichotivý, že pán Milligan začal takmer počuteľne priasť.
„Nuž ja si myslím,“ povedal, „že v tom má pravá dáma zo starej školy výhodu pred tými mladými táradlami – neexistuje veľa mužov, ktorí by pred ňou nechceli vyzerať sympaticky, a ak sa aj takí nájdu, pokiaľ nie sú z kameňa, vie ich raz dva prekuknúť.“
‚Lenže ja teraz nie som o nič múdrejšia, než som bola,‘ pomyslela si vojvodkyňa. „V mene denverského vikára,“ povedala nahlas, „vám musím poďakovať za veľkorysý šek, ktorý včera od vás dostal na opravu kostola. Náš pán vikár bol, chudák, od radosti a prekvapenia načisto vyvedený z miery.“
„To je maličkosť,“ povedal pán Milligan. „U nás za oceánom nijaké také krásne historické pamiatky nemáme, a tak si človek pokladá za česť, ak môže nakvapkať červotočom do dier trocha petroleja, keď sa dopočuje, že sa v starej vlasti niečo rozpadáva. Preto keď mi ten váš chlapec povedal o denverskom kostole, dovolil som si poslať malý príspevok bez toho, aby som čakal na váš bazár.“
„To je od vás skutočne šľachetné,“ povedala vojvodkyňa. „Na ten bazár teda prídete?“ pokračovala, hľadiac mu prosebne do tváre.
„Pravdaže,“ povedal pán Milligan bez zaváhania. „Lord Peter mi povedal, že presný dátum, kedy sa to bude konať, mi oznámite až neskôr, pre dobrú vec si však človek vždy nájde trocha času. Prirodzene dúfam, že budem môcť využiť vaše láskavé pozvanie a zopár dní sa zdržať, no ak mi do toho prídu nejaké neodkladné povinnosti, zariadim si to tak, aby som si aspoň mohol k vám odskočiť, prečítať svoju prednášku a zasa sa vrátiť.“
„Dúfam, že budete môcť zostať,“ povedala vojvodkyňa. „Musím sa pozrieť, čo sa dá spraviť s tým dátumom – samozrejme, nemôžem vám sľúbiť…“
„Nie, nie,“ prerušil ju pán Milligan hlučne. „Viem, aká je to fuška dať niečo také dokopy. A napokon, nie som tu iba ja – musíte sa dohodnúť so všetkými tými vynikajúcimi európskymi osobnosťami, ktoré spomínal váš syn.“
Vojvodkyňa zbledla pri pomyslení, že by sa niektorá z týchto vynikajúcich osobností mohla jedného dňa objaviť u niekoho v salóne, no pochopila už, o čo ide, a začala získavať pevnú pôdu pod nohami.
„Neviem ani vypovedať, akí sme vám vďační,“ povedala. „Bude to pre nás veľký sviatok. Povedzte mi, o čom chcete hovoriť.“
„Nuž…“ začal pán Milligan.
Zrazu všetci začali vstávať a bolo počuť kajúcny hlas:
„Naozaj je mi to strašne ľúto – dúfam, že mi odpustíte, lady Swaffhamová. Drahá lady, azda si nemyslíte, že by som mohol na vaše pozvanie zabudnúť? Musel som však navštíviť jedného človeka v Salisbury – naozaj, vravím čistú pravdu, čestné slovo, a ten chlap ma nechcel pustiť. Plazím sa pred vami na kolenách a prosím, aby ste mi odpustili, lady Swaffhamová. Mám zaliezť niekde do kúta a obedovať tam?“
Lady Swaffhamová previnilcovi milostivo odpustila.
„Je tu vaša drahá pani matka,“ povedala.
„Ahoj, mama. Ako sa ti darí?“ povedal lord Peter celý nesvoj.
„Ahoj, drahý,“ povedala vojvodkyňa. „Skutočne si nemusel prísť práve teraz. Pán Milligan sa mi práve chystal prezradiť, akú strhujúcu reč si chystá pre náš bazár, a ty si nás teraz vyrušil.“
Rozhovor pri obede sa celkom prirodzene stočil na súdne vyšetrovanie batterseaskeho prípadu. Vojvodkyňa začala živo opisovať, ako koroner vypočúval starú pani Thippsovú.
„‚Počuli ste tej noci niečo nezvyčajné?‘ zrúkne ten malý človiečik, v tvári celý červený, a nakloní sa dopredu s ušami natrčenými ako… ako cherubín v tej Tennysonovej básni… alebo je cherubín modrý? – čerthovie, možno je to serafín… v každom prípade viete, čo mám na mysli – samé oči a na hlave krídelká. A tá zlatá stará pani Thippsová odpovie. ‚Samozrejme, ako každú noc už osemdesiat rokov.‘ V súdnej sieni to spôsobilo doslova senzáciu, no nakoniec sa ukázalo, že si myslela, že sa jej koroner pýta: ‚Spali ste pri zhasnutom svetle?‘ Všetci sa začali smiať a koroner potom dosť nahlas povedal: ‚Sakramentská baba!‘ a pani Thippsová to počula, hoci si neviem predstaviť, ako je to možné, a povedala:.Nekľajte, mladý muž; veď tu sedíte takpovediac pred zrakom Prozreteľnosti. Ach, neviem, kam to tá dnešná mládež speje.‘ A pritom ten koroner má aspoň šesťdesiat, ani o deň menej,“ dodala vojvodkyňa.
Potom sa slova ujala pani Fraylová. Úplne prirodzene prešla k prípadu muža, ktorého obesili za to, že utopil vo vani tri svoje novomanželky.
„Vždy som si hovorila, že to bolo veľmi rafinované,“ povedala, hľadiac oduševnene na lorda Petra, „a teraz si predstavte, že krátko predtým, než sa to stalo, ma môj Tommy nahovoril, aby som uzavrela životnú poistku, a ja som dostala taký strach, že som sa vzdala svojich ranných kúpeľov a kúpala som sa až odpoludnia, keď Tommy odišiel do parlamentu.“
„Drahá lady,“ povedal lord Peter galantne, „jasne si pamätám, že všetky tie novomanželky boli značne neatraktívne ženy. Bol to však naozaj veľmi rafinovaný plán – aspoň keď ho vrah použil po prvý raz – no nemal sa toľkokrát opakovať.“
„V dnešných časoch sa vyžaduje originalita aj od vrahov,“ povedala lady Swaffhamová. „Je to ako s dramatikmi – za Shakespearových čias to mali podstatne ľahšie, no nie? Do každej hry strčili to isté dievča prezlečené za chlapa, a ešte aj to si vypožičali od Boccaccia alebo Danteho či bohvie od koho. Keby som bola Shakespearova postava a zbadala by som nejaké mladučké štíhlonohé páža, v tom momente by som skríkla:.Bodaj by to parom uchytil! Zasa je tu to dievčisko!‘“
„A o to práve ide,“ povedal lord Peter. „Viete, lady Swaffhamová, keby ste niekedy chceli spáchať vraždu, v nijakom prípade nesmiete ľuďom dovoliť spájať myšlienky. Väčšina ľudí nič s ničím nespája – ich myšlienky behajú hore-dolu ako suché hrášky po tanieri, robia veľa hluku a nikam nesmerujú, no keď im raz dovolíte, aby tie hrášky navliekli vedľa seba na šnúrku, vznikne z toho náhrdelník, ktorý bude dosť pevný na to, aby vás na ňom mohli obesiť.“
„Preboha!“ vykríkla pani Fraylová. „Ešte šťastie, že nikto z mojich priateľov nemá v hlave vôbec nijaké myšlienky.“
„Viete,“ povedal lord Peter, zachmúrene balansujúc s kusom kačice napichnutým na vidličke, „ľudia rozmýšľajú logicky len v Sherlockovi Holmesovi a v podobných rozprávkach. V skutočnom živote, keď vám niekto povie niečo pozoruhodné, zvyčajne len poviete: ‚Doparoma!‘ alebo ‚To je smutné!‘ a viac sa už o to nezaujímate a v polovici prípadov na to zabudnete, pokiaľ sa neskôr nevyskytne niečo, čo vám to pripomenie. Keď som prišiel, tak som vám, lady Swaffhamová, napríklad povedal, že som bol v Salisbury, čo je aj pravda, ibaže si nemyslím, že by to na vás nejako zapôsobilo. A ani si nemyslím, že by na vás nejako zapôsobilo, keby ste sa zajtra dočítali v novinách, že v Salisbury našli mŕtvolu násilne usmrteného právnika, no keby som išiel do Salisbury aj na budúci týždeň a deň po mojej návšteve by našli mŕtveho tentoraz salisburského lekára, možno by ste si začali myslieť, že prinášam obyvateľom Salisbury nešťastie. A keby som sa do Salisbury vybral aj ďalší týždeň a vy by ste sa na druhý deň dozvedeli, že sa zrazu uvoľnil úrad salisburského biskupa, možno by ste začali uvažovať, čo ma tam tak ťahá a prečo som sa nikdy nezmienil, že tam mám priateľov, a možno by ste sa nakoniec rozhodli sama sa vybrať do Salisbury a popýtať sa ľudí, či náhodou nevideli v okolí biskupského paláca ponevierať sa mladého muža v slivkovomodrých ponožkách.“
„To by som sa asi rozhodla,“ povedala lady Swaffhamová.
„Prirodzene. A ak by ste zistili, že ten právnik a ten lekár pôsobili kedysi dávno v Starej Vsi nad Slatinami, kde bol vtedy salisburský biskup vikárom, spomenuli by ste si, ako som raz hovoril, že som kedysi dávno bol v Starej Vsi nad Slatinami na návšteve. Vybrali by ste sa do Starej Vsi nad Slatinami, začali by ste sa tam hrabať v matričných záznamoch a zistili by ste, že pred rokmi ma ten vikár pod fingovaným menom zosobášil s vdovou po bohatom statkárovi, ktorá krátko nato zomrela na náhly zápal pobrušnice – ako tvrdil v úmrtnom liste ten lekár – a v závete spísanom tým právnikom mi odkázala všetok svoj majetok. A vtedy by vám zišlo na um, že som mohol mať dobrý dôvod na to, aby som sa zbavil troch potenciálnych vydieračov – právnika, lekára a vikára. Keby som však vo vašej mysli nevyvolal spájanie myšlienok – tým, že som ich všetkých troch odkrágľoval na jednom mieste – nikdy by vám nezišlo na um ísť do Starej Vsi nad Slatinami, a ani by ste si nespomenuli, že som tam niekedy bol.“
„A boli ste tam niekedy?“ opýtala sa nervózne pani Fraylová.
„Myslím, že nie,“ odvetil lord Peter. „To meno u mňa nevyvoláva nijaké asociácie. Raz by ich však mohlo vyvolať.“
„No keby ste vyšetrovali nejaký zločin,“ povedala lady Swaffhamová, „museli by ste začať bežnými vecami – zisťovali by ste, čo tá osoba robila, kto bol u nej na návšteve – slovom, hľadali by ste motív, no nie?“
„Áno,“ povedal lord Peter, „no väčšina z nás má desiatky motívov, ktoré by nás mohli dohnať k vražde desiatok mierumilovných ľudí. Ja osobne poznám veľa ľudí, ktorých by som najradšej zavraždil, vy nie?“
„Zástupy,“ povedala lady Swaffhamová. „Keď si napríklad spomeniem na toho strašného… asi by som to meno ani nemala vysloviť, aby ste to neskôr nemohli na mňa vytiahnuť.“
„Na vašom mieste by som to naozaj nerobil,“ povedal lord Peter roztomilo, „človek nikdy nevie. Bolo by nanajvýš nepríjemné, keby tá osoba zajtra náhle zomrela.“
„Myslím, že pri tomto batterseaskom prípade je problém v tom,“ povedal pán Milligan, „že ten džentlmen vo vani nevyvoláva u nikoho nijaké asociácie.“
„Voči inšpektorovi Suggovi je to kruté,“ povedala vojvodkyňa. „Bolo mi ho takmer ľúto, ako tam musel stáť a odpovedať na toľko otázok, keď, chudák, nemal čo povedať.“
Lord Peter sa náhlivo pustil do kačice, pretože s jedlom trocha zaostal za ostatnými. Po chvíli začul, ako sa niekto pýta vojvodkyne, či bola navštíviť lady Levyovú.
„Je úplne na dne,“ povedala žena, ktorá hovorila, akási pani Freemantlová, „hoci stále dúfa, že sa sir Reuben zrazu objaví. Predpokladám, že vy ste ho poznali, pán Milligan… teda chcem povedať, že ho poznáte, pretože dúfam, že je ešte vždy nažive.“
Pani Freemantlová bola ženou významného riaditeľa železníc a bola známa svojím ignorantstvom vo veciach finančného sveta. Jej faux pas oživovali čajové večierky manželiek londýnskych finančníkov.
„Nuž, raz som s ním večeral,“ odvetil pán Milligan dobrosrdečne. „Myslím, že sme obaja robili, čo bolo v našich silách, aby sme sa navzájom zničili, pani Freemantlová. Keby sa to stalo u nás v Štátoch,“ dodal, „podozrieval by som sám seba, že som sira Reubena dal odpratať na nejaké bezpečné miesto, odkiaľ nemôže ujsť. V starej vlasti sa však obchody takto robiť nedajú; to teda nie, madam.“
„Musí to byť vzrušujúca práca – obchodovať v Amerike,“ povedal lord Peter.
„To teda je,“ povedal pán Milligan. „Predpokladám, že mojim bratom sa tam teraz dobre darí. Zakrátko sa k nim znova pripojím, len čo si na tejto strane oceána vybavím zopár maličkostí.“
„Nesmiete však odísť skôr, než sa zúčastníte na mojom bazári,“ povedala vojvodkyňa.

Zvyšok odpoludnia lord Peter strávil márnym naháňaním Parkera. Nakoniec ho po večeri dostihol v jeho byte na Great Ormond Street.
Parker sedel v obstarožnom, no pohodlnom kresle, nohy mal vyložené na rímse kozuba a upokojoval si myseľ čítaním novodobého komentára k epištole svätého Pavla Galaťanom. Lorda Petra prijal s tichou radosťou, aj keď bez búrlivého nadšenia, a namiešal mu whisky so sódou. Peter zobral do rúk knihu, ktorú jeho priateľ odložil, a začal v nej listovať.
„Všetci títo ľudia sú tým či oným spôsobom zaujatí,“ povedal. „Vždy nájdu to, čo hľadajú.“
„To je fakt,“ súhlasil detektív, „no človek sa naučí s tým takmer automaticky rátať. Keď som bol na univerzite, tak som stál na opačnej strane – ako Conybeare, Robertson, Drews a títo ľudia, kým som nezistil, že sa všetci stále pokúšajú nájsť lupiča, ktorého nikto nevidel, a pritom takpovediac nevedia rozoznať odtlačky prstov služobníctva. Potom som strávil dva roky tým, že som sa učil byť opatrný.“
„Hm, hm,“ zahmkal lord Peter. „Teológia v tom prípade musí dobre precvičovať mozog, pretože ty si nesporne ten najopatrnejší človek, akého poznám. No čítaj si ďalej – je to odo mňa nehanebnosť, že som sem vtrhol a takto ťa vyrušil.“
„To nič, to je v poriadku,“ povedal Parker.
Obaja muži na chvíľu zmĺkli a potom lord Peter povedal:
„Páči sa ti tvoja práca?“
Detektív sa zamyslel a potom odvetil:
„Áno, páči. Viem, že je užitočná a že sa na ňu hodím. Robím ju celkom dobre – možno pri nej neprejavujem veľa fantázie, no robím ju dosť dobre na to, aby som na seba mohol byť hrdý. Je veľmi pestrá – človeka udrží v kondícii a nedovolí mu, aby zlenivel. A je to práca, ktorá má budúcnosť. Áno, páči sa mi. Prečo sa pýtaš?“
„Len tak,“ odvetil Peter. „Vieš, pre mňa je to koníček. Začal som sa mu venovať v čase, keď veľa iných vecí pre mňa strácalo zmysel, pretože to bolo čertovsky vzrušujúce. A najhoršie na tom je, že mám z toho potešenie – do istého bodu. Keby to všetko bolo v nejakej knihe, vychutnal by som to od a do zet. Milujem, keď sa nejaký prípad začína – keď nikoho z ľudí, ktorí sú doň zainteresovaní, nepoznám. Vtedy je to vzrušujúce a zábavné. Keď však príde na to, že treba nejakú konkrétnu osobu usvedčiť a poslať na šibenicu, či hoci len do basy, je mi dotyčného ľúto a zdá sa mi, že neexistuje nijaké ospravedlnenie, že som sa do toho plietol, lebo si tým nemusím zarábať na živobytie. A mám pocit, že mi to už nikdy nebude pripadať zábavné. No vždy ma to znova chytí.“
Parker si tento monológ vypočul so svojou zvyčajnou starostlivou pozornosťou.
„Viem, čo máš na mysli,“ povedal.
„Napríklad ten Milligan,“ povedal lord Peter. „V knihe by nebolo nič zábavnejšie, než nachytať ho na hruškách. Milligan je však príjemný chlapík, s ktorým sa dá fajn podebatovať. Moja matka si ho obľúbila. On zasa našiel zaľúbenie vo mne. Je to síce úžasná zábava – chodiť a hustiť doňho nezmysly o dobročinnom bazári, no keď vidím, akú má z toho radosť, cítim sa ako nejaký biedny červ. Povedzme, že Milligan podrezal Levymu hrdlo a hodil ho do Temže. No a čo? Mňa sa to netýka.“
„Týka sa ťa to rovnako ako každého iného,“ povedal Parker. „Nie je o nič lepšie robiť to za peniaze, ako to robiť zadarmo.“
„Ale je,“ povedal Peter tvrdohlavo. „To, že človek musí z niečoho žiť, ho jedine ospravedlňuje, že niečo také robí.“
„Počúvaj!“ povedal Parker. „Ak Milligan podrezal hrdlo chudákovi Levymu z jediného dôvodu – aby zbohatol, nechápem, prečo by sa mal vykúpiť tým, že dá tisíc libier na opravu strechy denverského kostola, alebo prečo by sa mu malo odpustiť iba preto, že je detinsky márnivý alebo detinsky snobský.“
„To nie je férové,“ povedal lord Peter.
„Alebo, ak chceš, iba preto, že sa mu páčiš.“
„Máš pravdu, ale…“
„Počuj, Peter – myslíš si, že zabil Levyho?“
„Nuž, mohol to urobiť.“
„No myslíš si, že to urobil?“
„Nechcem si to myslieť.“
„Pretože sa mu páčiš?“
„Nuž, samozrejme, že ma to ovplyvňuje…“
„Trúfam si tvrdiť, že si preto zaujatý. Myslíš si, že nie je možné, aby si sa páčil necitlivému vrahovi.“
„Nuž – okrem toho aj on sa páči mne.“
„Trúfam si tvrdiť, že aj to je zaujatosť. Pozoroval si ho, na základe svojho pozorovania si si vytvoril podvedomý úsudok, a preto si myslíš, že to neurobil. Napokon, prečo nie? Máš právo brať do úvahy aj svoj podvedomý úsudok.“
„No možno sa mýlim a on to predsa len urobil.“
„Prečo v tom prípade dovolíš, aby tvoje márnivé presvedčenie, že vieš odhadnúť charakter ľudí, stálo v ceste odhaleniu mimoriadne chladnokrvného vraha nevinného a milovaného človeka?“
„Máš pravdu, ja viem – ale stále mám taký pocit, že to nie je férová hra.“
„Počuj, Peter,“ povedal Parker vážnym hlasom, „myslím, že by si sa raz a navždy mal zbaviť tohto svojho komplexu férovej hry, ktorý si získal na ihriskách v Etone. Podľa všetkého sa nedá priveľmi pochybovať o tom, že sirovi Reubenovi sa prihodilo niečo nepríjemné. Nazvime to vraždou, aby sme posilnili argumentáciu. Ak bol sir Reuben zavraždený, dá sa tu hovoriť o hre? A je férové pristupovať k tomu ako ku hre?“
„Za to sa práve hanbím,“ povedal lord Peter. „Pre mňa to totiž spočiatku je naozaj hra, do ktorej sa s radosťou pustím, a potom zrazu vidím, že tým niekomu ublížim, a chcem sa z toho vykrútiť.“
„Áno, áno, viem,“ povedal detektív, „no je to tak preto, že rozmýšľaš o svojom postoji. Chceš byť dôsledný, na druhej strane chceš zostať v očiach ľudí pekný, chceš sa nonšalantne prechádzať uprostred komédie manipulovaných bábok, no súčasne si chceš vznešene vykračovať uprostred tragédie ľudských zármutkov a žiaľov. To je však detinské. Ak máš pri hľadaní pravdy o vražde voči spoločnosti nejakú povinnosť, musíš ju splniť, nech je tvoj postoj akýkoľvek. Chceš byť elegantný a nestranný? Nech sa páči, pokiaľ takýmto spôsobom dospeješ k pravde, no samo osebe to nemá nijakú cenu. Chceš pôsobiť dojmom vznešeného a zásadového človeka? Nech sa páči, no čo to má spoločné s vraždou? Chceš dostihnúť vraha len tak zo športu a potom mu podať ruku a povedať:.Podali ste dobrý výkon – mali ste však smolu – nedáme si zajtra odvetu?‘ To sa nedá. Život nie je futbalový zápas. Chceš sa správať ako športovec. Ty sa však tak správať nemôžeš. Nie si totiž športovec, si človek, ktorý má svoju zodpovednosť.“
„Myslím, že by si nemal toľko čítať teologickú literatúru,“ povedal lord Peter. „Má na teba nepriaznivý vplyv – stáva sa z teba kruťas.“
Vstal a začal sa prechádzať po izbe, behajúc očami po policiach s knihami. Potom si zasa sadol, napchal si fajku, zapálil si ju a povedal:
„Radšej ti porozprávam o hrôzostrašnom a tvrdohlavom pánu Crimpleshamovi.“
Podrobne mu opísal svoju návštevu Salisbury. Keď sa pán Crimplesham uistil o jeho bona fides, porozprával mu o svojej ceste do Londýna úplne všetko.
„A ja som si to všetko overil,“ povzdychol si lord Peter. „Pokiaľ nepodplatil polovicu Balhamu, nemôže byť pochýb o tom, že tam skutočne nocoval. A to odpoludnie skutočne strávil s ľuďmi z banky. Navyše sa zdá, že polovica obyvateľov Salisbury ho v pondelok tesne pred obedom odprevádzala na vlak. A nikto okrem jeho vlastnej rodiny a mladého Wicksa by zrejme jeho smrťou nič nezískal. A aj keby sa ho mladý Wicks chcel zbaviť, predstava, že by v Thippsovom byte zavraždil neznámeho človeka, len aby mu mohol na nos nasadiť Crimpleshamov cviker, je trocha pritiahnutá za vlasy.“
„Kde bol mladý Wicks v pondelok?“ opýtal sa Parker.
„Na tancovačke, ktorú usporiadal miestny regenschori,“ odvetil lord Peter zúrivo. „Dávid – volá sa totiž Dávid – tancoval pred archou božou v prítomnosti celého mesta.“
Chvíľu bolo ticho.
„Porozprávaj mi o súdnom vyšetrovaní,“ povedal Wimsey.
Parker predniesol krátky súhrn svedeckých výpovedí.
„Myslíš si, že mŕtvola naozaj mohla byť schovaná niekde v byte?“ opýtal sa. „Viem, že sme byt prezreli, no mohli sme niečo prehliadnuť.“
„To sme mohli. No byt prezrel aj Sugg.“
„Sugg! To nemyslíš vážne.“
„Si voči Suggovi nespravodlivý,“ povedal lord Peter. „Keby v byte boli nejaké stopy dokazujúce Thippsovú účasť na zločine, Sugg by ich určite našiel.“
„Prečo?“
„Prečo? Pretože ich hľadal. Sugg je ako tí tvoji komentátori epištoly svätého Pavla Galaťanom. Myslí si, že to urobil buď Thipps, alebo Gladys Horrocksová, alebo priateľ Gladys Horrocksovej. Preto našiel stopy na okennom ráme, kadiaľ mohol priateľ Gladys Horrocksovej vojsť do bytu, alebo kadiaľ jej mohol niečo podať. Na streche nijaké stopy nenašiel, pretože ich nehľadal.“
„Na streche však bol ešte predo mnou.“
„Áno, ale len preto, aby dokázal, že tam nijaké stopy nie sú. Sugg uvažuje takto: Priateľ Gladys Horrocksovej je sklenár. Sklenári pracujú vo výškach, kam sa dostávajú po rebríkoch. Sklenári majú ľahký prístup k rebríkom. Preto aj priateľ Gladys Horrocksovej má ľahký prístup k rebríku. Preto aj priateľ Gladys Horrocksovej prišiel po rebríku. Preto budú stopy na okennom ráme, a nebudú na streche. Preto Sugg nájde stopy na okennom ráme, a nenájde ich na streche. Na zemi stopy nenájde, no myslí si, že by ich našiel, keby dvor nebol náhodou vyasfaltovaný. Sugg si tiež myslí, že pán Thipps mohol ukrývať mŕtvolu v komore či niekde inde v byte. Preto si môžeš byť istý, že prehľadal komoru a všetky ostatné miesta, kde mohla byť mŕtvola ukrytá. Keby tam po nej zostali nejaké stopy, istotne by ich našiel, lebo ich hľadal. Preto ak nijaké stopy nenašiel, je to preto, že tam nijaké neboli.“
„Dobre,“ povedal Parker, „to stačí, presvedčil si ma.“
Pokračoval vo svojom rozprávaní a opísal lordovi Petrovi výpovede lekárov.
„Mimochodom,“ povedal lord Peter, „aby sme na chvíľu prešli k druhému prípadu, nezišlo ti na um, že Levy možno išiel v pondelok večer na návštevu k Frekovi?“
„Naozaj k nemu išiel,“ povedal Parker nečakane a porozprával lordovi Petrovi o svojom rozhovore so slávnym neurológom.
„Hm,“ povedal lord Peter. „Počuj, Charles, toto sú zvláštne prípady, však? Nech sa vydáme v našom pátraní ktorýmkoľvek smerom, nikde nedôjdeme. Po istý bod to vždy vyzerá veľmi sľubne a potom z toho nikdy nič nie je. Pripomína mi to rieky, ktoré sa strácajú v piesku.“
„Áno,“ prisvedčil Parker. „A dnes ráno sa mi stratila ďalšia takáto rieka.“
„Čo máš na mysli?“
„Ale, bol som za tým Levyho tajomníkom, aby som z neho vytiahol nejaké informácie. Nedozvedel som sa nič dôležité, iba ďalšie podrobnosti o tom obchode s argentínskymi akciami. Potom som si povedal, že zájdem do City a popýtam sa na tie peruánske akcie, no pokiaľ to môžem posúdiť, Levy o nich ani len nepočul. Pozháňal som niekoľkých maklérov a stretol som sa so samými tajnosťami a výhovorkami – u ľudí, ktorí manipulujú trh, to nie je nič čudné – no nakoniec sa mi podarilo zistiť meno človeka, ktorý za tým všetkým stál. Nebol to však Levy.“
„Nie? Kto to teda bol?“
„To by si neuhádol: Freke. Pripadá mi to dosť záhadné. Minulý týždeň nakúpil tajne kopu akcií, niektoré z nich na svoje meno, a potom ich v utorok potichu predal. Mal z toho minimálny zisk – niekoľko sto libier. Nikdy by som si nemyslel, že mu to môže stáť za tú námahu.“
„To by som doňho nepovedal, že sa venuje burzovým špekuláciám.“
„Práve že sa im nevenuje. To je na tom to zvláštne.“
„Nuž, človek nikdy nevie,“ povedal lord Peter, „Ľudia robia takéto veci niekedy len preto, aby sebe alebo niekomu inému dokázali, že keby chceli, tak by si vedeli takýmto spôsobom zarobiť. Aj ja sám som to už skúšal.“
Vyklepal svoju fajku a vstal, zberajúc sa na odchod.
„Počuj, Charles,“ povedal zrazu, keď ho Parker odprevádzal k dverám, „nezišlo ti na um, že to, čo ti hovoril Freke o Levyho zdravotných problémoch, akosi nejde dokopy s tým, čo hovoril Anderson? Mám na mysli jeho tvrdenie, že Levy mal v pondelok večer pri večeri výbornú náladu. Mal by si ty výbornú náladu, keby si si myslel, že si vážne chorý?“
„Nie, nemal,“ odvetil Parker. „No,“ dodal so svojou zvyčajnou opatrnosťou, „niektorí ľudia vtipkujú aj v čakárni u zubára. Napríklad ty.“
„To je pravda,“ povedal lord Peter a začal schádzať dolu schodmi.

