Naděje Elantris není povídka v obvyklém duchu, ale spíše samostatná část románu Elantris, kterou autor napsal, aby uspokojil zvědavost čtenářů. V knize vypráví příběh města, jež bývalo nejskvělejším v zemi Arelon a jehož obyvatelů si vážili pro magické schopnosti i laskavost. Pak ale přišel Reod, kletba, která Elantris zničila a učinila z Elantrianů zatracence živořící v bolesti. Vše změní až příchod stejně postiženého prince Raodena. Princ dá životu ve městě nový řád i naději, přičemž pátrá po tom, jak kletbu zvrátit. Princezna Sarene, jeho snoubenka, se zase snaží pomoci zvenčí. Arelonu však hrozí smrtelné nebezpečí ze strany Fjordenů, náboženských fanatiků. Ti vysílají nejlepší válečníky, magicky posílené mnichy pod vedením šílence Dilafa, aby království obsadili. Plány Fjordenů jsou však ambicióznější, jakmile jim Sarene padne do rukou, přesune se s ní Dilaf do Teodu, aby mohl vydírat tamního krále. Zatím v Arelonu fjordenští vojáci dobývají Elantris. A tady začíná příběh chůvy Matisse...

„Pane," řekl Ashe a pohupoval se přitom v okně, „lady Sarene se omlouvá. Přijde trochu později na oběd."

„Trochu?" zeptal se Raoden od stolu pobaveně. „Oběd měl začít před hodinou."

Ashe klidně pulzoval. „Mrzí mě to, pane. Říkala, že kdybyste si stěžoval, tak vám mám vyřídit vzkaz. ,Řekni mu‘ povídala, ,že to je jeho vina, že čekám dítě, tak mi za to musí vyhovět.‘" Raoden se dal do smíchu.

Ashe znovu zapulzoval a zatvářil se rozpačitě. Tak rozpačitě, jak se seon vůbec zatvářit může, vzhledem k tomu, že je to jen světelná koule.

Raoden vzdychl a opřel si ruce o stůl. Stěny jeho paláce v Elantris zářily tlumeným světlem, takže nepotřeboval lucerny ani pochodně. Vždycky mu vrtalo v hlavě, jak to, že v Elantris nikde nejsou stojany na lucerny. Galladon mu kdysi vysvětloval, že tu bývaly tabule, které se při stisknutí rozsvítily - ale oba zapomněli, kolik světla vychází přímo z kamenů staveb.

Podíval se do prázdného talíře. Kdysi jsme tak tvrdě bojovali o každý kousek jídla, pomyslel si. A teď je tak běžné, že si můžeme dovolit v klidu čekat hodinu na oběd.

Ano, jídla bylo bohatě. Sám Raoden uměl přeměnit odpad na kvalitní zrno. Nikdo už v Arelonu nikdy nebude hladovět. Přesto když na to pomyslel, vracelo ho to v myšlenkách zpátky do Nové Elantris a do prostého klidného života, který v ní tehdy zavedl.

„Ashi," řekl Raoden. Něco ho v tu chvíli napadlo. „Chtěl jsem se tě už delší dobu na něco zeptat."

„Jistě, Vaše Výsosti."

„Co jsi dělal v těch posledních chvílích, než byla Elantris obnovena?" zeptal se. „Já si nepamatuju, že bych tě tu noc spatřil. Vlastně si vzpomínám, že jsem tě viděl, když jsi mi přišel říct, že Sarene byla unesena a že je zpátky v Teodu."

„Je to tak, Vaše Výsosti," přisvědčil Ashe.

„Tak kde jsi teda byl?"

„To je dlouhá historie, Vaše Výsosti," odpověděl seon a doplul vzduchem k Raodenově křeslu. „Začalo to tehdy, když mě lady Sarene poslala napřed do Nové Elantris, abych upozornil Galladona a Karatu, že jim posílá zásilku zbraní. To bylo těsně před tím, než zaútočili ti mniši na Kae. Vydal jsem se do Nové Elantris, ale neměl jsem ponětí, co mě tam čeká..."

*

Matisse měla na starost děti.

Byla to její práce v Nové Elantris. Každý musel mít nějakou práci. To bylo Spiritovo první pravidlo. Práce jí ale nevadila - naopak, dělala ji docela ráda. A dělala ji vlastně ještě dříve, než Spirit do Elantris přišel. Od chvíle, kdy ji našel Dashe a přivedl ji Karatě, se Matisse starala o malé děti. Spirit z toho jenom udělal oficiální záležitost.

Ano, dělala tu práci ráda. Většinu času.

„Musíme opravdu už jít spát, Matisse?" zeptal se Teor a vrhl na ní srdceryvný pohled. „Nemůžeme zůstat ještě chvíli vzhůru - aspoň dnes, pro jednou?"

Matisse se postavila se založenýma rukama a zvedla na chlapce holé obočí. „Včera jsi šel spát taky touhle dobou," poznamenala. „A předevčírem taky. Tak nevím, jak jsi přišel na to, že by to dnes mělo být jinak."

„Něco se děje," řekl Tiil a postavil se vedle Teora. „Dospěláci pořád kreslí aony."

