Kolo času (1) - Bouře přichází

I of Kolo času

Sanderson Brandon

Fantom Print (2016)

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Rand al’Thor, Drak Znovuzrozený, usiluje před Poslední bitvou o sjednocení roztříštěné sítě království a uzavřených aliancí. Zatímco se snaží zastavit postup Seančanů mířících na sever – a přitom si přeje, aby s vetřelci dokázal uzavřít alespoň dočasné příměří – jeho spojenci s hrůzou sledují stín, který narůstá v srdci samotného Draka Znovuzrozeného. Egwain al‘Vere, amyrlinin stolec vzbouřených Aes Sedai, je zajatkyní v Bílé věži a objektem rozmarů její tyranské vůdkyně. Zatímco vše směřuje k seančanskému útoku, o jehož bezprostřední hrozbě ví, snaží se Egwain spojit nesourodé frakce Aes Sedai a poskytnout jim vedení tváří v tvář narůstající nejistotě a zoufalství. Její boj prokáže odvahu Aes Sedai a rozhodne o budoucnosti Bílé věže – a možná i samotného světa.

Kolo času se otáčí a věky přicházejí a odcházejí, zanechávajíce za sebou vzpomínky, jež se mění v pověsti. Pověsti blednou v mýty a dokonce i mýty jsou dávno zapomenuty, když se věk. jež je zrodil, vrátí. Ve třetím věku, věku proroctví, jsou svět a čas v rovnováze. Co bude i co je by mohlo padnout do rukou Stínu.

Rand al’Thor, Drak Znovuzrozený, usiluje před Poslední bitvou o sjednocení roztříštěné sítě království a uzavřených aliancí. Zatímco se snaží zastavit postup Seančanů mířících na sever – a přitom si přeje, aby s vetřelci dokázal uzavřít alespoň dočasné příměří – jeho spojenci s hrůzou sledují stín, který narůstá v srdci samotného Draka Znovuzrozeného.

Egwain al’Vere, amyrlinin stolec vzbouřených Aes Sedai, je zajatkyní v Bílé věži a objektem rozmarů její tyranské vůdkyně. Zatímco vše směřuje k seančanskému útoku, o jehož bezprostřední hrozbě ví, snaží se Egwain spojit nesourodé frakce Aes Sedai a poskytnout jim vedení tváří v tvář narůstající nejistotě a zoufalství. Její boj prokáže odvahu Aes Sedai a rozhodne o budoucnosti Bílé věže – a možná i samotného světa.

Není příliš mnoho fantasy cyklů, které se staly legendami. Kolo času Roberta Jordana, velký fantasy epos v tom nejlepším slova smyslu, mezi ně rozhodně patří. Tento vynikající autor a jeho sága budou už navždy patřit k tomu nejlepšímu z klasické fantasy.

BOUŘE PŘICHÁZÍ

KOLO ČASU 12

ROBERT JORDAN

& BRANDON SANDERSON

FANTOM Print

2016

Copyright © 2009 by The Bandersnatch Group, Inc.

The phrases „The Wheel of Time®“ and „The Dragon Reborn™“ and the snake-wheel symbol are trademarks of Robert Jordan

Translation © Zuzana Hanešková

Cover © Todd Lockwood

Map by Ellisa Mitchell and Thomas Canty

ISBN 978-80-7398-341-3

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Marii Simonsovou a Alana Romanczuka,

bez nichž by tato kniha nemohla vzniknout.

PŘEDMLUVA

PŘEDMLUVA

V listopadu 2007 jsem měl telefonát, který mi navždy změnil život. Zavolala mi Harriet McDougalová, manželka a redaktorka zesnulého Roberta Jordana, aby se zeptala, jestli bych dokončil poslední díl Kola času.

Pro ty z vás, kteří to nevědí, pan Jordan nás opustil a bolí mě, že vám tuto zprávu přináším právě já. Vzpomínám si, jak jsem se cítil, když jsem – během náhodného brouzdání po internetu 16. září 2007 – zjistil, že zemřel. Šokovalo mě to, byl jsem v šoku a sklíčený. Ten úžasný člověk, který pro mne jakožto spisovatele byl hrdinou, byl mrtev. Svět se náhle změnil.

Poprvé jsem Oko světa objevil v roce 1990 jako mladý vášnivý příznivec fantasy při návštěvě místního knihkupectví. Okamžitě jsem se stal jeho fanouškem a dychtivě očekával Velké hledání. Během následujících let jsem ty knihy přečetl mnohokrát a často jsem znovu pročítal celou sérii, když vyšel nový díl. Čas plynul a já se rozhodl, že se chci stát autorem fantasy – na což měla do značné míry vliv moje láska ke Kolu času. Ale nikdy mě nenapadlo, že jednoho dne povedu onen telefonát s Harriet. Bylo to pro mě naprosté překvapení. O tuto příležitost jsem nežádal ani jsem se neodvažoval doufat – ačkoli když ta žádost přišla, odpověděl jsem okamžitě. Tuto sérii miluji tak jako žádnou jinou a postavy jsou pro mě jako staří a drazí přátelé z dětství.

Roberta Jordana nemohu nahradit. Nikdy tuto knihu nemůžu napsat tak, jak by to dokázal on. To je prostý fakt. Naštěstí zanechal mnoho poznámek, nástinů, hotových scén a vysvětlení, která diktoval své ženě a asistentům. Než zemřel, požádal Harriet, aby našla někoho, kdo pro jeho fanoušky sérii dokončí. Všechny vás měl moc rád a poslední týdny života strávil diktováním událostí pro poslední díl. Měl se jmenovat Vzpomínka na Světlo.

Po osmnácti měsících práce jsme došli sem. Pan Jordan slíbil, že závěrečná kniha bude velká. Rukopis se však brzy rozrostl do obrovských rozměrů; byl by třikrát delší, než je obvyklá délka jednoho dílu Kola času, takže Harriet a Tor rozhodli rozdělit Vzpomínku na Světlo na tři části. V původně zamýšlené knize bylo několik výborných přelomových okamžiků, které by umožnily mít v každé třetině celý a uzavřený příběh. Můžete knihu Bouře přichází a další dva díly považovat za tři svazky Vzpomínek na Světlo, nebo za poslední tři samostatné knihy Kola času. Obojí je správně.

V tuto chvíli mám hotovou polovinu druhé části. Pracujeme tak rychle, jak se rozumně dá, a nechceme, abyste museli na konec, který nám byl všem přislíben před téměř dvaceti lety, čekat příliš dlouho. (Pan Jordan napsal konec sám před tím, než zemřel, a já jsem ho četl. A je úžasný.) Nepokoušel jsem se napodobovat styl pana Jordana. Místo toho jsem svůj styl přizpůsobil tak, aby se ke Kolu času hodil. Mým hlavním cílem bylo věrně zachovat ducha postav. Dějová zápletka patří z velké části Robertu Jordanovi, ačkoli mnoho slov je mých. Představte si tuto knihu jako dílo nového režiséra, který pracuje na některých scénách filmu, ale se stejnými herci a scénářem.

Nicméně toto je velký projekt a bude nějakou dobu trvat jej dokončit. Prosím vás o trpělivost, zatímco se příštích pár let budeme snažit dovést příběh k dokonalosti. Máme v rukách konec největšího fantasy eposu naší doby a já se hodlám postarat o to, abychom to udělali správně. Mám v úmyslu držet se přání a poznámek pana Jordana. Moje autorská čest a láska ke knihám mi nedovolí nic menšího. To, co tady nakonec napíši, je nejlepším argumentem pro to, co děláme.

Toto není moje kniha. Je to kniha Roberta Jordana, a v menší míře je to vaše kniha.

Děkuji, že si ji přečtete.

Brandon Sanderson

červen 2009

Krkavci a vrány. Krysy. Mlha a mračna. Hmyz a rozklad. Podivné události a zvláštní náhody. Obyčejné věci překroucené a neobvyklé. Zázraky!

Mrtví začínají kráčet a někteří je vidí. Jiní ne, ale všichni se čím dál víc obáváme noci.

Toto jsou naše dny. Jako déšť na nás padají z mrtvé oblohy a drtí nás svou zuřivostí, až všichni do jednoho žadoníme: „Ať už to začne!“

Deník neznámého učence,

záznam na den Freina svátku, 1000 NE

PROLOG - Co značí bouře

PROLOG

CO ZNAČÍ BOUŘE

Renald Fanwar seděl na verandě a zahříval masivní křeslo ze dřeva černého dubu, které mu před dvěma roky vyrobil vnuk. Zíral na sever.

Na černé a stříbrné mraky.

Nikdy předtím takové neviděl. Pokrývaly oblohu vysoko nad celým severním obzorem. Nebyly šedé. Byly černé a stříbrné. Temná, dunící bouřková mračna, temná jako dno sklepení o půlnoci. Mezi nimi pronikalo stříbrné světlo, blesky, které nevydávaly jediný zvuk.

Vzduch byl těžký. Plný pachu hlíny a prachu. Suchého listí a deště, který nechtěl padat. Přišlo jaro. Na polích však nic nerostlo. Půdou se neodvážil prorazit jediný výhonek.

Renald se pomalu zvedl z křesla, které zapraskalo a zvolna se zahoupalo, a došel na okraj verandy. Žmoulal v zubech dýmku, přestože už dávno vyhasla. Nenamáhal se ji znovu zapálit. Pohled na mraky jej přikoval k zemi. Byly tak černé. Jako kouř ze stepního požáru, jenže takový kouř nikdy nestoupal tak vysoko k nebi. A co mají znamenat ta stříbrná mračna? Dmula se mezi černými, jako když nablýskaná ocel září z kovu pokrytého škraloupem sazí.

Promnul si bradu a rozhlédl se po dvoře. Nízký nabílený plot obklopoval pás trávy a keřů. Keře už do posledního uschly. Nepřežily tu zimu. Brzy je bude muset vykopat. A tráva… nu, stále to byly jen zbytky po zimě. Nevyrašil dokonce ani plevel.

Otřáslo jím zahřmění. Čisté, ostré, jako hrozitánský třesk kovu o kov. Zalomcovalo okenicemi, zatřáslo prkny verandy a zdálo se, jako by ho rozechvělo až do morku kostí.

Uskočil dozadu. Udeřilo někde velmi blízko – možná dokonce na jeho pozemcích. Měl chuť jít zkontrolovat škody. Oheň z blesku dokázal člověka zabít a na místě spálit. Tady v Hraničních státech bylo tolik věcí, které mohly nechtěně posloužit jako troud – suchá tráva, suché šindele, suché osivo.

Mraky však byly stále daleko. Nemohlo udeřit na jeho pozemcích. Stříbrná a černá bouřková mračna se valila a vřela, pohlcovala a krmila se sama na sobě.

Zavřel oči, uklidnil se a zhluboka se nadechl. Copak si to zahřmění jen představoval? Začínalo mu hrabat, jak si z něj Gaffin vždycky dělal legraci? Otevřel oči.

A mraky byly přímo tam, přímo nad jeho domem.

Bylo to, jako by se náhle vyvalily vpřed s úmyslem udeřit, zatímco odvracel pohled. Nyní vládly obloze, táhly se daleko všemi směry, mohutné a ohromující. Téměř cítil, jak jejich váha tlačí vzduch kolem něj k zemi. Nadechl se náhle vlhkého vzduchu a na čele mu vyrazil pot.

Mraky se čeřily a pěnily, tmavými černými a stříbrnými mračny otřásaly bílé záblesky. Najednou mraky vyvřely dolů jako vířící tornádo a vrhly se na něj. Vykřikl a zvedl ruku, jako když si člověk cloní oči před zářivým světlem. Ta temnota. Ta nekonečná, dusivá černota. Pohltí ho. Věděl to.

A pak mraky zmizely.

Jeho fajfka s tichým cvaknutím dopadla na podlahu verandy a spálený tabák se z ní rozlétl na schody. Nevšiml si, že mu vyklouzla. Renald váhavě zvedl pohled k čisté modré obloze a uvědomil si, že se nemá před čím krčit.

Mračna opět pokrývala obzor asi čtyřicet mil daleko. Ozývalo se z nich tiché hřmění.

Třesoucí se rukou, pokrytou stařeckými skvrnami a opálenou léty strávenými na slunci, zvedl dýmku. To si s tebou jenom zahrává mysl, Renalde, řekl si. Začíná ti hrabat, tak jistě, jako že jsou vajíčka vajíčka.

Měl napjaté nervy kvůli úrodě. Tím to bylo. Přestože před chlapci mluvil optimisticky, prostě to nebylo přirozené. Touhle dobou už mělo něco vyrašit. Obdělával tuhle půdu čtyřicet let! Ječmenu to netrvá tak dlouho. Ať shoří, ale netrvá! Co se to teď se světem děje? Nedalo se spolehnout na to, že rostliny vyraší, a mraky nezůstávaly tam, kde měly.

Přinutil se znovu usednout do křesla a nohy se mu třásly. Stárnu… pomyslel si.

Celý život pracoval na statku. Hospodařit v Hraničních státech nebylo snadné, ale když jste tvrdě pracovali, mohli jste vypěstovat bohatou úrodu a zajistit si dobrý život. „Člověk má tolik štěstí, kolik toho zaseje na poli,“ říkával vždy jeho otec.

Nu, Renald byl jeden z nejúspěšnějších sedláků v okolí. Dařilo se mu tak dobře, že mohl vykoupit dvě sousední usedlosti a každý podzim odvézt na trh třicet vozů. V současnosti pro něj pracovalo šest dobrých chlapů, kteří orali pole a objížděli ohrady. Ne že by každý den nemusel hrabat v hnoji a ukazovat jim, o čem to skutečné sedlačení je. Nesměli jste dovolit, aby vás malý úspěch zničil.

Ano, obdělával zemi a žil jí, jak vždy říkával jeho otec. Rozuměl počasí tak dobře, jak to jen šlo. Tyhle mraky nebyly přirozené. Tiše hřměly, jako zvíře, které vrčí v temné noci. Vyčkává. Číhá v nedalekém lese.

Ozvalo se další zahřmění, které se zdálo být až příliš blízko, a Renald nadskočil. Byly ty mraky čtyřicet líg daleko? Tohle si myslel? Když si je teď prohlížel, připadaly mu vzdálené spíš deset líg.

„Nezačínej s tím,“ zabručel si pro sebe. Zvuk vlastního hlasu se mu líbil. Byl skutečný. Bylo hezké slyšet něco jiného než to hřmění a občasné zaskřípání okenic ve větru. Neměl by zevnitř slyšet Auaine, jak připravuje večeři?

„Jsem unavenej. To je to. Unavenej.“ Zalovil v kapse vesty a vytáhl váček na tabák.

Zprava se ozvalo slabé rachocení. Nejprve si myslel, že je to hrom. Toto rachocení však bylo příliš skřípavé, příliš pravidelné. To nebyl hrom. Byla to otáčející se kola.

A skutečně, na vršek Mallardova kopce na východ od něj právě vyjel povoz tažený voly. Renald kopec pojmenoval sám. Každý pořádný kopec potřebuje jméno. Cesta se jmenovala Mallardova cesta. Tak proč stejně nepojmenovat i kopec?

Předklonil se v křesle a ostentativně přehlížel mraky, zatímco si přimhouřenýma očima prohlížel vůz a pokoušel se rozeznat vozkovu tvář. Thulin? Kovář? Co tady dělá s vozem naloženým skoro až k nebesům? Má pracovat na Renaldově novém pluhu!

Thulin, na kováře štíhlý, měl přesto dvakrát víc svalů než většina čeledínů. Měl šajnarské tmavé vlasy a snědou kůži, ale nenosil uzel na temeni. Thulinova rodina dokázala vystopovat svůj původ až k válečníkům z Hraničních států, ale on sám byl jen prostý venkovan jako všichni v okolí. Vlastnil kovárnu v Dubové Vodě, pět mil na východ. Renald si za zimních večerů nejednou s kovářem zahrál dámu.

Thulin stárnul – nebyl tak starý jako Renald, ale několik posledních zim ho přimělo začít mluvit o odchodu na odpočinek. Kovařina nebyla práce pro starce. Sedlačení samozřejmě také ne. Byla vůbec nějaká práce pro staré lidi?