ÔSMA KAPITOLA

Lord Peter dorazil domov okolo polnoci a cítil sa mimoriadne sviežo a čulo. V hlave mu vírili nepokojné myšlienky; ako keby v nej mal roj včiel, do ktorého niekto štuchol palicou. Pripadal si, akoby sa pozeral na zložitú hádanku, ku ktorej mu kedysi povedali riešenie, no on ho zabudol a teraz si naň už-už ide spomenúť.
„Niekde,“ zašomral si lord Peter, „niekde mám k obom týmto prípadom kľúč. Viem, že ho mám, nemôžem si však spomenúť, čo to je. Niečo, čo mi niekto povedal. Možno niečo, čo som povedal ja sám. Nemôžem si spomenúť kde, no viem, že niekde mám k obom týmto prípadom kľúč. Choďte spať, Bunter, ja budem ešte chvíľu hore. Len si natiahnem župan.“
Sadol si s fajkou v ústach pred kozub a okolo neho sa na župane nariasili pestrofarebné pávy. V duchu sledoval hneď ten, hneď zas onen smer pátrania, všetko to však boli rieky strácajúce sa v piesku. Pramenili z predstavy Levyho, videného naposledy v pondelok o deviatej hodine večer na Prince of Wales Road. Potom zabočili k obrazu grotesknej mŕtvoly v kúpeľni pána Thippsa – prebehli cez strechu a zmizli – stratili sa v piesku. Rieky strácajúce sa v piesku – rieky strácajúce sa v podzemí, veľmi hlboko –

kde Alph, posvätná rieka, preteká jaskyňou, skrytá očiam človeka, až dolu k moru bez slnka.

Keď lord Peter sklonil hlavu, zdalo sa mu, že počuje šumenie a zurčanie vody kdesi v temnotách. Ale kde? Bol si celkom istý, že mu to niekto už raz povedal, ibaže na to zabudol.
Prinútil sa vstať, prihodil do ohňa ďalšie poleno a zobral do rúk knihu, ktorú neúnavný Bunter, nezabúdajúc pri plnení zvláštnych úloh ani na svoje každodenné povinnosti, priniesol z knižného klubu Times. Náhodou to bola kniha sira Juliana Freka Fyziologická podstata svedomia, o ktorej bola pred dvoma dňami v novinách recenzia.
„Toto by malo človeka uspať,“ povedal si lord Peter. „Ak tieto problémy nenechám na svoje podvedomie, budem zajtra ako mucha.“
Otvoril pomaly knihu a bez záujmu prebehol očami predhovor.
„Zaujímalo by ma, či je pravda, že bol Levy chorý,“ pomyslel si, odkladajúc knihu. „Pripadá mi to málo pravdepodobné. A predsa… Šľak aby to vzal, musím to pustiť z hlavy.“
Na chvíľu sa zasa energicky dal do čítania.
„Mama sa s Levyovcami asi často nestýkala,“ ozval sa v jeho hlave nástojčivo ďalší myšlienkový prúd. „Otec zbohatlíkov odjakživa nenávidel a do Denveru ich nikdy nepozýval. A Gerald zachováva tradíciu. Zaujímalo by ma, nakoľko sa mama v tých časoch poznala s Frekom. Milligan, zdá sa, na ňu urobil ten najlepší dojem. A na jej úsudok sa môžem do značnej miery spoľahnúť. S tým bazárom to zahrala skvele. Mal som ju na to upozorniť. Raz mi povedala…“
Chvíľu sa pokúšal dostihnúť prchavú spomienku, no tá po niekoľkých minútach výsmešne šibla chvostom a definitívne zmizla. Pustil sa zasa do čítania.
Po chvíli mu zišla na um ďalšia myšlienka, ktorú vyvolala fotografia akéhosi chirurgického experimentu.
„Keby Frekova výpoveď a výpoveď toho Wattsa neboli také jednoznačné,“ povedal si, „s veľkou chuťou by som si posvietil na tie vlákna, čo Parker našiel na komíne.“
Chvíľu o tom uvažoval, potom pokrútil hlavou a odhodlane čítal ďalej.
Myslenie a hmota je jedno a to isté – to bola hlavná téma knihy fyziológa Juliana Freka. Hmota sa môže kedykoľvek premeniť na myšlienky. Človek môže skalpelom vyrezať z mozgu rôzne vášne. Pomocou drog môže zlikvidovať predstavivosť a vyliečiť ošúchanú konvenciu ako chorobu. „Vedomie dobra a zla je pozorovateľný jav sprevádzajúci istý stav mozgových buniek, ktorý možno chirurgicky odstrániť.“ Tak znela jedna veta; a ďalej;
„Svedomie človeka možno prirovnať k včeliemu žihadlu, ktoré neprináša svojej majiteľke úžitok, lebo ani v jednom prípade nemôže fungovať bez toho, aby jej nespôsobilo smrť. Význam, ktorý si ľudské svedomie rovnako ako včelie žihadlo zatiaľ udržiava, je teda čisto sociálny, a ak ľudstvo niekedy prejde od svojej súčasnej fázy sociálneho vývinu k fáze vyššieho individualizmu, ako to tvrdia niektorí naši filozofi, môžeme predpokladať, že tento zaujímavý mentálny jav sa postupne prestane prejavovať, práve tak ako sa to stalo s nervami a svalmi, ktoré kedysi riadili pohyby našich uší a kože na hlave, no potom u všetkých ľudí – s výnimkou niektorých zaostalých jedincov – atrofovali a dnes sú zaujímavé už len pre fyziológov.“
„Preboha!“ pomyslel si lord Peter. „Veď to je ideálna teória pre zločinca. Človek, ktorý tomu verí, by nikdy…“
A vtedy sa to stalo – to, čo lord Peter podvedome očakával. Prišlo to zrazu, prirodzene a neomylne ako východ slnka. Nespomenul si na jednotlivosti ani na logickú následnosť, spomenul si na všetko. Zrazu videl všetko ako na dlani, ako keby stál mimo sveta a všetko sa pred ním vznášalo v multidimenzionálnom priestore. Nemusel už o tom uvažovať, ani sa nad tým čo len zamýšľať. Vedel to.
Existuje taká hra. Človeku sa predloží niekoľko poprehadzovaných písmen a jeho úlohou je zostaviť z nich slovo. Napríklad:

ECNNIOŽ

Pomalý spôsob riešenia je skúšať postupne všetky permutácie a kombinácie a vylučovať pritom nezmyselné spojenia hlások ako:

NNCŽ
alebo
IOEŽ

Iný spôsob je hľadieť na nesúrodé prvky, až kým sa nejakým logicky nezdôvodniteľným procesom alebo pôsobením náhodného vonkajšieho podnetu s chladnou istotou nevynorí správna kombinácia:

NOŽNICE

Potom už netreba písmená ani zoraďovať. Problém je vyriešený.
Nesúrodé prvky dvoch hlavolamov, roztrúsené po všetkých zákutiach mysle lorda Petra, sa zrazu zoradili do riešenia, o ktorom odteraz nemohlo byť pochýb. Buchnutie na streche domu na kraji bloku – Levy rozprávajúci sa v chladnom daždi s prostitútkou na Battersea Park Road – jediný ryšavkastý vlas – vlákna z posteľnej plachty – inšpektor Sugg povolávajúci z pitevne nemocnice slávneho chirurga – choré nervy lady Levyovej – zápach karbolového mydla – vojvodkynine slová: „Niežeby medzi nimi niekedy došlo k oficiálnemu zasnúbeniu… dostal iba akýsi neurčitý prísľub od jej otca…“ – peruánske akcie – tmavá pokožka a mäsitý profil mŕtveho vo vani – výpoveď doktora Grimbolda: „Podľa môjho názoru smrť nastala až niekoľko dní po údere“ – gumené rukavice – a dokonca aj slabý hlas pána Appledora: „Prišiel k nám s akýmsi pamfletom proti pokusom na živých zvieratách“ – všetko toto sa spojilo dokopy a rozozvučalo sa v hlave lorda Petra ako zvony na kostolnej veži hlasitým hlaholom, do ktorého zaznieval hlboký tenor:
„Vedomie dobra a zla je jav, sprevádzajúci istý stav mozgu, ktorý možno chirurgicky odstrániť, odstrániť, odstrániť… Vedomie dobra a zla možno chirurgicky odstrániť.“
Lord Peter bol mladý muž, ktorý sa spravidla nebral priveľmi vážne, no tentoraz sa skutočne vydesil. „To nie je možné,“ povedal chabo jeho rozum; „credo quia impossible,“ povedala jeho vnútorná istota s neochvejnou samoľúbosťou. „Dobre,“ povedalo jeho svedomie, ktoré okamžite našlo spojenca v slepej viere, „čo s tým chceš robiť?“
Lord Peter vstal a začal sa nervózne prechádzať po izbe. „Preboha!“ povedal. „Preboha!“ Z malej poličky nad telefónom vytiahol knihu Kto je kto a hľadal útechu na jej stránkach.4
Lord Peter odhodil knihu. „A mám to potvrdené!“ zastenal. „Ako keby som to potreboval!“
Znova si sadol a zaboril si tvár do dlaní. Z ničoho nič si spomenul, ako pred dávnymi rokmi stál v Denverskom zámku pred stolom s raňajkami – malý vycivený chlapec v modrých pumpkách s prudko búšiacim srdcom. Všetci z rodiny boli ešte na poschodí. Na stole stál veľký strieborný samovar s liehovým kahanom a komplikovaný kávovar so skleným príklopom, pod ktorým vrela voda. Chytil cíp obrusu a potiahol. Potiahol silnejšie. Samovar sa ťažkopádne posunul smerom ku kraju stola a na obruse zarachotili všetky čajové lyžičky. Pevne zovrel cíp obrusu a potiahol najsilnejšie, ako vládal. Teraz znova pocítil to príjemné a zároveň strašné vzrušenie, keď sa samovar a kávovar spolu s celým sévreským porcelánovým servisom s rachotom zrútili na zem a premenili sa na obrovskú kopu šrotu a črepov. Spomenul si na vydesenú tvár komorníka a jačanie jednej z dám, ktoré boli na Denverskom zámku na návšteve.
V kozube s prasknutím prehorelo poleno a spadlo do chuchvalcov bieleho popola. Okolo okna sa s rachotom prehnalo oneskorené nákladné auto.
Buntera, ktorý spal ľahkým spánkom spoľahlivého a verného sluhu, v skorých ranných hodinách zobudil chrapľavý šepot: „Bunter!“
„Áno, mylord,“ povedal Bunter, sadol si a rozsvietil svetlo.
„Zhasnite to svetlo, došľaka!“ povedal chrapľavý hlas. „Počúvajte – tam – počúvajte – počujete to?“
„To nič nie je, mylord,“ povedal Bunter, rýchlo vstal z postele a chytil svojho pána okolo pliec. „Všetko je v poriadku. Pôjdete rýchlo do postele a ja vám prinesiem trocha bromidu. Preboha, veď sa celý trasiete – nesmiete zostávať tak dlho hore.“
„Pst! Nie, nie – to je voda,“ povedal lord Peter, drkotajúc zubami, „chudáci, musí im siahať až po pás. Počúvajte! Počujete to? Ťuk, ťuk, ťuk – podkopávajú nás – neviem však kde
– nepočujem – nepočujem. Počúvajte! Už sa to zasa ozvalo
– musíme to nájsť – musíme im v tom zabrániť… Počúvajte! Och, božemôj! Nepočujem – pre tú streľbu nič nepočujem. Nemôžu prestať strieľať?“
„Preboha!“ povedal si Bunter sám pre seba. „Nie, nie – všetko je v poriadku. Major – nerobte si starosti.“
„Ale ja to počujem,“ protestoval Peter.
„Aj ja to počujem,“ povedal Bunter pevným hlasom. „Máte dobrý sluch, mylord. To sú naši ženisti. Kopú spojovací zákop. Neznepokojujte sa, pane.“
Lord Peter ho chytil rozpálenou rukou za zápästie.
„Naši ženisti?“ povedal. „Viete to iste?“
„Pravdaže,“ povedal Bunter bodro.
„Vyhodia tú pevnosť do vzduchu, však?“ povedal lord Peter.
„Samozrejme, že ju vyhodia do vzduchu,“ povedal Bunter, „bude to nádhera. Vy si choďte trocha ľahnúť, pane – o chvíľu nás na tomto úseku prídu vystriedať.“
„Ste si istý, že je bezpečné teraz odísť?“
„Úplne, pane,“ povedal Bunter, chytil svojho pána pod pazuchu a zaviedol ho do spálne.
Lord Peter bez ďalšieho odporu dovolil, aby mu Bunter dal liek na upokojenie a uložil ho do postele. Bunter, ktorý v pásikavej pyžame a s vlasmi ako vrabčie hniezdo vyzeral mimoriadne nebunterovsky, si potom sadol vedľa postele a zachmúrene sa zahľadel na vystupujúce lícne kosti lorda Petra a fialové kruhy pod jeho očami.
„Myslel som, že tie záchvaty už prestali,“ zašomral si. „Je prepracovaný. Už spí?“ Úzkostlivo sa k nemu naklonil. Do hlasu sa mu vkradol láskyplný tón. „Blázonko jeden!“ povedal seržant Bunter.

DEVIATA KAPITOLA

Charlesa Parkera na druhý deň ráno vyrozumeli, aby prišiel na Piccadilly 110 A. Keď ta dorazil, našiel tam vdovu po vojvodovi z Denveru, ktorá zobrala veci do svojich rúk. Milo ho pozdravila.
„Odveziem si tohto bláznivého chlapca na víkend k nám do Denveru,“ povedala, ukazujúc na Petra, ktorý niečo náhlivo písal a na príchod svojho priateľa zareagoval len krátkym kývnutím hlavy. „Je prepracovaný– najprv behá hore-dolu po Salisbury a čertvie kde ešte, potom je dlho do noci hore – nemali by ste ho v takýchto bláznivých nápadoch podporovať, pán Parker, je to od vás naozaj nezodpovedné – a nakoniec nad ránom zobudí chudáka Buntera a celý vydesený mu rozpráva čosi o nemeckých ženistoch, ako keby od vojny neuplynulo už toľko rokov. Nemal záchvat už ani nepamätám, a zrazu tu ho máš! Nervy sú nevyspytateľná vec. Peter mával vždy hrôzostrašné sny, už ako malý chlapec – hoci vtedy, prirodzene, stačilo dať mu jednu tabletku a upokojil sa, no viete, v akom strašnom stave bol v roku 1918, a zrejme nemôžeme očakávať, že o rok či o dva zabudne na celú tú hroznú vojnu. Naozaj by som mala byť veľmi vďačná, že obaja moji chlapci z nej vyviazli so zdravou kožou. No myslím si, že trocha pokoja a oddychu u nás v Denveri mu môže byť len a len na osoh.“
„Je mi ľúto, že nie si fit, priateľu,“ povedal Parker súcitne. „Vyzeráš trocha unavene.“
„Charles,“ povedal lord Peter úplne bezvýrazným hlasom, „idem na pár dní preč, pretože ti v Londýne nemôžem byť nijako užitočný. To, čo v tejto chvíli treba spraviť, môžeš urobiť oveľa lepšie ty ako ja. Prosím ťa, toto“ – zložil list papiera a vložil ho do obálky – „okamžite zanes do Scotland Yardu, nech to rozošlú po všetkých chudobincoch, nemocniciach, policajných staniciach, ymkách a podobných inštitúciách v Londýne. Je to opis tej Thippsovej mŕtvoly, ako vyzerala predtým, než ju oholili a vyumývali. Chcem vedieť, či v priebehu posledných dvoch týždňov niekde nedoviezli nejakého muža, živého či mŕtveho, na ktorého by sa tento opis hodil. Zájdi priamo za sirom Andrewom Mackenziem, nech dá ten opis z titulu svojej funkcie hneď rozoslať. Povedz mu, že si vyriešil problém vraždy sira Reubena Levyho i batterseasku záhadu“ – Parker zo seba vydal prekvapený výkrik, ktorému však jeho priateľ nevenoval pozornosť – „a požiadaj ho, aby jeho muži boli pripravení na tvoj pokyn zatknúť veľmi nebezpečného a dôležitého zločinca. Keď prídu odpovede na toto oznámenie, budeš hľadať akúkoľvek zmienku o nemocnici svätého Lukáša či akejkoľvek osobe, ktorá má s ňou niečo spoločné, a keď takú zmienku nájdeš, hneď po mňa pošli.
Medzičasom sa zoznámiš – je mi jedno ako – s nejakým medikom, ktorý v tej nemocnici praxuje. No nieže tam vpochoduješ a začneš roztrubovať niečo o vraždách a zatykačoch – mohol by si sa dostať do veľmi nepríjemnej situácie. Vrátim sa do Londýna hneď, ako mi dáš vedieť, a očakávam, že ma tu uvíta nejaký pekný úprimný lapiduch.“ Mierne sa uškrnul.
„Chceš povedať, že si sa dostal všetkému na koreň?“
„Áno. Možno sa mýlim. Dúfam, že sa mýlim, no viem, že sa nemýlim.“
„Nepovieš mi o tom viac?“
„Vieš,“ povedal Peter, „pravdu povediac, radšej nie. Ako vravím, možno sa mýlim – a mal by som potom pocit, ako keby som obvinil z vraždy arcibiskupa z Canterbury.“
„Povedz mi aspoň, či je to jedna záhada alebo dve.“
„Jedna.“
„Hovoril si o Levyho vražde. Značí to, že Levy je mŕtvy?“
„Bože – áno!“ povedal Peter a striaslo ho od hrôzy.
Vojvodkyňa zdvihla pohľad od Tatleru, ktorý práve čítala.
„Peter,“ povedala, „zasa na teba ide zimnica? Neviem, čo si to tam vy dvaja šuškáte, no nech je to čokoľvek, mali by ste s tým prestať, ak ťa to rozrušuje. Okrem toho je najvyšší čas, aby sme už išli.“
„To je v poriadku, mama,“ povedal Peter. Obrátil sa k Bunterovi, ktorý stál úctivo vo dverách so zimníkom a kufrom v ruke. „Rozumiete, čo máte urobiť, Bunter, však?“ opýtal sa.
„Dokonale, ďakujem, mylord. Práve prichádza auto. Vaša Milosť.“
„A vnútri je pani Thippsová,“ povedala vojvodkyňa. „Poteší sa, keď ťa zasa uvidí, Peter. Veľmi jej pripomínaš pána Thippsa. Dovidenia, Bunter.“
„Dovidenia, Vaša Milosť.“
Parker ich odprevadil k autu.
Keď odišli, zarazene sa zahľadel na obálku vo svojej ruke. Vtom si spomenul, že je sobota a musí sa teda ponáhľať. Zakýval na taxík.
„Do Scotland Yardu!“ skríkol na šoféra.
Utorňajšie ráno zastihlo lorda Petra, ako si spolu s mužom v zamatovej veste veselo vykračuje po lánoch okrúhlice s listami zožltnutými od prvých mrazov. Kúsok vpredu vzrušene rozvlnený porast prezrádzal nevidenú, no napriek tomu stále zjavnú prítomnosť jedného z mladých setrov vojvodu z Denveru. V tej chvíli z okrúhlicového poľa s tlkotom pripomínajúcim rapčanie policajného rapkáča vzlietla jarabica a lord Peter ju s istotou zostrelil – až s neuveriteľnou istotou na človeka, ktorý ešte pred niekoľkými dňami počúval kopanie imaginárnych nemeckých ženistov. Seter sa veľkými skokmi bláznivo rozbehol pomedzi okrúhlicu a priniesol mŕtveho vtáka.
„Dobrý havinko,“ pochválil ho lord Peter.
Povzbudený pes urobil zrazu smiešny skok, až mu jedno ucho preletelo cez hlavu a vyvrátilo sa naruby, a natešene zaštekal.
„Čuš! K nohe!“ okríkol ho muž v zamatovej veste. Zviera sa zahanbene k nemu prikradlo.
„Bláznivý pes,“ povedal muž vo veste. „Nevie byť chvíľu ticho. Je veľmi nervózny, mylord. Je to šteňa od Lessie.“
„Preboha,“ povedal Peter, „tá ešte žije?“
„Už nie, mylord. Na jar sme ju museli dať zastreliť.“
Peter prikývol. Vždy vyhlasoval, že nenávidí vidiek, a ďakoval bohu, že nemá nič spoločné s rodinnými majetkami, no v to ráno mal z mrazivého vzduchu a mokrých listov, ktoré špliechajúc narážali do jeho vyleštených čižiem, úprimnú radosť. V Denveri malo všetko svoj ustálený poriadok. Nikto tu neumieral náhlou a násilnou smrťou okrem prestarnutých setrov a, prirodzene, jarabíc. Lord Peter s uspokojením vdychoval vône jesene. Vo vrecku mal list, ktorý prišiel rannou poštou, no dosiaľ sa neodhodlal si ho prečítať. Parker netelegrafoval, takže to neponáhľalo.