Matisse se podívala z okna. Děti - měla jich na starost asi padesát - bydlely v budově s otevřenými okny, které se říkalo „Hnízdo", protože měla na zdech složité rytiny s motivy ptáků. Hnízdo stálo poblíž centra města nedaleko Spiritova domova, korathské kaple, kde pořádal nejdůležitějši schůzky. Dospělí chtěli, aby byly děti trvale pod dozorem.

To s sebou bohužel neslo i požadavek, aby starší děti dohlížely na mladší. Za oknem se třpytily paprsky světla, které vytvořily stovky prstů kreslících ve vzduchu aony. Bylo už pozdě. Moc pozdě na to, aby byly děti vzhůru. Jenže dostat je dnes do postelí bylo nad lidské síly.

Tiil má pravdu, pomyslela si. Opravdu se něco děje. Ale to není důvod, proč ho nechávat vzhůru - tím spíš, že čím déle zůstane vzhůru, tím později ona bude moci jít prozkoumat rozruch venku.

„To nic není," řekla a podívala se zpátky na děti. I když už se některé ukládaly do postelí s pestrobarevným povlečením, mnoho jich ožilo a sledovalo, jak si Matisse poradí s těmi dvěma výtržníky.

„Nevypadá to jako nic," namítl Teor.

„No jo," povzdechla si Matisse. „Kreslí aony. Když vás to teda tak zajímá, uděláme výjimku a můžete zůstat ještě chvíli vzhůru... ale jedině když se taky budete chtít učit kreslit aony. Uděláme si takovou malou vyučovací hodinu."

Teor i Tiil zbledli. Kreslit aony se učili ve škole - tu jim také obnovil Spirit. Matisse se při pohledu na couvající chlapce vychytrale usmála.

„Tak pojďte," řekla. „Vyndejte si pera a papír. Namalujeme stokrát aon Ashe."

Chlapcům stačilo naznačit. Hned byli zpátky v posteli. Na druhé straně místnosti se mezi dětmi pohybovalo několik dalších opatrovníků. Sledovali, jestli děti spí. Stejně jako Matisse. „Matisse," ozvalo se. „Já nemůžu usnout."

Matisse se podívala na malou holčičku, která seděla na srolované přikrývce na posteli. „Jak jsi na to přišla, Riiko?" zeptala se jí a pousmála se. „Sotva sis lehla - ještě jsi neměla možnost to zkusit."

„Já vím, že mi to nepůjde," odpověděla holčička troufale. „Mai mi vždycky před spaním vypráví pohádku. A když mi ji nevypráví, tak nemůžu usnout."

Matisse vzdychla. Riika spala špatně - často v noci chtěla svého seona. Ten se samozřejmě pomátl, když Riiku postihl Shaod.

„Lehni si, zlatíčko," řekla Matisse konejšivě. „A zkus, jestli usneš."

„Neusnu," odpověděla Riika, ale lehla si.

Matisse obešla ostatní a potom se vrátila dopředu před postele. Dívala se na schoulené postavy - mnoho z nich se ještě hýbalo a vrtělo - a musela si přiznat, že cítí stejnou úzkost jako oni. Tuhle noc něco není v pořádku. Lord Spirit zmizel, a i když jim Galladon říkal, aby se nebáli, Matisse to spíš připadalo jako nějaké varování.

„Co to tam venku dělají?" šeptal vedle ní Idotris.

Podívala se ven. Stálo tam mnoho dospělých vedle Galladona a kreslili ve vzduchu aony.

„Aony nefungujou," řekl Idotris. Byl to dospívající mladík, asi tak o dva roky starší než Matisse - jenže v Elantris na věku nezáleželo. Všichni měli stejnou šedou kůži s tmavými skvrnami a řídké nebo už zcela vypadané vlasy. Shaod věkové rozdíly zcela skryl.

„Proč by se je neměli učit?" namítla Matisse. „Je v nich síla. Podívej." V aonech skutečně byla síla. Matisse ji ze světelných linií ve vzduchu cítila.

Idotris se ušklíbl. „Ale je k ničemu," odpověděl a založil si ruce.

Matisse se usmála. Nevěděla, jestli býval Idotris vždycky takhle mrzutý, nebo jestli to je jen v době, kdy pracuje v Hnízdě. Bylo zřejmé, že se mu nelíbí, že byl jako mladý muž přidělen k dětem, místo aby byl přijat k Dashovým vojákům.

„Počkej tady," řekla a vyšla z Hnízda na otevřený dvůr, kde stáli dospělí.

Idotris zabručel jako obvykle. Sedl si tak, aby se žádnému z dětí nepodařilo nepozorovaně vyplížit z ložnice, a kývl na skupinku dalších dospívajících chlapců, kteří právě dokončili své úkoly.

Matisse prošla ulicemi Nové Elantris. Byla svěží noc, ale jí zima nevadila. To byla jedna z mála výhod, které Elantriané měli.

A Matisse byla jedna z mála lidí, kteří se na to takhle dovedli dívat. Ostatní většinou žádné výhody v tom, že se stali Elantriany, neviděli - ať si Spirit říká, co chce. Matisse však viděla hluboký význam jeho slov. Možná to s sebou nesla její situace. Venku byla žebračka. Nikdo si jí nevšímal a cítila se zbytečná. Ale v Elantris ji potřebovali. Byla důležitá. Děti ji poslouchaly a nemusela si dělat starosti a krást, aby si opatřila jídlo.