Thulinův vůz přijížděl po udusané cestě a blížil se k Renardovu dvorku, obehnanému bílým plotem. Tak tohle je divné, pomyslel si Renald. Za vozem kráčela úhledná řada zvířat: pět koz a dvě dojnice. Z vnější strany vozu byly přivázané bedny s černými slepicemi a samotný vůz byl až po vrch naložený nábytkem, pytli a sudy. Thulinova mladá dcera Mirala seděla s otcem na kozlíku vedle jeho manželky, zlatovlasé jižanky. Gallanha byla Thulinovou ženou již pětadvacet let, přesto o ní Renald stále přemýšlel jako o „tom jižanském děvčeti“.

Celá rodina seděla na voze a vedla s sebou svá nejlepší zvířata. Očividně někam cestovali. Ale kam? Snad na návštěvu k příbuzným? S Thulinem si nezahráli dámu už… ano, už jsou to tři týdny. S blížícím se jarem a chvatnou sadbou nebylo na návštěvy moc času. Někdo bude muset opravit pluhy a naostřit kosy. Kdo to udělá, když Thulinova výheň vychladne?

Renald si nacpal do dýmky ždibec tabáku, zatímco Thulin zastavil vůz vedle jeho dvorku. Hubený šedovlasý kovář předal otěže dceři, slezl z vozu a od nohou mu při dopadu na zem odlétaly obláčky prachu. V dálce za ním stále vřela bouře.

Thulin otevřel branku v plotě a zamířil k verandě. Vypadal duchem nepřítomně. Renald otevřel ústa k pozdravu, ale Thulin promluvil první.

„Svoji nejlepší kovadlinu jsem zakopal na Gallanžině starém jahodovém záhonku, Renalde,“ řekl velký kovář. „Pamatuješ si, kde to je, že jo? Taky jsem tam uložil nejlepší sadu nářadí. Všechno je promazané a uložené v mojí nejlepší truhle a zabalené tak, aby to zůstalo v suchu. Tak by neměly zrezavět. Alespoň nějakou dobu.“

Renald zavřel ústa a podržel napůl plnou fajfku. Pokud Thulin zakopal kovadlinu… no, to znamenalo, že se hned tak nehodlá vrátit. „Thuline, co se…“

„Pokud se nevrátím,“ řekl Thulin a zalétl pohledem k severu, „vykopal bys moje věci a postaral se o ně? Prodej je někomu, kdo s nimi bude dobře zacházet, Renalde. Nechtěl bych, aby do tý kovadliny bušil jen tak někdo. Víš, trvalo mi dvacet let, než jsem dal ty nástroje dohromady.“

„Ale Thuline!“ vybreptl Renald. „Kam jedete?“

Thulin se obrátil zpátky k němu, jednou rukou se opřel o zábradlí verandy a vážně na něj pohlédl svýma hnědýma očima. „Přichází bouře,“ řekl. „A tak jsem usoudil, že musím vyrazit na sever.“

„Bouře?“ zeptal se Renald. „Myslíš tu na obzoru? Thuline, vypadá zle – Světlo spal moje kosti, jestli ne – ale nemá smysl před ní utíkat. Už jsme nějaký ty špatný bouře zažili.“

„Takovouhle ne, kamaráde,“ řekl Thulin. „Todle není bouře, který by sis mohl nevšímat.“

„Thuline?“ zeptal se Renald. „O čem to mluvíš?“

Než mohl odpovědět, zavolala na ně z kozlíku Gallanha. „Řekls mu o hrncích?“

„Aha,“ řekl Thulin. „Gallanha vyleštila tu sadu hrnců s měděným dnem, která se tvojí ženě vždycky líbila. Stojí na kuchyňském stole a čekají na Auaine, pokud si pro ně chce zajít.“ S těmi slovy Thulin na Renalda kývl a vydal se zpátky k vozu.

Renald omráčeně seděl. Thulin byl vždycky otevřený; pokládal za lepší říct, co si myslí, a jít dál. To byla jedna z věcí, které na něm měl Renald rád. Kovář však také dokázal vést rozhovor, jako když se balvan valí stádem ovcí, a zanechával za sebou omámené lidi.

Renald se vyškrábal na nohy, nechal fajfku na křesle a zamířil za Thulinem na dvůr a k vozu. Ať shoří, pomyslel si Renald, když se rozhlédl kolem a opět zaznamenal hnědou trávu a uschlé keře. Na téhle zahrádce tvrdě pracoval.

Kovář kontroloval bedny se slepicemi, přivázané k postranicím vozu. Renald ho dohonil a natáhl ruku, ale Gallanha ho vyrušila.

„Tady, Renalde,“ řekla z kozlíku. „Vezmi si tohle.“ Podávala mu košík vajec a z drdolu jí vyklouzl pramen vlasů. Renald se natáhl, aby si košík vzal. „Dej to Auaine. Vím, že kvůli těm liškám loni na podzim máte málo slepic.“

Renald si vzal košík s vejci. Některá byla bílá, některá hnědá. „Ano, ale kam jedete, Gallanho?“

„Na sever, kamaráde,“ řekl Thulin. Prošel kolem a položil Renaldovi ruku na rameno. „Řekl bych, že se tam bude sbírat vojsko. Budou potřebovat kováře.“

„Prosím,“ řekl Renald a pokynul mu košíkem vajec. „Počkejte aspoň pár minut. Auaine právě dala do pece chleba, jeden z těch hutných medových bochníků, co máš rád. Můžem to probrat nad partií dámy.“

Thulin zaváhal.

„Raději bychom měli jet,“ ozvala se tiše Gallanha. „Bouře se blíží.“

Thulin přikývl a pak se vyšplhal zpátky na vůz. „Možná bys taky chtěl vyrazit na sever, Renalde. Pokud ano, vezměte s sebou všechno, co půjde.“ Odmlčel se. „S nářadím, co tady máš, dokážeš trochu opracovávat kovy, takže vem nejlepší kosy a uprav je na bojové. Dvě nejlepší kosy, co máš; nespokoj se s ničím druhořadým nebo třetiřadým. Vezmi ty nejlepší, protože to je zbraň, se kterou budeš bojovat.“

Renald se zamračil. „Jak víš, že tam bude armáda? Thuline, ať shořím, nejsem žádný voják!“

Thulin pokračoval, jako by jeho poznámky neslyšel. „S takovou zbraní můžeš někoho strhnout s koně a probodnout. A když o tom tak přemýšlím, možná můžeš vzít třetí nejlepší a vyrobit si dva meče.“

„Co já vím o výrobě mečů? A když už je o tom řeč, o jejich používání?“

„Můžeš se to naučit,“ řekl Thulin a obrátil se k severu. „Bude třeba každého, Renalde. Každého. Jdou si pro nás.“ Ohlédl se zpátky na Renalda. „Vyrobit meč opravdu není tak těžké. Vezmeš čepel kosy a narovnáš ji, pak si najdeš kus dřeva na záštitu, aby protivníkova čepel nesjela dolů a nepořezala ti ruku. Většinou budeš prostě používat věci, které už máš.“

Renald zamrkal. Přestal klást otázky, ale nedokázal na ně přestat myslet. Shlukovaly se mu v mysli jako dobytčata, která se pokoušejí protlačit jedinými vraty.

„Vezmi všechen svůj dobytek, Renalde,“ řekl Thulin. „Sníte ho – nebo ho snědí tvoji muži – a budete chtít mlíko. A kdyby ne, budou tam lidi, se kterýma ho můžete vyměnit za hovězí nebo skopové. Jídla bude málo, vzhledem k tomu, jak se všechno kazí a zimní zásoby docházejí. Vezměte všechno, co máte. Sušený hrách, sušené ovoce, všechno.“

Renald se opřel o vrata dvora. Cítil se slabý a skleslý. Nakonec se přinutil položit jedinou otázku. „Proč?“

Thulin zaváhal, pak poodešel od vozu a opět Renaldovi položil ruku na rameno. „Mrzí mě, že jsem tak strohý. Já… no, víš, jak to neumím se slovy, Renalde. Nevím, co je to za bouři. Ale vím, co znamená. Nikdy jsem nedržel v ruce meč, ale můj otec bojoval v aielské válce. Jsem Hraničář. A ta bouře znamená, že se blíží konec, Renalde. Až přijde, musíme tam být.“ Zmlkl, pak se obrátil, zahleděl se na sever a sledoval sbírající se mračna stejně, jako by čeledín sledoval jedovatého hada, na kterého narazil na poli. „Světlo nás ochraňuj, kamaráde. Musíme tam být.“

A s těmi slovy sundal ruku a vyšplhal zpátky na vůz. Renald sledoval, jak vyrážejí a pobízejí voly do kroku směrem na sever. Velmi dlouho je otupěle sledoval.

Ozvalo se vzdálené zahřmění, jako zvuk biče narážejícího do kopců.

Dveře statku se otevřely a zavřely. Auaine vyšla ven za ním, šedé vlasy stažené do drdolu. Už celé roky měly tuto barvu; zešedla brzy a Renald měl tu barvu vždy rád. Spíše stříbrná než šedá. Jako ty mraky.

„Byl to Thulin?“ zeptala se Auaine, zatímco sledovala, jak se v dálce zvedá pod koly vozu prach. Přes cestu přelétlo osamělé černé slepičí pírko.

„Ano.“

„A on se nezdržel ani na kus řeči?“

Renald zavrtěl hlavou.

„Ale Gallanha poslala vajíčka!“ Popadla košík a začala si skládat vejce do zástěry, aby je odnesla dovnitř. „Ona je drahoušek. Nech košík tady na zemi; určitě si pro něj někoho pošle.“

Renald jenom civěl na sever.

„Renalde?“ zeptala se Auaine. „Co to do tebe vjelo, ty starý pařeze?“

„Naleštila pro tebe hrnce,“ řekl. „Ty s měděným dnem. Leží u ní v kuchyni na stole. Jestli je chceš, jsou tvoje.“

Auaine zmlkla. Pak zaslechl ostrý praskavý zvuk a ohlédl se. Povolila zástěru a vejce klouzala ven, pleskala o zem a rozbíjela se.

Velice klidným hlasem se Auaine zeptala: „Říkala ještě něco?“

Podrbal se na hlavě, na které už nebylo vlasů, ani co by stálo za řeč. „Říkala, že se blíží bouře a oni musejí jet na sever. Thulin tvrdil, že bychom měli jet taky.“

Ještě chvíli tam tak stáli. Auaine si nadzvedla okraj zástěry a zachránila většinu vajec. Těm, která spadla, nevěnovala jediný pohled. Prostě jen zírala na sever.

Renald se otočil. Bouře opět poskočila vpřed. A vypadalo to, že ještě nějak potemněla.

„Myslím, že bychom je měli poslechnout, Renalde,“ řekla Auaine. „Půjdu… půjdu dát do pořádku to, co si budeme muset vzít z domu. Ty to můžeš obejít a shromáždit chlapy. Říkali, jak dlouho budeme pryč?“

„Ne,“ odpověděl. „Vlastně ani pořádně neřekli proč. Jen že musíme jít na sever za bouří. A… že tohle je konec.“

Auaine se prudce nadechla. „No, tak prostě připrav muže. Já se postarám o dům.“

Odchvátala dovnitř a Renald se přinutil odvrátit od bouře. Obešel dům a vstoupil na dvůr, kde svolal čeledíny. Byla to houževnatá cháska, dobří chlapi, všichni. Jeho vlastní synové vyrazili hledat štěstí jinde, ale se svými šesti dělníky si byli téměř tak blízcí jako synové s otcem. Merk, Favidan, Rinnin, Vešir a Adamad se shlukli kolem. Stále ještě omámený Renald dva z nich poslal, aby sehnali zvířata, další dva sbalit zrní a zbývající zimní zásoby a posledního, aby zašel pro Geleniho, který se vydal do vesnice pro nové osivo čistě pro případ, že by se jim setba z vlastních zásob nevydařila.

Pět mužů se rozprchlo. Renald chvíli zůstal stát na dvoře hospodářství a pak zašel do stáje pro svou lehkou kovárničku a vytáhl ji ven na světlo. Nebyla to jen kovadlina, ale kompletní výheň, určená pro převoz. Byla na kolech; nemohli jste zapálit výheň ve stodole. Všechen ten prach mohl snadno vzplanout. Zvedl držadla a odvezl ji do cihlového výklenku vybudovaného na straně dvora, kde mohl v případě potřeby provádět menší opravy.

O hodinu později měl připravený oheň. Nebyl tak zručný jako Thulin, ale od svého otce se naučil, že umět a neumět si poradit s trochou kovařiny je významný rozdíl. Někdy jste nemohli promrhat hodiny, které vám trvalo dojet do města a zpátky jen kvůli opravě zlomeného pantu.

Mraky tam stále byly. Když odešel od výhně a zamířil do stodoly, snažil se na ně nedívat. Byly jako oči, které mu nahlížejí přes rameno.

Mezerami ve stěnách pronikalo do stodoly světlo a dopadalo na prach a seno. Před nějakými dvaceti lety budovu sám postavil. Stále plánoval některá z vyschlých prken na střeše vyměnit, ale teď na to nebude čas.

U stěny s nástroji se natáhl pro třetí nejlepší kosu, ale zarazil se. Zhluboka se nadechl a místo toho sňal ze stěny tu nejlepší. Vrátil se k výhni a odstranil z kosy násadu.

Zatímco odhazoval dřevo stranou, přiblížil se k němu Vešir, nejstarší z jeho pomocníků, který za sebou táhl dvě kozy. Když Vešir uviděl ve výhni čepel kosy, jeho výraz potemněl. Přivázal kozy ke kolíku a rozběhl se k Renaldovi, ale nic neřekl.

Jak ji upravit k boji? Thulin říkal, že jsou dobré pro stržení jezdce z koně. Nuže, bude muset nahradit kosiště delší rovnou násadou z jasanového dřeva. Jeden konec bude přečnívat přes konec čepele, bude hrubě zašpičatěný do hrotu a pro zesílení pokrytý kusem plechu. A pak bude muset rozpálit čepel a částečně ohnout špičku a vytvořit hák, kterým strhne jezdce z koně a snad ho i zároveň pořeže. Vsunul čepel do žhavých uhlíků, aby ji zahřál, a začal si uvazovat zástěru.

Vešir tam chvíli postával a pozoroval to. Nakonec přistoupil a vzal Renalda za ruku. „Renalde, co to děláme?“

Renald jeho ruku setřásl. „Vyrážíme na sever. Blíží se bouře a my vyrážíme na sever.“

„Jedeme na sever jenom kvůli nějaký bouři? To je šílený!“

Bylo to téměř totéž, co Renald řekl Thulinovi. Ozvalo se vzdálené zahřmění.

Thulin měl pravdu. Úroda… obloha… jídlo, které se bez varování kazilo. Renald to věděl dokonce ještě dřív, než s Thulinem mluvil. Někde hluboko v nitru to věděl. Bouře jim neprolétne nad hlavou a nezmizí. Bylo třeba jí čelit.

„Vešire,“ řekl Renald a obrátil se zpět k práci, „pracuješ na tomhle statku… jak dlouho, patnáct let? Najal jsem tě jako prvního. Jak jsem se k tobě a ostatním choval?“

„Zacházels se mnou dobře,“ řekl Vešir. „Ale ať shořím, Renalde, ještě nikdy ses nerozhodl ze statku odejít! Když ji necháme, úroda uschne na prach. Tohle není jižanská úrodná půda. Jak můžeme jen tak odejít?“

„Protože,“ odpověděl Renald, „když neodejdeme, nebude záležet na tom, jestli jsme zaseli nebo ne.“

Vešir se zamračil.

„Synu,“ řekl Renald, „uděláš, co říkám, a víc se o tom nebudeme bavit. Běž sehnat zbytek zvířat.“

Vešir rozzlobeně odkráčel, ale udělal, co mu bylo řečeno. Byl to dobrý muž, třebaže prchlivý.

Renald vytáhl čepel, jejíž kov bíle zářil, z žáru. Položil ji na malou kovadlinu a začal bušit do vyboulené části, kde se ostří setkávalo s patou, aby ji narovnal. Zvuk kladiva dopadajícího na kov se zdál být hlasitější, než měl. Zvonil jako burácející hrom a všechny zvuky se smísily. Jako by byl každý úder kladiva součástí bouře.

Zatímco pracoval, ze zvonění začala vystupovat slova. Jako by mu někdo mumlal vzadu v hlavě. Stejná věta stále dokola.

Bouře přichází. Bouře přichází…

Pokračoval v bušení tak, aby ponechal ostří kosy, ale narovnal čepel a vytvořil na konci hák. Stále nevěděl proč. Na tom ale nezáleželo.