Prečítal si ho po obede vo fajčiarskom salóniku. Spolu s ním tam sedel a podriemkaval nad Times aj jeho brat – dokonalý anglický šľachtic, robustný a konvenčný, presne ako Henrich VIII. v mladých rokoch, Gerald, šestnásty vojvoda z Denveru. Vojvoda pokladal svojho mladšieho brata takmer za čiernu ovcu rodiny a mal vážne výhrady voči jeho záľube v policajných správach.
List bol od Buntera.

Piccadilly 110 A,
W.I.
Mylord, píšem Vám (Bunter bol dobre vychovaný a vedel, že nič nemôže byť vulgárnejšie než vyhýbať sa zámerne na začiatku listu prvej osobe jednotného čísla), ako mi Vaše lordstvo prikázalo, aby som Vás informoval o výsledkoch svojho pátrania.
Zoznámiť sa so sluhom sira Juliana Freka nebol pre mňa nijaký problém. Je členom rovnakého klubu ako sluha ctihodného Fredericka Arbuthnota, ktorý je mojím priateľom a ktorý mi veľmi ochotne vyšiel v ústrety. Zobral ma včera večer (v nedeľu) do klubu, kde sme si s tým človekom – volá sa John Cummings – dali večeru a potom som Cummingsa pozval do Vášho bytu na pohárik a cigaru. Vaše lordstvo mi to istotne prepáči, pretože vie, že to nie je mojím zvykom, no mám takú skúsenosť, že najlepší spôsob, ako si získať niečiu dôveru, je budiť dojem, že človek zneužíva dôveru zamestnávateľa.
(„Vždy som Buntera podozrieval, že študuje ľudskú dušu,“ poznamenal sám pre seba lord Peter.)
Ponúkol som ho najlepším starým portským vínom („Šľak aby ťa vzal,“ zašomral si lord Peter), o ktorom som vás počul rozprávať sa s pánom Arbuthnotom. („Hm, hm,“ zahmkal lord Peter.)
Pokiaľ ide o hlavnú záležitosť, ktorá je predmetom nášho záujmu, účinky portského boli adekvátne mojim očakávaniam, no s veľkou ľútosťou musím konštatovať, že ten človek mal tak málo pochopenia pre to, čo som mu ponúkol, že k portskému fajčil cigaru (značky Villary Villar zo zásob Vášho lordstva). Prirodzene, že som to vtedy nijako nekomentoval. Vaše lordstvo sa však určite vie vžiť do mojich pocitov. Ak dovolíte, využijem túto príležitosť, aby som vyjadril vďačné uznanie vynikajúcemu vkusu Vášho lordstva v jedení, pití a obliekaní. Slúžiť Vášmu lordstvu je, ak to smiem tak povedať, viac než radosť – je to veľká škola.

Lord Peter slávnostne sklonil hlavu.
„Čo to, preboha, vyvádzaš, Peter? Sedíš tu, kývaš hlavou a vyškieraš sa ako neviem čo,“ ozval sa vojvoda, ktorý sa zrazu prebral z driemot. „Niekto ti píše nejaké zábavné veci?“
„Skôr roztomilé veci,“ povedal lord Peter. Vojvoda sa naňho podozrievavo zahľadel. „Dúfam, že sa raz nebudeš chcieť oženiť s nejakou kráskou z kabaretu,“ zamrmlal si potichu a pustil sa zasa čítať Times.

Počas večere som sa rozhodol, že zistím, aké má Cummings záujmy, a zistil som, že jeho záujmy sa krútia okolo kabaretného umenia. Pretože mi Vaše lordstvo láskavo umožnilo vidieť všetky kabaretné predstavenia v Londýne, začal som pri prvom pohári rozvíjať debatu týmto smerom, a aby som sa mu zapáčil, hovoril som podstatne frivolnejšie, ako by som za normálnych okolností pokladal za vhodné. Môžem povedať, že jeho názory na ženy a kabaret boli presne také, aké by som očakával od človeka, ktorý si k portskému Vášho lordstva zapáli cigaru.
Po druhom pohári som zaviedol reč na veci týkajúce sa pátrania Vášho lordstva. Aby som ušetril čas, opíšem vám náš rozhovor formou dialógu v podobe čo najbližšej tej, v akej sa skutočne odohrával.

Cummings: Zdá sa mi, že máte veľa príležitostí užiť si trocha života, pán Bunter.
Bunter: Človek si vždy nájde príležitosť, keď vie, ako na to.
Cummings: Ach, vám sa ľahko hovorí, pán Bunter. Predovšetkým nie ste ženatý.
Bunter: Viem, k čomu to vedie, pán Cummings.
Cummings: Aj ja – ale až teraz, keď už je neskoro. (Sťažka si povzdychol a znova si nalial.)
Bunter: Pani Cummingsová býva s vami v Battersea?
Cummings: Áno. Pracuje so mnou pre môjho starého. To je život! Cez deň k nám síce chodí posluhovačka, no čo je to taká posluhovačka? Poviem vám, je to strašné zhrýzať sa celý deň nudou na tom poondiatom predmestí.
Bunter: Na návštevy kabaretov to máte trocha od ruky, to je pravda.
Cummings: Vám je sveta žiť. Vy ste tu na Piccadilly priamo v strede diania, ako sa hovorí. A váš starý je zrejme často celú noc mimo domu, však?
Bunter: Áno, často, pán Cummings.
Cummings: Takže zrejme zakaždým využijete príležitosť a zdúchnete, však?
Bunter: Čo myslíte, pán Cummings, zdúchnem alebo nie?
Cummings: No vidíte! Čo má však robiť človek, ktorý má na krku otravnú ženu ako ja, a slúži u bláznivého doktora, ktorý celé noci reže mŕtvoly a robí pokusy so žabami?
Bunter: Zaiste si aj on niekedy vyrazí.
Cummings: Málokedy. A vždy sa vráti pred dvanástou. A keby ste ho videli, keď zazvoní, a vy nie ste okamžite pri ňom. Čestné slovo, pán Bunter, je to čosi strašné.
Bunter: Zúri?
Cummings: To nie – ale pozerá sa na vás takým nepríjemným pohľadom, ako keby ste ležali na tom jeho operačnom stole a on sa vás chystal rozrezať. Chápete, pán Bunter, nerobí nič, na čo by sa človek mohol sťažovať, len sa tak nepríjemne pozerá. Aj keď musím uznať, že je veľmi korektný. Keď sa dopustí nejakej netaktnosti, vždy sa ospravedlní. Čo je to však človeku platné, keď sa celú noc premáva hore-dolu a nedá človeku spať.
Bunter: Akože vám nedá spať? Chcete povedať, že mu musíte byť k dispozícii aj v noci?
Cummings: Nie, to vonkoncom nie. 0 pol jedenástej sa zamkne dom a služobníctvo hajdy do postele! To je taká jeho zásada. Zvyčajne mi to vyhovuje, pretože čo iné sa tam dá robiť. No keď si už raz ľahnem do postele, chcem spať.
Bunter: Čo teda robí? Chodí po dome?
Cummings: A nie? Celú noc. A cez súkromný vchod do nemocnice premáva stále hore-dolu.
Bunter: Azda nechcete povedať, že taký veľký odborník ako sir Julian Freke chodí slúžiť do nemocnice nočné služby?
Cummings: Nie, nie. Robí si svoju vlastnú prácu – výskumnú prácu, ako sa hovorí. Reže ľudí. Vraví sa, že je veľmi múdry. Vedel by nás dvoch, pán Bunter, rozobrať ako hodinky, a potom zasa poskladať dokopy.
Bunter: Spíte teda na prízemí, keď ho tak dobre počujete?
Cummings: Nie, spálňu máme na najvrchnejšom poschodí. Nie je nám to však nič platné. Keď ten tresne dverami, je to počuť v celom dome.
Bunter: Viete, koľkokrát som musel dohovárať lordovi Petrovi, aby nebúchal dverami? Alebo aby celú noc nerečnil? Alebo aby sa v noci nekúpal?
Cummings: Mne budete niečo hovoriť o nočnom kúpaní, pán Bunter! Mne, ktorý spí vedľa miestnosti s vodojemom. Keď sa niekto kúpe, robí ten vodojem taký rachot, že by to zobudilo aj mŕtveho. A môj starý sa kúpe bez ohľadu na to, či je deň alebo noc. Skúste si napríklad tipnúť, kedy sa rozhodol, že sa okúpe minulý pondelok.
Bunter: Viem, že sa nájdu takí, čo sa kúpu aj o druhej v noci!
Cummings: Áno? O druhej v noci? Tak to môj starý sa v ten pondelok kúpal o tretej v noci. O tretej v noci nás zobudilo rachotenie vodojemu. Čestné slovo.
Bunter: Nevravte! A prečo sa vlastne tak neskoro kúpe?
Cummings: Viete, pán Bunter, skúma všelijaké choroby a predtým, než si ľahne do postele, chce zo seba zmyť bacily, ak mi rozumiete. To je podľa mňa celkom normálne. No tvrdím, že nie je normálne, aby sa džentlmen uprostred noci zaoberal nejakými chorobami.
Bunter: Títo veľkí ľudia majú svojské spôsoby!
Cummings: Na to môžem povedať iba to, že ja také spôsoby nemám.
(Tomu som hneď uveril, Vaše lordstvo. Cummings nemá v sebe ani náznak veľkosti a jeho nohavice nezodpovedajú mojej predstave o tom, ako majú vyzerať nohavice príslušníka našej profesie.)
Bunter: To je sir Julian vždy tak dlho hore?
Cummings: Nie, pán Bunter, nemôžem povedať, že by to bolo pravidlo. Tiež sa mi sir Julian hneď ráno ospravedlnil a povedal, že dá ten vodojem opraviť – a podľa môjho názoru je to nevyhnutné, pretože do potrubia sa dostáva vzduch, a keď niekto otočí kohútik, ozve sa taký rachot a hučanie, že sa to nedá vydržať. Je to ako Niagara, pán Bunter, čestné slovo.
Bunter: Tak by to malo byť, pán Cummings. Človek veľa znesie od pána, ktorý má v sebe toľko slušnosti, že sa vie ospravedlniť. A niekedy za to tí naši páni ani nemôžu. Napríklad keď príde nečakaná návšteva, ktorá sa u nich zdrží dlho do noci.
Cummings: To máte úplnú pravdu, pán Bunter. A teraz, keď to hovoríte, mi zišlo na um, že v pondelok večer k sirovi Julianovi naozaj prišiel na návštevu nejaký pán. Niežeby prišiel neskoro, no hodinu sa zdržal a možno sir Julian musel potom doháňať, čo zameškal.
Bunter: To je veľmi pravdepodobné. Dovoľte, aby som vám nalial ešte trocha portského, pán Cummings. Alebo si radšej dáte trocha dobrej starej brandy?
Cummings: Trocha brandy, ak si môžem vybrať. Ďakujem vám, pán Bunter. Zdá sa mi, že nemusíte prosiť o dovolenie, keď chcete skontrolovať bar lorda Petra. (Žmurkol na mňa.)
„To teda nemusím,“ povedal som a priniesol mu Napoleona.
Uisťujem Vaše lordstvo, že mi krvácalo srdce, keď som ho nalieval takému človeku. No keďže som cítil, že sme na správnej stope, mal som dojem, že to nebude nadarmo.
„Kiežby do tohto bytu chodili večer na návštevu iba páni,“ povedal som. (Vaše lordstvo mi iste odpustí, že som si dovolil takú narážku.)
(„Božemôj,“ povzdychol si lord Peter. „Bunter by v tých svojich metódach nemusel byť až taký dôkladný.“)
Cummings: Jeho lordstvo je teda taký záletný vtáčik? (Uškrnul sa a štuchol do mňa. Časť toho, čo potom povedal, teraz vynechám, pretože by to pre Vaše lordstvo určite bolo rovnako urážlivé, ako to bolo pre mňa.) Pokračoval: Nie, sir Julian si na niečo také nepotrpí. Večer máva veľmi málo návštev a vždy sú to páni. A zvyčajne rýchlo odídu – ako ten pán, ktorého som spomínal.
Bunter: No aj tak, pán Cummings. Podľa mňa nič nie je únavnejšie, ako byť hore a čakať, kedy môžem návštevu vyprevadiť z domu.
Cummings: No, ale toho pána som ja nevyprevádzal. Sir Julian ho o desiatej alebo tak nejako vyprevadil sám. Počul som, ako ten pán volá „dobrú noc“ a odchádza preč.
Bunter: Sir Julian vždy odprevádza svoje návštevy sám?
Cummings: Nuž, ako kedy. Ak prijme návštevu na prízemí, odprevadí ju sám. Ak ju prijme na poschodí, zazvoní na mňa, aby som ju išiel odprevadiť ja.
Bunter: Tohto pána teda prijal na prízemí?
Cummings: Áno. Sir Julian mu sám aj otváral. To si pamätám. Mal práve náhodou nejakú prácu v hale. Hoci keď teraz na to myslím, tak si spomínam, že potom išli do knižnice. Je to zvláštne, no viem to isto, pretože som náhodou priniesol do haly uhlie a počul som, že sú na poschodí. Navyše na mňa sir Julian niekoľko minút nato zazvonil z knižnice. V každom prípade sme toho pána počuli odchádzať o desiatej alebo krátko pred desiatou. Zdržal sa asi tri štvrte hodiny. Ako som už povedal, sir Julian sa potom celú noc premával hore-dolu cez súkromný vchod do nemocnice, o tretej v noci sa kúpal a o ôsmej už raňajkoval. Pre mňa je to niečo nepochopiteľné. Keby som ja mal jeho peniaze, nech sa prepadnem, ak by som sa uprostred noci hrabal v mŕtvolách. Našiel by som si nejakú lepšiu zábavu, no nie, pán Bunter? Napríklad by som…
Nie je potrebné, aby som opakoval, čo všetko ešte povedal, pretože jeho rozprávanie bolo čoraz nepríjemnejšie a nesúvislejšie, a už sa mi nepodarilo prinútiť ho, aby sa vrátil k udalostiam tej pondelňajšej noci. Do tretej som sa ho nevedel zbaviť. Plakal mi na pleci a hovoril, že som pekné číslo a že by potreboval takého pána, ako ste vy. Povedal, že sir Julian sa bude naňho strašne hnevať, keď príde tak neskoro, ale v nedeľu večer má voľno, a keď mu jeho starý bude niečo vyčítať, dá okamžite výpoveď. Myslím si, že by to od neho nebolo veľmi rozumné, pretože mám dojem, že to nie je sluha, ktorému by som na mieste sira Juliana Freka mohol s čistým svedomím dať slušné odporúčanie. Všimol som si, že má na topánkach zošliapané opätky.
Ako hold kvalitám baru Vášho lordstva by som ešte chcel dodať, že hoci som musel vypiť pomerne veľké množstvo tak Cockburn roč. 1868, ako i Napoleona roč. 1800, nebolí ma dnes hlava, ani nepociťujem nijaké iné nepriaznivé následky.
Verím, že Vášmu lordstvu prospieva pobyt na čerstvom vidieckom vzduchu a tá trocha informácií, čo sa mi podarilo získať, bude postačujúca. Zostávam s pozdravom a posielam úctivé pozdravy celej rodine.
Váš oddaný služobník
Mervyn Bunter

„Niekedy si myslím,“ zašomral si lord Peter zamyslene, „že si Mervyn Bunter zo mňa robí dobrý deň. Čo ste to priniesli, Soames?“
„Telegram, mylord.“
„To je od Parkera,“ povedal lord Peter, keď telegram otváral. Stálo v ňom:
„Opis spoznali v chudobinci v Chelsea. Ide o neznámeho tuláka zraneného pri pouličnej nehode. V pondelok minulý týždeň zomrel v chudobinci. Na Frekov príkaz bol v ten večer dopravený do nemocnice sv. Lukáša. Som z toho načisto zmätený. PARKER.“

„Hurá!“ vykríkol lord Peter a zrazu sa celý rozžiaril. „Som rád, že sa mi podarilo zmiasť Parkera. Dodáva mi to vieru v moje schopnosti. Cítim sa ako Sherlock Holmes. ‚Dokonale jednoduché, Watson.‘ Je to však sakramentsky odporná záležitosť! No aspoň sa môžem tešiť z toho, že sa mi podarilo zmiasť Parkera.“
„Čo sa deje?“ opýtal sa vojvoda a zívajúc sa postavil.
„Dostal som rozkaz na pochod,“ povedal Peter. „Musím sa vrátiť do Londýna. Srdečná vďaka za pohostinnosť – cítim sa podstatne lepšie. Vedel by som si teraz poradiť aj s profesorom Moriartym a Leonom Kestrelom.“
„Naozaj by som bol rád, keby si sa držal bokom od súdnych siení,“ zamrmlal vojvoda. „Je to pre mňa strašne nepríjemné, že mám brata, ktorý je rád stredobodom pozornosti.“
„Prepáč, Gerald,“ povedal lord Peter. „Viem, že som riadna škvrna na rodinnej cti.“
„Prečo sa nemôžeš oženiť, usadiť sa a robiť niečo užitočné?“ opýtal sa vojvoda nespokojne.
„Pretože som to už raz skúšal a skončilo sa to fiaskom, ako dobre vieš,“ povedal Peter. „Okrem toho,“ dodal veselo, „robím samé užitočné veci. Možno ma raz budeš potrebovať aj ty, človek nikdy nevie. Začne ťa napríklad niekto vydierať, alebo zo Západnej Indie príde nečakane tvoja prvá manželka, ktorú si opustil, a potom si uvedomíš, aká je to výhodička mať v rodine súkromného detektíva. Chúlostivé osobné problémy vybavíme taktne a diskrétne. Vykonávame vyšetrovanie všetkého druhu. Naša špecialita – zabezpečovanie dôkazov na rozvod. Vaša spokojnosť zaručená!‘“
„Somariny!“ vykríkol vojvoda a šmaril noviny do kresla. „Kedy ti mám dať pristaviť auto?“
„Pokiaľ možno hneď. Počuj, Jerry, zoberiem so sebou aj mamu.“
„Prečo ju musíš do všetkého zaťahovať?“
„Potrebujem jej pomoc.“
„Podľa mňa je to nanajvýš nevhodné,“ povedal vojvoda. Vdova po vojvodovi z Denveru však nemala nijaké námietky. „Kedysi som sa s ňou poznala dosť dobre,“ povedala. „Keď sa ešte volala Fordová. Prečo sa pýtaš, drahý?“
„Pretože jej treba povedať strašnú správu o jej manželovi.“
„Je mŕtvy?“
„Áno. A ona ho bude musieť identifikovať.“
„Chuderka Christine.“
„A za veľmi nechutných okolností, mama.“
„Pôjdem s tebou, drahý.“
„Ďakujem, mama. Si skvelá. Mohla by si si zbaliť svoje veci a ísť so mnou hneď? Všetko ostatné ti poviem v aute.“