Pravda, než ji našla Karata uprostřed bahna ve špinavé uličce, bylo to zlé. Také ji trápily rány. Jednu měla na tváři - řeznou ránu, kterou utrpěla brzy po tom, co přišla do Elantris. Stále ji pálila stejně jako v první chvíli, kdy k ní přišla. To byla její daň. Ale v Karatině paláci Matisse brzy poznala, co je to být užitečná. A někam patřit. A cítila to ještě víc, když se přestěhovali do Nové Elantris.

A nebylo to všechno - vyhazovem do Elantris získala ještě něco: tátu.

Dashe se otočil a světlo lucerny prozradilo jeho úsměv, když ji viděl přicházet. Nebyl to samozřejmě její pravý otec. Neměla rodiče už před Shaodem. Dashe byl podobně jako Karata „rodičem" pro všechny děti, které našli a odvedli do paláce.

Jenže pro Matisse měl zvláštní slabost. Byl to tvrdý voják, ale vždycky se rozzářil, když byla poblíž, a když něco potřeboval, vždycky požádal ji. Tak mu jednoho dne prostě začala říkat táta. Nikdy proti tomu nic nenamítal.

Položil jí ruku na rameno, když došla až k němu na konec nádvoří. Proti nim stály stovky lidí a všichni vykonávali stejný pohyb rukou. Za jejich prsty zůstávala světélkující čára - světelná stopa, která kdysi produkovala kouzla Aon-Dor. Naproti davu stál Galladon a se svým líným duladelským přízvukem vykřikoval pokyny.

„Nikdy bych si nepomyslel, že se dožiju dne, kdy bude tenhle Dula učit lidi aony," poznamenal Dashe potichu. Druhou ruku držel na meči.

Je taky nervózní, pomyslela si Matisse. Zvedla hlavu. „Buď na něj hodnej, tati. Galladon je dobrák."

„Je možná dobrák," namítl Dashe, „ale co je to za učitele? Vždyť to všechno motá!"

Matisse už raději nenamítla, že když přijde na kreslení aonů, je na tom Dashe sám dost bídně. Pozorovala ho a všimla si, že má sevřené rty. „Ty jsi nervózní, že se ještě nevrátil Spirit, viď?" řekla.

Dashe přikývl. „Měl tu zůstat se svými lidmi a ne se honit za tou ženskou."

„Asi má venku něco důležitýho," poznamenala Matisse tiše. „Třeba jedná se sousedy a s vojsky."

„Co je nám teď do sousedů?" namítl Dashe. Dokázal být někdy velmi zatvrzelý.

Tedy spíš většinou než někdy.

Galladon mluvil k davu. „Dobře," řekl. „Tohle je aon Daa - aon síly. Komo? Tak, a teď se musíme naučit přidat tu čáru rokle. K aonu Daa ji ale kreslit nebudeme, nechceme si nadělat do našich krásných chodníků díry, že ne? Nacvičíme si ji místo toho na aonu Rao - to je ten, co nic moc nedělá."

Matisse se zamračila. „O čem to mluví, tati?"

Dashe pokrčil rameny. „Spirit asi věří, že by teď aony z nějakýho důvodu mohly začít fungovat. Že jsme je totiž kreslili celou dobu špatně, nebo tak něco. I když teda nechápu, jak by mohli ti, co je vymysleli, zapomenout u každýho aonu nějakou čáru."

Matisse pochybovala o tom, že aony někdo „vymyslel". Bylo na nich něco... prvotního. Jako by byly od přírody. Nemohl je nikdo vymyslet, jako nikdo nevymyslel vítr.

Nic však neřekla. Dashe byl laskavý a odhodlaný člověk, ale k učenosti měl na míle daleko. Matisse to nijak nevadilo - Nová Elantris potřebovala především Dashův meč. Ten ji zachránil před útočníky zvenčí. V Nové Elantris nebyl lepší bojovník než její táta.

Přesto zvědavě sledovala Galladona, když mluvil o té nové čáře. Byla taková zvláštní - kreslila se přes celou spodní část aonu.

A... s tou čárou už budou aony fungovat? pomyslela si. Připadalo jí to moc jednoduché. Bylo by to vůbec možné?

Vzadu kdosi zakašlal.

Otočili se a Dashe málem vytasil meč. Vznášel se tam seon. Nebyl z těch pomatených, kteří bezcílně bloudí po Elantris. Tenhle byl v pořádku. Svítil plným světlem.

„Ashe!" zavolala na něj Matisse šťastně.

„Lady Matisse," odpověděl Ashe a pohupoval se ve vzduchu.

Já nejsem žádná lady," namítla. „Ty to přece víš."

„Mně připadá, že to k vám patří, lady Matisse," odpověděl.

„Lorde Dashi, je tu někde Karata?"

„Je v knihovně," odpověděl Dashe a vrátil meč na místo.

V knihovně? pomyslela si Matisse. V jaké knihovně?

„Aha," řekl Ashe hlubokým hlasem. „Možná bych ten vzkaz tedy mohl vyřídit vám, lord Galladon asi nemá čas."