Bouře přicházela a on musel být připravený.

* * *

Zatímco sledovala, jak křivonozí vojáci přivazují Taneřino v pokrývce zamotané tělo přes sedlo, bojovala Falendre s touhou se opět rozbrečet a zvracet. Byla nadřízená a musela zachovávat klid, pokud čekala, že to další čtyři přeživší sul’dam také udělají. Snažila se sama sebe přesvědčit, že viděla horší věci, bitvy, kde zemřela víc než jedna sul’dam, víc než jedna damane. To ji však přivedlo příliš blízko k úvahám o tom, jak přesně Tanera a její Miri zemřely, a její mysl se před něčím takovým stáhla.

Nenci, která se choulila po jejím boku, zafňukala, zatímco ji Falendre hladila po hlavě a pokoušela se skrz a’dam vysílat uklidňující pocity. Často se zdálo, že to účinkuje, ale dnes ne tak dobře. Její vlastní emoce byly příliš rozbouřené. Kéž by jen dokázala zapomenout na to, že je damane odstíněná, a kým. Čím. Nenci opět zafňukala.

„Doručíš zprávu, jak jsem nařídil?“ ozval se za ní nějaký muž.

Ne, ne jen tak nějaký muž. Zvuk jeho hlasu rozvířil v jejím žaludku kyselinu. Přinutila se obrátit čelem k němu, přinutila se podívat se do těch chladných, tvrdých očí. Měnily se podle toho, jak otáčel hlavu, jednou modré, jindy šedé, ale vždy jako vyleštěné drahokamy. Znala mnoho tvrdých mužů, ale znala někdy nějakého tak drsného, aby přišel o ruku a vzápětí ji zvedl, jako by ztratil rukavici? Zdvořile se uklonila a škubla a’damem, aby Nenci udělala totéž. Dosud s nimi za těchto okolností a na to, že byly vězni, zacházeli dobře, dokonce jim poskytli i vodu na umytí, a pravděpodobně už nezůstanou vězni dlouho. Avšak když šlo o tohoto muže, kdo mohl říci, co mohlo způsobit změnu? Příslib svobody mohl být součástí nějakého plánu.

„Doručím tvou zprávu s péčí, jakou si zaslouží,“ začala a pak se jí zamotal jazyk. Jaké zdvořilé oslovení by u něj měla používat? „Můj pane Draku,“ dodala spěšně. Z těch slov jí vyschlo v ústech, ale on přikývl, takže to muselo stačit.

Z té nemožné díry ve vzduchu se vynořila jedna z marath’damane, mladá žena s vlasy spletenými do dlouhého copu. Nosila dost šperků, aby mohla patřit k urozeným, a k tomu všemu ještě červenou tečku uprostřed čela. „Jak dlouho tady hodláš zůstat, Rande?“ vyptávala se, jako by muž s tvrdýma očima byl spíš sluha než to, čím je. „Jak blízko k Ebú Daru tady jsme? Víš, to místo je plné Seančanů, a oni nejspíš poletují na rakenech všude kolem.“

„Kadsuane tě poslala, aby ses zeptala?“ řekl a jí lehce zčervenaly tváře. „Už ne moc dlouho, Nyneivo. Pár minut.“

Mladá žena se zadívala na ostatní sul’dam a damane, které se všechny řídily Falendřiným příkladem a předstíraly, že je nesleduje žádná marath’damane, a zvláště ne žádní muži v černých kabátech. Ostatní se narovnaly, co to jen šlo. Surya si smyla krev ze své i z Tabiiny tváře a Malian jim udělala velký obvaz, takže to vypadalo, jako by nosily podivné klobouky. Ciar se podařilo vyčistit většinu zvratků, kterými si zašpinila přední díl šatů.

„Pořád si myslím, že jsem je měla vyléčit,“ řekla nečekaně Nyneiva. „Rány do hlavy můžou způsobit divné věci, které se hned neukážou.“

Surya nasadila tvrdý výraz a zatlačila Tabi za sebe, jako by damane chtěla chránit. Jako by mohla. Tabi vytřeštila bledé oči hrůzou.

Falendre zvedla k vysokému mladému muži prosebně ruku. K Drakovi Znovuzrozenému, jak se zdálo. „Prosím. Dostane se jim lékařské pomoci, jakmile dorazíme do Ebú Daru.“

„Vzdej to, Nyneivo,“ řekl mladík. „Když léčení nechtějí, tak ho nechtějí.“ Marath’damane se na něj zamračila a sevřela si cop tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou. Obrátil pozornost zpátky k Falendre. „Cesta do Ebú Daru leží asi hodinu cesty na východ odtud. Když si pospíšíte, můžete být ve městě do západu slunce. Štíty na damane vyprchají asi za půl hodiny. Je to tak u štítů spletených ze saidaru, Nyneivo?“ Žena se na něj mlčky škaredila. „Je to tak, Nyneivo?“

„Půl hodiny,“ odpověděla nakonec. „Ale nic z tohohle není správné, Rande al’Thore. Poslat tyhle damane zpátky. Není to správné a ty to víš.“

Na okamžik měl v očích ještě chladnější pohled. Ne tvrdší. To by bylo nemožné. Ale během té dlouhé chvíle jako by se změnily v ledové jeskyně. „Bylo snadné poznat, co je správné, když jsem měl na starosti jen pár ovcí,“ řekl tiše. „Dneska je někdy těžší na to přijít.“ Odvrátil se a zvýšil hlas. „Logaine, odveď všechny zpátky průchodem. Ano, ano, Merise. Nesnažím se ti poroučet. Ale kdyby ses ráčila k nám přidat? Brzy se zavře.“

Marath’damane, ty které si říkaly Aes Sedai, začaly procházet tím šíleným otvorem ve vzduchu, stejně jako muži v černých kabátech, aša’manové, a všichni společně se mísili s vojáky se skobovitými nosy. Několik z nich dokončilo uvazování Tanery ke koňskému sedlu. Zvířata poskytl Drak Znovuzrozený. Jak zvláštní, že jim dával dary po tom, co se stalo.

Mladý muž s tvrdýma očima se obrátil zpátky k ní. „Opakuj instrukce.“

„Mám se vrátit do Ebú Daru se zprávou pro naše tamní vůdce.“

„Dcera Devíti měsíců,“ řekl Drak Znovuzrozený stroze. „Předáš moji zprávu jí.“

Falendre se zarazila. V žádném případě nebyla hodna toho, aby mluvila s někým urozeným, natož se vznešenou paní, dcerou císařovny, kéž žije věčně! Výraz toho muže však nedával prostor k námitkám. Falendre najde nějaký způsob. „Předám tvou zprávu jí,“ pokračovala Falendre. „Řeknu jí, že… že k ní kvůli tomuto útoku nechováš žádnou zášť a přeješ si s ní setkat.“

„Stále si přeju se s ní setkat,“ řekl Drak Znovuzrozený.

Pokud Falendre věděla, Dcera Devíti měsíců o původní schůzce vůbec nevěděla. Tu potají zorganizovala Anath. A proto Falendre s jistotou věděla, že tento muž musí být Drak Znovuzrozený. Neboť pouze samotný Drak Znovuzrozený mohl čelit jedné ze Zaprodanců a nejen přežít, ale vyjít z toho jako vítěz.

Byla opravdu tímto? Jednou ze Zaprodanců? Falendre se při té představě točila hlava. Nemožné. A přesto zde stál Drak Znovuzrozený. Pokud žil, pokud kráčel po zemi, pak Zaprodanci také. Věděla, že je zmatená a její myšlenky se točí v kruzích. Potlačila hrůzu – s tím se vypořádá později. Musela se ovládat.

Přinutila se pohlédnout do těch ledových drahokamů, které měl muž místo očí. Musela si zachovat jistou důstojnost, i kdyby jen proto, aby uklidnila čtyři další přeživší sul’dam. A damane, samozřejmě. Pokud sul’dam opět ztratí klid, nebude možné damane pomoci.

„Řeknu jí,“ přikývla Falendre a podařilo se jí udržet klidný hlas, „že si stále přeješ se s ní setkat. Že věříš, že mezi našimi národy musí zavládnout mír. A povím jí, že urozená paní Anath byla… byla jednou ze Zaprodanců.“

Při pohledu stranou viděla jednu z marath’damane prostrčit Anath, která si navzdory zajetí zachovávala okázalost, dírou ve vzduchu. Vždycky se snažila vyčnívat nad své postavení. Opravdu mohla být tím, čím tvrdí tento muž?

Jak se má Falendre postavit der’sul’dam a vysvětlit tuto tragédii, tenhle strašlivý zmatek? Toužila před tím zmizet, najít si nějaké místo, kde se ukrýt.

„Musíme uzavřít mír,“ řekl Drak Znovuzrozený. „Postarám se, aby k tomu došlo. Pověz své paní, že mě najde v Arad Domanu; uklidním tam boj proti vašim jednotkám. Řekni jí, že tím ukazuju dobré úmysly, stejně jako když vás odsud pouštím. Není hanba nechat se zmanipulovat jedním ze Zaprodanců, zvláště ne… touhle stvůrou. Určitým způsobem se mi teď líp spí. Bál jsem se, že některý z nich pronikne mezi seančanskou šlechtu. Měl jsem uhodnout, že to bude Semirhage. Vždycky měla ráda výzvy.“

Mluvil o Zaprodanci s neuvěřitelným nádechem důvěrnosti a Falendre z toho mrazilo.

Pohlédl na ni. „Můžeš jít,“ řekl a pak se vydal na druhou stranu a prošel trhlinou ve vzduchu. Co by dala za to, kdyby Nenci tenhle trik s cestováním znala. Poslední z marath’damane prošla otvorem, ten se uzavřel a Falendre s ostatními zůstaly samy. Tvořily ubohou skupinku. Talha stále brečela a Malian vypadala, že se každou chvíli chystá zvracet. Některé z ostatních měly předtím, než se umyly, zakrvácené obličeje, a kůži jim dosud hyzdily slabé červené šmouhy a šupinky zaschlé krve. Falendre byla ráda, že se jí podařilo odmítnout jejich léčení. Viděla jednoho z těch mužů, který byl léčitelem mezi Drakovými společníky. Kdo ví, jaké poskvrnění by na někom ty zkažené ruce zanechaly?

„Buďte silné,“ přikázala ostatním a cítila při tom mnohem větší nejistotu, než jak zněla. Opravdu jí dal svobodu! Stěží se v to odvažovala doufat. Nejlepší bude rychle zmizet. Hodně rychle. Nahnala ostatní na koně, které jim dal, a během několika minut jely na jih směrem k Ebú Daru a každá sul’dam jela se svou damane po boku.

Dnešní události mohly vést k tomu, že jí její damane vezmou a navždy jí zakážou se dotknout a’damu. Když je Anath pryč, budou žádat něčí potrestání. Co na to řekne vznešená paní Suroth? Damane mrtvá, Drak Znovuzrozený potupen.

Přijít o přístup k a’damu bylo určitě to nejhorší, co by se jí mohlo stát. Z někoho, jako je Falendre, by přece neudělali da’covale, že ne? Z toho pomyšlení se jí opět udělalo zle.

Bude muset události toho dne vysvětlit velice opatrně. Musí existovat způsob, jak tyto záležitosti předložit tak, aby si zachránila život.

Dala Drakovi slovo, že bude mluvit přímo s Dcerou Devíti měsíců. A bude. Ale nemusela by to udělat hned. Bude to muset pečlivě zvážit. Velmi pečlivě.

Naklonila se ke koňské šíji a pobídla koně vpřed, před ostatní. Tak nezahlédnou slzy zmaru, bolesti a hrůzy, které má v očích.

* * *

Tylee Chirgan, generálporučík Vždyvítězného vojska, seděla na koni na zarostlém vršku kopce a hleděla na sever. Tato země byla tak jiná. Její domov, Maram Kašor, byl suchý ostrov na jihovýchodním konci Seančanu. Stromy lumma, které tam rostly, byly rovné a obrovské a z vrcholků jim vyrůstaly vějířovité listy jako hřeben vlasů příslušníků urozeného stavu.

Ty věci, které v tomhle světě považovali za stromy, byly ve srovnání s nimi sukovité zkroucené keře s větvemi. Ty byly jako prsty starých vojáků, artritické po letech svírání meče. Jak místní těm rostlinám říkají? Zederachy? Jak podivné. Když si pomyslí, že někteří z jejích předků mohli pocházet z tohoto místa a přijet s Luthairem Paendragem do Seančanu…

Její vojsko pochodovalo dole po cestě a zvedalo do vzduchu mračna prachu. Tisíce a tisíce mužů. Méně, než měla předtím, ale ne o moc. Od prvního boje s Aiely, kde plán Perrina Aybary působivě zafungoval, uplynuly dva týdny. Bojovat po boku muže jak on byla vždy hořkosladká zkušenost. Sladká pro tu čirou genialitu. Hořká kvůli obavě, že jednoho dne budou stát na bitevním poli proti sobě. Tylee nebyla z těch, kdo by měl rád, když byl boj výzvou. Raději vítězila přímo.

Někteří generálové tvrdili, že nemuset se namáhat znamená nemuset se zlepšovat. Tylee usoudila, že ona a její muži se budou zlepšovat na cvičišti a námahu přenechají svým nepřátelům.

Nerada by čelila Perrinovi. Ne, to by opravdu nerada. A nejen proto, že ho má ráda.

Do země pomalu zabušily údery kopyt. Zalétla pohledem vedle sebe, zatímco Mišima dojel na svém světlém valachovi až k ní. Přilbu měl přivázanou k sedlu a zjizvenou tvář zamyšlenou. Oni dva byli stejní. Rovněž Tyleeina tvář nesla staré jizvy.

Mišima jí zasalutoval, nyní, když byla Tylee pozvednuta mezi urozené, uctivěji. Konkrétně tato zpráva, kterou jí doručil raken, byla neočekávaná. Byla to pocta, pocta, na kterou si stále ještě nezvykla.

„Pořád dumáš nad bitvou?“ zeptal se Mišima.

„Ano,“ odpověděla Tylee. Uplynuly už dva týdny a stále myslela hlavně na bitvu. „Co si myslíš?“

„Mluvíš o Aybarovi?“ zeptal se Mišima. Stále s ní mluvil jako s přítelkyní, ačkoli se jí nedíval do očí. „Je to dobrý voják. Možná příliš soustředěný, příliš se žene vpřed. Ale spolehlivý.“

„Ano,“ řekla Tylee a pak zavrtěla hlavou. „Svět se mění, Mišimo. Způsobem, který nedokážeme předvídat. Nejdřív Aybara, pak ty podivnosti.“

Mišima zamyšleně přikývl. „Muži o nich nechtějí mluvit.“

„Děje se to příliš často, než aby to byl jen klam,“ řekla Tylee. „Zvědové něco vidí.“

„Lidé jen tak nemizí,“ řekl Mišima. „Myslíš, že je to jediná síla?“

„Nevím, co to je,“ odpověděla. Přejela pohledem stromy kolem. Některé z těch, které dříve minuli, už vypustily jarní výhonky, ale z těchto žádný. Vypadaly jako kostry, přestože byl vzduch dost teplý, aby už nastala doba setí. „Máte v Halamaku takové stromy?“

„Ne přesně takové,“ řekl Mišima. „Ale už jsem podobné viděl.“

„Neměly by už nasazovat pupeny?“

Pokrčil rameny. „Jsem voják, generálporučíku Tylee.“

„Nevšimla jsem si,“ řekla suše.

Zabručel. „Chci tím, říct, že stromům nevěnuju pozornost. Stromy nekrvácejí. Možná už měly nasadit pupeny, ale možná ne. Na téhle straně oceánu dává smysl málo věcí. Stromy na jaře nekvetou, to je jen další zvláštnost. Je to lepší než další marath’damane, co se chovají, jako by patřily k urozeným, a všichni se před nimi klanějí a posluhují jim.“ Viditelně se otřásl.

Tylee přikývla, ale jeho odpor nesdílela. Ne zcela. Nebyla si jistá, co si má o Perrinu Aybarovi a jeho Aes Sedai myslet, nemluvě o jeho aša’manech. A o stromech toho nevěděla o moc víc než Mišima. Měla ale pocit, že už měly začít nasazovat pupeny. A ti lidé, co je zvědové stále vídali na polích, jak mohli mizet tak rychle, dokonce i s pomocí jediné síly?