DESIATA KAPITOLA

Charles Parker, tento verný, hoci neveriaci Tomáš, zohnal presne takého medika, akého si lord Peter želal: vysokého mladíka, ponášajúceho sa na prerastené šteňa, s nevinnými očami a pehavou tvárou. Sedel na pohovke v knižnici lorda Petra a hľadel do kozuba, rovnako zmätený dôvodom, pre ktorý ho sem zavolali, okolím, ktoré ho obklopovalo, i nápojom, ktorý popíjal. Jeho jazyk bol síce neškolený, no od prírody citlivý, a tak si uvedomoval, že už len nazvať túto tekutinu nápojom – teda slovom, ktoré zvyčajne používal na označenie lacnej whisky, vyvetraného piva či pochybného klaretu konzumovaných v niektorej z reštaurácií v Soho – je svätokrádež. Bolo to niečo, čo sa vymykalo bežnej skúsenosti – duch vo fľaši.
Muž menom Parker, na ktorého deň predtým náhodou narazil pred hostincom na rohu Prince of Wales Road, mu pripadal ako správny chlapík. Trval na tom, že s ním musí ísť na návštevu k jednému jeho priateľovi, ktorý býva v luxusnom byte na Piccadilly. S Parkerom si bol na čistom; pôsobil naňho dojmom štátneho zamestnanca alebo nejakého úradníka zo City. Zato ten jeho priateľ v ňom vyvolával rozpaky. Predovšetkým to bol lord a jeho šaty pôsobili ako výčitka nedbanlivému svetu. Rozprával tie najpochabejšie nezmysly, no spôsobom, ktorý človeka vyvádzal z rovnováhy. Nijaký vtip dlho nerozpitvával a napriek tomu z neho vždy vydoloval všetok humor; robil to akoby mimochodom, a kým si človek pripravil nejakú brisknú odpoveď, preskočil na inú tému. Mal strašného sluhu – takého, o akých sa píše v knihách – pod ktorého kritickým pohľadom človeku mrzla krv v žilách. Parker, ako sa zdalo, si však z toho nič nerobil a človek si musel o ňom poopraviť mienku. Zjavne sa pohyboval vo veľkom svete častejšie, ako by človek pri pohľade naňho povedal. Človek bol nútený uvažovať, koľko asi stál ten koberec, na ktorý Parker tak bezstarostne odklepával popol z cigary, a aj keď mal niekto otca čalúnnika – pána Piggotta z liverpoolskej firmy Piggott a Piggott – a v kobercoch sa teda vyznal, cenu tohto sa neodvažoval ani len odhadnúť. Keď človek pohol hlavou opretou o hrubý hodvábny vankúš v rohu pohovky, želal si, aby sa holieval častejšie a dôkladnejšie. Tá pohovka bola obrovská, no človeku napriek tomu nepripadala dosť veľká na to, aby sa do nej zmestil. Ten lord Peter zasa nebol veľmi vysoký – pravdu povediac, bol skôr nižší – nevyzeral však malý. Vyzeral tak akurát; človek merajúci meter osemdesiatosem si popri ňom pripadal ako nehanebný trúfalec. Cítil sa ako mamine nové záclony v obývačke – všade samá veľká škvrna. Všetci sa tu však k človeku správali slušne, nikto sa z neho nevysmieval ani nehovoril niečo, čomu by sa nedalo rozumieť. Všade naokolo boli síce police s hrozne hlbokomyseľnými knihami a na stole ležal foliant Danteho, no hostitelia sa úplne normálne a zrozumiteľne rozprávali o knihách, ktoré človek čítal – o srdcervúcich ľúbostných románoch a detektívkach. Keďže tých človek čítal veľa, mohol sa k nim vyjadriť a hostitelia pozorne počúvali, aj keď lord Peter mal taký smiešny zvyk, že rozprával o knihách, ako keby sa mu autor zdôveril, ako dal ten príbeh dokopy a ktorú časť knihy napísal ako prvú. Človeku to pripomínalo spôsob, ktorým starý Freke rozoberá mŕtvoly.
„Najviac ma na detektívkach rozčuľuje to,“ povedal pán Piggott, „ako si v nich ľudia pamätajú každú, aj tú najmenšiu maličkosť, čo sa im prihodila v priebehu posledného polroka. Vždy presne vedia, čo robili v ten či onen deň, či pršalo, alebo bolo pekne, a o tom, že si všetko pamätajú na minútu presne, už ani nevravím. Sype sa to z nich, ako keby recitovali nejakú básničku. V skutočnom živote to však tak nie je, nemyslíte, lord Peter?“ Lord Peter sa usmial a mladý Piggott, ktorý okamžite upadol do pomykova, sa obrátil na svojho dávnejšieho známeho. „Viete, čo chcem povedať, pán Parker. Pozrite sa. Jeden deň je ako druhý. Som si istý, že by som si nespomenul ani… no, možno čo som robil včera, by som si spomenul, ale čo som robil pred týždňom, by som s istotou nemohol povedať, ani keby ma mali kvôli tomu zastreliť.“
„To nie,“ povedal Parker, „a výpovede uvádzané v policajných protokoloch človeku pripadajú rovnako neskutočné. No viete, policajti ich nedostávajú tak, ako sú v nich zapísané. Nestáva sa, že by za nimi prišiel nejaký svedok a povedal: ‚Minulý piatok som si o desiatej hodine išiel kúpiť baraniu kotletu. Keď som vchádzal do Mortimer Street, všimol som si asi dvadsaťdvaročné dievča s čiernymi vlasmi a hnedými očami, v zelenom svetri a kockovanej sukni, s klobúkom na hlave a čiernymi topánkami na nohách, ktoré na bicykli značky Royal Sunbeam zatáčalo za roh pri kostole svätého Šimona a Judu a rýchlosťou asi dvadsať kilometrov za hodinu po nesprávnej strane cesty uháňalo smerom k trhovisku.‘ V protokole je to, prirodzene, tak zapísané, no všetko toto museli policajti zo svedka vytiahnuť sériou otázok.“
„A v detektívkach,“ povedal lord Peter, „to musí byť uvedené v skrátenej podobe, pretože skutočný rozhovor by bol taký dlhý a nezáživný, že by nikto nemal trpezlivosť si ho prečítať. Spisovatelia si musia svojich čitateľov vážiť, ak nejakých majú.“
„Áno,“ povedal pán Piggott, „ale stavím sa s vami, že pre väčšinu ľudí by to bolo poriadne ťažké – na niečo si spomenúť – aj keby ste im dávali otázky. Aspoň pre mňa určite. Samozrejme, ja som trocha strelený, ale kto z ľudí je celkom normálny, no nie? Chápete, čo chcem povedať. Svedkovia nie sú detektívi. Sú to práve takí priemerní hlupáci ako vy a ja.“
„Áno,“ povedal lord Peter s úsmevom, keď jeho nešťastnému návštevníkovi došlo, čoho sa dopustil svojou poslednou vetou.
„Chcete povedať, že keby som sa vás len tak všeobecne opýtal, čo ste robili… povedzme… práve pred týždňom, nevedeli by ste mi takto bez prípravy nič povedať?“
„To by som nevedel – istotne nie.“ Zamyslel sa. „Nie. Myslím, že som bol ako zvyčajne v nemocnici, a pretože bol utorok, mali sme nejakú prednášku… no nech sa prepadnem, ak viem, akú… a večer som si vyrazil s Tommym Pringlom… takže tá prednáška musela byť v pondelok… alebo v stredu? Poviem vám, nič by som nemohol odprisahať.“
„Ste voči sebe nespravodlivý,“ povedal lord Peter vážne. „Som si istý, že si spomeniete, čo ste robili v ten deň, povedzme, v pitevni.“
„Preboha, to určite nie. Možno keby som dlho rozmýšľal, tak by som si na niečo spomenul, no pred súdom by som to odprisahať nemohol.“
„Stavím sa s vami o päť šilingov proti šiestim penny,“ povedal lord Peter, „že do piatich minút si na to spomeniete.“
„Nespomeniem.“
„Uvidíme. Máte nejaký zápisník, do ktorého si píšete poznámky alebo robíte nákresy, keď pracujete v pitevni?“
„Áno.“
„Myslite naň. Čo ste si doň naposledy nakreslili?“
„To je jednoduché, pretože som to kreslil dnes ráno. Svalstvo nohy.“
„Dobre. Koho ste to pitvali?“
„Nejakú starenu. Zomrela na zápal pľúc.“
„Dobre. Teraz v duchu zalistujte vo svojom zápisníku. Čo je na predchádzajúcich stránkach?“
„Samé nohy – zvieracie. Študujem teraz motorické svalstvo. Nakreslil som to na seminári z porovnávacej anatómie, ktorý vedie starý Cunningham. Celkom slušne mi vyšla zajačia noha, žabia noha i rudimentárne nohy hada.“
„Dobre. V ktorý deň mávate seminár s pánom Cunninghamom?“
„V piatok.“
„V piatok, dobre. Listujte ďalej. Čo je pred tým?“ Pán Piggott pokrútil hlavou.
„Začínajú sa nákresy nôh na pravej alebo na ľavej strane vášho zápisníka? Spomeniete si na prvý nákres?“
„Áno – áno – vidím aj dátum, čo je tam hore napísaný. Je to prierez zadnou nohou žaby. A je to na pravej strane.“
„Dobre. Predstavte si v duchu otvorený zápisník. Čo je na protiľahlej stránke oproti nákresu žabej nohy?“
Toto vyžadovalo trocha duševného sústredenia.
„Čosi okrúhle… farebné… už to mám – ruka.“
„Dobre. Predtým, než ste prešli k svalstvu nohy, ste študovali svalstvo ruky, však?“
„Áno, máte pravdu. Mám tam niekoľko nákresov ruky.“
„Dobre. Nakreslili ste ich vo štvrtok?“
„Nie, vo štvrtok do pitevne nikdy nechodievam.“
„Teda azda v stredu?“
„Áno. Musel som ich nakresliť v stredu. Áno, určite. Ráno sme sa boli pozrieť na tých pacientov s otravou krvi a potom som išiel do pitevne. Nakreslil som ich v stredu odpoludnia. Viem, že som sa tam ešte raz vrátil, aby som ich dokončil. Pracoval som veľmi usilovne – teda aspoň na mňa veľmi usilovne. Preto si to pamätám.“
„Dobre. Hovoríte, že ste sa tam ešte raz vrátili, aby ste ich dokončili. Kedy ste teda na nich začali pracovať?“
„Nuž, deň predtým.“
„Deň predtým. To bol utorok, nie?“
„Stratil som predstavu o čase… áno, pred stredou bol… áno, utorok.“
„Dobre. Bola to mužská alebo ženská ruka?“
„Mužská.“
„Dobre. Práve pred týždňom, minulý utorok, ste boli v pitevni a pitvali ste mužskú ruku. Prosím si šesť penny.“
„Pánabeka!“
„Počkajte chvíľu. Vy viete ešte oveľa viac. Nemáte predstavu, ako veľa toho viete. Viete napríklad, čo to bolo za človeka.“
„Nie, nikdy som ho nevidel celého. Pamätám sa, že som vtedy prišiel trocha neskoro. Schválne som chcel ruku, pretože som bol v rukách dosť riedky, a Watts – to je náš zriadenec – mi sľúbil, že mi jednu odloží.“
„Dobre. Prišli ste neskoro a ruka už na vás čakala. Začali ste ju pitvať – zobrali ste nožnice, rozstrihli ste kožu a prichytili ju svorkami. Bola to mladá svetlá koža?“
„To nie – nie. Povedal by som, že to bola obyčajná koža – porastená čiernymi chlpmi – áno, pamätám si to presne.“
„Dobre. Bola to štíhla šľachovitá ruka bez prebytočného tuku?“
„Nie – na to som sa práve hneval. Chcel som silnú svalnatú ruku, no na tejto ruke bolo slabo vyvinuté svalstvo a pri pitve mi stále prekážal tuk.“
„Dobre. Bola to ruka človeka so sedavým spôsobom života, ktorý pracoval skôr hlavou ako rukami.“
„Áno.“
„Dobre. Takže ste tú ruku otvorili a nakreslili ste si ju. Nevšimli ste si na nej nejaké mozole?“
„Nič také na nej nebolo.“
„Vážne? Nehovorili ste náhodou, že to bola ruka mladého muža? Svalnatá a s ohybnými kĺbmi?“
„Nie.“
„Nie? Teda to bola šľachovitá ruka starca?“
„Nie. Bola to ruka muža stredných rokov, ktorý trpel na reumatizmus. V kĺboch mal vápenaté usadeniny a prsty mal mierne opuchnuté.“
„Dobre. Takže to bol asi tak päťdesiatnik.“
„Áno, približne päťdesiatnik.“
„Dobre. Aj ostatní medici pracovali na tej istej mŕtvole?“
„Áno.“
„Dobre. A istotne robili zvyčajné žarty, aké sa pri podobných príležitostiach robievajú.“
„Myslím, že… áno, robili.“
„A určite si niektoré z nich pamätáte. Kto je u vás taká, ako sa hovorí, veselá kopa?“
„Tommy Pringle.“
„Na čom pracoval Tommy Pringle?“
„To si nepamätám.“
„A kde pracoval?“
„Pri výlevke C – vedľa skrinky s nástrojmi.“
„Dobre. Predstavte si v duchu Tommyho Pringla.“ Piggot sa začal smiať.
„Teraz som si na niečo spomenul. Tommy Pringle povedal, že ten starý židák…“
„Prečo ho tak nazval?“
„Neviem, no viem isto, že to Tommy Pringle povedal.“
„Asi tak vyzeral. Videli ste jeho hlavu?“
„Nie.“
„Kto pitval hlavu?“
„To neviem… vlastne viem. Zhrabol ju starý Freke a malý Binns sa pre to strašne čertil, pretože mal sľúbené, že hlavu bude robiť on so starým Scroogerom.“
„Chápem. A čo s tou hlavou sir Julian robil?“
„Zvolal si nás a urobil nám prednášku o krvácaní do miechy a poškodení nervov.“
„Dobre. Vráťme sa k tomu, čo povedal Tommy Pringle.“
Piggott – nie bez istých rozpakov – zopakoval vtip Tommyho Pringla.
„Dobre. To bolo všetko?“
„Nie. Mládenec, ktorý pracoval s Tommym, povedal, že to býva z prejedenia.“
„Predpokladám, že parťák Tommyho Pringla sa zaujímal o tráviace ústrojenstvo.“
„Áno. A Tommy povedal, že keby vedel, že v chudobinci tak dobre varia, tak by tam išiel aj on.“
„Ten muž, ktorého ste pitvali, bol teda žobrák z chudobinca?“
„Zrejme – kto iný to mohol byť?“
„Bývajú žobráci z chudobinca vždy tuční a dobre živení?“
„Nuž, nie – keď o tom teraz rozmýšľam, tak zvyčajne nebývajú.“
„V skutočnosti Tommymu Pringlovi a jeho priateľovi zišlo na um, že u mŕtvoly z chudobinca je to čosi nezvyčajné, však?“
„Áno.“
„A ak sa tráviace ústrojenstvo tým dvom pánom videlo také zábavné, predpokladám, že ten muž zomrel krátko nato, čo sa poriadne najedol.“
„Áno – prirodzene – inak by sa to nemohlo stať, no nie?“
„Neviem,“ povedal lord Peter. „To je váš odbor. K takému záveru by ste na základe toho, čo hovorili tí dvaja, mohli dospieť vy.“
„Áno. Nepochybne.“
„Neočakávali by ste napríklad, že urobia takýto objav, keby išlo o človeka, ktorý bol dlho chorý a živil sa nejakou šlichtou.“
„Samozrejme, že nie.“
„Vidíte, viete toho naozaj veľa. V utorok, takto týždeň, ste pitvali ruku reumatického Žida stredných rokov a sedavého spôsobu života, ktorý zomrel krátko na to, čo sa poriadne najedol, na krvácanie do miechy, poškodenie nervov a tak ďalej, a ktorého pravdepodobne priviezli z chudobinca, však?“
„Áno.“
„A mohli by ste toto všetko odprisahať, keby to bolo potrebné?“
„No keď to takto hovoríte, myslím, že by som mohol.“
„Pravdaže by ste mohli.“
Pán Piggott chvíľu sedel a rozmýšľal.
„Počujte,“ povedal napokon. „Naozaj som to všetko vedel, však?“
„Áno – vedeli ste to úplne perfektne – ako Sokratov otrok.“
„To je kto?“
„Postava z jednej knihy, ktorú som čítal ako malý chlapec.“
„Nevolala sa Posledné dni Pompejí?“
„Nie – bola to iná kniha – asi ste sa s ňou nestretli. Bola dosť nudná.“
„Nikdy som veľa nečítaval – iba keď som chodil do školy Henryho a Fenimora Coopera… Ale… nemám v tom prípade mimoriadne dobrú pamäť?“
„Vaša pamäť je lepšia, ako si sami myslíte.“
„Tak prečo si nemôžem zapamätať to, čo sa učíme z medicíny? Všetko mi vyfučí z hlavy.“
„Nuž, prečo si to nemôžete zapamätať?“ opýtal sa lord Peter, postavil sa na pokrovec pred kozubom a s úsmevom sa pozrel dolu na svojho hosťa.
„Preto,“ odvetil mladý muž, „že učitelia, ktorí človeka skúšajú, nekladú také otázky ako vy.“
„Nie?“
„Nie – nechajú človeka, aby si na všetko spomenul sám. A to je strašne ťažké. Človek sa nemá čoho chytiť, chápete. No povedzte – ako ste vedeli, že Tommy Pringle je taký vtipkár a že…“
„Nevedel som to, kým ste mi to nepovedali.“
„No dobre. Ale ako ste vedeli, že tam bol, keď ste sa na to pýtali? Znamená to… znamená to,“ zopakoval pán Piggott, ktorý začínal byť namäkko pod vplyvom účinkov svojím spôsobom tiež súvisiacich s tráviacim ústrojenstvom, „znamená to, že vy ste veľmi múdry, alebo ja som veľmi hlúpy?“
„Nie,“ povedal lord Peter. „Chyba je vo mne. Vždy kladiem také hlúpe otázky a každý si myslí, že nimi chcem niečo naznačiť.“
To bolo pre pána Piggotta priveľmi komplikované.
„Z toho si nič nerobte,“ povedal Parker chlácholivo. „On je taký vždy. Nesmiete si ho všímať. Nemôže za to. Je to dôsledok predčasnej senility, ktorá sa v rodinách dedičných zákonodarcov vyskytuje často. Peter, radšej nám zahraj niečo na klavíri. Žobrácku operu alebo niečo také…“

„Je to, myslím, jasné, no nie?“ povedal lord Peter, keď pána Piggotta po tom, čo prežil naozaj nádherný večer, odoslali domov.
„Obávam sa, že áno,“ povedal Parker. „Pripadá mi to však takmer neuveriteľné.“
„Nič nie je neuveriteľné, pokiaľ ide o ľudskú povahu,“ povedal lord Peter. „Teda aspoň pokiaľ ide o vzdelanú ľudskú povahu. Máš ten príkaz na exhumáciu?“
„Dostanem ho zajtra. Zajtra odpoludnia mám v pláne zájsť za ľuďmi z chudobinca. Musím sa s nimi najprv porozprávať.“
„Máš pravdu. Oznámim to mame.“
„Začínam mať také pocity ako ty, Peter. Prestáva sa mi táto práca páčiť.“
„Mne sa zasa teraz páči o čosi viac ako predtým.“
„Si si naozaj istý, že nejde o omyl?“
Lord Peter prešiel cez izbu k obloku. Závesy neboli celkom zatiahnuté a cez medzeru nimi hľadel na rozžiarené Piccadilly. Po Parkerových slovách sa obrátil:
„Ak ide o omyl,“ povedal, „tak sa to zajtra dozvieme a nikomu tým neublížime. Obávam sa však, že cestou domov by si mohol dostať isté potvrdenie nášho podozrenia. Počuj, Charles, na tvojom mieste by som zostal na noc tu. Mám jednu voľnú izbu, môžeš tu bez problémov prenocovať.“
Parker sa naňho zahľadel.
„Chceš povedať – že by som sa mohol stať obeťou nejakého útoku?“
„Myslím si, že je to veľmi pravdepodobné.“
„Niekto je na ulici?“
„Teraz nie. No bol pred pol hodinou.“
„Keď odchádzal Piggott?“
„Áno.“
„Dúfam, že tomu chlapcovi nehrozí nebezpečenstvo.“
„Preto som sa išiel pozrieť dolu. Myslím, že jemu nič nehrozí.
Pravdu povediac, nepredpokladám, že by niekomu zišlo na um, že sme si urobili dôverníka práve z Piggotta. No nebezpečenstvo hrozí nám dvom. Tak čo, zostaneš tu?“
„Čerta starého tu zostanem. Nie som predsa strachopud, aby som sa dekoval.“
„Nezmysel!“ povedal Peter. „Rád by si sa zdekoval, keby si mi veril – a prečo nie? Ty mi však neveríš. V skutočnosti ešte vždy nie si presvedčený, že som na správnej stope. Pokojne si teda chod, no potom nehovor, že som ťa nevaroval.“
„Nebudem. Než zomriem, nadiktujem slabnúcim hlasom správu, že ti už verím.“
„Nechoď aspoň pešo – zober si taxík.“
„Dobre, pôjdem taxíkom.“
„A nedovoľ nikomu, aby išiel s tebou.“
„Nedovolím.“
Bola nepríjemná sychravá noc. Z taxíka, čo zastal pred vedľajším domom, vystúpili ľudia vracajúci sa z divadla a Parker si ho rýchlo obsadil pre seba. Práve keď hovoril taxikárovi svoju adresu, vyrútil sa z bočnej ulice akýsi muž. Mal oblečený smoking a na ňom zimník. Hekticky kýval rukami.
„Pane… pane! Preboha! Ó, veď je to pán Parker! To je šťastie! Keby ste boli taký láskavý… práve mi volali do klubu… jeden môj priateľ vážne ochorel… ponáhľam sa za ním… nemôžem zohnať taxík… ľudia sa vracajú z divadiel… môžem ísť s vami? Kam idete, domov do Bloomsbury? Ja potrebujem ísť na Russel Square… ak vás môžem poprosiť… je to otázka života a smrti.“
Bol zadychčaný, ako keby dlho a rýchlo bežal. Parker okamžite vystúpil z taxíka.
„Som rád, že vám môžem pomôcť, sir Julian,“ povedal. „Môj taxík je vám k dispozícii. Chcel som ísť na Craven Street, nikam sa však neponáhľam. Nech sa páči, nastúpte si.“
„Je to od vás nesmierne láskavé,“ povedal chirurg. „Hanbím sa, že…“
„To je v poriadku,“ povedal Parker srdečne. „Mám čas.“ Pomohol Frekovi nastúpiť do taxíka. „Aké číslo? Hej, šéfko, Russel Square 24. A švihnite si.“
Keď taxík odišiel, Parker vyšiel hore schodmi a zazvonil pri dverách lorda Petra.
„Ďakujem, priateľu,“ povedal, keď mu lord Peter otvoril. „Predsa len zostanem na noc.“
„Poď ďalej,“ povedal Wimsey.
„Videl si to?“ opýtal sa Parker.
„Niečo som videl. Čo sa presne stalo?“
Parker mu všetko porozprával. „Ak mám byť úprimný,“ povedal, „myslel som si, že ti trocha straší vo veži, no teraz si už tým nie som celkom istý.“
Peter sa zasmial.
„Blahoslavení, ktorí nevideli, a uverili. Bunter, pán Parker zostane u nás na noc.“
„Počuj, Peter, pozrime sa na celú záležitosť ešte raz. Kde je ten list?“
Lord Peter vytiahol Bunterov dialogický opus. Parker ho chvíľu mlčky študoval.
„Vieš, Peter, mám voči tejto myšlienke toľko námietok, že zo mňa priam vytŕčajú.“
„Aj ja. Práve preto chcem vykopať nášho žobráka z Chelsea. No povedz, aké sú tie tvoje námietky.“
„Nuž…“
„Pozri, nechcem sa tváriť, že som sám schopný vyplniť všetky medzery. Máme tu však dve záhadné udalosti, čo sa stali v priebehu jednej noci, a súvislú reťaz faktov, ktorá ich prostredníctvom jednej konkrétnej osoby navzájom spája. Je to síce strašná myšlienka, no vonkoncom nie nepredstaviteľná.“
„Áno, to všetko viem. Je tu však zopár konkrétnych slabých miest, na ktorých to stroskotáva.“
„Viem, no pozri sa. Predtým ako Levy zmizol, videli ho naposledy o deviatej večer na Prince of Wales Road. Na druhý deň ráno o ôsmej sa v kúpeľni pána Thippsa v Domoch kráľovnej Karolíny našla mŕtvola muža, ktorý sa naňho zhruba ponášal. Levy išiel na návštevu k Frekovi – priznal to sám Freke. Podľa informácií, čo sme dostali z chudobinca v Chelsea, v ten istý deň Frekovi dodali mŕtvolu muža, na ktorého sa hodí opis batterseaskej mŕtvoly v jej prirodzenej podobe. Máme teda Levyho s minulosťou a bez budúcnosti, neznámeho tuláka s budúcnosťou – mám na mysli cintorín – a bez minulosti a napokon Freka, ktorý stojí v strede medzi ich budúcimi a minulými osudmi.“
„To je všetko pekné, ale…“
„Ďalej: Freke má na zavraždenie Levyho motív – starú žiarlivosť.“
„Veľmi starú – pre niečo také ľudia nevraždia.“
„Sú známe prípady, keď sa to stalo.5 Ty si myslíš, že nie je možné, aby v ľuďoch dvadsať rokov driemala žiarlivosť. To azda nie. Aspoň pokiaľ ide o primitívnu, živočíšnu žiarlivosť. Tá sa vybúri a pominie. No človeka umára dlhé roky urazená márnomyseľnosť. Tá zostáva. Poníženie. Všetci máme v duši nejakú boľavú ranu a nechceme, aby sa jej niekto dotýkal. Mám ju ja, máš ju aj ty. Ktosi kedysi povedal, že ani peklo nepozná také besnenie, ako je besnenie odmietnutej ženy. Všetko to zvalil na chuderky ženy. Sex však zatemňuje mozog predovšetkým mužom – nemusíš sa tak nervózne mrviť, vieš, že je to pravda. Muž znesie sklamanie, ale neznesie poníženie. Poznal som raz muža, ktorý dostal košom – nie práve príjemným spôsobom – od dievčiny, s ktorou bol zasnúbený. Vždy o nej veľmi pekne hovoril. Opýtal som sa ho, čo sa s ňou stalo. ‚Ale,‘ povedal,.vydala sa za iného.‘ A potom vybuchol – nevedel sa ovládnuť. ‚Šľak aby to vzal!‘ vykríkol. ‚Keď si len pomyslím, že mi dala košom kvôli nejakému Škótovi!‘ Neviem, čo mal proti Škótom, ale to, že sa jeho snúbenica vydala za Škóta, ho škrelo zo všetkého najviac. A teraz sa pozri na Freka. Čítal som jeho knihy. Proti svojim odporcom útočí tým najnevyberanejším spôsobom. A to je vedec! Napriek tomu nevie zniesť, keď mu niekto oponuje, ani pokiaľ ide o jeho vedeckú prácu, teda o oblasť, v ktorej je každý človek veľkého formátu nanajvýš veľkorysý a otvorený voči názorom iných. Myslíš si, že Freke je človek, ktorý by bol schopný zmieriť sa s porážkou? Najmä keď ide o niečo, na čo je každý muž taký citlivý? Vieš, ľudia sú niekedy strašne nedotkliví. Mne sa napríklad od zúrivosti zatmie pred očami, keď niekto pochybuje o mojom úsudku o nejakej knihe. A teraz si predstav, že si príde akýsi Levy – ktorý bol pred dvadsiatimi rokmi veľká nula
– a vyfúkne Frekovi spred nosa dievča jeho srdca. Freka neškrelo, že prišiel o ňu – škrelo ho, že mu ju vyfúkol nejaký bezvýznamný židáčik.
A je tu ešte ďalšia vec. Freke sa zaujíma o zločiny. V tej svojej knihe o kriminológii sa priam rozplýva nad chladnokrvnými vraždami. Čítal som ju a viem, že spomedzi jej riadkov priam vyžaruje obdiv, keď píše o bezcitných a úspešných zločincoch. Obeťami i zločincami, ktorí sa kajúcne priznali alebo stratili hlavu a niečím sa prezradili, Freke z hĺbky duše pohŕda. Jeho hrdinami sú Edmond de la Pommerais, ktorý presvedčil svoju milenku, aby sa stala spolupáchateľkou vlastnej vraždy, a George Joseph Smith, vaňový vrah, ktorý bol schopný v noci sa so svojou ženou vášnivo pomilovať a ráno z nej spraviť obeť svojho vražedného plánu. Napokon Freke si myslí, že svedomie je čosi ako slepé črevo. Stačí ho vyrezať a človek sa hneď lepšie cíti. Freke si netrápi hlavu banálnymi výčitkami svedomia. Jeho knihy sú toho najlepším dôkazom. Ďalej. Muž, ktorý sa vrátil namiesto Levyho do jeho domu, sa v dome dobre vyznal – Freke sa v ňom vyzná. Mal červenohnedé vlasy, bol menší ako Levy, no nie oveľa, pretože si mohol obliecť jeho šaty bez toho, aby v nich bol nápadný – videl si Freka, vieš, aký je vysoký
– asi meter sedemdesiatosem. A spomeň si na jeho ryšavkastú hrivu. Na rukách mal pravdepodobne chirurgické rukavice – Freke je chirurg a je to metodický a odvážny človek – chirurgovia musia byť odvážni a metodickí. Teraz sa na to pozrime z druhej strany. Ten, kto v Battersea položil do vane pána Thippsa mŕtveho muža, musel mať prístup k mŕtvolám. Freke zjavne prístup k mŕtvolám má. Musel vedieť s mŕtvolami rýchle a chladnokrvne narábať. Chirurgovia to vedia. Musel byť silný, keď vedel preniesť mŕtvolu po strechách a dostať ju cez okno do Thippsovej kúpeľne. Freke je silný muž a člen alpinistického klubu. Na rukách mal pravdepodobne chirurgické rukavice a mŕtvolu spustil zo strechy na chirurgických obväzoch. To zasa ukazuje na chirurga. Nepochybne býval niekde nablízku. Freke býva hneď vedľa. Tá slúžka, s ktorou si sa rozprával, počula nejaký úder na streche domu na kraji bloku. To je hneď vedľa Frekovho domu. Nech sa na Freka pozrieme z ktorejkoľvek strany, vždy nás niekam dovedie, kým Milligan, Thipps, Crimplesham a všetci ostatní, ktorých sme poctili svojím podozrením, nás nedovedú nikam.“
„Áno, no nie je to až také jednoduché, ako si myslíš. Čo robil, napríklad, Levy v pondelok večer u Freka? Prečo ho navštívil takým tajnostkárskym spôsobom?“
„Na to máš predsa Frekovo vysvetlenie.“
„Nehovor hlúposti, Peter. Veď si sám vravel, že to nie je dostatočné vysvetlenie.“
„Výborne. A naozaj nie je. Značí to, že Freke klamal. A prečo by klamal, keby nemal záujem na tom, aby sa utajila pravda?“
„Tak prečo to vôbec spomínal?“
„Pretože Levyho, napriek všetkým očakávaniam, videli na rohu Prince of Wales Road. To bola pre Freka veľmi nepríjemná náhoda. Usúdil, že bude lepšie, keď sa vopred vytasí s nejakým vysvetlením. Rátal, prirodzene, s tým, že nikto nikdy nebude Levyho zmiznutie spájať s mŕtvolou v Battersea.“
„Tým sa však vraciame k prvej otázke. Prečo išiel Levy k Frekovi na návštevu?“
„Neviem, no niečo ho prinútilo, aby ho navštívil. Počuj, Charles, a prečo vlastne Freke nakúpil všetky tie peruánske akcie?“
„Neviem,“ povedal tentoraz Parker.
„V každom prípade,“ pokračoval Wimsey, „Freke Levyho očakával a zariadil všetko tak, že ho vpustil do domu sám, aby Cummings nevidel, kto je jeho návštevník.“
„Veď ten jeho návštevník o desiatej odišiel.“
„Ale, Charles. To by som od teba nečakal. To je suggizmus najhrubšieho zrna. Kto ho videl odchádzať? Niekto povedal ‚dobrú noc‘ a odkráčal po ulici preč. A ty veríš, že to bol Levy, pretože sa Freke neobťažoval vysvetliť ti, že to Levy nebol.“
„Chceš povedať, že Freke sa pokojne išiel špacírovať na Park Lane a v dome nechal Levyho – či už živého alebo mŕtveho
– aby ho tam našiel Cummings?“
„Máme Cummingsovo svedectvo, že nič také nespravil. Krátko po tom, čo kroky dozneli, Freke zazvonil na Cummingsa z knižnice a prikázal mu, aby zamkol dom.“
„Potom nechápem…“
„Nuž – do domu sa možno dá vojsť aj iným vchodom – vlastne vieme, že sa dá – Cummings to povedal Bunterovi
– cez nemocnicu.“
„A Levy bol zatiaľ kde?“
„Levy vošiel do knižnice na poschodí a už z nej nevyšiel. Ty si bol vo Frekovej knižnici. Kam by si ho dal?“
„Do susednej spálne.“
„Freke ho teda dal do spálne.“
„No čo keby tam prišiel jeho sluha, aby mu rozostlal posteľ?“
„To robí gazdiná – a skôr ako až o desiatej.“
„Dobre… No Cummings počul Freka premávať sa celú noc po dome.“
„Počul ho niekoľkokrát odísť a zasa sa vrátiť cez súkromný vchod do nemocnice. No to napokon nebolo nič nezvyčajné.“
„Chceš povedať, že Freke to všetko stihol urobiť do tretej hodiny ráno?“
„Prečo nie?“
„To teda bola rýchla práca, len čo je pravda.“
„Naozaj to bola rýchla práca, ak chceš. Mimochodom, prečo do tretej? Cummings ho potom videl až ráno o ôsmej, keď ho prišiel zavolať na raňajky.“
„O tretej sa však Freke kúpal.“
„Netvrdím, že sa z Park Lane nevrátil skôr ako o tretej. Nepredpokladám však, že by Cummings vstal a išiel sa pozrieť cez kľúčovú dierku, či jeho pán sedí vo vani.“
Parker zasa chvíľu uvažoval.
„A čo ten Crimpleshamov cviker?“ opýtal sa.
„Uznávam, to je trocha záhadné.“
„A prečo dal tú mŕtvolu práve do Thippsovej kúpeľne?“
„Naozaj, prečo? Možno to bola číra náhoda – alebo číra lotrovina.“
„Peter, myslíš si, že celý ten rafinovaný plán dal dokopy v priebehu jednej noci?“
„To vonkoncom nie. Vymyslel si ho, len čo sa dozvedel, že do chudobinca doviezli muža, ktorý sa zhruba ponáša na Levyho. Mal na to niekoľko dní.“
„Aha.“
„Pri súdnom vyšetrovaní sa Freke sám prezradil. Nevedel sa s Grimboldom dohodnúť, ako dlho ten muž po zranení ešte žil. Ak si taký drobný človiečik – obrazne povedané – ako Grimbold dovolí nesúhlasiť s odborníkom Frekovho formátu, je to preto, že si je svojím názorom istý.“
„V tom prípade – ak je tvoja teória správna – Freke sa dopustil chyby.“
„Áno. Veľmi malej, ale predsa len chyby. S prehnanou opatrnosťou sa usiloval zabrániť, aby u niekoho – povedzme u lekára z chudobinca – nedošlo k spájaniu myšlienok. Až dovtedy rátal s tým, že ľudia nezvyknú dvakrát rozmýšľať o veciach – povedzme o mŕtvolách – na ktoré už raz dostali uspokojivé vysvetlenie.“
„Prečo Freke stratil hlavu?“
„Spôsobila to reťaz nepredvídateľných náhod. To, že Levyho spoznala tá žena na Prince of Wales Road – to, že moja matka má syna, ktorý bol taký hlupák, že prostredníctvom inzerátu v Times priznal svoje spojenie s batterseaskou záhadou – to, že inšpektor Parker, ktorého fotografia v poslednom čase hľadela na človeka takmer z každého ilustrovaného časopisu, sedel na súdnom vyšetrovaní hneď vedľa vdovy po vojvodovi z Denveru. Frekovým životným cieľom bolo nedovoliť, aby sa spojili dva konce jedného problému. A zrazu videl obidva tieto konce pokope, doslova bok po boku. Veľa zločincov stroskotáva na priveľkej opatrnosti.“
Parker mlčal.