„Jak chceš," řekl Dashe.

„Jde sem nová zásilka, pane," řekl Ashe potichu. „Lady Sarene chtěla, abyste to věděli co nejdřív, protože je to... důležité."

„Potraviny?" zeptala se Matisse.

“Ne, paní," odpověděl Ashe. „Zbraně."

Dashe zpozorněl. „Opravdu?"

„Ano, lorde Dashi," přisvědčil seon.

„A proč posílá zbraně?" zeptala se Matisse zamračeně.

„Paní má starost," odpověděl Ashe tiše. „Zdá se, že venku roste napětí. Říkala... no, chce, aby byla Nová Elantris pro jistotu připravena na všechny případy."

„Hned seženu nějaké muže," řekl Dashe, „abychom zbraně převzali.''

Ashe zapulzoval na znamení, že je to dobrý nápad. Když Dashe odešel, sledovala Matisse seona a něco ji napadlo. Třeba...

„Ashi, mohla bych si tě na chvilku vypůjčit?" zeptala se.

„Jistě, lady Matisse," odpověděl seon. „Co potřebujete?"

„Je to jednoduchý," řekla Matisse. „Ale pomohlo by nám to..."

*

Ashe dovyprávěl pohádku a Matisse se usmála a sledovala koutkem oka spící Riiku. Poprvé po týdnech vypadalo děvčátko klidně. Když přišel Ashe do Hnízda, ožily všechny děti, které ještě nespaly. Když však promluvil, bylo zřejmé, že to Matisse odhadla dobře. Jeho hluboký znělý hlas děti ztišil. Ashe mluvil rytmicky a děti to velmi uklidňovalo. Jeho vyprávění uspalo nejen Riiku, ale i všechny ostatní nespavce.

Matisse vstala, protáhla si nohy a potom kývla směrem ke dveřím. Ashe poskakoval k východu kolem rozmrzelého Idotrise. Ten stál a házel kamínky do bláta, které si neznámo jak našlo cestu až do Nové Elantris.

„Omlouvám se, že jsem tě tolik zdržela, Ashi," řekla Matisse tiše, když už byli tak daleko, aby nevzbudili děti.

„Nesmysl, lady Matisse," odpověděl. „Lady Sarene mě určitě může chvilku postrádat. A kromě toho se mi líbilo vyprávět pohádky. Už je to přece jen dávno, co byla moje paní malá."

„To tě lady Sarene dostala tak mladá?" zeptala se Matisse zvědavě.

„Hned, jak se narodila," odpověděl.

Matisse zajiskřily oči.

„Vy taky určitě jednou budete mít svého seona, lady Matisse," řekl Ashe.

Matisse dala hlavu na stranu. „Proč myslíš?"

„No, dřív ho v Elantris měli skoro všichni. Já už začínám věřit, že to tu lord Spirit nějak vrátí zpátky - když už přišel na Aon-Dor. A když se mu to podaří, tak vám seona brzy najdeme. Třeba seona Ati. To je přece váš aon, ne?"

„Ano," odpověděla Matisse. „Ati znamená naděje."

„To se k vám hodí," poznamenal. „No, tak jestli jsme tady hotovi, tak bych -"

„Matisse!" ozvalo se odkudsi.

Zarazila se a podívala se na Hnízdo plné spících dětí. V dálce v postranní uličce poskakovalo světlo. Volání přicházelo od něj.

„Matisse?" opakoval hlas.

„Ticho, Mareshe," sykla a tiše doběhla k muži. „Dětí spí!"

„Aha," řekl Mareshe a ztichl. Byl vysoký a měl na sobě oblečení obvyklé v Nové Elantris - pestrobarevné kalhoty a košili - navíc však ozdobené několika šerpami. Byl přesvědčený, že je to tak estetičtější.

„Kde je tvůj táta?" zeptal se.

„Učí lidi šermovat," odpověděla Matisse tiše.

„Co?" podivil se Mareshe. „Teď v noci?"

Matisse pokrčila rameny. „Znáš Dashe. Ten když si něco vezme do hlavy..."

„Nejdřív zmizí Galladon," mumlal Mareshe, „a teď Dashe v noci mává mečem. Kdyby se aspoň vrátil lord Spirit..."

„Galladon tu není?" zbystřila Matisse.

Mareshe přikývl. „Čas od času takhle někam zmizí. Karata taky. Nikdy mi neřeknou, kam chodí. Tajnůstkáři! Vždycky jen řeknou ,Mareshe, máš to tady na povel' a odejdou si někam na tajnou poradu beze mě. Fakt!" Dal se s lucernou v ruce na odchod.

Tajně odešel, pomyslela si Matisse. Že by do té knihovny, co se o ní zmínil Dashe? Podívala se koutkem oka na Ashe, který se ještě pohupoval v její blízkosti. Třeba kdyby ho přemluvila, tak by jí řekl-V tu chvíli se ozval křik.

Byl tak náhlý a nečekaný, že Matisse vyskočila. Prudce se otočila a snažila se zjistit, odkud zvuk jde. Jako by odněkud před Novou Elantris.

„Ashe!" vykřikla.