Proviantní důstojník dnes otevřel jeden z jejich žoků s cestovními zásobami a našel jen prach. Tylee by vyhlásila pátrání po zloději nebo vtipálkovi, kdyby důstojník netrval na tom, že ten žok jen chvilku před tím kontroloval. Karm byl spolehlivý muž; sloužil jako její proviantní důstojník už roky. Nedělal chyby.

Jídlo se tady často kazilo. Karm to dával za vinu horku, které v této cizí zemi panovalo. Cestovní zásoby však nemohly hnít nebo se kazit, alespoň ne tak nepředvídatelně. V této době byla všude samá špatná znamení. Časněji toho dne zahlédla dvě mrtvé krysy, ležící na zádech, a jedna měla ocas v tlamě druhé. Bylo to nejhorší znamení, jaké v životě viděla, a při pomyšlení na ně ji stále mrazilo.

Něco se dělo. Perrin o tom nechtěl moc mluvit, ale viděla, jak ho to tíží. Věděl toho mnohem víc, než řekl.

Nemůžeme si dovolit s těmihle lidmi bojovat, pomyslela si. Byla to odbojná myšlenka, taková, kterou by před Mišimou neřekla. Neodvažovala se o tom přemýšlet. Císařovna, kéž žije věčně, rozkázala, že tuto zemi musejí získat zpět. Císařovna si jako vůdce tohoto podniku vybrala Suroth a Galgana, dokud se neobjevila Dcera Devíti měsíců. Zatímco myšlenky vznešené paní Tuon Tylee nemohla znát, Suroth a Galgan měli společnou touhu vidět tuto zem podrobenou. Bylo to prakticky to jediné, na čem se shodli.

Žádný z nich by nenaslouchal návrhům, že by měli mezi lidmi z této země hledat spíš spojence než nepřátele. Myslet na to se blížilo zradě. Přinejmenším neposlušnosti. Vzdychla a obrátila se k Mišimovi, připravená vydat rozkaz, aby začali hledat místo, kde na noc rozbijí tábor.

Ztuhla. Mišima měl krk probodnutý šípem, ohavným a se zpětnými háčky. Zásah neslyšela. Ohromeně se jí podíval do očí a pokusil se promluvit, ale z úst mu jen vytekla krev. Sklouzl ze sedla a zhroutil se na hromádku, zatímco podrostem vedle Tylee se prohnalo cosi obrovského, co lámalo pokroucené větve, a vrhlo se na ni. Stěží měla čas tasit meč a vykřiknout, než se Kartáč – dobrý a spolehlivý válečný kůň, který ji v bitvě nikdy nezklamal – v panice vzepjal a shodil ji na zem.

To jí pravděpodobně zachránilo život, protože útočník se ohnal mečem se širokou čepelí a sekl do sedla, kde Tylee chvíli předtím seděla. Za řinčení zbroje se vyškrábala na nohy a zaječela na poplach. „Do zbraně! Útok!“

Její hlas se připojil ke stovkám jiných, které prakticky ve stejnou chvíli křičely totéž. Muži ječeli. Koně ržáli.

Léčka, pomyslela si, když zvedala čepel. A my jsme nakráčeli přímo do ní! Kde jsou zvědové? Co se stalo? Vrhla se na muže, který se ji pokusil zabít. Ten se s odfrknutím prudce otočil.

A ona poprvé uviděla, co je zač. Nebyl to tak úplně muž – ale nějaká stvůra se zvrácenými rysy a hlavou pokrytou drsnou hnědou srstí, s příliš širokým čelem a svraštělou tlustou kůží. Oči byly znepokojivě lidské, ale nos pod nimi byl zploštělý jako kančí a z úst vyčnívaly dva výrazné kly. Tvor na ni zařval, až mu od téměř lidských rtů odlétla sprška slin.

Krev mých zapomenutých otců, pomyslela si. Do čeho jsme to spadli? Ten tvor byl jako noční můra, která dostala tělo a vypustili ji zabíjet. Byla to věc, kterou vždy zavrhovala jako pověru.

Zaútočila na netvora a srazila jeho silný meč, když se ji pokusil napadnout. Otočila se ve figuře Rozsekání křoví a uťala bestii paži v rameni. Udeřila znovu a netvorova useknutá hlava následovala paži na zem. Netvor klopýtl a nějak se mu ještě podařilo udělat tři kroky, než se svalil.

Stromy zašustily a lámaly se další větve. Kus pod sebou Tylee spatřila stovky tvorů, kteří vyrazili z křoví a zaútočili na řadu mužů téměř uprostřed a vyvolali chaos. Mezi stromy proudili stále další a další netvoři.

Jak se to stalo? Jak se tyhle věci dostaly tak blízku Ebú Daru! Byli hodný kus uvnitř seančanského obranného perimetru, jen jeden den pochodu od hlavního města.

Tylee zaútočila dolů po úbočí kopce a křikem přivolávala čestnou stráž, zatímco za ní s řevem vyrazily z lesa další stvůry.

* * *

Graendal lenošila v kamenné komnatě, podél jejíchž stěn stála řada mužů a žen, všichni dokonalí, všichni oblečení pouze v průsvitném bílém rouchu a všichni ji zbožňovali. V krbu plápolal teplý oheň a ozařoval vybraný koberec krvavě rudé barvy. Tkaný koberec zdobil vzor ženských a mužských těl propletených způsobem, nad nímž by se začervenala i zkušená kurtizána. Otevřenými okny dovnitř pronikalo odpolední světlo a ze svého paláce, tyčícího se do výše, měla Graendal výhled na borovice a třpytící se jezero pod ním.

Usrkávala trpkou, přesto sladkou šťávu, oblečená ve světle modrých šatech domanského střihu – měla jejich módu stále víc v oblibě, ačkoli její šaty byly mnohem průsvitnější, než jaké se nosily tam. Tihle Domanci příliš rádi šeptali, zatímco Graendal dávala přednost pěkně pronikavému jekotu. Vypila další doušek šťávy. Jak zajímavou trpkou příchuť měla! V tomto věku byla exotická, neboť stromy, z nichž byla, nyní rostly jen na dalekých ostrovech.

Uprostřed pokoje se bez varování otevřel průchod. Tiše zaklela, když kvůli tomu jedna z jejích nejcennějších trofejí, šťavnatá mladá žena jménem Thurasa, členka domanské kupecké rady, málem přišla o ruku. Z průchodu se vyvalilo omračující horko a zmařilo dokonalou směsici mrazivého horského vzduchu a tepla z krbu, kterou zde vytvořila.

Graendal zachovala klid a přinutila se rozvalit se v naducaném sametovém křesle. Průchodem prošel posel v černém, a ještě než promluvil, věděla, co chce. Teď, když byl Sammael mrtvý, pouze Moridin věděl, kde ji najít.

„Má paní, vaši přítomnost požaduje…“

„Ano, ano,“ řekla. „Stůj rovně a nech mě, ať se na tebe podívám.“

Mladík zůstal po dvou krocích do místnosti nehybně stát. Ach ano, ten byl ale přitažlivý! Světle zlaté vlasy, v mnoha částech světa tak vzácné, zelené oči, které se třpytily jako mechem zarostlé tůně, pružná a pevná postava s tím správným množstvím svalů. Graendal mlaskla. Snažil se ji Moridin zlákat tím, že poslal toho nejhezčího ze svých mužů, nebo to byl jen náhodný výběr?

Ne. Když šlo o Vyvolené, žádné náhody neexistovaly. Graendal téměř použila tkanivo nátlaku, aby si chlapce přisvojila. Nakonec se však ovládla. Jakmile jednou člověk zakusil takovou úroveň nátlaku, nebylo možné ho dát zase dohromady, a Moridina by to mohlo rozhněvat. Na jeho rozmary si musela dávat pozor. Ten muž nikdy nebyl vyrovnaný, dokonce ani v prvních letech ne. Pokud se ona chce jednoho dne stát Nae’blisem, je důležité nedráždit ho, dokud nenadejde čas udeřit.

Přestala poslovi věnovat pozornost – když ho nemohla mít, nezajímal ji – a podívala se otevřeným průchodem. Nesnášela, když byla nucena setkat se s jiným Vyvoleným za jeho podmínek. Nesnášela, když musela opustit svou pevnost a mazlíčky. A ze všeho nejvíc nesnášela, když byla přinucena se plazit před někým, kdo by měl být její podřízený.

Nedalo se s tím nic dělat. Moridin byl Nae’blis. Zatím. A to znamenalo, že ať se jí to líbí nebo ne, Graendal nemá jinou možnost než poslechnout jeho předvolání. Odložila tedy nápoj, pak vstala a prošla průchodem. Na světle modré průsvitné róbě se jí třpytila zlatá výšivka.

Horko na druhé straně průchodu ji rozptylovalo. Okamžitě spletla vzduch a vodu a ochladila okolí. Stála v černé kamenné budově, do níž okny proudilo načervenalé světlo. V oknech nebylo sklo. Červený nádech ukazoval, že zapadá slunce, ale u ní v Arad Domanu byli sotva uprostřed odpoledne. Tak daleko přece necestovala, že ne?

Místnost byla zařízená jen tvrdými křesly z nejčernějšího dřeva. Moridinovi rozhodně v poslední době chyběla představivost. Všechno v černé a červené a všechno zaměřené na zabití těch hloupých kluků z vesnice Randa al’Thora. Byla ona ta jediná, kdo viděl, že skutečnou hrozbou je sám al’Thor? Proč ho prostě nezabít a hotovo?

Nejočividnější odpověď na tuto otázku – že se až dosud žádný z nich neukázal být dost silný na to, aby ho porazil – nebyla z těch, o nichž by přemýšlela ráda.

Přešla k oknu a objevila příčinu načervenalého světla. Jílovitá zem venku byla posetá rudými skvrnami od železa obsaženého v půdě. Stála v prvním patře černé věže, jejíž kameny nasávaly spalující žár oblohy. Venku toho rostlo jen velmi málo a to, co ano, mělo na sobě černé skvrny. Byli tedy hluboko na severovýchodě Morny. Už uplynula nějaká doba od chvíle, co zde byla naposledy. Vypadalo to, že se Moridinovi podařilo najít zrovna pevnost.

Ve stínu pevnosti stál shluk sešlých chatrčí a v dálce bylo na polích vidět skvrny nákazou sužované úrody. Nejspíš zkoušeli nějaký nový druh a snažili se ho tady pěstovat. Možná několik různých druhů; to by vysvětlovalo jednotlivá políčka. Všude se potulovaly stráže, navzdory horku oblečené v černých uniformách. Bylo nezbytné mít zde vojáky, aby odráželi útoky nejrůznějších zplozenců Stínu, kteří obývali území tak hluboko uvnitř Morny. Tito tvorové neposlouchali žádného pána kromě samotného Velikého pána. Co dělal Moridin takhle daleko?

Její úvahy přerušily zvuky kroků, oznamující další příchozí. Jižním vchodem sem vstoupil Demandred, doprovázený Mesaanou. Přijeli tedy společně? Předpokládali, že Graendal neví o jejich malém spojenectví, dohodě, jež zahrnovala i Semirhage. Ale upřímně, nechápou, že pokud to chtějí uchovat v tajnosti, neměli by na předvolání odpovídat společně?

Graendal skryla úsměv, kývla jim na pozdrav a pak si vybrala největší a nejpohodlněji vypadající křeslo v místnosti a posadila se. Prstem přejela po hladkém tmavém dřevě a ucítila texturu pod vrstvou laku. Demandred s Mesaanou ji chladně pozorovali a ona je znala dost na to, aby postřehla náznaky překvapení, že ji tady vidí. Takže takhle je to. Oni tu schůzku očekávali, že ano? Ale už ne to, že se jí zúčastní i Graendal? Nejlepší bude předstírat, že ona sama není zmatená. Vědoucně se na oba usmála a v Demandredových očích zachytila záblesk hněvu.

Ten muž ji rozčiloval, i když by to nikdy nepřiznala nahlas. Mesaana byla v Bílé věži, kde předstírala, že je jednou z Aes Sedai tohoto věku. Byla jasně a snadno čitelná; Graendalini lidé v Bílé věži ji podrobně informovali o Mesaaniných aktivitách. A Greandalino nově vytvořené spojení s Aran’gar bylo samozřejmě také užitečné. Aran’gar si pohrávala se vzbouřenými Aes Sedai, těmi, které obléhaly Bílou věž.

Ano, Mesaana ji nemátla, a ostatní bylo stejně snadné sledovat. Moridin shromažďoval síly Velikého pána pro Poslední bitvu a válečné přípravy mu ponechávaly jen velmi málo času pro záležitosti na jihu – třebaže jeho dvě přisluhovačky, Cyndane a Moghedien, se tam příležitostně ukazovaly. Trávily čas shromažďováním temných druhů a občas se snažily splnit Moridinovy rozkazy, že dva ta’veren – Perrin Aybara a Matrim Cauthon – mají být zabiti.

Byla si jistá, že Sammael podlehl Randu al’Thorovi během boje o Illian. Vlastně – teď když měla Graendal vodítka k tomu, že Semirhage tahá za nitky ohledně Seančanů – si byla jistá, že zná plány všech zbývajících Vyvolených.

Kromě Demandreda.

Co má ten zatracený chlap za lubem? Vyměnila by všechny své informace o tom, co dělá Mesaana a Aran’gar, za byť i jen náznak Demandredových plánů. Stál tady, hezký muž s orlím nosem a rty staženými v neustálém hněvu. Demandred se nikdy neusmíval a jako by se nikdy z ničeho netěšil. Přestože byl jedním z nejpřednějších vojevůdců mezi Vyvolenými, nezdálo se, že by mu vedení války někdy dělalo radost. Jednou ho slyšela říkat, že se zasměje toho dne, kdy bude moct zlomit Luisi Therinovi vaz. A jen tehdy.

Byl to blázen, že v srdci chová tuhle zášť. Představila si, že mohl stát na opačné straně – kdyby se události vyvinuly jinak, mohl se sám stát Drakem. Přesto, blázen či ne, byl mimořádně nebezpečný a Graendal se nelíbilo, že o jeho plánech nemá nejmenší ponětí. Co chystal? Demandred měl rád k dispozici vojska, ale po světě se už žádná volná nepohybovala.

Snad až na ty Hraničáře. Mohlo se mu podařit proniknout mezi ně? To by byl rozhodně bravurní kousek. Ale to by určitě něco zaslechla; měla v tom ležení špehy.

Zavrtěla hlavou a zatoužila po pití, kterým by svlažila rty. Tenhle severský vzduch byl příliš suchý; mnohem raději měla domanskou vlhkost. Demandred si založil ruce a zůstal stát, zatímco Mesaana se posadila. Měla tmavé vlasy sahající po bradu a vodnaté modré oči. Její bílé šaty, dlouhé až na zem, nezdobilo žádné vyšívání, ani neměla šperky. Učenec až do morku kostí. Graendal si někdy myslela, že Mesaana přešla ke Stínu, protože jí to nabízelo zajímavější příležitosti k výzkumu.

Mesaana byla nyní plně oddána Velikému pánovi, stejně jako všichni ostatní, ale zdálo se, že je mezi Vyvolenými druhořadým členem. Chvástala se tím, co nemohla splnit, a spojovala se se silnějšími stranami, ale chyběly jí schopnosti k tomu, aby je zmanipulovala. Ve jménu Velikého pána napáchala spoustu zla, ale nikdy se jí nepodařilo dosáhnout ničeho velkého jako Semirhage nebo Demandredovi. Natož Moridinovi.

A zatímco Graendal začala přemýšlet o Moridinovi, ten muž vešel dovnitř. No, tak tohle byla nádherná bytost. Demandred ve srovnání s ním vypadal jako nanicovatý venkovský balík. Ano, tohle tělo bylo mnohem lepší než jeho předchozí. Byl téměř dost hezký na to, aby se stal jedním z jejích mazlíčků, i když mu tvář kazila ta brada. Příliš vystupující, příliš silná. Ale i tak, ty uhlově černé vlasy na vrcholku ramenaté postavy… Usmála se, když si ho představila, jak klečí v průsvitném oděvu a sleduje ji zbožňujícím pohledem, s myslí ovlivněnou nátlakem do té míry, že kromě Graendal nevidí nikoho a nic.