JEDENÁSTA KAPITOLA

„Preboha, je tam hmla doslova ako mlieko,“ povedal lord Peter.
Parker podráždene zavrčal a pokračoval v zápase so svojím zimníkom.
„Naozaj musím vyjadriť značné uspokojenie nad tým,“ pokračoval urodzený lord, „že pri tejto našej spolupráci urobíš všetku nezáživnú a nepríjemnú prácu ty.“
Parker znova zavrčal.
„Myslíš, že so zatykačom budú nejaké problémy?“ opýtal sa lord Peter.
Parker zavrčal po tretí raz.
„Predpokladám, že si dozrel na to, aby sa celá záležitosť udržala v tajnosti?“
„Samozrejme.“
„Zaviazal si ľudí z chudobinca mlčaním?“
„Prirodzene.“
„A policajtov?“
„Áno.“
„Pretože inak by pravdepodobne nemali koho zatknúť.“
„Drahý Wimsey, myslíš si o mne, že som hlupák?“
„V niečo také som sa neodvážil ani dúfať.“ Parker zavrčal naposledy a odišiel.
Lord Peter si sadol k svojmu Dantovi. Neprinieslo mu to však nijakú útechu. V kariére súkromného detektíva mu bola príťažou výchova na exkluzívnej strednej škole. Napriek Parkerovým výčitkám nebol schopný sa od nej odpútať. Jeho myslenie bolo v mladom veku zdeformované čítaním kníh o Rafflesovi a Sherlockovi Holmesovi a sentimentálnymi názormi ich hrdinov. Patril k ľudom, ktorí nikdy nezastrelia uštvanú líšku.
„Som jednoducho amatér,“ povedal si lord Peter.
Napriek tomu pri čítaní Danteho dospel k rozhodnutiu.

Odpoludnia sa vybral na Harley Street. Slávny neurológ sir Julian Freke tam ordinoval každý utorok a piatok od druhej do štvrtej hodiny. Lord Peter zazvonil.
„Ste objednaný, pane?“ opýtal sa muž, ktorý mu otvoril.
„Nie,“ povedal lord Peter. „Dajte však, prosím vás, sirovi Julianovi moju vizitku. Myslím, že ma prijme aj tak.“
Usadil sa v prepychovej miestnosti, kde pacienti čakali na liečivé rady sira Juliana. Čakáreň bola plná. Bolo tu niekoľko módne vyobliekaných paničiek, ktoré spolu debatovali o obchodoch a služobníctve a pritom sa maznali s malým psíkom. V kúte sedel statný, ustarostene vyzerajúci muž, ktorý sa dvadsať ráz za minútu pozeral na hodinky. Lord Peter ho z videnia poznal. Bol to Wintrington, milionár, ktorý sa pred niekoľkými mesiacmi pokúsil spáchať samovraždu. Kontroloval financie piatich krajín, no nevedel kontrolovať svoje nervy. Financie piatich krajín teda boli v šikovných rukách sira Juliana Freka. Pri kozube sedel mladý muž približne v Petrovom veku, ktorý vyzeral ako vojak. Tvár mal predčasne strhanú a zbrázdenú vráskami. Sedel rovno ako sviečka a nepokojnými očami kontroloval všetky miesta, z ktorých sa ozval nejaký šuchot. Na pohovke sedela staršia žena skromného zovňajšku s mladým dievčaťom. Dievča pôsobilo unaveným a apatickým dojmom. Žena sa naňho pozerala pohľadom, v ktorom sa zračila veľká láska a úzkosť zmierňovaná nesmelou nádejou. Vedľa lorda Petra sedela ďalšia mladšia žena s malým dievčatkom a lord Peter si všimol, že obe majú široké lícne kosti a krásne, typicky slovanské sivé oči. Dievčatko, ktoré nepokojne pobehovalo po čakárni, pristúpilo lordovi Petrovi palec na nohe v lakovanej koženej topánke, a jeho matka ho najprv po francúzsky vyhrešila a potom sa obrátila k lordovi Petrovi, aby sa mu ospravedlnila.
„Mais je vous en prie, madame,“ povedal lord Peter, „nič sa nestalo.“
„Je nervózna, pauvre petite,“ povedala žena.
„Ste tu kvôli nej?“
„Áno. Ten doktor je úžasný. Predstavte si, monsieur, chúďa malé, nemôže zabudnúť na to, čo videla.“ Naklonila sa bližšie, aby ju dieťa nepočulo. „Pred pol rokom sme ušli z Ruska – pred hladomorom. Neodvažujem sa vám to ani porozprávať – má tenké uši, a potom by sa to všetko – plač, triaška, kŕče – znova začalo. Boli sme ako kostry, keď sme sem prišli – mon Dieu! – teraz je to už lepšie. Pozrite, je chudá, ale nezomiera od hladu. Bola by tučnejšia, no nervy jej nedovolia, aby sa poriadne najedia. My, čo sme starší, zabudneme – enfin, on apprend á ne pas y penser – ale tie deti! Keď je človek mladý, monsieur, tout ca impressionne trop.“
Lord Peter sa vymanil z područia britských dobrých mravov a začal sa so ženou rozprávať jazykom, v ktorom sa dá súcit vyjadriť aj inak než len útrpným mlčaním.
„Teraz je však už na tom lepšie, oveľa lepšie,“ povedala matka dievčatka pyšne. „Je to výborný lekár, robí doslova zázraky.“
„C’est un homme, précieux,“ povedal lord Peter.
„Ach, monsieur, c’est un saint qui opere des miracles! Nous prions pour lui, Nataša et moi, tous les jours. N’est-ce pas, chérie? A predstavte si, monsieur, že to všetko robí, ce grand homme, cet homme illustre, úplne zadarmo. Keď sme prišli, nemali sme si ani čo obliecť – boli sme celkom na dne, ruiny. Et avec ca que nous sommes de bonne famille – mais hélas, monsieur, en Russie, comme vous savez, ca ne vous vaut que des insultes – des atrocités. Enfin! Sir Julian prišiel za nami a povedal: ‚Madarn, vaše dievčatko ma veľmi zaujíma. Nič nevravte. Budem ho liečiť zadarmo – pour ses beaux yeux,‘ a-t-il ajouté en riant. Ach, monsieur, c’est un saint, un véritable saint! A Nataša je na tom oveľa, oveľa lepšie.“
„Madame, je vous en félicite.“
„A čo vy, monsieur? Vy ste mladý a… silný – čo vás trápi? Azda ešte niečo z vojny?“
„Nič vážne. Pozostatky šoku po výbuchu granátu,“ odvetil lord Peter.
„Ach tá vojna. Toľko mladých odvážnych mužov…“
„Sir Julian vám môže venovať niekoľko minút, mylord, ráčte ísť ďalej,“ ozval sa Frekov zriadenec.
Lord Peter sa uklonil svojej spoločníčke a prešiel krížom cez čakáreň. Keď sa za ním zatvorili dvere Frekovej ordinácie, spomenul si, ako kedysi v preoblečení prenikol do kancelárie jedného nemeckého dôstojníka. Prepadol ho rovnaký pocit – pocit, že je v pasci, a radosť z vlastnej odvahy zmiešaná so zahanbením.
Sira Juliana Freka videl niekoľkokrát z diaľky, no nikdy nie zblízka. Keď mu teraz podrobne a celkom pravdivo opisoval okolnosti svojho posledného nervového záchvatu, uvažoval, koho to má pred sebou. Sir Julian bol vyšší ako on, mal veľmi široké plecia a krásne ruky. Jeho tvár bola súmerná, oduševnená a neľudská, s fanatickými svetlomodrými očami uprostred húštiny ryšavkastých vlasov, fúzov a brady. Neboli to pokojné a láskavé oči rodinného lekára, boli to skúmavé oči zapáleného vedca, ktoré sa človeku pozerali až do žalúdka.
„Nič to,“ pomyslel si lord Peter, „aspoň nebudem musieť nič dva razy vysvetľovať.“
„Dobre,“ povedal sir Julian. „Takže ste sa prepracovali. Lámali ste si nad niečím hlavu. Dobre. Či zrejme ešte viac – niečo vás tak trápilo, že ste sa, dá sa povedať, doslova sužovali, však?“
„Ocitol som sa tvárou v tvár veľmi znepokojujúcej možnosti.“
„Dobre. Zrejme neočakávane.“
„Naozaj veľmi neočakávane.“
„Dobre. Predchádzalo tomu obdobie telesného a duševného vypätia?“
„Nuž… možno. No nie nezvyčajného.“
„Dobre. Tá neočakávaná možnosť sa… sa týkala vás?“
„Vyžadovala okamžité rozhodnutie, čo mám urobiť – áno, v tomto zmysle sa týkala mňa.“
„Tak. Nepochybne ste museli na seba vziať istú zodpovednosť.“
„Veľmi veľkú zodpovednosť.“
„S dopadom na ľudí okolo vás?“
„S osudným dopadom na jednu konkrétnu osobu a nepriamym dopadom na veľa iných osôb.“
„Dobre. Stalo sa to v noci. Sedeli ste potme?“
„Spočiatku nie. No neskôr som tuším zhasol svetlo.“
„Zaiste – to bolo v danej situácii celkom prirodzené. Bolo vám teplo?“
„Myslím, že som sedel pred vyhasnutým kozubom. Môj sluha hovorí, že keď som prišiel za ním, drkotal som zubami.“
„Dobre. Bývate na Piccadilly, však?“
„Áno.“
„Predpokladám, že v noci tadiaľ niekedy prechádzajú ťažké autá.“
„Áno. Často.“
„Dobre. Teraz mi povedzte… to rozhodnutie, čo ste spomínali… už ste ho urobili?“
„Áno.“
„Nech už išlo o čokoľvek, rozhodli ste sa teda, že podniknete isté kroky.“
„Áno.“
„Dobre. Zrejme to so sebou prinášalo obdobie určitej nečinnosti.“
„Relatívnej nečinnosti.“
„A povedzme napätia?“
„Áno, zaiste, napätia.“
„Azda aj nebezpečenstva?“
„Neviem, vtedy som na to nemyslel.“
„Chápem – išlo o záležitosť, pri ktorej ste na seba nemohli brať ohľady.“
„Ak chcete, dá sa to tak povedať.“
„Dobre. V roku 1918 ste mávali tieto záchvaty často?“
„Áno – bol som niekoľko mesiacov vážne chorý.“
„Dobre. Odvtedy sa tieto záchvaty objavovali zriedkavejšie?“
„Oveľa zriedkavejšie.“
„Dobre – kedy ste mali posledný?“
„Asi pred deviatimi mesiacmi.“
„Za akých okolností?“
„Mal som starosti kvôli istým rodinným záležitostiam. Bolo treba rozhodnúť o určitých investíciách a ležala na mne obrovská zodpovednosť.“
„Vlani ste sa tuším zaujímali o nejaký policajný prípad, však?“
„Áno – išlo o krádež smaragdového náhrdelníka lorda Attenburyho.“
„Vyžadovalo to od vás väčšie duševné vypätie?“
„Myslím, že áno. No mal som z neho potešenie.“
„Dobre. Námaha, ktorú ste museli vyvinúť na vyriešenie toho problému, teda nemala nejaké nepriaznivé dôsledky na vaše zdravie?“
„Nie.“
„Takže nie. Problém vás zaujal, ale nerozrušil.“
„Presne tak.“
„Podieľali ste sa aj na vyšetrovaní iných policajných prípadov?“
„Áno. No nie veľmi závažných.“
„Malo to nepriaznivé dôsledky na vaše zdravie?“
„Vonkoncom nie. Naopak. Bolo to pre mňa určité rozptýlenie. Po vojne som totiž bol vo veľmi zlom psychickom stave, ktorý nemalo na svedomí iba moje zranenie.“
„Ach! Vy nie ste ženatý?“
„Nie.“
„Tak. Dovolíte, aby som vás vyšetril? Poprosím vás, aby ste išli trocha bližšie k svetlu. Chcem sa vám pozrieť do očí. Ktorého lekára ste doteraz navštevovali?“
„Sira Jamesa Hodgesa.“
„Och áno – jeho smrť je veľkou stratou pre celú lekársku obec. Bol to naozaj veľký človek – pravý vedec. Dobre. Ďakujem. Teraz by som vás rád vyšetril týmto malým zlepšovákom.“
„Na čo je to dobré?“
„Nuž – prezradí mi to, aké sú vaše nervové reakcie. Sadnite si sem, prosím.“
Nasledovalo čisto fyziologické vyšetrenie. Keď sa skončilo, sir Julian povedal:
„Teraz vám poviem, čo je s vami, lord Peter. Poviem vám to celkom laicky, aby…“
„To je od vás veľmi milé, ďakujem,“ skočil mu do reči lord Peter. „Ja sa z tých dlhých odborných termínov nikdy neviem vysomáriť.“
„Dobre. Máte rád súkromné divadelné predstavenia, lord Peter?“
„Ani veľmi nie,“ odvetil lord Peter úprimne prekvapený. „Zvyčajne bývajú strašne nudné. Prečo sa pýtate?“
„Myslel som si, že by ste ich mohli mať rád,“ povedal sir Julian stroho. „Takže. Dobre viete, že námaha, ktorej bol počas vojny vystavený váš mozog, zanechala na ňom svoje stopy. Stopy, ktoré by som mohol nazvať starými ranami. Vnemy, ktoré prijímajú vaše nervové zakončenia, vysielajú do vášho mozgu správy a vyvolávajú v ňom drobné fyziologické zmeny – zmeny, ktoré – aj s našimi najcitlivejšími prístrojmi – sme zatiaľ schopní zaregistrovať len vo veľmi obmedzenej miere. Tieto zmeny zasa naopak vyvolávajú rozličné vnemy. Aby som sa vyjadril presnejšie: vnemy – to sú zmeny v mozgovom tkanive, ktorým, keď ich pociťujeme, dávame mená ako hrôza, strach, vedomie zodpovednosti a tak ďalej.“
„Áno, je mi to jasné.“
„Dobre. Keď teraz tieto poškodené miesta vo vašom mozgu znova podráždite, vystavíte sa riziku, že sa vám otvoria staré rany. Teda ak vaše nervové zakončenia prijmú akékoľvek vnemy vyvolávajúce reakcie, ktorým hovoríme hrôza, strach či vedomie zodpovednosti, môže sa stať, že prostredníctvom starého kanálu spôsobia poruchu a vyvolajú fyziologické zmeny, ktoré nazvete menami, aké ste boli zvyknutý s nimi spájať – strachom z nemeckých mín, zodpovednosťou za životy vašich mužov, napätou pozornosťou a neschopnosťou počuť počas ohlušujúcej streľby tiché zvuky.“
„Rozumiem.“
„Tento účinok narastá pôsobením vonkajších okolností vyvolávajúcich ďalšie známe fyzické vnemy – ako je tma, chlad alebo rachotenie ťažkých áut.“
„Chápem.“
„Dobre. Staré rany sú takmer vyliečené, no ešte nie úplne. Bežné používanie vašich duševných schopností nemá pre vás nijaké nepriaznivé dôsledky. Tie sa objavia iba vtedy, keď podráždite postihnutú časť vášho mozgu.“
„Áno, chápem.“
„Dobre. Musíte sa takýmto situáciám vyhýbať. Musíte sa naučiť byť nezodpovedný, lord Peter.“
„Moji priatelia o mne hovoria, že som až priveľmi nezodpovedný.“
„To je možné. Citlivá nervózna povaha sa tak v dôsledku svojej duševnej bystrosti často javí.“
„Áno?“
„Áno. Tá zodpovednosť, čo ste spomínali, na vás ešte vždy spočíva?“
„Áno, ešte vždy.“
„Ešte ste nepodnikli ten krok, pre ktorý ste sa rozhodli?“
„Ešte nie.“
„Cítite povinnosť ho podniknúť?“
„Áno – teraz už nemôžem cúvnuť.“
„Dobre. Očakávate ďalšie napätie?“
„Áno – v istej miere.“
„Očakávate, že bude trvať dlho?“
„Teraz už len krátko.“
„Ach jaj! Vaše nervy nie sú v najlepšom stave.“
„Vážne?“
„Vážne. Nie je to nič, pre čo by ste sa museli znepokojovať, no keď budete vystavený tomu napätiu, musíte si na seba dávať pozor a potom by ste si mali poriadne oddýchnuť. Čo tak urobiť si výlet loďou po Stredomorí alebo po južných moriach, alebo niečo také?“
„Ďakujem za radu – porozmýšľam o tom.“
„Na prekonanie momentálnych ťažkostí vám zatiaľ dám niečo na posilnenie nervov. Chápete, trvalú úľavu vám to neprinesie, no pomôže vám to preklenúť najhoršie obdobie. A predpíšem vám nejaký liek.“
„Ďakujem.“
Sir Julian vstal a prešiel do malej miestnosti susediacej s ordináciou. Lord Peter sledoval, ako sa tam pohybuje – niečo varí a píše. Po chvíli sa vrátil s malým papierikom a injekčnou striekačkou.
„Tu je recept. Teraz vás poprosím, aby ste si vyhrnuli rukáv. Dám vám niečo, čo okamžite zaberie.“
Lord Peter si poslušne vyhrnul rukáv. Sir Julian Freke si vybral jedno miesto na jeho predlaktí a potrel ho jódovou tinktúrou.
„Čo mi to idete pichnúť, nejaké bacily?“ Neurológ sa zasmial.
„Bacily to práve nie sú,“ povedal. Medzi palcom a ostatnými prstami zovrel kus kože. „Predpokladám, že vám takéto injekcie už dávali.“
„Áno,“ povedal lord Peter. Fascinovane sledoval chladné prsty a približujúcu sa ihlu. „Áno – dávali – no musím sa priznať, že ich strašne neznášam.“
Zdvihol pravú ruku a oceľovým stiskom zovrel neurológovo zápästie.
Nastalo ticho ako po výbuchu granátu.
Modré oči sa ani nepohli; planuli ako v horúčke a uprene hľadeli dolu na ťažké biele viečka. Tie sa potom pomaly nadvihli. Sivé oči sa stretli s modrými – chladne a neochvejne – a zadržali ich.
Keď sa objímajú dvaja milenci, zdá sa im, že na svete neexistuje nijaký iný zvuk okrem zvuku ich dychu. Presne tak – tvár pri tvári – dýchali títo dvaja muži.
„Prirodzene – nemôžem vás nútiť,“ povedal sir Julian zdvorilo.
„Obávam sa, že vám pripadám ako poriadny hlupák,“ povedal lord Peter, „ale od istého času tieto pichľavé vecičky neznášam. Raz sa stalo, že mi netrafili do žily, a potom som mal z toho problémy. Odvtedy som z injekcií trocha nervózny.“
„V tom prípade,“ povedal sir Julian, „bude samozrejme lepšie, keď vám tú injekciu nedám. Mohla by u vás vyvolať presne tie pocity, ktorým sa chceme vyhnúť. Zoberte si teda tento recept a urobte, čo je vo vašich silách, aby ste zmiernili momentálne napätie, ako najviac to pôjde.“
„Dobre – ďakujem, budem sa usilovať pustiť to z hlavy,“ povedal lord Peter. Zhrnul si rukáv a upravil si manžetu. „Som vám veľmi zaviazaný. Ak budem mať nejaké ďalšie problémy, znova vás navštívim.“
„Nech sa páči, navštívte…“ povedal sir Julian bodro. „Nabudúce sa však radšej objednajte. Mám v týchto dňoch toľko práce, že neviem, kam skôr skočiť. Dúfam, že vašej pani matke sa dobre darí. Videl som ju nedávno na súdnom vyšetrovaní batterseaskej záhady. Vy ste tam vtedy neboli. Škoda – bolo by vás to zaujímalo.“