Už musím jít, lady Matisse," řekl seon a zmizel ve vzduchu, jen za ním zbyla světélkující čára.

Výkřiky se ozvaly znovu. V dálce. Jako ozvěna. Matisse se zachvěla a bezděky couvla. Slyšela ještě další zvuk. Řinčení kovu o kov.

Otočila se a podívala se k Hnízdu. Vyšel z něj Taid, dospělý, který tam dohlížel na děti. Na sobě měl noční košili. I ve tmě si Matisse všimla ustaraného výrazu v jeho tváři.

„Počkejte tady," řekl.

„Nenechávejte nás tu," řekl Idotris vystrašeně.

„Já se vrátím," odpověděl Taid a pospíchal pryč.

Matisse a Idotris se na sebe podívali. Ostatní mládež, která měla dohlížet na děti, už se rozešla do svých domovů spát. Zůstali tu jen oni dva.

„Jdu za ním," řekl Idotris a klátil se za Taidem.

„Ne, nikam nepůjdeš," odpověděla Matisse, popadla ho za paži a stáhla ho zpátky. Křik z dálky sílil.

Podívala se k Hnízdu. „Jdi a vzbuď děti."

„Co?" zeptal se pobouřeně. „Po tý dřině, co nám dalo je uspat?"

„Dělej," odsekla mu Matisse. „Vzbuď je a ať se obujou."

Idotris chvíli vzdoroval, potom něco zabručel a klátivým krokem odešel zpátky do Hnízda. Po chvíli už Matisse slyšela, jak děti budí. Přeběhla do budovy přes ulici - byl to sklad zásob.

Uvnitř našla dvě olejové lampy, kámen a křesadlo.

Zarazila se. Co to dělám?

Jen se připravuju, odpověděla si a zachvěla se, když křik neustával. Zdálo se, že se přibližuje. Vyběhla na ulici.

„Paní!" Byl to Ashe. Zvedla hlavu a viděla, že se k ní vrací. Jeho aon svítil tak tlumeně, že ho sotva viděla.

„Paní," volal Ashe naléhavě. „Novou Elantris napadli vojáci!"

„Cože?" vykřikla v šoku.

„Mají červené uniformy a podle výšky a tmavých vlasů vypadají na Fjordely, paní," pokračoval Ashe. „Jsou jich tři stovky. Vaši vojáci bojují před bránou, ale je jich málo. Už obsazují Novou Elantris! Paní - oni jdou sem a prohledávají budovy!"

Matisse oněměle stála.

Ne. Ne, to se nesmí stát! Tady ne. Tady je mír. Klid. Utekla jsem sem z venkovního světa. Našla jsem si tu místo, patřím sem. Sem nemůžou.

„Paní!" opakoval Ashe vyděšeně. „Ten křik... Já myslím... Mně se zdá, že náhodně útočí na lidi, které potkají!"

A jdou sem.

Matisse stála a ztuhlými prsty svírala lucernu. Tak přece. Je konec. Co proti tomu ona sama zmůže? Ještě skoro dítě, žebračka, děvče bez domova. Co může dělat?

Postarat se o děti. Je to moje práce.

Dal mi ji přece lord Spirit.

„Musíme je dostat ven," řekla a rozběhla se do Hnízda. „Tahle část Elantris je přehledná, protože jsme ji vyčistili. Ale město je velké - kdybychom vyvedli děti ven do špíny, tak je tam schováme."

„Ano, paní," řekl Ashe.

„Najdi tátu!" nařídila mu. „A řekni mu, co chceme udělat."

Po těch slovech vešla do Hnízda a Ashe zmizel v temné noci.

Uvnitř se pod Idotrisovým dohledem rozespalé děti obouvaly.

„Rychle, děti," řekla Matisse.

„Co se děje?" ptal se Tiil naléhavě.

„Musíme pryč," odpověděla mu Matisse. „Tiile, Teore, budu vás potřebovat - a všechny větší děti, ano? Musíte pomoct těm menším. Rychle je připravte, ale ať jsou zticha. Ano?"

„A proč?" zamračil se Tiil. „Co se děje?"

„Je poplach," řekla Matisse. „To ti musí stačit."

„A jak to, že tomu velíš ty?" zeptal se Teor a postavil se se založenýma rukama vedle Tiila. „Znáte mýho tátu?" zeptala se Matisse.

Přikývli.

„A víte, že je voják?" pokračovala.

Znovu přikývli.

„No, takže já jsem taky voják. To je dědičný. On je kapitán, proto jsem taky kapitán. A to znamená, že mě musíte poslouchat. Ale vás jmenuju svými podkapitány, když mi slíbíte, že uděláte, co vám řeknu."

Oba menší chlapci se zarazili a potom Tiil přikývl. „Jo, to má logiku," řekl.

„Výborně. Tak honem!" zavelela Matisse.

Chlapci se dali do práce a pomáhali menším dětem. Matisse je začala vyvádět ven na temnou ulici. Mnohé z nich však dostaly strach a nechtěly se hnout.

„Matisse!" sykl na ni Idotris a přišel blíž. „Co se děje?"

„Ashe říkal, že na Novou Elantris zaútočili vojáci," odpověděla a klekla si vedle luceren. „Vraždí všechny bez výjimky."