Jakmile Moridin vešel, Mesaana vstala, a Graendal neochotně učinila totéž. Nebyl její mazlíček, ještě ne. Byl Nae’blis a poslední dobou od nich stále častěji a častěji vyžadoval ukázky poslušnosti. Veliký pán mu dal pravomoc. Všichni tři zbývající Vyvolení před ním zdráhavě sklonili hlavu; pouze jemu ze všech lidí dávali najevo úctu. Přísným pohledem vzal jejich poslušnost na vědomí, zatímco kráčel k přední stěně místnosti, kde byla ve stěně z uhlově černých kamenů zasazená římsa. Co to koho popadlo, postavit v žáru Morny pevnost z černého kamene?

Graendal se znovu posadila. Přijdou i ostatní Vyvolení? A jestli ne, co to znamená?

Mesaana promluvila dřív, než mohl Moridin něco říct. „Moridine,“ řekla a vykročila vpřed, „musíme ji zachránit.“

„Budeš mluvit, až ti to dovolím, Mesaano,“ odvětil chladně. „Ještě ti nebylo odpuštěno.“

Přikrčila se a pak se za to na sebe zjevně rozhněvala. Moridin si jí nevšímal a s přimhouřenýma očima zalétl pohledem ke Graendal. Proč se na ni tak podíval?

„Můžeš pokračovat,“ řekl nakonec Mesaaně, „ale pamatuj na své místo.“

Mesaana sevřela rty do úzké čárky, ale nic nenamítla. „Moridine,“ řekla méně dožadujícím se tónem. „Moudře jsi souhlasil, že se s námi sejdeš. Jistě je to proto, že jsi stejně šokovaný jako my. Nemáme prostředky, abychom jí pomohli sami; Aes Sedai a ti aša’mani ji určitě dobře střeží. Musíš nám pomoct ji osvobodit.“

„Semirhage si to uvěznění zaslouží,“ řekl Moridin a položil si ruku na římsu, stále odvrácený od Mesaany.

Semirhage uvěznili? Graendal se sotva právě dozvěděla, že se ta ženská vydává za důležitou Seančanku! Co provedla, že se nechala chytit? Když tam jsou aša’mani, pak to vypadá, že se jí povedlo nechat se zajmout samotným al’Thorem!

Navzdory překvapení si Graendal udržela svůj vědoucí úsměv. Demandred na ni krátce pohlédl. Pokud on a Mesaana požádali o toto setkání, proč Moridin poslal pro Graendal?

„Ale pomysli na to, co může Semirhage prozradit!“ řekla Mesaana, nevšímajíc si Graendal. „A kromě toho, je to jedna z Vyvolených. Je naší povinností jí pomoct.“

A kromě toho, pomyslela si Graendal, je to členka toho malého spolku, který jste vy dva vytvořili. Možná nejsilnější členka. Přijít o ni bude rána pro vaše úsilí o ovládnutí Vyvolených.

„Neposlechla,“ prohlásil Moridin. „Neměla se pokoušet zabít al’Thora.“

„Neměla to v úmyslu,“ řekla Mesaana rychle. „Žena, kterou tam máme, si myslí, že ohnivým bleskem jen reagovala na překvapení, neměl zabíjet.“

„A co na to říkáš ty, Demandrede?“ zeptal se Moridin a pohlédl na menšího muže.

„Chci Luise Therina,“ řekl Demandred hlubokým hlasem a jako vždy se tvářil ponuře. „Semirhage to ví. Taky ví, že kdyby ho zabila, našel bych si ji a vyžádal si náhradou její život. Nikdo al’Thora nezabije. Jenom já.“

„Ty nebo Veliký pán, Demandrede,“ řekl Moridin nebezpečným tónem. „Jeho vůle vládne nám všem.“

„Ano, ano, ovšem,“ přerušila ho Mesaana, popošla vpřed a její prosté šaty se letmo dotýkaly černé mramorové podlahy, lesklé jako sklo. „Moridine, zůstává skutečností, že neměla v úmyslu ho zabít, jenom ho zajmout. Já…“

„Samozřejmě že se ho pokoušela zajmout!“ zařval Moridin, až sebou Mesaana trhla. „Takové byly její rozkazy. A neuspěla, Mesaano. Velkolepě neuspěla a zranila ho, navzdory mému výslovnému příkazu, že se mu nemá ublížit! A za tu neschopnost bude trpět. Při její záchraně ti nepomůžu. Vlastně ti zakazuju poslat jí pomoc. Rozumíš?“

Mesaana sebou znovu škubla. Demandred ne; podíval se Moridinovi do očí a přikývl. Ano, byl chladný. Možná ho Graendal podcenila. Klidně mohl být nejmocnější z té trojice, nebezpečnější než Semirhage. Ano, byla bezcitná a uměla se ovládat, ale někdy byly emoce vhodné. Člověka jako Demandred mohly pohnout k činům, o nichž by rozvážnější osoba ani neuvažovala.

Moridin pohlédl k zemi a protáhl si levou ruku, jako by ji měl ztuhlou. Graendal v jeho tváři zahlédla záblesk bolesti.

„Ať si tam Semirhage shnije,“ zavrčel Moridin. „Jen ať vidí, jaké to je, když ji někdo vyslýchá. Možná pro ni Veliký pán v nadcházejících týdnech najde nějaké využití, ale o tom rozhodne on. A teď mi řekněte o svých přípravách.“

Mesaana nepatrně zbledla a zalétla očima ke Graendal. Demandred zrudl, jako by nemohl uvěřit tomu, že se jich bude vyptávat před jiným Vyvoleným. Graendal se na ně usmála.

„Jsem naprosto připravená,“ řekla Mesaana a obrátila hlavu zpět k Moridinovi. „Bílá věž a ty hlupačky, co jí velí, budou brzo moje. Přinesu našemu Velikému pánovi nejen zlomenou Bílou věž, ale celé hnízdo usměrňovaček, které poslouží – ať tak či onak – naší věci v Poslední bitvě. Tentokrát budou Aes Sedai bojovat pro nás!“

„Odvážné tvrzení,“ prohlásil Moridin.

„Postarám se o to,“ řekla Mesaana vyrovnaně. „Moji stoupenci zamořují Věž jako neviditelná nákaza, hnisající uvnitř zdravě vyhlížejícího trhovce. Stále víc a víc se jich připojuje k nám. Někteří záměrně, jiní nevědomky. Obojí znamená totéž.“

Graendal ji zamyšleně poslouchala. Aran’gar tvrdila, že vzbouřené Aes Sedai nakonec Věž získají, třebaže sama Graendal si tím nebyla jistá. Kdo vyhraje, dítě nebo hlupačka? Záleželo na tom?

„A ty?“ zeptal se Moridin Demandreda.

„Moje vláda je zajištěná,“ odpověděl Demandred jednoduše. „Sbírám vojsko. Budeme připravení.“

Graendal toužila po tom, aby řekl víc, ale Moridin nenaléhal. Přesto to i tak bylo mnohem víc, než dokázala pozjišťovat sama. Demandred zjevně seděl na trůnu a měl armády. Které shromažďoval. Představa, jak Hraničáři pochodují východem, se zdála stále pravděpodobnější.

„Vy dva můžete jít,“ řekl Moridin.

Mesaana nad tím propuštěním prskala, ale Demandred se prostě jen otočil a odkráčel. Graendal v duchu přikývla; bude ho muset sledovat. Veliký pán dával přednost boji a často ti, kdo dokázali v jeho jménu pozvednout armády, byli nejlépe odměněni. Demandred by mohl být klidně její nejvážnější soupeř – samozřejmě až po samotném Moridinovi.

Ji nepropustil, takže dál seděla, zatímco ostatní dva odcházeli. Moridin zůstal stát tam, kde byl, a jednou rukou se opíral o římsu. Nějakou dobu vládlo až příliš černému pokoji ticho, pak se objevil sloužící v nažehlené červené livreji a přinesl dva poháry. Byl ošklivý, s plochou tváří a huňatým obočím, a nezasloužil si víc než jen letmý pohled.

Usrkla svého nápoje a ochutnala nové víno, lehounce trpké, ale docela dobré. Bylo stále těžší sehnat dobré víno; dotek Velikého pána na světě vše poskvrnil, kazil jídlo a ničil dokonce i to, co by se nikdy zkazit nemělo.

Moridin mávnutím ruky poslal sloužícího pryč a vlastní pohár si nevzal. Graendal se samozřejmě obávala jedu. To vždy, když pila z cizího poháru. Nicméně Moridin neměl žádný důvod ji trávit; byl Nae’blis. Zatímco většina z nich se bránila dávat mu najevo podřízenost, on na ně stále víc a víc uplatňoval svou vůli a tlačil je do méně významného postavení. Měla tušení, že kdyby se mu zachtělo, mohl by ji nechat jakýmkoli způsobem popravit a Veliký pán by mu vyhověl. Proto pila a vyčkávala.

„Získalas z toho, co jsi slyšela, hodně, Graendal?“ zeptal se Moridin.

„Tolik, kolik šlo,“ odpověděla obezřetně.

„Vím, jak toužíš po informacích. Moghedien vždycky považovali za pavouka, který z dálky tahá za nitky, ale ty jsi v mnoha směrech lepší než ona. Ona spřádá tolik sítí, že se do nich sama lapí. Ty jsi opatrnější. Udeříš jen tehdy, je-li to moudré, ale nebojíš se boje. Veliký pán tvou iniciativu schvaluje.“

„Můj drahý Moridine,“ řekla a v duchu se usmála, „lichotíš mi.“

„Nehraj si se mnou, Graendal,“ řekl drsným hlasem. „Přijmi poklonu a mlč.“

Odtáhla se, jako by ji udeřil, ale už nic neřekla.

„Dovolil jsem ti poslouchat ty dva za odměnu,“ řekl Moridin. „Nae’blis byl vybrán, ale v říši Velikého pána budou další skvělé a významné pozice. Některé mnohem významnější než jiné. Dnešek byl ochutnávkou privilegií, kterých by sis mohla užívat.“

„Žiju jen proto, abych sloužila Velikému pánovi.“

„Pak mu posluž tímhle,“ řekl Moridin a upřel na ni pohled. „Al’Thor míří do Arad Domanu. Zůstane naživu a nezraněný, dokud mi nebude moct čelit o posledním dni. Ale nesmí mu být dovoleno v tvých zemích uzavřít mír. Pokusí se nastolit pořádek. Musíš najít způsob, jak tomu zabránit.“

„Udělám to.“

„Pak tedy jdi,“ řekl Moridin a prudce mávl rukou.

Zamyšleně vstala a vyrazila k východu.

„A Graendal,“ řekl.

Zarazila se a pohlédla na něj. Opíral se o římsu a ke Graendal byl téměř otočený zády. Vypadalo to, že nehledí na nic konkrétního, prostě jen zírá na černé kameny na vzdálené stěně. Zvláštní bylo, že když tam stál, velmi se podobal al’Thorovi – měla od svých špehů mnoho náčrtků jeho podoby.

„Konec je blízko,“ řekl Moridin. „Kolo se se skřípáním naposledy otočilo, hodinové péro prasklo, had naposledy lapá po dechu. Musí poznat bolest v srdci, musí poznat pocit zmaru a musí poznat trýzeň. Přines mu je. A budeš odměněna.“

Přikývla, pak prošla otevřeným průchodem zpátky do své pevnosti v horách Arad Domanu.

Strojit úklady.

* * *

Matka Rodela Ituraldeho, nyní již třicet let pohřbená v jílovitých kopcích jeho domanské vlasti, měla oblíbené rčení: „Věci se vždy musí zhoršit, než se můžou zlepšit.“ Řekla ho, když mu jako chlapci trhala podebraný zub, ke kterému přišel, když si s vesnickými chlapci hrál na válku. Řekla ho, když ztratil svou první lásku kvůli princátku, které nosilo klobouk s peřím a jehož měkké ruce a drahokamy zdobený meč dokazovaly, že nikdy nebyl ve skutečné bitvě. A řekla by ho i teď, kdyby s ním stála na hřebeni a sledovala Seančany, jak pochodují na město choulící se v mělkém údolí pod ním.

Prohlížel si to město, Darlunu, dalekohledem, jehož konec si levou rukou stínil, a jeho valach pod ním klidně stál ve večerním světle. Společně s několika svými Domanci zůstával v tomhle malém hájku; Seančané by potřebovali Temného štěstí, aby si ho všimli, dokonce i kdyby sami měli dalekohledy.

Věci se vždy musely zhoršit, než se mohly zlepšit. Zapálil Seančanům půdu pod nohama, když jim zničil sklady se zásobami po celé Almothské pláni a v Tarabonu. Nemělo by jej tedy překvapovat, když vidí přicházet takhle obrovskou armádu – přinejmenším sto padesát tisíc vojáků – aby oheň uhasila. Ukazovalo to jejich respekt. Tihle seančanští vetřelci ho nepodceňovali. Přál si, aby ano.

Ituralde pohnul dalekohledem a prohlédl si skupinu jezdců uvnitř seančanského vojska. Jeli po dvojicích, jedna žena z každé dvojice byla oblečená v šedé, druhá v červené nebo modré. Dokonce i s dalekohledem byly příliš daleko, než aby rozeznal vyšité blesky na šatech žen v červené a modré, ani neviděl vodítka, která každou dvojici spojovala. Přesto věděl. Damane a sul’dam.

Ve vojsku bylo přinejmenším sto takových dvojic, možná víc. A kdyby to nestačilo, viděl nad sebou jednu z těch létajících nestvůr, která se přiblížila tak, aby její jezdec mohl shodit generálovi zprávu. Díky těmto tvorům, kteří nosili jejich zvědy, měla seančanská armáda neslýchanou výhodu. Ituralde by vyměnil deset tisíc vojáků za jednu z těch potvor. Jiní velitelé možná chtěli damane a jejich schopnost metat blesky a vzdouvat zemi, ale informace vyhrávaly bitvy – stejně jako války – stejně často jako zbraně.

Samozřejmě, že Seančané měli lepší zbraně, stejně jako lepší zvědy. Taky měli lepší vojáky. Přestože byl Ituralde na své Domance pyšný, mnozí z jeho mužů byli špatně vycvičení nebo příliš staří na boj. Do druhé skupiny řadil málem i sebe, neboť na něj začaly doléhat roky stejně těžce jako cihly na paletu. O odchodu na odpočinek však neuvažoval. Jako chlapec měl často pocit naléhavosti – obavu, že než vyroste, budou všechny velké bitvy vybojovány a všechna sláva získána.

Někdy chlapcům jejich pošetilost záviděl.

„Pochodují rychle, Rodele,“ řekl Lidrin. Byl to mladík s jizvou na levé straně obličeje a nosil elegantní tenký černý knírek. „Opravdu touží město dobýt.“ Než tažení začalo, neměl Lidrin jako důstojník žádné zkušenosti. Teď z něho byl veterán. Přestože Ituralde a jeho vojsko zvítězili téměř ve všech bojích se Seančany, do nichž se dostali, Lidrin viděl padnout tři ze svých druhů důstojníků, včetně chudáka Jaalama Nišura. Jejich smrt Lidrinovi udělila jednu z hořkých lekcí válečnictví: zvítězit nezbytně neznamená žít. A poslouchat rozkazy často neznamenalo zvítězit ani žít.

Lidrin na sobě neměl obvyklou uniformu. Stejně tak ani Ituralde a nikdo z mužů, kteří byli s ním. Jejich uniformy byly třeba jinde, takže jim zbývaly prosté obnošené kabáty a hnědé kalhoty, často půjčené nebo koupené od místních.

Ituralde opět zvedl dalekohled a uvažoval o tom, co Lidrin řekl. Seančané skutečně pochodovali svižně; měli v plánu obsadit Darlunu rychle. Chápali, jakou výhodu by jim to poskytlo, protože to byli chytří protivníci, a vrátili Ituraldemu vzrušení, o němž si myslel, že už ho dávno nechal za sebou.