DVANÁSTA KAPITOLA

Odporná sychravá hmla škriabala v hrdle a štípala v očiach. Nebolo vidieť ani na krok. Kráčajúci muži zakopávali o hroby bedárov.
Jediné, čo človeka trocha upokojovalo, bolo to, že pod prstami cíti Parkerov starý plášť – cítil ho už aj v horších situáciách. Teraz sa ho držal ako kliešť, lebo mal panický strach, že by sa mohol stratiť. Nejasné postavy, ktoré sa pohybovali vpredu, sa ponášali na strašidelné prízraky.
„Pozor, páni,“ ozval sa zo žltej hmly bezvýrazný hlas, „tu kdesi je otvorený hrob.“
Človek zahol doprava a uviazol v kope čerstvo navŕšeného ílu.
„Brzdi, priateľu,“ povedal Parker. „Kde je lady Levyová?“
„V márnici. Je tam s ňou vojvodkyňa z Denveru. Tvoja matka je skvelá, Peter.“
„Však?“ povedal lord Peter.
Matné modré svetlo, ktoré niesol niekto vpredu, sa zakývalo a zostalo stáť.
„Sme na mieste,“ povedal akýsi hlas.
Z hmly sa vynorili dva danteovské prízraky s vidlami.
„Už ste skončili?“ opýtal sa ktosi.
„Ešte nie, pane.“ Démoni s vidlami – nie, boli to rýle – sa zasa dali do práce.
Ktosi kýchol. Parker zamieril k miestu, odkiaľ sa ozvalo kýchnutie.
„Toto je pán Levett z ministerstva vnútra. Lord Peter Wimsey. Je nám ľúto, že sme vás v takýto odporný deň museli ťahať až sem, pán Levett.“
„To patrí k môjmu povolaniu,“ povedal pán Levett chrapľavo. Bol zababušený až po uši.
Nekonečné čakanie. Zvuky kopajúcich rýľov. Cvengnutie odhodeného náradia. Zohýnajúci a pachtiaci sa démoni.
Po ľavici ďalší prízrak – s čiernou bradou. Ďalšie predstavovanie. Riaditeľ chudobinca.
„Je to veľmi nepríjemná záležitosť, lord Peter. Zaiste mi odpustíte, ale dúfam, že vy a pán Parker sa mýlite.“
„Bol by som rád, keby som v to mohol dúfať aj ja.“
Fučanie a napínanie svalov. Vyťahovanie akéhosi ťažkého predmetu zo zeme.
„Opatrne, chlapi. Tadiaľto. Vidíte na cestu? Pozor na hroby
– v tejto časti ležia jeden vedľa druhého. Ste pripravení?“
„Áno, pane. Svieťte nám na cestu. Pôjdeme za vami.“ Ťažké kroky. Človek sa zasa musí chytiť Parkerovho plášťa.
„Si to ty, priateľu? Prepáčte, pán Levett – myslel som, že je to Parker.“
„Haló, Peter – tu som.“
Ďalšie hroby. Naklonený náhrobný kameň. Pošmyknutie sa na neudržiavanej tráve. Vŕzganie štrku pod nohami. „Tadeto, páni. Pozor, schod.“
Márnica. Neomietnuté červené tehly a syčiace plynové horáky. Dve ženy v čiernom a doktor Grimbold. Silný úder. Rakva položená na stole.
„Máš ten skrutkovač, Bill? Ďakujem. S tým dlátom opatrne. Dosky sú dosť tenké, pane.“
Niekoľko dlhých škrípavých zvukov. Vzlykot. Hlas vojvodkyne, láskavý, no rezolútny.
„Ticho, Christine. Nesmieš plakať.“
Spleť nezreteľných hlasov. Knísavý odchod danteovských démonov – dobrých, slušných démonov v menčestrových nohaviciach.
Hlas doktora Grimbolda – chladný a indiferentný, ako keby jeho majiteľ sedel vo svojej ordinácii.
„Máte tú lampu, pán Wingate? Ďakujem. Áno, sem na stôl, prosím. Dávajte pozor, aby ste si nezamotali lakeť do kábla, pán Levett. Myslím, že bude lepšie, keď prejdete na túto stranu. Áno
– áno – ďakujem. Výborne.“
Náhla kruhovitá žiara z elektrickej lampy nad stolom. Brada a okuliare doktora Grimbolda. Smrkanie pána Levetta. Skláňajúci sa Parker. Riaditeľ chudobinca nazízajúci mu cez plece.
Zvyšok miestnosti ponorený v hmle a osvetlený len sliepňajúcimi plynovými horákmi.
Tiché mrmlajúce hlasy. Všetky hlavy sklonené nad stolom.
Znova hlas doktora Grimbolda – stojaceho teraz mimo svetla lampy.
„Nechceme vás rozrušiť väčšmi, než je bezpodmienečne nutné, lady Levyová. Keby ste nám mohli povedať, čo máme hľadať
– mal sir Reuben nejaké…? Zaiste – áno – je zaplombovaný zlatom? Áno – v spodnej čeľusti predposledný vpravo? Áno
– nijaké zuby nechýbajú – nie – prosím? Aké znamienko? Nad pravou prsnou bradavkou? Prepáčte, nerozumel som vám, tesne pod – áno – jazva po operácii slepého čreva? Áno – veľmi dlhá – áno – v strede? Áno, rozumiem – jazva na ruke? Áno, neviem, či sa nám ju podarí nájsť – áno – a nejakú telesnú chybu, ktorá by nám mohla…? Áno – artritída – áno
– ďakujem vám, lady Levyová, je to úplne jasné. Nechoďte sem, kým vám nepoviem. Už môžete, pán Wingate.“
Chvíľa ticha. Šepot. „Odstránené? Po smrti, myslíte – aj ja. Kde je doktor Colegrove? Vy ste sa v chudobinci starali o toho muža? Dobre. Spomínate si, či…? Nie? Ste si tým istý? Chápete, nesmierne sa dopustiť chyby. Áno, no existujú isté dôvody, prečo sir Julian nemôže byť prítomný; pýtam sa vás, doktor Colegrove. Teda ste si tým istý – to je všetko, čo som potreboval vedieť. Poďte s tým svetlom bližšie, pán Wingate, prosím vás. Tieto mizerné truhly prepúšťajú hneď vlhko. Ach! Čo si myslíte o tomto? Áno – tu nemôže dôjsť k omylu, však? Kto robil hlavu? Freke – prirodzene. Práve som chcel povedať, že v nemocnici svätého Lukáša odviedli dobrú prácu. Nádhera, však, doktor Colegrove? Skvelý chirurg – videl som ho, keď ešte pracoval u svätého Víta. Nie, nie, už tam dlhé roky nepracuje. Nie je nič lepšie, ako keď si človek udržiava ruku v cviku. Ach
– áno – je to nepochybne ono. Máte po ruke nejaký uterák? Ďakujem. Cez hlavu, ak vás môžem poprosiť – myslím, že sem by sme mali dať ďalší. Nuž, lady Levyová – poprosím vás, aby ste sa pozreli na jednu jazvu a povedali, či ju poznávate. Som si istý, že budete veľmi statočná a pomôžete nám. Len pokojne
– uvidíte len to, čo nevyhnutne musíte vidieť.“
„Lucy, neodchádzaj odo mňa.“
„Nie, drahá, som tu.“
Voľný priestor pri stole. Svetlo dopadajúce na biele vlasy vojvodkyne.
„Och áno – áno! Nie, nie – nemôžem sa mýliť. Je tam tá zvláštna kľučka. Toľkokrát som ju videla. Och, Lucy – je to Reuben!“
„Už iba okamih, lady Levyová. To znamienko…“
„Myslím, že áno – bolo presne na tom mieste.“
„Dobre. A tá jazva na ruke bola trojuholníková tesne nad lakťom?“
„Áno, och áno.“
„Je to ona?“
„Áno – áno…“
„Musím sa vás priamo opýtať, lady Levyová. Spoznávate na základe týchto troch znakov toto telo? Je to telo vášho manžela?“
„Och. Musím, no nie? Nikto iný predsa nemôže mať tie isté znaky na presne tých istých miestach. Je to môj manžel. Je to Reuben. Och…“
„Ďakujem vám, lady Levyová. Boli ste veľmi statočná a veľmi ste nám pomohli.“
„Ale – stále nerozumiem. Ako sa sem dostal? Kto urobil tú hroznú vec?“
„Ticho, drahá,“ povedala vojvodkyňa. „Ten človek bude potrestaný.“
„Och, ale – taká krutosť! Chudák Reuben! Kto mohol chcieť mu ublížiť? Môžem vidieť jeho tvár?“
„Nie, drahá,“ povedala vojvodkyňa. „To nie je možné. Už pôjdeme – nesmieme tu lekárom a ostatným pánom prekážať pri práci.“
„Nie, to nesmieme. Boli na mňa všetci takí milí. Och, Lucy!“
„Pôjdeme domov, drahá. Budete nás ešte potrebovať, doktor Grimbold?“
„Nie, vojvodkyňa, ďakujem vám. Sme vám a lady Levyovej veľmi vďační za to, že ste prišli.“
Nasledovala krátka prestávka, počas ktorej Parker, ako vždy duchaprítomný a úslužný, odprevadil obe ženy k čakajúcemu autu. Potom sa znova ozval doktor Grimbold:
„Myslím, že by sa lord Peter Wimsey mal pozrieť – presvedčiť sa o správnosti svojich dedukcií – lord Peter – je to veľmi nepríjemné – možno sa chcete pozrieť – na tom súdnom vyšetrovaní som bol celý nesvoj – áno – svedectvo lady Levyovej je celkom jednoznačné – nanajvýš otrasný prípad – á, tu je pán Parker – vy a lord Peter Wimsey ste mali úplnú pravdu – naozaj to urobil on…? Vážne? Nemôžem tomu uveriť – taký vynikajúci odborník – ale ako vravíte, nie je nič horšie, ako keď sa veľký mozog dá na zločineckú dráhu – áno – pozrite sa sem! Dokonalá práca – dokonalá – pravdaže, už to nie je celkom zreteľné – ale tie nádherné rezy – tu, vidíte, v ľavej hemisfére – a tu – krížom cez corpus striatum – a tu zasa – presne v mieste, kde bol zasadený úder – nádherné – odhadol to na chlp – vedel, aký to bude mať účinok, keď zasadzoval ten úder – ako rád by som sa pozrel na jeho mozog, pán Parker – a keď si pomyslím – preboha, lord Peter, neviete si predstaviť, aký to bude úder pre medicínu – pre celý civilizovaný svet! Och, samozrejme. To mi nemusíte ani hovoriť. Budem mlčať ako hrob – všetci budeme mlčať ako hrob.“
Spiatočná cesta cez cintorín. Znova hmla a vŕzganie mokrého štrku.
„Sú ľudia zo Scotland Yardu pripravení, Charles?“
„Už sú na ceste. Poslal som ich, keď som bol odprevadiť lady Levyovú k autu.“
„Kto ich vedie?“
„Sugg.“
„Sugg?“
„Áno – chudák. Šéfstvo si ho zavolalo na koberec – za to, že ten prípad tak zbabral. Celá Thippsova výpoveď o nočnom klube sa totiž potvrdila. Podarilo sa vypátrať to dievča, ktorému Thipps kúpil džin, a to ho spoznalo, a tak sa celá obžaloba zrútila. Thippsa a Gladys Horrocksovú pustili. Potom Suggovi povedali, že prekročil svoju právomoc a nabudúce by mal byť opatrnejší. A to by mal, no on za to nemôže, že je taký hlupák. Bolo mi ho ľúto. Možno si trocha napraví povesť, keď bude pri Frekovom zatýkaní. Koniec koncov, Peter, boli sme oproti nemu vo výhode. Mali sme informácie, ku ktorým sa on nemohol dostať.“
„Áno. Napokon, na tom nezáleží. Nech tam pôjde ktokoľvek, príde neskoro. Takže je úplne jedno, či tam pôjde Sugg alebo niekto iný.“
Avšak Sugg – udalosť v jeho kariére nevídaná – prišiel tentoraz včas.

Parker a lord Peter boli v byte na Piccadilly 110 A. Lord Peter hral na klavíri Bacha a Parker čítal Origena, keď Bunter oznámil návštevu inšpektora Sugga.
„Dostali sme ho,“ vyhŕkol Sugg.
„Preboha!“ povedal lord Peter. „Živého?“
„Prišli sme práve včas, mylord. Zazvonili sme, a keď nám jeho sluha otvoril, bežali sme priamo do knižnice. Sedel tam a niečo písal. Keď sme vtrhli dnu, vrhol sa k injekčnej striekačke, no boli sme rýchlejší, mylord. Nechceli sme, aby sa nám vyšmykol z rúk, keď už sme sa dostali tak ďaleko. Dôkladne sme ho prehľadali a dali sme ho pod zámku.“
„Je teda skutočne vo väzení?“
„Áno – dobre strážený – dvaja dozorcovia dávajú pozor, aby sa neodkrágľoval sám.“
„Prekvapili ste ma, inšpektor. Dajte si pohárik.“
„Ďakujem, mylord. Musím povedať, že som vám veľmi zaviazaný – hrozila mi kvôli tomuto prípadu poriadna blamáž. Ak som bol na vaše lordstvo hrubý…“
„To je v poriadku,“ povedal lord Peter náhlivo. „Naozaj neviem, ako by ste boli mohli tento prípad vyriešiť. Ja som mal to šťastie, že som o ňom vedel niečo aj z iných zdrojov.“
„Presne to hovorí Freke.“ Slávny chirurg sa v inšpektorových očiach medzičasom zmenil na obyčajného zločinca, ktorého stačí označovať priezviskom. „Keď sme ho zadržali, písal práve úplné priznanie, adresované vášmu lordstvu. Polícia ho, prirodzene, bude potrebovať, no keďže som zistil, že je určené vám, priniesol som ho so sebou, aby ste si ho mohli prečítať ako prvý. Tu je.“
Podal lordovi Petrovi niekoľkostránkový list.
„Ďakujem,“ povedal Peter. „Chceš si to vypočuť, Charles?“
„Jasné.“
Lord Peter teda čítal list nahlas.