Idotris ztichl.

Zapálila lucerny a vstala. Jak předpokládala, děti - i ty nejmenší - se hrnuly ke světlu za pocitem ochrany, kterou jim symbolizovalo. Podala jednu lucernu Idotrisovi. Viděla v jejím světle jeho vyděšenou tvář.

„Co budeme dělat?" zeptal se třesoucím se hlasem.

„Utečeme," odpověděla a vyběhla ze dveří. Všechny děti za ní. Než by zůstaly vzadu ve tmě samy, raději vyběhly za světlem. Tiil s Teorem dohlíželi na menší a Idotris se snažil umlčet ty, které se daly do pláče. Matisse měla strach, že bude s lucernou nápadná, ale jinak to nešlo. I tak bylo velmi obtížné udržet děti pohromadě a hnát je jako stádečko z Nové Elantris pryč - pryč od křiku, který už byl tak blízko, že to nahánělo hrůzu.

Tím se vzdálili zároveň i od obydlených částí Nové Elantris. Matisse doufala, že cestou potkají někoho, kdo jim pomůže. Bohužel však všichni, kdo se zrovna neučili aony, trénovali s tátou šermování. Obydlené byly snad jedině budovy, o kterých Ashe říkal, že na ně vojáci zaútočili. Jejich obyvatelé...

Nemysli na to, proběhlo jí hlavou, když se s celou tlupou dětí dostali až na kraj Nové Elantris. Bezpečí už měli na dosah. Mohli -

Náhle za nimi kdosi vykřikl. Mluvil hrubým jazykem, kterému Matisse nerozuměla. Prudce se otočila a podívala se přes hlavy vyděšených dětí. Nad centrem Nové Elantris se klenula záře. A kouř.

Hoří.

Stáli, obklíčeni z jedné strany plameny a z druhé strany třemi muži v červených uniformách. V rukou měli meče.

Přece by nezabíjeli děti, pomyslela si Matisse a ruka, ve které držela lucernu, se jí třásla.

Potom se podívala jednomu z vojáků do očí a viděla ten výraz. Zlověstný, ponurý. Začali se k nim přibližovat. Ano, zabíjeli by děti. Přinejmenším elantrijské děti.

„Utíkejte," zavelela rozechvělým hlasem. Věděla však, že děti nemají nejmenší šanci běžet rychleji než tihle muži. „Utíkejte! Rychle! A -"

Najednou se k nim z čistého nebe snesla světélkující koule. Ashe vletěl mezi vojáky, kroužil jim kolem hlavy a snažil se je dezorientovat. Vojáci kleli, oháněli se vztekle meči a ohlíželi se za seonem.

Proto si nevšimli, že se k nim dostal Dashe.

Napadl je z boku, z temné postranní uličky Nové Elantris. Jednoho vojáka srazil, meč se mu zaleskl a vrhl se na další dva. Zakleli a přestali věnovat pozornost seonovi.

Musíme pryč! „Dělejte!" volala Matisse na děti a hnala Idotrise a další dopředu. Děti couvaly před mečem a běžely za Idotrisovou lucernou. Matisse zůstala vzadu a otočila se ustaraně k tátovi.

Nedařilo se mu. Byl to výborný voják, ale soupeře posílili dva noví muži a Dashe měl slabé tělo Elantriana. Matisse stála, třesoucími se prsty držela lucernu a nevěděla, co má dělat. Ve tmě za ní povzlykávaly děti. Jejich přesun byl zoufale pomalý. Dashe bojoval statečně, svůj rezavý meč vyměnil za nový, patrně z nové zásilky od Sarene. Odrážel jednu ránu za druhou, ale nepřátelé ho zvolna obestoupili.

Musím něco udělat! pomyslela si Matisse a postoupila o krok dopředu. V tu chvíli se Dashe otočil. Viděla na jeho tvářích i na těle jizvy. V očích měl hrůzu. Zmocnila se jí panika a nemohla se ani pohnout.

„Utíkej," šeptal, protože už neměl hlas. Viděla jenom, jak pohybuje rty. „Běž!"

Jeden z vojáků zabodl meč Dashovi do hrudníku.

„Ne!" křičela Matisse. To však jen upoutalo jejich pozornost, když už je Dashe, třesoucí se na zemi, nemohl ohrozit. Takovou bolest už nedokázal ovládnout.

Vojáci se na ni podívali a vrhli se k ní. Dashe jich několik zabil, ale stále ještě zůstávali tři. Matisse strnula.

„Prosím, paní!" volal Ashe a neklidně kmital kolem ní. „Musíte utéct!"

Táta je mrtvý. Ne, ještě hůř - je Hoed. Matisse zakroutila hlavou a donutila se probrat z letargie. Viděla už mnoho tragédií, když žebrala na ulici. Musí dál. Musí.

Tihle muži její děti najdou. Jsou moc pomalé. Jedině kdyby... Podívala se na seona, který byl stále ještě vedle ní, a všimla si zářivého aonu v jeho středu. Byl to symbol světla.

„Ashe," řekla naléhavě, když se vojáci blížili. „Najdi Idotrise. Řekni mu, ať zhasne lucernu, a odveď je všechny někam na bezpečné místo!"