„Ano, mají pěkně naspěch,“ řekl. „Ale co bys udělal ty, Lidrine? Za sebou máš nepřátelské vojsko o síle dvou set tisíc mužů, před sebou další stopadesátitisícové. Kdybys byl obklopen nepřáteli, nepoháněl bys své muže možná až příliš rychle, kdybys věděl, že na konci nalezneš útočiště?“

Lidrin neodpověděl. Ituralde obrátil dalekohled a zkoumal jarní pole plná rolníků, kteří právě seli. Darluna byla na tuto oblast velké město. Nic tady na západě se samozřejmě nemohlo rovnat velkým městům východu a jihu, bez ohledu na to, co by chtěli tvrdit obyvatelé Tančika či Falme. I tak ale měla Darluna mohutnou žulovou hradbu vysokou téměř sedm kroků. Nebylo to nijak hezké opevnění, ale bylo pevné a obklopovalo město dost velké na to, aby každý kluk z venkova zůstal stát s otevřenou pusou. V mládí by ho Ituralde nazval velkolepým. To bylo předtím, než odešel bojovat s Aiely k Tar Valonu.

Každopádně to bylo nejlepší opevnění, které se v této oblasti dalo najít, a seančanští velitelé to nepochybně věděli. Mohli se rozhodnout zůstat dřepět na vrcholku kopce; v boji v obklíčení by plně využili ty damane. Nicméně by tak nejen neměli možnost ustoupit, ale také by měli jen minimální možnosti zásobování. Ve městě za hradbami budou studny a možná i zbytky zimních zásob. A Darluna, jejíž vojenská posádka byla nucena účastnit se bojů jinde, byla příliš malá, než aby se zmohla na významnější odpor…

Ituralde sklonil dalekohled. Nepotřeboval ho, aby věděl, co se děje, když seančanští zvědové dorazili k městu a požadovali, aby byly uchvatitelské armádě otevřeny brány. Zavřel oči a čekal.

Lidrin vedle něj tiše vydechl. „Nevšimli si toho,“ zašeptal. „Přesouvají vojsko k hradbám a čekají, až je pustí dovnitř!“

„Vydej rozkaz,“ řekl Ituralde a otevřel oči. S dokonalými zvědy, jako jsou rakeni, je jeden problém. Když máte přístup k tak užitečnému nástroji, máte sklony se na něj spoléhat. A taková závislost se dá využít.

„Sedláci“ v dálce na polích odhodili náčiní a ze skrytých puklin v zemi vytáhli luky. Městské brány se otevřely a odhalily vojáky, kteří se skrývali uvnitř – vojáky, o nichž seančanští zvědové na rakenech tvrdili, že jsou čtyři dny jízdy daleko.

Ituralde zvedl dalekohled. Bitva začala.

* * *

Prorokovy prsty se zatínaly do hlíny a vyrývaly do půdy rýhy, jak se škrábal vzhůru po zalesněném úbočí. Jeho stoupenci se táhli za ním. Tak málo. Tak málo! Ale on vše vybuduje znovu. Sláva Draka Znovuzrozeného jej následovala, a ať šel kamkoli, nacházel ochotné duše. Ty, jejichž srdce byla čistá, ty, jejichž ruce toužily zničit Stín.

Ano! Nemyslet na minulost, myslet na budoucnost, kdy pán Drak povládne celé zemi! Kdy lidé budou podřízeni pouze jemu a jeho prorokovi, který stojí pod ním. To budou skutečně nádherné časy, časy, kdy se nikdo neodváží prorokovi vysmívat nebo odporovat jeho vůli. Časy, kdy prorok nebude muset strpět takové pokoření, jako je žít poblíž ležení – přesně toho ležení – jako zplozenci Stínu jako ten tvor Aybara. Nádherné časy. Nádherné časy přicházejí.

Bylo těžké myslet na tu budoucí nádheru. Svět kolem něj byl nečistý. Lidé Draka odmítali a vyhledávali Stín. Dokonce i jeho vlastní stoupenci. Ano! To musel být důvod, proč padli. To musel být důvod, proč jich tolik zemřelo při útoku na Malden a jeho aielské temné druhy.

Prorok si byl tak jistý. Předpokládal, že Drak bude jeho lidi chránit a povede je ke slavnému vítězství. Pak by se prorokovi konečně splnilo jeho přání. Mohl by vlastníma rukama zabít Perrina Aybaru! Prsty sevřít tu příliš silnou býčí šíji, zakroutit jí, stisknout, cítit, jak praskají kosti, maso se kroutí, dech zastavuje.

Prorok došplhal na vrchol hřebene a setřel si hlínu z prstů. Nadechoval se a vydechoval, rozhlížel se kolem a podrost za ním šustil, jak k němu stoupalo pár jeho zbývajících stoupenců. Klenba listí nad hlavou byla hustá a pronikalo jí jen velmi málo slunečního světla. Světlo. Zářící světlo.

Drak se mu zjevil noc před útokem. Zjevil se ve své slávě! Postava ze světla, zářící ve vzduchu ve třpytivém rouchu. Zabij Perrina Aybaru! přikázal mu Drak. Zabij ho! A tak prorok poslal svůj nejlepší nástroj, Aybarova vlastního drahého přítele.

Ten kluk, ten nástroj, neuspěl. Aram byl mrtvý. Prorokovi muži to potvrdili. Tragédie! Tak proto se jim nedařilo? Byl to ten důvod, proč měl ze svých tisíců stoupenců nyní sotva hrstku? Ne. Ne! Museli se obrátit proti němu, potají uctívat Stín. Aram! Temný druh! Proto selhal.

První z jeho následovníků – potlučení, špinaví, zakrvácení, vyčerpaní – došplhali na vrchol hřebene. Na sobě měli obnošené šaty. Šaty, které je nevyvyšovaly nad ostatní. Prosté a dobré šaty.

Prorok je spočítal. Méně než stovka. Tak málo. Tenhle prokletý les byl navzdory dennímu světlu tak temný. Tlusté kmeny se tiskly k sobě a obloha nad hlavou se zastřela mračny. Keře s tenkými větvemi, tvořící podrost, se proplétaly dohromady a vytvářely téměř nepřirozenou překážku. Škrábaly ho na kůži jako drápy.

Kvůli těm keřům a prudkému jílovitému svahu sem armáda za nimi nemohla. Ačkoli prorok unikl z Aybarova ležení sotva před hodinou, už se cítil v bezpečí. Vydají se na sever, kde je Aybara a jeho temní druzi nenajdou. Tam může prorok znovu vše vybudovat. Zůstával s Aybarou jen proto, že jeho stoupenci byli dost silní na to, aby Aybarovy temné druhy udrželi opodál.

Jeho drazí stoupenci. Stateční muži, a věrní, do jednoho. Pobití temnými druhy. Se skloněnou hlavou pro ně truchlil a mumlal modlitbu. Jeho následovníci se k němu připojili. Byli vyčerpaní, ale oči jim zářily nadšením. Všichni, kdo byli slabí nebo postrádali oddanost, už dávno uprchli nebo byli zabiti. Tohle byli ti nejlepší, nejmocnější, nejvěrnější. Každý z nich zabil ve jménu Draka Znovuzrozeného mnoho temných druhů.

S nimi mohl vše znovu vybudovat. Nejprve ale musí uniknout Aybarovi. Nyní byl prorok příliš slabý, než aby mu čelil. Ale později ho zabije. Ano… Prsty na tom krku… Ano…

Prorok si vzpomínal na dobu, kdy mu říkali jinak. Masema. Ty časy byly v jeho paměti stále zastřenější, jako vzpomínky z předchozího života. Vskutku, jako se všichni lidé znovu zrodili ve vzoru, tak se znovu zrodil i Masema – odhodil starý, nečistý život a stal se prorokem.

Na vrcholku útesu se k němu připojili poslední z jeho stoupenců. Plivl jim pod nohy. Zklamali ho. Zbabělci. Měli bojovat lépe! Mělo se mu podařit to město získat.

Obrátil se k severu a razil si cestu dál. Krajina mu připadala stále známější, ačkoli nahoře v Hraničních státech podobnou neměli. Vyšplhají do hor, překročí je a vstoupí na Almothskou pláň. Tam jsou Dračí spřísahanci, prorokovi stoupenci, třebaže o něm mnozí nevědí. Tam se může zase dát rychle dohromady.

Prodral se trsem tmavého křoví a vstoupil na mýtinku. Jeho muži ho rychle následovali. Brzy budou potřebovat jídlo a on je bude muset poslat na lov. Žádný oheň. Nemohli si dovolit upozornit…

„Zdravím, Masemo,“ ozval se tichý hlas.

Se zasyčením se prudce otočil, jeho stoupenci se shlukli kolem něj a tasili zbraně. Někteří měli meče, jiní nože, obušky a občas tyčové zbraně. Prorok si pátravě prohlížel šerou odpolední mýtinu a hledal toho, kdo promluvil. Našel ji stát na malém skalním výběžku kousek od nich, ženu s výrazným saldejským nosem, mírně sešikmenýma očima a černými vlasy sahajícími po ramena.

Faile Aybara, žena toho zplozence stínu Perrina Aybary. „Chopte se jí!“ zavřeštěl prorok a ukázal na ni. Několik jeho stoupenců se dralo vpřed, ale většina váhala. Viděli to, co on ne. Stíny v lese za Aybarovou manželkou, stojící v půlkruhu. Byly to lidské obrysy, s luky namířenými na mýtinu.

Faile prudce mávla rukou a vylétly šípy. Ti z jeho lidí, kteří poslechli jeho příkaz a vyběhli, padli první a jejich křik se rozlehl tichým lesem před tím, než se zhroutili na jílovitou zem. Prorok zařval, jako by ho každý z šípů zasáhl do srdce. Jeho milovaní stoupenci! Jeho přátelé! Jeho drazí bratři!

Jeden z šípů do něj narazil a srazil ho pozpátku na zem. Kolem něj umírali jeho muži, stejně jako předtím. Proč, proč je Drak neochránil? Proč? Náhle se mu všechna ta hrůza vrátila, děs při pohledu na vlny padajících mužů a na to, jak umírají rukou těch aielských temných druhů.

Byla to vina Perrina Aybary. Kéž by jen prorok prohlédl dříve, tehdy na začátku, než vůbec poznal, že pán Drak je tím, čím je!

„Je to moje vina,“ zašeptal prorok, když umírali poslední z jeho následovníků. Některé z nich zastavilo až několik šípů. Byl na ně pyšný.

Pomalu se přinutil znovu vstát a ruku si tiskl k rameni, z něhož trčel šíp. Ztratil příliš mnoho krve. Zatočila se mu hlava a padl na kolena.

Faile sestoupila z kamene a vešla na mýtinu. Za ní šly dvě ženy v kalhotách. Vypadaly ustaraně, ale Faile si jejich námitek, že se má držet vzadu, nevšímala.

Zamířila přímo k prorokovi a pak vytáhla z opasku nůž. Byla to pěkná zbraň, s litou rukojetí s vlčí hlavou. To bylo dobré. Při pohledu na ni si prorok vzpomněl na den, kdy si vysloužil vlastní čepel. Na den, kdy mu ji otec dal.

„Dík, že jsi nám pomohl s útokem na Malden, Masemo,“ řekla Faile, když se zastavila přímo před ním. Pak se natáhla a vrazila mu ten nůž přímo do srdce. Spadl dozadu a na hrudi cítil svou horkou krev.

„Někdy musí žena udělat to, co manžel nemůže,“ slyšel Faile říkat svým ženám, zatímco jemu se chvěla víčka a pokoušela se zavřít. „To, co jsme dnes udělali, bylo pochmurné, ale nutné. Ať o tom nikdo s mým manželem nemluví. Nikdy se to nesmí dozvědět.“

Její hlas se vzdaloval. Prorok padl.

Masema. Tak se dřív jmenoval. Vysloužil si meč o patnáctých narozeninách. Jeho otec byl tak pyšný.

Je tedy po všem, pomyslel si, neschopný udržet oči otevřené. Zavřel je a jako by padal nekonečnou prázdnotou. Vedl jsem si dobře, otče, nebo jsem zklamal?

Odpověď nepřišla. A on se sjednotil s prázdnotou a zřítil se do nekonečného moře temnoty.

KAPITOLA 1 - Slzy z oceli

KAPITOLA 1

SLZY Z OCELI

Kolo času se otáčí, a jak věky přicházejí a odcházejí, zanechávají za sebou vzpomínky, z nichž se stávají pověsti. Pověsti vyblednou v mýty, a dokonce i mýty jsou již dávno zapomenuty, když věk, jenž je zrodil, znovu nadejde. V jednom věku, jejž někteří nazývají třetím, věkem, který má teprve nastat, věkem dávno minulým, se nad velkou alabastrovou věží známou jako Bílá věž zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátek. Otáčení kola času nemá začátků ani konců. Byl to však nějaký začátek.

Ten vítr zavířil kolem velkolepé Věže, otřel se o dokonale lícované kameny a zatřepal vznešenými prapory. Stavba nějak dokázala působit zároveň elegantně i mocně; snad to byla metafora pro ty, které ji více než tři tisíce let obývaly. Jen málo z těch, kteří se zahleděli na Věž, by uhádlo, že je ve svém srdci zlomená a zkažená. Každá Aes Sedai zvlášť, to či ono.

Městem ten vítr vál, městem, jež se podobalo spíše uměleckému dílu než všednímu hlavnímu městu. Každá budova byla zázrak; dokonce i prostá žulová průčelí obchodů otesaly pečlivé ogierské ruce tak, aby byla krásná a vzbuzovala úžas. Tady kupole připomínala vycházející slunce. Támhle tryskala fontána přímo z vrcholku budovy a završovala střechu, která vypadala jako dvě do sebe narážející vlny. Na jedné ulici dlážděné kočičími hlavami proti sobě stála dvojice třípodlažních budov, obě vystavené do podoby dívky. Mramorová díla – napůl sochy, napůl obydlí – k sobě natahovala kamenné ruce, jako by se vítala, vlasy se jim vlnily, nehybné, přesto vytesané s takovou jemností, že to vypadalo, jako by se jednotlivé prameny v prolétajícím větru vzdouvaly.

Samotné ulice nebyly zdaleka tak velkolepé. Ano, byly pečlivě rozvržené a šířily se od Věže jako sluneční paprsky. Nicméně toto slunce bylo zamlžené nepořádkem a zmatkem, které ukazovaly na přeplněnost města, způsobenou obléháním. A možná že ta přecpanost města nebyla jediným důvodem chátrání. Vývěsní štíty, výlohy a markýzy už příliš dlouho nikdo neumyl či nenaleštil. Hnijící odpadky se kupily v uličkách, kam je lidé vyhazovali, a lákaly k sobě mouchy a krysy, zatímco všechny ostatní odpuzovaly. Na nárožích postávali nebezpeční rabiáti. Kdysi by si to nedovolili – a rozhodně ne s takovou drzostí.

Kde byla Bílá věž, kde byl zákon? Mladí hlupáci se smáli a říkali, že město má problémy vinou obléhání, a jakmile budou vzbouřenci přemoženi, vše se dá do pořádku. Starší lidé vrtěli prošedivělými hlavami a mumlali, že situace nikdy nebyla tak špatná, dokonce ani když před nějakými dvaceti lety obléhali Tar Valon barbarští Aielové.

Kupci si nevšímali mladých ani starých. Měli vlastní problémy, především v Jižním přístavu, kde se obchod s městem vedený po řece téměř zastavil. Statní dělníci se lopotili pod dozorem Aes Sedai se šátkem s červenými třásněmi; používala jedinou sílu, aby uvolnila ochranu a oslabila kámen, zatímco dělníci ho rozbíjeli a tahali pryč.

Muži bušili to prastarých kamenů krumpáči a kladivy a na mohutných rukou s vyhrnutými rukávy jim byly vidět černé chlupy. Jejich pot kapal na skálu a do vody pod ní, jak kopali v základech řetězu, který blokoval přístup do města po řece. Polovinu řetězu nyní tvořil nezničitelný cuendillar, některými nazývaný srdečník. Snaha vyrvat ho a uvolnit a umožnit cestu do města byla vyčerpávající; kamenné zdivo přístavu – velkolepé a silné, tvarované samotnou silou – bylo pouze jednou z viditelnějších obětí tiché války mezi vzbouřeneckými Aes Sedai a těmi, které držely Věž.

Vítr prolétl přístavem, kde postávali zahálející nosiči a sledovali dělníky, jak odštěpují kameny jeden po druhém, až jim zpod nástrojů odletují vločky šedobílého prachu a vznášejí se pak na hladině, kam dopadly. Ti, kteří měli až příliš rozumu – nebo možná příliš málo – šeptali, že taková zlá znamení mohou znamenat pouze jedno. Tarmon Gai’don, Poslední bitva, se určitě rychle blíží.