TRINÁSTA KAPITOLA

Drahý lord Peter, keď som bol mladý, hrával som šach s jedným starým priateľom môjho otca. Bol to veľmi zlý a veľmi pomalý hráč a vždy trval na tom, aby sme dohrali všetky ťahy až do konca. Na takýto postoj som nikdy nemal trpezlivosť, a preto teraz bez mučenia priznávam, že ste vyhrali. Ja môžem buď zostať doma a čakať, kým ma prídu obesiť, alebo ujsť do cudziny a žiť tam v nečinnej a neistej anonymite. Pred oboma týmito možnosťami dávam prednosť uznaniu svojej porážky.
Ak ste čítali moju knihu Šialenstvo u zločincov, isto si pamätáte, že som v nej napísal: „Zločinec sa vo väčšine prípadov prezradí nejakým abnormálnym správaním, ktoré je sprievodným javom patologického stavu jeho nervových tkanív. Jeho duševná nevyrovnanosť sa môže prejaviť rozličnými spôsobmi: bezhraničnou samoľúbosťou, ktorá ho núti pochváliť sa svojím činom; neschopnosťou posúdiť závažnosť previnenia, ktorá je výsledkom náboženských predsudkov a ženie ho k priznaniu; egomániou, ktorá sa prejavuje hrôzou alebo uvedomovaním si spáchaného hriechu a ženie ho k neuváženému úteku bez zahladenia stôp; bezstarostným sebavedomím, ktoré ústi do zanedbania najelementárnejšej opatrnosti, ako to bolo v prípade Henryho Wainwrighta, ktorý nechal pri ostatkoch zavraždenej ženy malého chlapca a išiel si zavolať taxík, alebo na druhej strane nedôverou voči vlastnej pamäti, ktorá páchateľa núti vrátiť sa na miesto činu a uistiť sa, či boli všetky stopy bezpečne odstránené, hoci jeho súdnosť vie, že boli. Bez váhania tvrdím, že dokonale duševne zdravý človek, ktorý nie je zastrašený náboženskými alebo inými predsudkami, sa vždy môže dokonale zabezpečiť pred odhalením, samozrejme za predpokladu, že zločin vopred dostatočne premyslel a nedostal sa do časovej tiesne, alebo mu jeho plány neprekrížila nejaká čisto náhodná zhoda okolností.“
Viete práve tak dobre ako ja, do akej miery som si toto tvrdenie overil v praxi. Dve náhody, čo ma prezradili, som nijako nemohol predvídať. Prvou bolo to, že tá žena na Battersea Park Road spoznala Levyho, čím vznikol náznak, že by mohlo byť nejaké spojenie medzi jeho zmiznutím a batterseaskou záhadou. Druhou náhodou bolo to, že Thipps sa chystal v utorok ráno ísť do Denveru, čo umožnilo Vašej matke informovať Vás o celej záležitosti skôr, než polícia odviezla mŕtvolu, a na základe toho, čo vedela o mojom predchádzajúcom živote, dať Vám tip na motív. Keby som mohol eliminovať tieto dve náhodné zhody okolností, odvažujem sa povedať, že by ste ma nikdy ani len nepodozrievali a už vonkoncom by sa Vám nepodarilo získať proti mne dostatok usvedčujúceho materiálu.
Zo všetkých ľudských pocitov, azda okrem hladu a strachu, vyvoláva sexuálna túžba tie najprudšie a za istých okolností i najtrvalejšie reakcie. Napriek tomu si myslím, a zrejme sa nemýlim, že v čase, keď som písal spomínanú knihu, bolo moje prvotné, živočíšne nutkanie zabiť sira Reubena Levyho už do značnej miery modifikované mojím spôsobom myslenia. K živočíšnej túžbe zabiť a primitívnej ľudskej túžbe po pomste sa pridal racionálny zámer dokázať sebe a celému svetu pravdivosť mojich teórií. Keby mi všetko vyšlo tak, ako som to naplánoval, uložil by som v Bank of England zapečatenú správu o mojom experimente a vykonávateľom môjho závetu by som nariadil, aby ju po mojej smrti zverejnili. Teraz, keď mi spomínané náhody zmarili dokončenie môjho pokusu, zverujem túto správu Vám, lebo Vás nemôže nezaujímať. Žiadam Vás, aby ste s ňou oboznámili vedeckú pospolitosť, hoci to neprávom poškodí moju profesionálnu reputáciu.
Skutočne podstatnými faktormi, ktoré rozhodujú o úspechu či neúspechu akéhokoľvek ľudského podnikania, sú peniaze a príležitosť. Človek, ktorý sa vie dostať k jednému, sa spravidla vie dostať aj k druhému. Ja som bol síce už v začiatkoch svojej kariéry dosť zámožný, no nemal som absolútne nijakú vládu nad okolnosťami. Preto som sa upol na svoje povolanie a uspokojil sa s tým, že som udržiaval s Reubenom Levym a jeho rodinou priateľské styky. To mi umožňovalo byť ustavične informovaný o Levyho osudoch a záujmoch, aby som – keď príde vhodná chvíľa na akciu – vedel, aké zbrane použiť.
Medzitým som v literatúre i v skutočnosti pozorne študoval kriminológiu – moja kniha Šialenstvo u zločincov je vedľajším produktom tejto činnosti – a zistil som, že pri každej vražde je základným problémom zbaviť sa mŕtvoly. Ako lekár som mal vždy poruke smrtiace prostriedky a bolo málo pravdepodobné, že by som sa v tomto smere mohol dopustiť chyby. Rovnako bolo málo pravdepodobné, že by som sa mohol prezradiť kvôli nejakému iluzórnemu pocitu viny. Jediným problémom bolo odstrániť akúkoľvek súvislosť medzi mojou osobou a mŕtvolou. Istotne si pamätáte, ako Michael Finsbury v tom zábavnom Stevensonovom románe hovorí: „To, čo ľudí privádza na šibenicu, sú nešťastné okolnosti previnenia.“ Bolo mi čoraz jasnejšie, že ak niekde nechám nadbytočnú mŕtvolu, nemôže ma nikto – za predpokladu, že medzi mnou a tou mŕtvolou nebude nijaká súvislosť – z ničoho usvedčiť. A tak som sa začal zaoberať myšlienkou nahradiť jednu mŕtvolu inou, hoci uskutočniť som ju mohol až po tom, čo som sa stal primárom chirurgického oddelenia nemocnice sv. Lukáša a získal úplnú voľnosť vo výbere mŕtvol a v manipulácii s nimi. Odvtedy som starostlivo prezeral všetok materiál, čo k nám privážali na pitvu.
Príležitosť, na ktorú som čakal, sa naskytla až týždeň pred zmiznutím sira Reubena, keď mi lekár z chudobinca v Chelsea poslal správu, že v to ráno pád brvna z lešenia poranil neznámeho tuláka, u ktorého sa teraz prejavujú zaujímavé nervové a mozgové reakcie. Išiel som sa na ten prípad pozrieť a hneď, ako som toho muža zbadal, upútala ma značná povrchná podoba so sirom Reubenom. V dôsledku prudkého úderu do zátylku mal vysunutý štvrtý a piaty krčný stavec a ťažko poškodenú miechu. Bolo málo pravdepodobné, že by sa mohol niekedy uzdraviť, či už duševne alebo telesne, a navyše sa mi zdalo zbytočné predlžovať život takému neužitočnému stvoreniu. Až donedávna ten muž zjavne žil celkom slušne, pretože bol dobre živený, no stav jeho nôh a šiat nasvedčoval, že je teraz nezamestnaný, a za daných okolností bolo pravdepodobné, že ním aj zostane. Usúdil som, že sa dokonale hodí na môj plán, a okamžite som uviedol do chodu isté transakcie v City, ktoré som mal už dávnejšie zhruba premyslené. Medzitým som dôkladne preskúmal reakcie, ktoré spomínal lekár z chudobinca a ktoré boli naozaj veľmi zaujímavé, a zariadil som všetko potrebné, aby mi telo toho tuláka dopravili do nemocnice, keď dokončím svoje prípravy.
Vo štvrtok a piatok toho týždňa som uzavrel s rôznymi maklérmi súkromné dohody o nákupe akcií istej peruánskej naftárskej spoločnosti, ktorých kurz klesol takmer na hodnotu papiera, na ktorom boli vytlačené. Táto časť môjho experimentu ma veľa nestála, no podarilo sa mi vyvolať značnú zvedavosť a dokonca i mierne vzrušenie. V tejto fáze som, prirodzene, dával pozor, aby v súvislosti s akciami nepreniklo na verejnosť moje meno. V sobotu a nedeľu sa stav môjho tuláka natoľko zhoršil, že som mal obavy, aby mi nezomrel skôr, než dokončím svoje prípravy, no pomocou soľných injekcií sa mi podarilo udržať ho pri živote a v nedeľu v noci dokonca začal prejavovať znepokojujúce symptómy čiastočného uzdravenia.
V pondelok ráno sa na burze výrazne oživil dopyt po peruánskych akciách. Zjavne sa rozšírila správa, že niekto o nich vie niečo pozitívne, a v ten deň som to nebol iba ja, kto ich kupoval. Kúpil som na svoje meno ešte asi dvesto akcií a nechal celej veci voľný priebeh. V čase obeda som všetko narafičil tak, aby som sa na rohu Mansion House akože náhodou stretol s Levym. Vyjadril (ako som očakával) prekvapenie nad tým, že ma stretáva v tejto časti Londýna. Predstieral som značné rozpaky a navrhol som mu, aby sme sa išli spolu naobedovať. Zatiahol som ho do podniku, ktorý bol trocha mimo miest, kde zvyčajne chodieval, objednal som dobré víno a vypil som ho toľko, aby mal dojem, že som sa dostal do dôvernej nálady. Opýtal som sa ho, ako mu idú obchody na burze. Povedal, že celkom dobre, no zatváril sa trocha nedôverčivo a opýtal sa ma, či aj ja nepodnikám niečo v tomto smere. Povedal som mu, že z času na čas sa dostanem k nejakej omrvinke, no práve teraz som narazil na čosi väčšie. Po týchto slovách som sa opatrne rozhliadol a prisunul som si stoličku bližšie k nemu.
„Azda si sa nedozvedel niečo o tej peruánskej naftárskej spoločnosti?“ opýtal sa.
Prekvapene som sa strhol, znova som sa rozhliadol, naklonil sa k nemu a stíšil som hlas.
„Pravdu povediac, naozaj som sa niečo dozvedel, nechcem však, aby sa to rozkríklo. Mám šancu na tom slušne zarobiť.“
„Myslel som si, že je to zabitý kšeft,“ povedal. „Už dlhé roky to na dividendách nič nevynášalo.“
„Nevynášalo,“ povedal som, „ale bude vynášať. Mám svoje informácie.“ Zdalo sa, že nie je celkom presvedčený. Na dúšok som dopil svoje víno a nalepil som sa mu až na ucho.
„Pozri,“ povedal som, „nevešiam to síce každému na nos, ale pre teba a Christine to rád urobím. Veď vieš. Vždy som mal na Christine slabosť, ešte od tej starej záležitosti. Ty si ma vtedy predbehol, no ja sa ti teraz za zlé odplatím dobrým.“
Bol som vtedy už trocha rozrušený a Levy si myslel, že som opitý.
„To je od teba veľmi pekné, priateľu,“ povedal, „ja som však opatrný človek. Veď vieš, vždy som bol. Rád by som videl nejaké dôkazy.“
Pokrčil plecami a tváril sa ako majiteľ záložne.
„Dôkazy ti poskytnem,“ povedal som, „no nie tu. Tu to nie je bezpečné. Príď dnes večer po večeri ku mne, ukážem ti výročnú správu.“
„Ako si sa k nej dostal?“ opýtal sa.
„To ti poviem večer,“ odvetil som. „Príď ku mne po večeri – povedzme niekedy po deviatej.“
„Na Harley Street?“ opýtal sa a videl som mu na očiach, že chce prísť.
„Nie,“ povedal som, „do Battersea – do môjho domu na Prince of Wales Road. Mám nejakú súrnu prácu v nemocnici. A ešte niečo,“ povedal som. „Nepovedz živej duši, že ideš ku mne. Dnes som kúpil na svoje meno dvesto akcií a ľudia to určite vysnoria. Keby sa rozkríklo, že sme boli spolu, mohol by sa niekto dovtípiť, o čo ide. Pravdu povediac, ani to nie je veľmi opatrné, že sa o tom rozprávame tu.“
„Dobre,“ povedal. „Nepoviem nikomu ani slovo. Prídem okolo deviatej. Vieš iste, že je to tutovka?“
„Nemá to na čom stroskotať,“ uistil som ho. A myslel som to vážne.
Potom sme sa rozlúčili a ja som išiel do chudobinca. Môj tulák okolo jedenástej zomrel. Bol som sa naňho pozrieť už pred raňajkami, a tak ma to neprekvapilo. Vybavil som bežné formality s vedením chudobinca a zariadil som, aby mi ho okolo siedmej dopravili do nemocnice.
Pretože som v ten deň neordinoval na Harley Street, zašiel som odpoludnia za jedným priateľom, ktorý býva neďaleko Hyde Parku, a zastihol som ho, ako sa práve chystá na obchodnú cestu do Brightonu. Dali sme si spolu čaj a ja som ho potom odprevadil na stanicu Victoria k vlaku o 17.35. Keď som sa vracal z nástupišťa, zmyslel som si, že si kúpim večerník a zamieril som k novinovému stánku. Na stanici boli zvyčajné davy ľudí, ktorí sa ponáhľali na svoje predmestské vlaky, a ja som sa zrazu ocitol v opačnom prúde chodcov, ktorí vychádzali z podzemnej dráhy a zo všetkých strán sa valili na vlak do Battersea Parku a Wandsworth Commonu o 17.45. Po chvíli sácania sa mi podarilo odtiaľ vymotať, zakýval som na taxík, a až keď som sa v ňom bezpečne usadil, zistil som, že sa mi v tej tlačenici na perziánovom golieri môjho zimníka zachytil zlatý cviker. Čas od štvrť na sedem do siedmej som strávil tým, že som dával dokopy čosi, čo malo vyzerať ako výročná správa peruánskej naftárskej spoločnosti.
O siedmej som prešiel cez svoj súkromný vchod do nemocnice a zistil som, že k bočným dverám práve dodávka z chudobinca doviezla môjho tuláka. Dal som ho zaniesť priamo na sálu a povedal som zriadencovi, Williamovi Wattsovi, že sa chystám v noci pracovať. Povedal som mu, že si telo pripravím sám – injekcia konzervačného prípravku by bola nanajvýš nepríjemná komplikácia. Poslal som ho preč a vrátil sa domov na večeru. Svojmu sluhovi som povedal, že budem v noci pracovať a že môže ísť spať ako zvyčajne o pol jedenástej, pretože neviem, ako dlho budem hore. Je už na moje vrtošivé maniery zvyknutý. O môj batterseaský dom sa starajú iba dvaja ľudia – on a jeho žena, ktorá mi varí. Hrubšie domáce práce robí posluhovačka, ktorá však spí mimo domu. Spálňa služobníctva je na najvrchnejšom poschodí, oknami obrátená na Prince of Wales Road.
Len čo som sa navečeral, usadil som sa s kôpkou papierov v hale. Keď sluha spratal riad od večere, bolo štvrť na deväť. Povedal som mu, aby mi priniesol sifónovú fľašu a karafu s whisky, a poslal som ho preč. Levy zazvonil desať minút pred pol desiatou. Otvoril som mu sám. Na svojho sluhu, ktorý sa objavil na opačnom konci haly, som zakričal, že je všetko v poriadku a môže odísť. Levy mal na sebe zimník, pod ním smoking a v ruke držal dáždnik. „Preboha, veď si celý mokrý!“ povedal som. „Ako si sem prišiel?“
„Autobusom,“ odvetil, „a ten hlupák sprievodca ma zabudol na začiatku ulice vysadiť. Leje tam ako z krhly a tma je ako v rohu – vôbec som nevedel, kde som.“ Bol som rád, že neprišiel taxíkom, no pravdu povediac, spoliehal som sa na to. „Tie tvoje drobné úspory – to bude raz tvoja smrť,“ povedal som. V tom som mal pravdu, ale nerátal som s tým, že to bude aj moja smrť. Znova hovorím, nemohol som to predvídať.
Usadil som ho vedľa kozuba a nalial mu whisky. Mal výbornú náladu, pretože mal na druhý deň uzavrieť nejaký výhodný obchod s argentínskymi akciami. Asi štvrť hodiny sme sa rozprávali o financiách a potom Levy povedal:
„Tak ako je to s tým tvojím peruánskym podfukom?“
„Nie je to nijaký podfuk,“ povedal som. „Poď sa na to pozrieť.“
Zaviedol som ho do knižnice na poschodí a rozsvietil som hlavné svetlo a lampu na písacom stole. Usadil som ho k stolu chrbtom ku kozubu a z trezoru som vybral falšované listiny. Vzal si ich a začal ich čítať, skláňajúc sa nad nimi, ako to robia krátkozrakí ľudia, kým ja som zatiaľ rozhrabával oheň v kozube. Len čo som videl, že má hlavu v správnej polohe, zasadil som mu silný úder kutáčom tesne nad štvrtý krčný stavec. Bola to jemná práca. Musel som presne vyrátať silu potrebnú na to, aby som ho zabil, a pritom nepoškodil kožu, pomohli mi však moje profesionálne skúsenosti. Vydal zo seba jeden vzdych a takmer nehlučne sa zvalil na stôl. Odložil som kutáč a prezrel som ho. Mal zlomený väz a bol namieste mŕtvy. Odniesol som ho do svojej spálne a vyzliekol ho. Keď som skončil, bolo o desať minút desať. Napchal som ho pod svoju posteľ, ktorá už bola postlaná na noc, a upratal som listiny v knižnici. Potom som zišiel na prízemie, zo stojana som zobral Levyho dáždnik a otvoril si vchodové dvere, pričom som zakričal „dobrú noc“ a to tak nahlas, aby to bolo počuť až v suteréne, keby náhodou sluha a jeho žena naťahovali uši. Rezko som vyšiel na ulicu, cez bočné dvere som vošiel do nemocnice a cez spojovaciu chodbu som sa potichu vrátil do svojho domu. Bolo by veľmi nepríjemné, keby ma vtedy niekto videl, no keď som sa vyklonil zo zadného schodišťa, počul som, že kuchárka a jej manžel sa ešte vždy zhovárajú v kuchyni. Vkĺzol som do haly, vrátil som dáždnik do stojana, upratal svoje papiere, vyšiel som na poschodie a z knižnice zazvonil na sluhu. Keď sluha prišiel, povedal som mu, aby všetko pozamykal okrem súkromného vchodu do nemocnice. Čakal som v knižnici, kým to urobí, a asi a pol jedenástej som počul, ako sluha a jeho žena idú po schodoch do svojej spálne. Štvrť hodiny som ešte počkal a potom som prešiel do nemocnice. Zobral som jeden nemocničný vozík, cez spojovaciu chodbu som ho dotlačil ku dverám do môjho domu a išiel som po Levyho. Bola to otrava, že som ho musel zniesť dolu, no nechcel som ho zabiť v niektorej z izieb na prízemí, lebo by sa mohlo stať, že by tam môj sluha strčil hlavu počas tých niekoľko minút, čo som bol preč, alebo keď zamykal dom. Navyše oproti tomu, čo ma ešte len čakalo, to bola hračka. Položil som Levyho na vozík, odviezol ho do nemocnice a zamenil som jeho mŕtvolu za mŕtvolu môjho zaujímavého tuláka. Bolo mi ľúto, že sa musím vzdať myšlienky pozrieť sa na tulákov mozog, no nemohol som si dovoliť vzbudiť akékoľvek podozrenie. Bolo ešte pomerne málo hodín, a tak som niekoľko minút venoval prípravám na Levyho pitvu. Potom som položil tuláka na vozík a odviezol ho k môjmu domu. Bolo vtedy päť minút po jedenástej a usúdil som, že môj sluha a jeho žena budú už v posteli. Odniesol som tuláka do svojej spálne. Bol dosť ťažký, no ľahší ako Levy, a moje alpinistické skúsenosti ma naučili, ako treba prenášať ľudské telá. Je to skôr otázka šikovnosti ako sily a navyše na svoju výšku som pomerne silný. Položil som tuláka do svojej postele – niežeby som predpokladal, že tam počas mojej neprítomnosti príde môj sluha alebo jeho žena, no keby tam predsa len prišli, videli by, že v posteli niekto spí a mysleli by si, že som to ja. Pretiahol som tulákovi cez hlavu kraj prikrývky, vyzliekol som sa a obliekol si Levyho šaty, ktoré mi boli našťastie trocha veľké, pričom som si nezabudol zobrať aj jeho okuliare, hodinky a ostatné drobnosti. Krátko pred pol dvanástou som už stál na ulici a zháňal taxík. Ľudia sa práve začínali vracať z divadiel, a tak sa mi bez problémov podarilo na konci Prince of Wales Road jeden zohnať. Šoférovi som povedal, aby ma zaviezol na roh Hyde Parku. Tam som vystúpil, taxikárovi som dal veľké prepitné a požiadal som ho, aby ma o hodinu prišiel na to isté miesto zasa vyzdvihnúť. S chápavým úškrnom súhlasil a ja som sa vydal hore po Park Lane. V kufríku som si niesol svoje šaty a mal som v ňom aj svoj zimník. Nad hlavou som držal Levyho dáždnik. Keď som prišiel k domu č. 9 A, v niektorých oknách na najvrchnejšom poschodí sa ešte svietilo. Prišiel som zrejme priskoro, pretože Levy v ten večer poslal svoje služobníctvo do divadla. Niekoľko minút som čakal a počul som, ako hodiny na veži odbíjajú štvrť na jednu. Krátko nato svetlo v oknách zhaslo a ja som si Levyho kľúčom otvoril vchodové dvere a vošiel do domu.
Keď som plánoval Levyho vraždu, mojím pôvodným zámerom bolo nechať Levyho zmiznúť z jeho pracovne alebo jedálne tak, aby po ňom zostala len kôpka šiat na pokrovci pred kozubom. Náhoda, že som mohol zaistiť neprítomnosť lady Levyovej v Londýne, mi však ponúkla riešenie ešte mätúcejšie, hoci nie také groteskné. Rozsvietil som svetlo v hale, na vešiak som zavesil Levyho mokrý zimník a do stojana som postavil jeho dáždnik. Ťažkým a hlučným krokom som vyšiel na poschodie k spálni a druhým vypínačom som zhasol svetlo. V dome som sa, prirodzene, výborne vyznal. Nebolo pravdepodobné, že by som cestou narazil na Levyho sluhu. Starý Levy bol jednoduchý človek, ktorý si všetko najradšej robil sám. Svojmu sluhovi dával málo práce a nikdy nevyžadoval jeho služby v noci. V spálni som si stiahol Levyho kožené rukavice a natiahol som si gumené, chirurgické, aby som nezanechal zradné odtlačky prstov. Pretože som chcel vzbudiť dojem, že Levy išiel spať ako zvyčajne, ľahol som si do jeho postele. Najistejšou a najjednoduchšou metódou, ako dosiahnuť, aby niečo vyzeralo, ako keby to niekto urobil, je urobiť to. Posteľ, ktorú človek dokrkval rukami, napríklad nikdy nevyzerá ako posteľ, v ktorej sa naozaj spalo. Neodvážil som sa, samozrejme, použiť Levyho kefu na vlasy, pretože mám vlasy inej farby, všetko ostatné som sa však usiloval urobiť tak, ako to robieval on. Usúdil som, že taký ohľaduplný človek ako Levy istotne vykladá svoje topánky za dvere, aby ich sluha mal poruke, a mal som sa dovtípiť aj to, že si vždy starostlivo poskladá šaty. To bola chyba, no nie veľmi podstatná. Keďže som počas prehliadky Levyho mŕtvoly zistil, že Levy nemal falošné zuby, nezabudol som navlhčiť jeho kefku na zuby.
O jednej hodine som vstal a pri svetle baterky som si obliekol svoje šaty. Neodvážil som sa v spálni rozsvietiť veľké svetlo, pretože na oknách boli tenké závesy. Pred dverami som si obul svoje topánky a na ne som si navliekol staré galoše. Na schodoch a na dlážke v hale bol hustý perzský koberec, a tak som sa nemusel báť, že zanechám stopy. Chvíľu som uvažoval, či môžem vchodové dvere za sebou zabuchnúť, no usúdil som, že bude lepšie neriskovať, a vytiahol som z vrecka kľúč. (Teraz leží na dne Temže, hodil som ho do nej na druhý deň z batterseaskeho mosta.) Potichu som zbehol dolu schodmi a niekoľko minút som počúval s uchom pritlačeným k poštovej schránke na dverách. Počul som, ako okolo prechádza nočný strážnik. Len čo jeho kroky zanikli v diaľke, vyšiel som z domu a kľúčom som opatrne k sebe pritiahol dvere. Zatvorili sa takmer nehlučne a ja som sa vydal k svojmu taxíku. Môj zimník bol od Levyho zimníka takmer na nerozoznanie a predvídavo som si do svojho kufríka pribalil aj cylinder. Dúfal som, že si taxikár nevšimne, že tentoraz nemám dáždnik. Našťastie dážď sa v tej chvíli zmenil na drobné mrholenie, a ak si aj taxikár niečo všimol, nijako to nekomentoval. Povedal som mu, aby ma zaviezol k Overstrand Mansions č. 50, tam som ho vyplatil a počkal som pod strieškou pred vchodom, kým neodišiel. Potom som sa ponáhľal k bočným dverám do nemocnice a cez spojovaciu chodbu som sa vrátil do svojho domu. Bolo asi trištvrte na dve a náročnejšia časť môjho plánu ma ešte len čakala.
Najprv som musel zmeniť vzhľad mŕtvoly, aby som eliminoval vznik akýchkoľvek asociácií či už s Levym, alebo s tulákom z chudobinca. Usúdil som, že postačí len povrchná úprava zovňajšku, lebo nebolo pravdepodobné, že by ten tulák niekomu chýbal. Bol riadne zaregistrovaný v nemocničných záznamoch a poruke bol náhradník, ktorý ho mal zastúpiť. Aj keby sa napokon podarilo vystopovať Levyho k môjmu domu, nebolo by ťažké dokázať, že telo v pitevni nepatrí jemu. Zdalo sa, že vyholenie tváre, manikúra a trocha pomády na vlasy bude stačiť na to, aby môj tichý spoločník vyzeral ako niekto celkom iný. Ruky mu vydrhli už v chudobinci, a hoci boli mozoľnaté, neboli špinavé. Nemohol som všetko urobiť tak dôkladne, ako by som si bol želal, pretože čas rýchlo plynul. Nevedel som, ako dlho mi bude trvať, kým sa mŕtvoly zbavím, a navyše som sa bál začiatku posmrtnej meravosti, ktorá by mi úlohu sťažila. Keď som tuláka upravil tak, že som bol spokojný, zobral som pevnú posteľnú plachtu a dva široké obväzy a opatrne som ho zviazal do uzla, pričom som obložil vatou všetky miesta, na ktorých by obväzy mohli zodrieť kožu alebo zanechať modrinu.
Teraz nadišla najriskantnejšia časť môjho plánu. Keď som o celej tejto záležitosti uvažoval, dospel som k záveru, že jediný spôsob, ako dostať mŕtvolu z domu, je odniesť ju po streche. ísť v takomto počasí cez rozmočenú záhradu za domom značilo zanechať po sebe kompromitujúce stopy. O možnosti niesť mŕtvolu uprostred noci po ulici sa zjavne nedalo ani uvažovať. Naproti tomu dážď, ktorý by ma na zemi prezradil, sa mohol na streche stať mojím spojencom.
Aby som sa dostal na strechu, musel som svoje bremeno vyniesť na najvrchnejšie poschodie domu, okolo spálne služobníctva, nadvihnúť ho a pretlačiť cez padacie dvierka v povale komory. Keby išlo len o to, aby som sa tam dostal sám, nemal by som nijaké obavy z toho, že zobudím svojich dvoch služobníkov, no urobiť to s takým ťažkým nákladom bolo oveľa zložitejšie. Bolo by to možné za predpokladu, že by sluha a jeho žena tvrdo spali, ale keby tvrdo nespali, ťažké kroky na úzkych schodoch a zvuk otvárajúcich sa padacích dvierok by bolo až priveľmi dobre počuť. Vyšiel som po špičkách hore schodmi a načúval pri ich dverách. S nevôľou som počul, ako sa sluha prehadzuje v posteli a čosi mrmle.
Pozrel som sa na hodinky. Prípravy mi zabrali už takmer hodinu a neodvažoval som sa vyjsť na strechu veľmi neskoro. Rozhodol som sa urobiť smelý krok a súčasne si tým zaistiť alibi. Náročky hlučne som vošiel do kúpeľne, pustil som naplno teplú i studenú vodu a vytiahol z vane zátku.
Moja gazdiná sa už veľakrát sťažovala na môj zvyk kúpať sa v neskorých nočných hodinách. Nielenže hukot vody pritekajúcej do môjho vodojemu ruší všetkých spáčov na Prince of Wales Road, ale môj vodojem máva mimoriadne hlučnú štikavku a potrubie často vydáva hlasný stenavý zvuk. Na moje veľké potešenie bol vodojem v tú noc vo vynikajúcej forme – húkal, pískal a rachotil ako železničné depo. Počkal som päť minút, a keď som usúdil, že spáči ma už prestali preklínať a strčili si hlavy pod vankúše, aby unikli pred tými strašnými zvukmi, zúžil som prítok vody na malý cícerok, vyšiel som z kúpeľne, pričom som dal pozor, aby som v nej nechal zapálené svetlo a zamkol som za sebou dvere. Potom som zobral svojho tuláka a najtichšie, ako sa len dalo, som ho vyniesol hore schodmi.
Komora je malá podkrovná miestnosť oproti spálni služobníctva a miestnosti s vodojemom. Sú v nej padacie dvierka, ku ktorým je prístup po krátkom drevenom rebríku. Oprel som si rebrík, vystrčil na strechu svojho tuláka a vyliezol som za ním. Voda stále prúdila do vodojemu, ktorý robil taký rachot, ako keby sa pokúšal prehltnúť železnú reťaz, a stenanie potrubia po zúžení prítoku vody do vane znelo už takmer ako pískanie parnej lokomotívy. Nemusel som sa báť, že by niekto začul nejaké iné zvuky. Vytiahol som rebrík za sebou na strechu.
Medzi mojím domom a posledným domom patriacim k Domom kráľovnej Karolíny je medzera široká len asi poldruha metra. Keď sa Domy kráľovnej Karolíny stavali, vznikol tuším aj spor kvôli právu na voľný výhľad, ktorý sa zrejme skončil kompromisom medzi zúčastnenými stranami. V každom prípade môj dvojmetrový rebrík ľahko dočiahol na druhú stranu. Mŕtvolu som k nemu pevne priviazal a posúval som ho, až kým sa jeho vzdialenejší koniec neocitol na obrubníku strechy náprotivného domu. Potom som si dal krátky rozbeh a bez problémov som pristál na druhej strane, pretože obrubník bol našťastie nízky a úzky.
Ostatné bolo už jednoduché. Niesol som svojho tuláka po rovnej streche a uvažoval, či ho nemám ako hrbatý zloduch v detektívke položiť niekomu na schody alebo hodiť do komína. Bol som asi v strede bloku, keď mi zrazu zišlo na um: „Tu predsa býva ten krpatý Thipps,“ a spomenul som si na jeho hlúpu tvár a jeho hlúpe reči o tom, že treba zakázať pokusy na živých zvieratách. Predstavil som si, aká to bude zábava, keď zložím uňho svoje bremeno, a potom budem sledovať, čo s ním urobí. Ľahol som si na brucho a nazrel cez obrubník na zadnej strane strechy. Už zasa lialo ako z krhly a bola tma ako v rohu, a tak som sa odvážil použiť svoju baterku. Bola to jediná neopatrnosť, ktorej som sa dopustil, no pravdepodobnosť, že by ma niekto zbadal z protiľahlých domov, bola dosť malá. Jedno sekundové bliknutie mi ukázalo to, v čo som sa neodvažoval ani dúfať – otvorené okno podo mnou.
Dosť dobre som tie byty poznal a vedel som, že je to okno buď na kuchyni, alebo na kúpeľni. Urobil som slučku na treťom obväze, ktorý som si priniesol so sebou, a upevnil som ju mŕtvole pod pazuchy. Potom som ho splietol do dvojitého lana, ktoré som priviazal o železnú podperu komína, a spustil som svojho priateľa dolu. Pomocou odkvapovej rúry som zliezol dolu aj ja a čoskoro som ho už vťahoval cez okno do Thippsovej kúpeľne.
V tom čase mi už trocha narástol hrebienok a niekoľko minút som obetoval na to, aby som svojho tuláka pekne naaranžoval. V záchvate náhlej inšpirácie mi zišlo na um nasadiť mu cviker, ktorý sa mi na stanici Victoria zachytil na golieri zimníka. Vbehol mi do ruky, keď som vo vrecku hľadal nožík, aby som rozviazal nejaký uzol. Rátal som s tým, že cviker ešte viac zmení vzhľad môjho tuláka, a navyše všetko ešte viac znejasní. Nasadil som mu ho na nos, zahladil som pokiaľ možno všetky stopy po svojej prítomnosti a odišiel rovnakou cestou, ktorou som prišiel, vyšplhajúc sa bez problémov na strechu po lane a odkvapovej rúre.
Potichu som sa vrátil k medzere medzi domami, znova som ju preskočil a spustil dolu do komory svoj rebrík a posteľnú plachtu. Môj diskrétny pomocník ma privítal upokojujúcim klokotaním a hučaním. Po schodoch som zišiel ako duch. Podľa hodiniek som zistil, že sa kúpem už asi trištvrte hodiny, a tak som zastavil vodu a dožičil som svojim zaslúžilým služobníkom trocha spánku. Cítil som, že je najvyšší čas, aby som doprial trocha spánku aj sebe.
Najprv som však musel ísť do nemocnice a zariadiť tam všetko potrebné. Oddelil som Levyho hlavu od tela a začal otvárať tvár. Po dvadsiatich minútach by ho nebola spoznala ani vlastná žena. Potom som sa vrátil do svojho domu. Mokré galoše a plášť som nechal pri dverách do záhrady. Nohavice som usušil nad plynovými kachľami vo svojej spálni a vykefoval som z nich všetky zvyšky blata a tehlového prachu. Fúzy môjho tuláka som spálil v kozube v knižnici.
Dve hodiny som si pospal – od piatej do siedmej, keď ma môj sluha ako zvyčajne prišiel zavolať na raňajky. Ospravedlnil som sa mu, že som v noci tak dlho a tak neskoro nechal tiecť vodu, a dodal som, že ten vodojem musím dať opraviť.
Pri raňajkách som so záujmom spozoroval, že som hladný ako vlk, čo svedčilo o tom, že moja nočná práca spôsobila určité opotrebovanie tkanív. Potom som odišiel do nemocnice a pokračoval v pitve. V priebehu dopoludnia ma navštívil mimoriadne zadubený inšpektor, aby sa ma opýtal, či z nemocnice nezmizla nejaká mŕtvola. Nechal som ho zaviesť do pitevne a doprial si to potešenie, že som mu ukázal, čo robím s hlavou sira Reubena Levyho. Potom som s ním išiel k Thippsovi a mal som možnosť s uspokojením zistiť, že môj tulák vyzerá veľmi presvedčivo.
Len čo sa otvorila burza, zatelefonoval som svojim maklérom a vďaka vzrastajúcemu dopytu sa mi podarilo predať väčšinu mojich peruánskych akcií. Koncom dňa však kupci začali byť trocha znepokojení Levyho zmiznutím, a tak som nakoniec na celej transakcii zarobil len niekoľko sto libier.
Verím, že som Vám objasnil všetky okolnosti, ktoré Vám doteraz nemuseli byť celkom jasné, a gratulujem Vám k Vášmu šťastiu a dôvtipu, ktoré Vám umožnili ma poraziť. Zostávam s pozdravom a posielam čo najsrdečnejšie pozdravy aj Vašej pani matke.