„Na bezpečné místo?" polekal se Ashe. „Tady snad žádné takové není."

„Ta knihovna, co jsi o ní mluvil," řekla Matisse. Myšlenky se jí horečně honily hlavou. „Kde je?"

„Severně odtud, paní," odpověděl Ashe. „V tajném sklepení pod jedním domem. Je označený aonem Rao."

„Je tam Galladon a Karata," řekla Matisse. „Odveď děti k nim, Karata už bude vědět, co dál."

„Ano," odpověděl Ashe. „Ano, to je dobrý nápad."

„Nezapomeň na lucernu," řekla Matisse, ještě než se rozletěl pryč. Otočila se k blížícím se vojákům. Potom zvedla třesoucí se ruku a začala kreslit.

Za jejím prstem vzplanulo ve vzduchu světlo. Snažila se stát pevně a dokonat aon, i když se třásla hrůzou. Vojáci se zastavili a sledovali ji, potom jeden z nich cosi pronesl hrdelní řečí, která jí připomínala fjordelštinu. Znovu se dali do pohybu směrem k ní.

Matisse dokončila aon - aon Ashe, stejný, jaký nosí na těle její přítel seon. Jenže aon jako obvykle nic neudělal. Jen visel ve vzduchu jako vždycky. Vojáci si ho nevšímali a dokonce přímo do něj vstoupili.

Takhle to bude lepší, pomyslela si Matisse, ukázala prstem na příslušné místo, jak ji to naučil Galladon, a dokreslila poslední čáru.

V tu chvíli se aon - aon Ashe - rozzářil mohutným světlem přímo vojákům do tváří. Náhlý výbuch světla je oslnil. Křičeli, zakrývali si oči, kleli a klopýtali. Matisse se natáhla pro lucernu a chtěla se dát na útěk.

Vojáci na ni volali a potom se za ní rozběhli. Stejně jako předtím děti běželi za světlem. Za jejím světlem. Idotris s ostatními nebyli zatím moc daleko - viděla ve tmě jejich stíny - vojáci však byli stále ještě oslněni a vidět je nemohli. Idotris už měl lucernu zhasnutou. Jediný cíl, na který se vojáci mohli zaměřit, byla její lucerna.

Matisse je zavedla do temné noci. Lucernu svírala v třesoucích se prstech. Slyšela je, jak běží za ní, když přeběhla z Nové Elantris do Elantris. Místo čistých oblázků v ulicích Nové Elantris se ocitli v bahně a blátě a Matisse musela trochu zpomalit, aby neuklouzla nebo neklopýtla.

Stále však běžela, zahýbala za rohy a snažila se držet si od vojáků odstup. Cítila se však vyčerpaná. Běh byl pro Elantriany velmi namáhavý. Neměla už sílu běžet rychle a zmáhala ji stále větší únava. Už za sebou nikoho neslyšela. Snad...

Zabočila za roh a ocitla se přímo proti dvěma vojákům, kteří tam stáli ve tmě. Zastavila se, podívala se na ně a s hrůzou je poznala. Byli to oni.

Jsou cvičení, pomyslela si. Samozřejmě umějí soupeře obklíčit a odříznout! Otočila se a chtěla se dát na útěk, ale jeden z nich ji popadl za paži, smál se a říkal něco fjordelsky.

Matisse vykřikla a upustila lucernu. Voják zavrávoral, ale nepustil ji.

Mysli! přikázala si. Máš jen chvilku času. Nohy jí podkluzovaly v bahně. Sklouzla, upadla a kopla vojáka, který ji držel, do nohy. Spolehla se na jednu věc - žije v Elantris a umí se v jejím blátě a bahně pohybovat. Tito vojáci na ně však nejsou zvyklí. Vyšlo jí to, voják okamžitě uklouzl a spadl, přitom vrazil do svého kolegy, skončil na zádech v kluzkém blátě a Matisse pustil.

Vyškrábala se na nohy. Pestrobarevné oblečení měla samé bláto. Okamžitě pocítila novou explozi bolesti - vymkla si kotník. Vždycky si dávala takový pozor, aby se každé takovéhle velké bolesti vyhnula, jenže tahle byla silnější než cokoli, co ji kdy potkalo. Mnohem silnější než řezná rána na tváři. V noze jí škubalo a pálilo a neměla naději, že se bolest zmenší. Zůstávala stále stejně silná. Elantrianům se rány nehojily.

Přesto se donutila zvednout ze země a kulhat pryč. Pohybovala se bezmyšlenkovitě, s jediným cílem: dostat se z dosahu vojáků. Slyšela, jak klejí a snaží se vstát. Šla dál, chvílemi skákala po jedné noze. Neuvědomila si, že obešla kruh a vrací se k Nové Elantris, dokud neviděla zář ohně a kouř. Byla tam, odkud vyšla. Zastavila se. Viděla na dlažbě ležet Dashe. Vrhla se k němu a už jí bylo jedno, jestli ji někdo sleduje nebo ne. Táta ležel s mečem zabodnutým v hrudi. Slyšela, že něco šeptá.

„Uteč, Matisse. Uteč do bezpečí..." Mantra Hoedů.