Vítr odtančil z doků a prolétl nad vysokým bílým opevněním známým jako Zářící hradby. Alespoň zde mohl člověk nalézt čistotu a pozornost v podobě věžové gardy, která stála s luky v rukou na stráži. Lučištníci, hladce oholení a v bílých tabardech bez jediné skvrnky či známek obnošenosti, střežili hradby, nebezpeční a pohotoví jako hadi chystající se k útoku. Tito vojáci neměli v úmyslu nechat během své služby Tar Valon padnout. Tar Valon odrazil každého nepřítele. Trollokové hradby prorazili, ale byli poraženi uvnitř města. Artušovi Jestřábí křídlo se nepodařilo Tar Valon dobýt. Dokonce ani černě zahalení Aielové, kteří pustošili zem během aielské války, se města nikdy nezmocnili. Mnozí prohlašovali, že to bylo velké vítězství. Jiní přemýšleli o tom, co by se bylo bývalo stalo, kdyby Aielové skutečně chtěli vstoupit do města.

Vítr prolétl nad západním ramenem řeky Erinin, nechal ostrov Tar Valon za sebou, minul Alindaerský most, tyčící se do výše napravo, jako by se nepřátelům vysmíval a vyzýval je, aby ho překročili a zemřeli. Za mostem vlétl vítr do samotného Alindaeru, jedné z mnoha vesnic poblíž Tar Valonu. Vesnice byla převážně vylidněná, neboť rodiny prchly přes most hledat útočiště ve městě. Nepřátelská armáda se objevila náhle, bez varování, jako by ji přinesla sněhová bouře. Jen málokdo se tomu divil. Vzbouřeneckou armádu vedly Aes Sedai, a ti, kdo žili v Bílé věži, jen zřídka spekulovali o tom, co Aes Sedai dokáží a nedokáží.

Vzbouřenecká armáda byla připravená, ale nejistá. Více než padesátitisícové vojsko tábořilo v mohutném prstenci stanů kolem menšího ležení Aes Sedai. Mezi vnitřním a vnějším táborem ležela neprodyšná hranice, hranice, která měla v poslední době zadržet muže, zvláště ty, kteří vládli saidínem.

Jeden by si téměř mohl myslet, že vzbouřenci mají v úmyslu utábořit se tu natrvalo. Nad ležením se vznášel duch běžného každodenního života. Všude chvátaly postavy v bílém, některé v oficiálním oděvu novicek, mnohé jiné ve velmi podobném. Při bližším pohledu bylo možné zjistit, že mnohé z nich mají mládí dávno za sebou. Některé už začaly šedivět. Ale mluvilo se o nich jako o „dětech“ a ony poslušně praly prádlo, vyklepávaly rohože a drhly stany za dozoru klidně se tvářících Aes Sedai. A pokud tyhle Aes Sedai neobvykle často zalétaly pohledem k obrysům Bílé věže, mýlil by se ten, kdo by je pokládal za znepokojené nebo nervózní. Aes Sedai se ovládaly. Vždy. Dokonce i nyní, když utrpěly nesmazatelnou porážku: Egwain al’Vere, amyrlinin stolec povstalců, byla zajata a uvězněna ve Věži.

Vítr zatřepotal několika šaty, strhl nějaké pověšené prádlo a spěšně se hnal dál na západ. Na západ, kolem Dračí hory s rozbitým kouřícím vrcholkem. Přes Černé vrchy a nad rozlehlou Caralainskou pastvinou. Tady se chráněné louže sněhu tiskly ke stínům pod rozeklanými převisy nebo vedle příležitostně rostoucích shluků horských kapinic. Už bylo načase, aby přišlo jaro, zimní pokrývkou měly vyrazit nové výhonky a na tenkých vrbových větvích měly vyrašit pupeny. Ve skutečnosti se jen máloco z toho skutečně stalo. Země stále spala, jako kdyby se zadrženým dechem vyčkávala. Nepřirozené horko loňského podzimu se protáhlo až do zimy a postihlo zemi suchem, které vypražilo život ze všeho kromě nejživotaschopnějších rostlin. Když konečně nastala zima, dorazila v podobě sněhových a ledových bouří a neutuchajícího vražedného mrazu. Poté, co nyní zima konečně ustoupila, roztroušení sedláci marně vyhlíželi naději.

Vítr se hnal nad zhnědlou zimní trávou a třásl stále ještě holými větvemi stromů. Když na západě dorazil k zemi známé jako Arad Doman – k hranici označené hřebeny kopců a nízkými vrcholky hor – náhle do něj něco narazilo. Něco neviditelného, něco, co zplodila temnota v dálce na severu. Něco, co směřovalo proti přirozeným větrným proudům. Vítr tím byl pohlcen, poryvem smeten na jih přes nízké vrcholky a hnědá předhůří k panskému domu, odloučenému a vystavěnému z klád na borovicemi zarostlých kopcích ve východním Arad Domanu. Vítr prolétl přes panské sídlo a stany, postavené na širokém otevřeném prostranství před ním, zatřásl borovým jehličím i stanovým plátnem.

Rand al’Thor, Drak Znovuzrozený, stál s rukama za zády a hleděl z okna onoho panského sídla. Stále na ně myslel jako na „ruce“, i když měl nyní jen jednu. Levá paže mu končila pahýlem. Pod prsty zdravé ruky cítil hladkou kůži, zahojenou pomocí saidaru. Přesto měl pocit, jako by tam druhou ruku měl.

Ocel, pomyslel si. Jsem ocel. Tohle se nedá spravit, a tak půjdu dál.

Dům – stavba ze silných borovicových a cedrových klád, postavená ve stylu domanské majetné vrstvy – ve větru sténal a hýbal se. Něco v tom větru páchlo po hnijícím mase. V této době to nebyl neobvyklý pach. Maso se bez varování kazilo, někdy jen pár minut po porážce. Sušení či nasolování nepomáhalo. Byl to dotek Temného a každým dnem sílil. Jak dlouho bude trvat, než bude tak zdrcující, tak olejnatý a odporný jako poskvrnění, které dřív pokrývalo saidín, mužskou polovici jediné síly?

Místnost, v níž stál, byla široká a dlouhá a její vnější zeď tvořily silné klády. Ostatní zdi byly postavené z borovicových prken, které stále ještě slabě voněly po míze a mořidle. Pokoj měl jen skromné vybavení: kožešina na podlaze, nad krbem dva staré zkřížené meče, dřevěný nábytek, místy ještě pokrytý kůrou. Celé místo bylo vyzdobeno tak, aby vypovídalo o tom, že toto je idylický dům v lesích, daleko od rušných, větších měst. Nebyla to samozřejmě chata – na to byl dům příliš velký a luxusní. Útočiště.

„Rande?“ zeptal se tichý hlas. Neobrátil se, ale ucítil, jak se Mininy prsty dotýkají jeho paže. Vzápětí se mu její ruce posunuly k pasu a ucítil její hlavu na paži. Prostřednictvím pouta, které sdíleli, cítil její starost.

Ocel, pomyslel si.

„Vím, že se ti to nelíbí…“ začala Min.

„Větve,“ řekl a kývl ven z okna. „Vidíš ty sosny hned vedle Bašereho tábora?“

„Ano, Rande. Ale…“

„Ohýbají se špatným směrem,“ řekl Rand.

Min zaváhala, a přestože fyzicky nijak nereagovala, pouto k němu doneslo její obavy. Jejich okno bylo v horním poschodí sídla a před ním se třepotaly prapory nad táborem: Randův Dračí praporec a Praporec Světla, a mnohem menší modrý prapor se třemi červenými květy penízovky, který oznamoval přítomnost rodu Bašere. Všechny tři hrdě vlály… ale hned vedle nich se jehličí na borovicích ohýbalo opačným směrem.

„Temný se hýbe, Min,“ řekl Rand. Téměř by si myslel, že je ten vítr výsledkem jeho vlastní přirozenosti ta’veren, ale to, co způsoboval on, bylo vždy možné. Vítr, který vane dvěma různými směry zároveň… no, ve způsobu, jakým se borovice pohybovaly, cítil cosi špatného, i když nedokázal pořádně rozpoznat jehličí. Od útoku toho dne, kdy přišel o ruku, už jeho zrak nebyl jako dřív. Bylo to jako… jako by hleděl skrz vodu na něco překrouceného. Pomalu se to ale zlepšovalo.

Dům byl jedním z dlouhé řady sídel, statků a dalších odlehlých skrýší, které Rand během posledních několika týdnů využil. Po nezdařeném setkání se Semirhage chtěl být neustále v pohybu a skákal z místa na místo. Potřeboval čas na přemýšlení – zvažování – a doufal, že i na zmatení nepřátel, kteří by po něm mohli pátrat. Panské sídlo urozeného pána Algarina v Tearu bylo bohužel zkompromitováno. Škoda, bylo to dobré místo. Rand se však neustále musel pohybovat.

Dole pod ním rozbili Bašereho Saldejci tábor na trávníku u sídla – otevřené travnaté ploše před domem, obklopené řadami borovic a jedlí. Říkat tomu v dnešní době „trávník“ vypadalo jako ironie. Dokonce ještě předtím, než sem vojsko dorazilo, to rozhodně nebyla zelená tráva – ale skvrnitá hnědá plocha se zimní pokrývkou, kterou jen místy váhavě prorůstaly nové výhonky. Ty byly neduživé a žluté a nyní i podupané kopyty a nohama v těžkých botách.

Trávník pokrývaly stany. Z Randova výhodného postavení v horním patře připomínaly úhledné řady malých špičatých stanů čtverce na hrací desce. Vojáci si větru všimli. Někteří ukazovali, jiní se skloněnými hlavami čistili zbroj, nosili koním vědra vody či brousili meče a hlavice kopí. Alespoň to zase nebyli chodící mrtví. Dokonce i nejsrdnatější muži mohli ztratit odvahu, když duchové vstávali z hrobů, a Rand potřeboval, aby tato armáda zůstala silná.

Potřeboval. Už to nebylo o tom, co Rand chtěl nebo co by si přál. Vše, co dělal, se soustředilo jen na potřebu, a co potřeboval nejvíc, byly životy těch, kdo ho následovali. Vojáci, kteří měli bojovat a umírat, připravovat svět na Poslední bitvu. Tarmon Gai’don přicházel. Co potřeboval, bylo, aby všichni byli dostatečně silní na vítězství.

Na prostranství vzadu vlevo, pod malým pahorkem, na němž sídlo stálo, se do země zařezával klikatý potok, z něhož trčelo žluté rákosí a zakrslý dub, který ještě nevyhnal jarní pupeny. Jistě, byl to jen malý potok, ale přesto dobrý zdroj pitné vody pro vojáky.

Vítr za oknem se náhle spravil a prapory sebou šlehly na druhou stranu a začaly vát opačným směrem. Takže to nakonec nebylo jehličí, co válo špatným směrem, ale prapory. Min tiše vydechla a on ucítil její úlevu, třebaže o něj stále měla strach. Tato emoce ji v poslední době neopouštěla. Cítil ji od všech, každého z těch čtyř uzlíků pocitů, které měl zasunuty vzadu v mysli. Tří od žen, kterým dovolil si tam najít místo, a jednoho od ženy, která se mu tam vnutila proti jeho vůli. Jedna z nich se blížila. Aviendha, přicházející s Rhuarkem, aby se s Randem setkali v panském domě.

Všechny čtyři ženy budou litovat svého rozhodnutí se k němu připoutat. Kéž by dokázal litovat svého rozhodnutí jim to dovolit – přinejmenším svého rozhodnutí dovolit to těm třem, které miloval. Pravdou však bylo, že Min potřeboval, potřeboval její sílu a její lásku. Využije ji stejně, jako využil tolik jiných. Ne, neměl v sobě místo pro lítost. Jen si přál, aby stejně snadno dokázal potlačit i pocit viny.

Ilieno! ozval se vzdálený hlas v Randově hlavě. Má lásko… Luis Therin Telamon, Rodovrah, byl dnes poměrně tichý. Rand se pokoušel příliš nepřemýšlet o věcech, které řekla Semirhage toho dne, kdy Rand přišel o ruku. Byla jedna ze Zaprodanců; řekla by cokoli, kdyby si myslela, že to jejímu cíli způsobí bolest.

Mučila celé město, aby se předvedla, zašeptal Luis Therin. Zabila tisíc lidí tisícem různých způsobů, aby viděla, jak se bude lišit jejich křik. Ale málokdy lže. Málokdy.

Rand ten hlas zahnal pryč.

„Rande,“ řekla Min, tišeji než předtím.

Otočil se, aby se na ni podíval. Měla pružnou a štíhlou postavu a on měl často pocit, že se nad ní tyčí. Prstýnky vlasů si zastřihovala na krátko a měly tmavou barvu – ale ne tak tmavou, jako její hluboké, ustarané oči. Jako vždycky se rozhodla obléci si kabátec a nohavice. Dnes měly tmavě zelenou barvu, velice podobný odstín jako jehličí borovic venku. Nicméně, jako by to mělo popřít její výběr šatů, měla oděv ušitý tak, aby zvýrazňoval její postavu. Manžety pokrývala stříbrná výšivka v podobě drobných kvítků a zpod rukávů vykukovala krajka. Slabě voněla levandulí, snad z mýdla, které si v poslední době oblíbila.

Proč si oblékat spodky a přitom se vyšňořit krajkou? Rand se už dávno přestal snažit ženy pochopit. Rozumět jim mu nepomůže dostat se do Šajol Ghúlu. Kromě toho – na to, aby je mohl využít, nepotřeboval ženám rozumět. Zvláště když měly informace, které potřeboval.

Zaťal zuby. Ne, pomyslel si. Ne, jsou hranice, které nepřekročím. Jsou věci, které neudělám dokonce ani já.

„Zase na ni myslíš,“ řekla Min, téměř jako by ho obviňovala.

Často uvažoval nad tím, jestli existuje něco jako pouto, které funguje pouze jedním směrem. Za něco takového by dal hodně.

„Rande, ona patří k Zaprodancům,“ pokračovala Min. „Bez zaváhání by nás všechny zabila.“

„Neměla v úmyslu mě zabít,“ řekl Rand mírně, odvrátil se od Mina a znovu se zahleděl z okna. „Mě by si nechala.“

Min se schoulila. Bolest, starost. Myslela na ten zvrácený mužský a’dam, který Semirhage potají přinesla, když dorazila a vydávala se za Dceru Devíti měsíců. Její přestrojení narušil Kadsuanin ter’angrial, který Randovi umožnil Semirhage poznat. Nebo to alespoň dovolil Luisi Therinovi. Šarvátka skončila tím, že Rand přišel o ruku, ale zajal a uvěznil jednu ze Zaprodanců. Když byl v podobné situaci naposledy, nedopadlo to dobře. Stále nevěděl, kam se Asmodean poděl nebo především proč ten skunk utekl, ale měl podezření, že toho Asmodean hodně prozradil o Randových plánech a činnosti.

Měl jsem ho zabít. Měl jsem je zabít všechny.

Rand přikývl… a pak ztuhl. Byla to myšlenka Luise Therina, nebo jeho vlastní? Luisi Therine, zeptal se Rand v duchu. Jsi tam?

Měl dojem, že zaslechl smích. A nebo to možná byly vzlyky.

Ať shoříš! pomyslel si Rand. Mluv se mnou! Čas se blíží. Potřebuju vědět, co víš ty! Jak jsi uzavřel věznici Temného? Co se pokazilo a proč to ve věznici zanechalo trhliny? Mluv se mnou!

Ano, rozhodně to bylo vzlykání a ne smích. U Luise Therina bylo někdy těžko říct. Rand o mrtvém muži neustále přemýšlel jako o osobě oddělené od sebe samotného, bez ohledu na to, co Semirhage říkala. Očistil saidín! Poskvrnění zmizelo a už se nemohlo jeho mysli dotknout. On se nezblázní.

Pád do konečného šílenství je prý… náhlý.

Opět slyšel její slova, pronášená tak, aby je slyšeli ostatní. Jeho tajemství bylo konečně venku. Min však měla vidění Randa a dalšího muže splynulých v jednoho. Neznamenalo to, že on a Luis Therin jsou dva různí lidé, dva jednotlivci nucení sdílet jedno tělo?

Neznamená žádný rozdíl, že ten hlas je skutečný, řekla Semirhage. Vlastně to situaci jenom zhoršuje…

Rand sledoval skupinu šesti vojáků, jak kontroluje řadu koní, která stála uvázaná podél pravé strany trávníku, mezi poslední řadou stanů a stromy. Jedno po druhém jim prohlíželi kopyta.