S hlbokou úctou
Julian Freke

P. S. Moja posledná vôľa je spísaná; odkazujem v nej všetok svoj majetok nemocnici sv. Lukáša. Svoje telo tiež odkazujem tejto inštitúcii na účely pitvy. Som si istý, že môj mozog bude vedecký svet zaujímať. Pretože zomriem vlastnou rukou, viem, že s tým budú spojené isté problémy. Chcem Vás preto požiadať, aby ste – ak to bude možné – láskavo vyhľadali ľudí, ktorí budú zapojení do vyšetrovania, a dohliadli na to, aby môj mozog pri obdukcii nepoškodil nejaký babrácky lekár a aby s mojím telom bolo naložené podľa mojej poslednej vôle.
Mimochodom, možno Vás bude zaujímať, že som pochopil účel Vašej odpoludňajšej návštevy v mojej ordinácii. Malo to byť varovanie a konám podľa toho. Napriek katastrofálnym následkom, ktoré Vaša návšteva mala pre moju osobu, som si s potešením uvedomil, že ste nepodcenili moju odvahu a inteligenciu, a preto ste odmietli injekciu. Keby ste dovolili, aby som Vám ju pichol, nedošli by ste, samozrejme, domov živý. Vo Vašom tele by po nej nezostala nijaká stopa, lebo bola zložená z neškodného strychnínového preparátu zmiešaného s takmer neznámym jedom, na ktorý v súčasnosti neexistuje nijaký známy test, koncentrovaným roztokom hadie…

Tu sa rukopis končil.

„Všetko je teda celkom jasné,“ povedal Parker.
„Nie je to zvláštne?“ povedal lord Peter. „Toľko chladnokrvnosti, toľko inteligencie – a predsa nemohol odolať pokušeniu napísať priznanie, aby ukázal, aký bol prešibaný, a pritom sa ešte chcel vyhnúť šibenici.“
„Pre nás tým urobil dobrú službu,“ povedal inšpektor Sugg. „Ešte šťastie, že títo zločinci sú všetci rovnakí.“
„To bol Frekov epitaf,“ povedal Parker, keď inšpektor Sugg odišiel. „Čo bude ďalej, Peter?“
„Teraz usporiadam slávnostnú večeru,“ povedal lord Peter. „Pre pána Johna P. Milligana, jeho tajomníka a pánov Crimpleshama a Wicksa – za to, že nezavraždili Levyho.“
„A nezabudni pozvať Thippsovcov,“ povedal Parker.
„Ako by som mohol?“ povedal lord Peter. „Nikdy by som sa predsa nepripravil o potešenie zo spoločnosti pani Thippsovej. Bunter!“
„Áno, mylord?“
„Brandy. Napoleona.“

TOTO NOVÉ VYDANIE
MŔTVOLY VO VANI

(v ktorom slečna SAYERSOVÁ uskutočnila niektoré opravy a úpravy) uvádza namiesto doslovu krátky životopis lorda Petra Wimseyho, ktorý napísal a aktualizoval (v máji roku 1935) jeho strýko PAUL AUSTIN DELAGARDIE.

Slečna Sayersová ma požiadala, aby som vyplnil isté medzery a opravil niekoľko drobných faktických chýb v jej opise životnej dráhy môjho synovca Petra. S radosťou túto úlohu prijímam. Vystúpiť verejne prostredníctvom tlače je ctižiadosťou každého človeka, a to, že sa podujímam pôsobiť ako akýsi sprievodca zaznamenávajúci úspechy môjho synovca, svedčí len o skromnosti, ktorá prislúcha môjmu pokročilému veku.
Wimseyovci sú stará rodina – podľa môjho názoru až priveľmi stará. Jedinou rozumnou vecou, ktorú kedy urobil Petrov otec, bolo to, že spriaznil svoj vyčerpaný šľachtický rod s vitálnou francúzsko-anglickou rodinou Delagardieovcov. Môj synovec Gerald (terajší vojvoda z Denveru) je však napriek tomu len obyčajný anglický šľachtic, ktorý má namiesto mozgu hovädzí rezeň, a moja neter Mary bola, až kým sa nevydala za policajného inšpektora a neusadila sa, značne pochabá a nezodpovedná osoba. S potešením môžem povedať, že Peter sa podal na svoju matku a na mňa. Je síce pravda, že je samý nerv a samá hrana – no je to lepšie, než byť samý sval a nijaký mozog ako jeho otec a súrodenci, alebo byť uzlíčkom citov ako Geraldov syn Saint-George. Aspoň zdedil delagardieovský intelekt ako ochranu pred nešťastnou vrtošivosťou Wimseyovcov.
Peter sa narodil v roku 1890. Jeho matka sa v tom čase veľmi trápila kvôli správaniu svojho manžela (vojvoda z Denveru bol vždy protivný, hoci ten veľký škandál vypukol až v jubilejnom roku) a je možné, že jej vtedajšie starosti sa negatívne prejavili aj na chlapcovi. Bolo to bledé a neduživé dieťa, veľmi nepokojné a nezbedné a na svoj vek vždy veľmi bystré. Nemal nič z Geraldovej robustnej fyzickej krásy, no prejavovalo sa uňho to, čo by sa dalo najvýstižnejšie označiť ako akási telesná inteligencia – bol skôr šikovný ako silný. Mal pohotové oko na loptové hry a citlivé ruky na jazdu na koni. Okrem toho mal čertovskú odvahu: ten inteligentný druh odvahy, ktorá umožňuje rozoznať riziko skôr, než ho človek podstúpi. Ako dieťa ho veľmi trápievali nočné mory. Na zdesenie jeho otca vyrástol z neho vášnivý milovník kníh a hudby.
Jeho prvé roky v škole neboli veľmi šťastné. Bol rozmaznané dieťa a myslím, že bolo len prirodzené, že ho jeho spolužiaci prezývali „Flimsy“, teda dengľoš, a správali sa k nemu ako k nejakej komickej figúrke. Mohlo sa stať, že by z čírej sebaobrany prijal takéto zaradenie a zdegeneroval na obyčajného privilegovaného šaša, keby jeden z jeho učiteľov telocviku v Etone v ňom neobjavil veľký prirodzený talent na kriket. Odvtedy sa, samozrejme, všetky jeho výstrednosti prijímali ako vtip a Gerald zažil značný, no preňho užitočný šok, keď videl, ako sa jeho opovrhovaný mladší brat stáva väčšou osobnosťou ako on sám. Kým sa Peter dostal do maturitnej triedy, stal sa pre mnohých doslova vzorom – ako športovec, študent, arbiter elegantiarum – nec pluribus impar. Do značnej miery to bola zásluha kriketu – veľa absolventov Etonu si dodnes pamätá na „Veľkého Flima“ a jeho výkon proti Harrowu – no zásluhy na tom si robím aj ja, ktorý som ho zaviedol k dobrému krajčírovi, zoznámil ho s Londýnom a naučil ho rozoznávať dobré víno od zlého. Vojvoda z Denveru sa oňho veľmi nestaral – mal priveľa vlastných problémov a navyše bol plne zamestnaný Geraldom, ktorý v tom čase už zo seba robil unikátneho hlupáka v Oxforde. Pravdu povediac, Peter si s otcom nikdy nerozumel, nemilosrdne kritizoval otcove chyby a jeho náklonnosť k matke mala deštruktívny vplyv na jeho zmysel pre humor.
Netreba hovoriť, že vojvoda z Denveru bol ten posledný človek, ktorý by vlastné chyby toleroval u svojho potomka. Než dostal Geralda z tej oxfordskej aféry, stálo ho to peknú kôpku peňazí, a preto bol ochotný prenechať svojho druhého syna mne. Sedemnásťročný Peter však ku mne prišiel z vlastnej vôle. Na svoj vek bol vyspelý a mimoriadne rozumný a ja som sa k nemu správal ako k svetákovi. V Paríži som ho zveril do spoľahlivých rúk a poučil som ho, aby svoje ľúbostné pletky udržiaval na zdravom obchodnom základe a vždy dohliadol na to, aby sa skončili dobrou vôľou na oboch stranách a štedrosťou na jeho strane. Moju dôveru si plne zaslúžil. Myslím si, že nijaká žena sa nikdy nemohla ponosovať na Petrovo správanie, a minimálne dve z jeho priateliek sa neskôr vydali do kráľovských rodín (pripúšťam, že dosť bezvýznamných, no predsa len kráľovských). Na tomto mieste musím znova poukázať na svoje zásluhy. Nech je totiž materiál, s ktorým človek pracuje, akokoľvek kvalitný, je absurdné ponechať spoločenskú výchovu mladého muža na náhodu.
Peter bol v tomto období naozaj očarujúci, veľmi úprimný a skromný, mal dobré spôsoby a prekypoval vtipom. V roku 1909 získal štipendium na štúdium histórie na Balliole. Musím priznať, že tam sa stal dosť neznesiteľným. Svet mu ležal pri nohách a začal sa robiť dôležitým. Začal sa afektovane správať, preháňal to s oxfordskými maniermi i s tým svojím monoklom a zakladal si na svojich názoroch, ktoré ventiloval v študentskom klube, ako aj mimo neho, hoci v záujme objektivity musím povedať, že k svojej matke a ku mne sa ani raz nepokúsil správať sa povýšene. Keď bol Peter v druhom ročníku, vojvoda z Denveru si pri poľovačke zlomil väzy a titul vojvodu prešiel na Geralda. Gerald prejavil pri spravovaní rodinného majetku oveľa viac zmyslu pre zodpovednosť, ako som od neho očakával; urobil však veľkú chybu, keď sa oženil so svojou sesternicou Helen, vycivenou, prehnane vychovanou puritánkou, dedinčankou od hlavy po päty. S Petrom sa od prvej chvíle úprimne nenávideli, no Peter sa vždy mohol uchýliť k svojej matke do Vdovského paláca.
A potom, v poslednom ročníku vysokej školy, sa Peter zaľúbil do sedemnásťročného dieťaťa a razom zabudol na všetko, čo som ho kedy naučil. Správal sa k tej dievčine, ako keby bola z cukru, a ku mne pristupoval ako k bezcitnému starému zvrhlíkovi, ktorý z neho urobil človeka nehodného dotknúť sa jej jemnej čistoty. Nepopieram, že boli nádherný pár-celý biely a zlatý – princ a princezná mesačného svitu, vraveli ľudia. Bližšie k pravde by však bolo povedať princ a princezná zatmenia mysle. Čo by si Peter o takých dvadsať rokov počal so ženou, ktorá nemala ani inteligenciu, ani charakter. Nikoho okrem jeho matky a mňa to netrápilo, a on sám bol, prirodzene, úplne pobláznený. Našťastie Barbarini rodičia usúdili, že ich dcéra je na vydaj ešte primladá, a tak sa Peter na štátnice pripravoval v nálade, akú mal sir Eglamore, keď išiel po prvý raz bojovať s drakom. Vyznamenanie, ktoré na štátniciach dosiahol, položil ako dračiu hlavu k nohám svojej vyvolenej a usadil sa, aby prešiel skúškou cnosti.
Potom prišla vojna. Prirodzene, že ten mladý blázon sa chcel predtým, než narukuje, za každú cenu oženiť. Jeho vlastné úctyhodné ohľady však z neho urobili vosk v rukách iných ľudí. Upozornili ho, že keby sa z vojny vrátil zmrzačený, bolo by to voči tomu dievčaťu veľmi nespravodlivé. Na niečo také dovtedy ani nepomyslel, a tak v záchvate sebaodriekania rýchlo zrušil zasnúbenie. Ja som v tom prsty nemal. Bol som síce rád, že sa to tak skončilo, nemohol som však súhlasiť s prostriedkami, ktoré boli na to použité.
Vo Francúzsku sa Petrovi darilo. Bol z neho dobrý dôstojník a vojaci ho mali radi. A potom, prosím pekne, v šestnástom roku prišiel, už ako kapitán, domov na dovolenku a zistil, že tá jeho dievčina sa vydala – za akéhosi majora, ktorého ako dobrovoľníčka ošetrovala vo vojenskej nemocnici – bezohľadného sukničkára, ktorý bol presvedčený, že ženu treba rýchlo zdrapiť a nemaznať sa s ňou. Pre Petra to bol poriadny úder, pretože dievča nemalo odvahu mu to vopred oznámiť. Zosobášili sa narýchlo, keď sa dozvedeli, že ide domov na dovolenku, a keď sa Peter vylodil, dostal už len list, v ktorom mu to oznámila ako fait accomplia pripomenula mu, že on sám jej dal voľnosť.
Na Petrovu chválu musím povedať, že prišiel okamžite ku mne a uznal, že sa správal ako blázon. „Dobre,“ povedal som mu, „dostal si príučku. Nieže však budeš robiť zo seba blázna tým, že upadneš do opačného extrému.“ Peter sa potom vrátil na front, pevne rozhodnutý (som o tom presvedčený) dať sa zabiť, no podarilo sa mu dosiahnuť iba to, že ho povýšili na majora a udelili mu rad Za význačné zásluhy za akýsi značne riskantný čin v nemeckom tyle. V roku 1918 ho pri Caudry zaživa pochoval výbuch delostreleckého granátu, čo mu spôsobilo nervový otras, z ktorého sa liečil dva roky. Potom sa usadil v byte na Piccadilly so sluhom Bunterom (ktorý bol jeho seržantom a bol mu a aj ďalej je veľmi oddaný) a začal sa zasa dávať dokopy.
Priznám sa, že som bol pripravený takmer na všetko. Peter celkom stratil svoju nádhernú úprimnosť, uzavrel sa a nikomu nedovolil nahliadnuť do svojho vnútra, ani matke a mne. Začal sa stavať do polohy ľahtikára a diletanta a, pravdu povediac, stal sa z neho úplný komediant. Bol bohatý a mohol si robiť, čo chcel, a do istej miery som sa sardonicky zabával, keď som sledoval, ako sa ho povojnový prefeminizovaný Londýn pokúša uloviť do svojich sietí. „To nemôže byť pre chudáčika Petra dobré,“ povedala mi raz jedna starostlivá matróna, „žiť ako pustovník.“
„Madam,“ odvetil som, „keby tak žil, tak by to preňho dobré nebolo.“ Nie, v tomto smere som sa oňho nemusel báť. Nemohol som sa však zbaviť dojmu, že je nebezpečné, keď človek jeho schopností nemá nijakú prácu, ktorou by si zamestnával myseľ, a to som mu aj povedal.
V roku 1921 došlo ku krádeži smaragdov lorda Attenburyho. Túto aféru ešte nikdy nikto nedal na papier, no vtedy, aj v tom nanajvýš rušnom období, vyvolala značný rozruch. Súdny proces so zlodejom bol sériou vzrušujúcich odhalení a najväčšou senzáciou bolo, keď ako hlavný svedok obžaloby pred súd predstúpil lord Peter Wimsey.
Prinieslo mu to veľa nežiadúcej slávy. Nepredpokladám, že by pre skúseného spravodajského dôstojníka vyšetrovanie predstavovalo nejaký väčší problém, no pre verejnosť bol „urodzený detektív“ čímsi novým a senzačným. Vojvoda z Denveru zúril. Mne osobne neprekážalo, čo Peter robí, najmä aby niečo robil. Zdalo sa mi, že Petra tá práca robí šťastnejším a navyše sa pri vyšetrovaní toho prípadu zoznámil s detektívom zo Scotland Yardu, ktorého som si obľúbil. Charles Parker je tichý, rozumný, dobre vychovaný človek a je Petrovým dobrým priateľom a švagrom. Má cennú vlastnosť, že má rád ľudí bez toho, aby ich potreboval prevracať naruby.
Jediným problémom bolo to, že Petrova nová záľuba musela byť niečo viac než iba záľuba, ak sa jej mal venovať džentlmen. Človek nemôže posielať vrahov na šibenicu pre svoje súkromné potešenie. Rozum ťahal Petra na jednu stranu a jeho nervy na druhú, až som sa začal báť, že ho roztrhnú na kusy. Vždy, keď dokončieval nejaký prípad, vracali sa mu staré nočné mory a znova prežíval šok z výbuchu granátu. A potom vojvodu z Denveru, zo všetkých ľudí, čo sú na svete práve vojvodu z Denveru, to veľké hlúpe teleso, v čase, keď najväčšmi soptil proti Petrovej nedôstojnej a nechutne populárnej kriminologickej aktivite, obvinili z vraždy a súdili v Snemovni lordov v žiare takej publicity, oproti ktorej všetko Petrovo úsilie v tomto smere vyzeralo ako záblesk zvlhnutej kapsle.
Peter svojho brata z tej šlamastiky vytiahol a na moju úľavu prejavil toľko ľudskosti, že sa kvôli tomu opil. Dnes priznáva, že jeho „koníček“ je legitímnou prácou pre spoločnosť a začal sa zaujímať o verejné záležitosti až do tej miery, že z času na čas robí malé diplomatické služby pre ministerstvo zahraničných vecí. V posledných rokoch sa stal trocha prístupnejším a už sa tak nebojí prejaviť svoje city.
Jeho poslednou výstrednosťou bolo, že sa zaľúbil do mladej ženy, ktorú očistil od obvinenia, že otrávila svojho milenca. Odmietla sa zaňho vydať, čo by na jej mieste urobila každá charakterná žena Vďačnosť a ponižujúci komplex menejcennosti nemôžu byť základom manželstva; tento postoj bol od začiatku pomýlený. Tentoraz mal Peter rozum a dal na moju radu. „Chlapče,“ povedal som mu, „to, čo si urobil pred dvadsiatimi rokmi, bolo nesprávne. Dnes je to však správne. Nežnú ochrannú ruku nepotrebujú nevinné mladé bytosti, ale tie, ktorým nahnali strach a ublížili. Začni znova od začiatku, no upozorňujem ťa, že budeš potrebovať všetku sebadisciplínu, ktorej si sa v živote naučil.“
Nuž – usiluje sa. Nemyslím, že by som niekedy videl takú trpezlivosť. Tá žena má intelekt, charakter i česť, Peter ju však musí naučiť, ako brať. čo je oveľa ťažšie, než naučiť sa dávať. Myslím, že si k sebe nájdu cestu, ak dokážu udržať na uzde svoje vášne, aby nepredbehli ich vôľu. Viem, že Peter si uvedomuje, že v tomto prípade nemôže byť nijaký iný súhlas než súhlas dobrovoľný.
Peter má teraz štyridsaťpäť rokov a je naozaj najvyšší čas, aby sa už usadil. Ako vidíte, bol som jedným z najdôležitejších činiteľov, ktoré formovali jeho životnú dráhu, a vcelku mám pocit, že mi Peter robí česť. Je to pravý Delagardie a po Wimseyovcoch toho veľa nezdedil, iba (musím byť spravodlivý) ten základný zmysel pre spoločenskú zodpovednosť, ktorý chráni anglickú pozemkovú šľachtu pred totálnym úpadkom – myslím duchovným. Detektív-nedetektív, Peter je predovšetkým vzdelaný a dobre vychovaný človek. Bude pre mňa zábavné sledovať, aký sa z neho vykľuje manžel a otec. Pomaly starnem a nemám vlastného syna (aspoň o nijakom neviem); rád by som videl Petra šťastného. Ako však hovorí jeho matka: „Peter mal vždy všetko okrem vecí, ktoré naozaj chcel,“ a myslím si, že má viac šťastia ako väčšina z nás.
PAUL AUSTIN DELAGARDIE

1 Ide o prvé florentské vydanie z roku 1481, pochádzajúce z tlačiarenskej dielne Niccola di Lorenza. Zbierka starých tlačí Danteho diel, ktorú vlastní lord Peter, stojí za pozornosť. Okrem slávnej aldinky z roku 1502 zahŕňa aj neapolský foliant z roku 1477 – podľa Colomba ,,edizione rarissima“. Minulosť tejto knihy je zahalená rúškom tajomstva a podľa súkromného názoru pána Parkera sa do vlastníctva svojho terajšieho majiteľa dostala krádežou. Lord Peter tvrdí, že ju „našiel v jednej malej dedinke v horách“ počas pešej túry po Taliansku.
2 Lord Peter sa oddával mylným predstavám. Kniha je vo vlastníctve grófa Spencera. Brockleburyho exemplár je neúplný, posledných päť hárkov celkom chýba, je však unikátny tým, že je v ňom kolofón.
3 Apollonios Rhodios Lorenzobodi Alopa, Florencia, 1496 (4. vyd). Rozruch sprevádzajúci vyšetrovanie batterseaskej záhady nezabránil lordovi Petrovi v tom, aby si pred svojím odchodom na Korziku zaistil toto vzácne dielo.

4 Freke, sír Julian, rytier 1916; Veľký kríž Radu kráľovnej Viktórie 1919; rytier Radu kráľovnej Viktórie 1917; rytier Radu kúpeľa 1918; MUDr., člen Kráľovského kolégia lekárov, člen Kráľovského kolégia chirurgov, Dr.en Med. Paríž; DrSc. Cambridge; vznešený rytier rádu sv. Jána Jeruzalemského; konzultujúci chirurg nemocnice sv. Lukáša v Battersea; nar. Gryllingham, 16.3.1872, jediný syn Edwarda Curzona Freka, váž. pána, Gryll Court, Gryllingham. Vzdelanie: Harrow a Cambridge; plukovník vojenskej lekárskej služby; bývalý člen poradného zboru vojenskej lekárskej služby. Diela: Niekoľko poznámok o patologických aspektoch geniality, 1892; Štatistické príspevky k skúmaniu detskej obrny v Anglicku a Walese, 1894; Funkčné poruchy nervového systému, 1899; Cerebrospinálne ochorenia, 1904; Hranica šialenstva, 1906; Skúmanie liečby šialenstva u tulákov vo Veľkej Británii, 1906; Najnovšie trendy v psychoterapii: kritika, 1910; Šialenstvo u zločincov, 1914; Aplikácia psychoterapie na liečbu duševných porúch u vojnových veteránov, 1917; Odpoveď profesorovi Freudovi s opisom niektorých pokusov uskutočnených v štátnej nemocnici v Amiens, 1919; Štrukturálne zmeny sprevádzajúce niektoré ťažšie neurózy, 1920. Kluby: White’s, Oxford a Cambridge, alpinistický atď. Záľuby, šach, horolezectvo, rybolov. Adresa: Harley Street 282 a nemocnica sv. Lukáša, Prince of Wales Road, Battersea Park, S.W.11.

5 Lord Peter mal pre svoj názor oporu v autoritách: „Pokiaľ ide o údajný motív, je veľmi dôležité zistiť, či existoval alebo neexistoval motív na spáchanie takéhoto zločinu, alebo či nepravdepodobnosť jeho spáchania nie je taká veľká, že nemôže byť prevážená pozitívnymi dôkazmi. Ak však existuje akýkoľvek motív, o ktorom je možné uvažovať, musím upozorniť na to, že neprimeranosť tohto motívu je málo dôležitá. Zo skúseností trestných súdov vieme, že takéto odporné zločiny boli spáchané aj z veľmi malicherných dôvodov, nielen z nenávisti a pomsty, ale aj preto, aby páchateľ získal malú peňažnú výhodu a aby na čas oddialil svoje ťaživé problémy.“ – L. C. J. Campbell, záverečná reč v kauze J. V. versus Palmer, stenografický zápis, s. 308. Najvyšší trestný súd, máj 1856, 5. pojednávanie. (Zvýraznený text – D. L. S.)

– -–--–--–--–--–

– -–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–

– -–--–--–--–--–

– -–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–