Matisse upadla na kolena. Děti dostala do bezpečí. To stačí. Zaslechla za sebou hluk a otočila se. Blížil se k nim voják. Jeho kolega zřejmě odešel jiným směrem. Tenhle byl však samé bláto a Matisse ho poznala. Byl to ten, kterého kopla.

Ta bolest už se nedá snést! pomyslela si. Přitočila se k Dashově nehybnému tělu, příliš unavená - vyčerpaná bolestí - neschopná se hnout.

Voják ji popadl za rameno a odtáhl ji od táty. Otočil ji a způsobil jí novou bolest v ramenou.

„Řekni mi, kam šly ty děti!" vykřikl hrubým hlasem s přízvukem.

Matisse se marně bránila. „Nevím!" řekla. Věděla. Ashe jí to řekl. Proč jen jsem se ho ptala, kde je ta knihovna! ptala se sama sebe si a vyčítala si to. Kdybych to nevěděla, nemohla bych je prozradit!

„Řekni to!" opakoval muž. Jednou rukou ji držel a druhou sáhl za opasek pro nůž. „Řekni mi to, nebo tě říznu. Bodnu tě."

Matisse se marně škubala. Kdyby její elantrijské oči uměly slzet, plakala by. Voják zvedl nůž, aby jí ukázal, že to myslí vážně. Matisse nikdy v životě nepocítila takovou hrůzu.

A v tu chvíli se začala třást země. Obzor se rozzářil vycházejícím sluncem, ale jeho světlo přehlušila náhlá záře, která vzplanula po celém městě. Voják se zarazil a podíval se na oblohu.

Najednou bylo Matisse teplo.

Nikdy si neuvědomila, jaký je to krásný pocit a jak jí chyběl, jak moc si zvykla na otupělý chlad elantrijského těla. Teplo ji celou prostupovalo, jako by jí někdo vstříkl do žil horkou tekutinu. Zalapala po dechu z toho úžasného pocitu.

Stalo se něco dobrého. Něco nádherně dobrého.

Voják se najednou otočil zpátky k ní. Země pod nimi se třásla. Sklonil hlavu na stranu a přejel jí hrubými prsty po tváři, kde měla odedávna řeznou ránu.

„Zahojená?" zeptal se zmateně.

Cítila se nádherně. Cítila... že jí tluče srdce!

Voják znejistěl a znovu sáhl po noži. „Jsi uzdravená," řekl. „Ale já ti přidám novou ránu."

V celém těle najednou cítila sílu. Jenže i přesto byla ještě nedospělá dívka a její soupeř byl vycvičený voják. Vzpouzela se mu a ani si nestačila uvědomit, že jí zmizely skvrny z těla a že její kůže dostala stříbřitou barvu. Stalo se to! Jak předpovídal Ashe! Elantris se vrací!

A ona zemře. To není spravedlivé! Zoufale vykřikla a snažila se vymanit ze sevření. Byla to dokonalá ironie. Město se uzdravilo, ale to tomuhle příšernému člověku nemůže zabránit -„Myslím, že vám něco uniklo, kolego," ozvalo se jí náhle za zády.

Voják se zarazil.

„Když to světlo uzdravilo ji," pokračoval hlas, „tak muselo uzdravit i mě."

Voják vykřikl bolestí, pustil Matisse a potom se zhroutil k zemi. Couvla a konečně viděla, kdo za ní stojí. Táta. Zářil vnitřním světlem a skvrny, co míval na těle, byly pryč. Vypadal jako bůh. Celý stříbrný a krásný.

Oblečení měl na místě, kde ho probodl meč, roztržené, ale kůže byla zahojená. A v ruce držel meč, který mu ještě před chvílí trčel z hrudi.

Rozběhla se k němu a plakala. Konečně mohla plakat! Skočila mu do náruče.

„Kde jsou ostatní děti, Matisse?" naléhal starostlivě.

„Postarala jsem se o ně, tati," odpověděla šeptem. „Tady má každý svou práci a tohle je můj úkol. Starám se o děti."

*

„To je zajímavý," řekl Raoden. „A co se teda stalo s dětmi?" zeptal se.

„Odvedl jsem je do knihovny," odpověděl Ashe. „Galladon s Karatou už byli pryč - asi jsme se těsně minuli, když utíkali zpátky do Nové Elantris. Ale děti jsem schoval uvnitř a zůstal jsem s nimi, aby byly potichu. Měl jsem strach, co se ve městě děje, ale ty chudinky malé..."

„To chápu," řekl Raoden. „A Matisse... Dashova holčička. Neměl jsem tušení, čím musela projít." Raoden se usmál. Dal Dashovi dva seony, kterým zemřeli páni a kteří neměli komu sloužit, jakmile se vzpamatovali po obnově Elantris. Dashe dal jednoho Matisse.

Kterého seona nakonec dostala?" zeptal se Raoden. „Atiho?"

„Vlastně ne," odpověděl Ashe. „Myslím, že u ní skončil Aeo."

„To se k ní hodí stejně dobře," poznamenal Raoden, usmál se a vstal, když se otevřely dveře. Vešla jeho žena Sarene. Pod šaty se jí rýsovalo veliké břicho.

„To je pravda," odpověděl Ashe a poskakoval směrem k Sarene.

Aeo. Aon statečnosti.