Rand na své šílenství nedokázal myslet. Také nemohl myslet na to, co Kadsuane dělá se Semirhage. Takže mu zbývaly jen jeho plány. Sever a východ musejí být jako jeden. Západ a jih musejí být jako jeden. Dva musejí být jako jeden. To byla odpověď, kterou dostal od podivných tvorů za dveřmi z červeného kamene. Bylo to jediné, čím se mohl řídit.

Sever a východ. Musí ty země přinutit k míru, ať se jim to líbí nebo ne. Na východě dosáhl nejasné rovnováhy, když měl tak či onak pod kontrolou Illian, Mayene, Cairhien a Tear. Na jihu vládli Seančané, kteří ovládali Altaru, Amadicii a Tarabon. Pokud budou postupovat tím směrem, mohli by brzy získat Murandy. Takže zůstával Andor a Elain.

Elain. Byla vzdálená, daleko na východě, ale on v hlavě přesto cítil její emoce. Na takovou dálku se toho nedalo rozpoznat mnoho, ale měl dojem, že Elain cítí… úlevu. Znamenalo to, že její boj o moc v Andoru pokračuje dobře? Co ta vojska, která ji oblehla? A co mají ti Hraničáři za lubem? Opustili své posty, spojili se a vydali se na pochod na jih, aby našli Randa, ale nijak nevysvětlili, co od něj chtějí. Byli to jedni z nejlepších vojáků na západ od Páteře světa. Jejich pomoc bude v Poslední bitvě neocenitelná. Ale opustili severní země. Proč?

Protivilo se mu však konfrontovat je, neboť se bál, že by to mohlo znamenat další boj. Boj, který si v tuto chvíli nemohl dovolit. Světlo! Myslel by si, že ze všech lidí by se mohl právě na Hraničáře spolehnout, že ho podpoří proti Stínu.

Na tom nezáleželo, ne v tuto chvíli. Na většině území měl mír nebo něco, co se tomu blížilo. Snažil se nemyslet na nedávno uklidněnou vzpouru, která se proti němu zvedla v Tearu, nebo na nestálé hranice se seančanskými zeměmi nebo na intriky cairhienské šlechty. Pokaždé, když si myslel, že má některý stát zajištěný, to vypadalo, jako by se tucet jiných rozpadl. Jak může přinést mír lidem, kteří ho odmítají přijmout?

Mininy prsty na jeho paži se sevřely těsněji a on se zhluboka nadechl. Dělal, co mohl, a pro tuto chvíli měl dva cíle. Mír v Arad Domanu a příměří se Seančany. Slova, která si vyslechl za dveřmi, byla nyní jasná: nemohl bojovat zároveň se Seančany i s Temným. Musel Seančanům zabránit v postupu, dokud Poslední bitva neskončí. A potom je všechny může spálit Světlo.

Proč Seančané ignorovali jeho žádosti o setkání? Rozhněvalo je, že zajal Semirhage? Nechal sul’dam jít. Nevypovídalo to o jeho dobré vůli? Arad Doman by jeho úmysly dokázal. Kdyby dokázal ukončit boj na Almothské pláni, mohl by Seančanům ukázat, že to se svou nabídkou míru myslí vážně. Přinutil by je to pochopit!

Rand se zhluboka nadechl a zahleděl se na to, co se děje venku. Osm tisíc Bašereho vojáků vztyčovalo špičaté stany a kolem trávníku hloubilo příkop a stavělo val. Narůstající tmavě hnědé opevnění kontrastovalo se bílými stany. Rand nařídil aša’manům pomoci s kopáním, a i když pochyboval, že je ta obyčejná práce baví, ohromně to celou věc urychlilo. Kromě toho měl Rand podezření, že si – stejně jako on – potají vychutnávají jakýkoli důvod, aby drželi saidín. Viděl jejich malou skupinku v tuhých černých kabátech, kolem níž se obtáčelo tkanivo, jak hloubí další kus země. V ležení jich bylo deset, i když jen Flinn, Naeff a Narišma byli plně vycvičení aša’manové.

Saldejci, oblečení v krátkých kabátech, pracovali rychle, starali se o koně a stavěli hlídky. Jiní lopatami nabírali hlínu z hromady navršené aša’many a vršili z ní val. Rand viděl v tvářích mnoha Saldejců s orlími nosy nespokojenost. Nelíbilo se jim rozbíjet tábor v zalesněné oblasti, dokonce i když na něm borovice rostly tak řídce jako na tomhle úbočí. Stromy ztěžovaly jízdní útok a mohly ukrýt blížícího se nepřítele.

Samotný Davram Bašere pomalu projížděl ležením a zpod hustého kníru štěkal rozkazy. Vedle něj kráčel urozený pán Tellaen, zavalitý muž v dlouhém kabátě a s tenkým domanským knírem. Byl to Bašereho známý.

Tím, že Randovi poskytl útočiště, na sebe bral urozený pán Tellaen riziko; poskytnout přístřeší vojákům Draka Znovuzrozeného mohlo být považováno za zradu. Ale kdo by ho tady mohl potrestat? V Arad Domanu vládl chaos a trůn ohrožovalo několik vzbouřeneckých frakcí. A pak zde byl velký domanský generál Rodel Ituralde a jeho překvapivě účinná válka proti Seančanům na jihu.

Stejně jako jeho muži se i Bašere pohyboval beze zbroje, v krátkém modrém kabátě. Také měl na sobě své oblíbené pytlovité kalhoty, zastrčené do po kolena vysokých bot. Co si Bašere myslel o tom, že se chytil do Randovy pavučiny ta’veren? O tom, že pokud už se přímo neprotiví vůli své královny, přinejmenším ji nepříjemně obchází? Jak je to dlouho, co se hlásil své právoplatné vládkyni? Nesliboval Randovi, že mu jeho královna rychle poskytne podporu? Před kolika měsíci to bylo?

Já jsem Drak Znovuzrozený, pomyslel si Rand. Já zruším všechny smlouvy a sliby. Dřívější oddanost už není důležitá. Důležitý je jen Tarmon Gai’don. Tarmon Gai’don a služebníci Stínu.

„Zajímalo by mě, jestli tady najdeme Graendal,“ řekl Rand zamyšleně.

„Graendal?“ zeptala se Min. „Proč myslíš, že by tu mohla být?“

Rand potřásl hlavou. Asmodean tvrdil, že je Graendal v Arad Domanu, ačkoli to už bylo před mnoha měsíci. Byla zde stále? Připadalo mu to pravděpodobné; byla to jedna z mála významnějších zemí, v nichž by mohla být. Graendal si s oblibou zřizovala skryté mocenské základny daleko od míst, kde se schovávali ostatní Zaprodanci; neusadila by se v Andoru, Tearu nebo Illianu. Ani by se nenechala polapit v zemích na jihu, ne když tam teď probíhala seančanská invaze.

Někde bude mít skryté útočiště. Tak pracovala. Nejspíš v horách, na odlehlém místě, někde tady na severu. Nemohl si být jistý, že je v Arad Domanu, i když podle toho, co o ní věděl, mu to připadalo správné. Podle toho, co o ní věděl Luis Therin.

Ale byla to jen možnost. Bude opatrný a bude na ni číhat. O každého Zaprodance, kterého se zbaví, bude Poslední bitva snazší. Bylo by…

K zavřeným dveřím se přiblížily tiché kroky.

Rand pustil Min, oba se prudce obrátili a Rand sáhl po meči – což teď bylo marné gesto. Kvůli ztrátě ruky, třebaže se nejednalo o ruku, v níž držel meč, by byl při boji se zkušeným protivníkem zranitelný. Dokonce i když měl saidín, který představoval mnohem mocnější zbraň, jako první instinktivně sahal po meči. Bude to muset změnit. Jednoho dne by ho to mohlo zabít.

Dveře se otevřely a dovnitř vešla Kadsuane, sebevědomá jako kterákoli královna na svém dvoře. Byla to hezká žena, s tmavýma očima a ostře řezanou tváří. Šedé vlasy měla vyčesané do drdolu, na němž visel tucet drobných zlatých ozdob – každá z nich byla ter’angrial nebo angrial. Měla na sobě jednoduché šaty z hrubé vlny, přepásané žlutým opaskem a se žlutou výšivkou na límečku. Samotné šaty byly zelené, což nebylo neobvyklé, neboť to byla barva jejího adžah. Rand měl někdy pocit, že její přísná tvář – bezvěká, tak jako u každé Aes Sedai, která dostatečně dlouho používala jedinou sílu – by se lépe hodila do červeného adžah.

Povolil ruku na meči, třebaže jej nepustil. Prsty se dotýkal látkou ovinuté rukojeti. Zbraň byla dlouhá a mírně zakřivená a lakovaná pochva byla pomalovaná dlouhým klikatým drakem v červené a zlaté barvě. Vypadala, jako by ji vyrobili přímo pro Randa – a přesto byla staletí stará, odkrytá teprve nedávno. Je to zvláštní, že ji našli právě teď, pomyslel si, a darovali mi ji a naprosto si neuvědomovali, co drží…

Okamžitě si na meč zvykl. Když se ho dotýkal, připadalo mu to správné. Nikomu neřekl, dokonce ani Min, že tu zbraň poznal. A kupodivu ne díky vzpomínkám Luise Therina – ale díky Randovým vlastním.

Kadsuane doprovázelo několik dalších. Nyneivu očekával; v této době často Kadsuane doprovázela, jako kočka konkurentku, kterou přistihla, jak pronikla na její území. Nejspíš to dělala pro něj. Bez ohledu na to, co tvrdila, tmavovlasá Aes Sedai nikdy tak úplně nepřestala být vědmou z Emondovy Role a nikdy nedarovala nic nikomu, o němž si myslela, že špatně nakládá s někým pod její ochranou. Pokud to samozřejmě nebyla sama Nyneiva, kdo s někým zle nakládal.

Dnes na sobě měla šedé šaty se žlutou šerpou, zakrývající opasek – slyšel, že je to nová domanská móda – a dle zvyklostí na čele červenou tečku. Měla dlouhý zlatý náhrdelník a tenký zlatý pásek, doplněné odpovídajícími náušnicemi a prsteny, vše vykládané velkými rudými, zelenými a modrými drahokamy. Ty klenoty byly ter’angrialy, či spíše některé z nich, a také angrialy, podobně jako ty, které nosila Kadsuane. Rand občas slýchával Nyneivu mumlat, že její ter’angrialy se s těmi křiklavými kameny nehodí k jejím šatům.

Zatímco Nyneivina přítomnost nebyla překvapením, Aliviina ano. Rand netušil, že je bývalá damane zapojená do… sbírání informací. Nicméně se předpokládalo, že je v jediné síle dokonce ještě silnější než Nyneiva, tak ji sem možná přivedly jako podporu. Šlo-li o Zaprodance, jeden nemohl být nikdy dost opatrný.

Alivia měla vlasy prokvetlé bílými prameny a byla o něco vyšší než Nyneiva. Ta bílá v jejích vlasech byla vypovídající – u ženy, která vládla jedinou silou, znamenala bílá nebo šedá vysoký věk. Velmi vysoký. Alivia tvrdila, že je čtyři století stará. Dnes na sobě bývalá damane měla nápadně červené šaty, jako by se pokoušela vyvolat konflikt. Většina damane zůstávala po sundání obojku plachá. Ne tak Alivia – měla v sobě horlivost skoro jako bělokabátník.

Cítil, jak Min tuhne, a také její nelibost. Alivia nakonec Randovi pomůže zemřít. To bylo jedno z Mininých vidění – a Minina vidění se nikdy nemýlila. Až na to, že říkala, že se mýlila ohledně Moirain. Třeba to znamenalo, že on nebude muset…

Ne. Cokoli, co ho nutilo přemýšlet o tom, že Poslední bitvu přežije, cokoli, co mu dávalo naději, bylo nebezpečné. Musel být dostatečně tvrdý a přijmout to, co se pro něj chystá. Dostatečně tvrdý na to, aby zemřel, až nastane čas.

Říkal jsi, že můžeme zemřít, ozval se Luis Therin vzadu v jeho hlavě. Slíbil jsi to!

Kadsuane mlčky přešla místností, nalila si pohár kořeněného vína, které stálo na servírovacím stolku vedle postele. Pak se posadila do jednoho z křesel z cedrového dřeva. Alespoň se nedožadovala toho, aby jí víno nalil. Nad něco takového rozhodně nebyla povznesena.

„No, tak co ses dozvěděla?“ zeptal se, odešel od okna a také si nalil pohár vína. Min přešla k posteli – s rámem z cedrových klád a jen částečně oloupaným čelem namořeným do tmavě narudlé hnědé barvy – a posadila se s rukama v klíně. Bedlivě Alivii sledovala.

Kadsuane při Randově ostrém tónu pozvedla obočí. Vzdychl a potlačil nelibost. Požádal ji, aby se stala jeho rádkyní, a souhlasil s jejími podmínkami. Min tvrdila, že se od Kadsuane bude muset naučit něco důležitého – to bylo další vidění – a po pravdě řečeno, nejednou mu byly její rady užitečné. Stála i za ty neustálé požadavky na slušné chování.

„Jak šel výslech, Kadsuane Sedai?“ zeptal se mírnějším hlasem.

Usmála se pro sebe. „Docela dobře.“

„Docela dobře?“ vyprskla Nyneiva. Ona Kadsuane slušné chování neslibovala. „Ta ženská je nesnesitelná!“

Kadsuane upila vína. „Zajímalo by mě, co jiného by člověk mohl od jedné ze Zaprodanců čekat, dítě. Měla spoustu času na to, aby si nacvičila… nesnesitelnost.“

„Rande, ta… kreatura je šutr,“ obrátila se k němu Nyneiva. „Vyslýcháme ji celé dny a dostaly jsme z ní sotva jednu užitečnou větu! Nedělá nic jiného, než nám vysvětluje, jak jsme druhořadý a opožděný, a občas jenom tak utrousí, že nás nakonec všechny zabije.“ Nyneiva zvedla ruku ke svému dlouhému copu – ale zastavila se ještě předtím, než za něj zatahala. V tom se zlepšovala. Rand uvažoval, proč se vůbec namáhá, vzhledem k tomu, jak očividná byla její nálada.

„Přes ty její dramatické řeči,“ kývla Kadsuane k Nyneivě, „má ta holka rozumný náhled na situaci. Pche! Když jsem říkala ‚docela dobře‘, měl sis to přeložit jako ‚tak dobře, jak bys mohl čekat, s ohledem na naše nešťastná omezení‘. Není možné zavázat umělci oči, a pak být překvapený, že nemá co malovat.“

„Tohle není umění, Kadsuane,“ prohlásil Rand suše. „Je to mučení.“ Min si s ním vyměnila pohled a on ucítil její starosti. Starosti o něj? Jeho nikdo nemučí.

Truhla, zašeptal Luis Therin. Měli jsme zemřít v té truhle. Pak… pak by bylo po všem.

Kadsuane usrkávala víno. Rand to svoje neochutnal – už věděl, že koření je tak silné, až byl nápoj nepoživatelný. Lepší tohle než druhá možnost.

„To ty po nás chceš výsledky, kluku,“ řekla Kadsuane. „A přesto nám odpíráš nástroje, které k jejich dosažení potřebujeme. Ať tomu říkáš mučení, výslech nebo pečení, já tomu říkám pošetilost. Kdybys nám dovolil…“

„Ne!“ zavrčel Rand a mávl na ni rukou… pahýlem… „Nebudete jí vyhrožovat nebo ubližovat.“

Čas strávený v temné truhle, když ho vytahovali ven a opakovaně bili. Nedovolí, aby se ženou, kterou má v moci, zacházeli stejně. Dokonce ani s jednou ze Zaprodanců. „Můžete ji vyslýchat, ale některé věci nedovolím.“

Nyneiva nakrčila nos. „Rande, ona je jedna ze Zaprodanců, neuvěřitelně nebezpečná!“

„Tu hrozbu si uvědomuju,“ prohlásil Rand rezolutně a zvedl pahýl, který dřív býval jeho levou rukou. Kovově zlaté a červené tetování v podobě draka ve světle lampy zajiskřilo. Hlavu drakovi pohltil oheň, který Randa málem zabil.

Nyneiva se zhluboka nadechla. „Ano, dobře, tak teda musíš vidět, že by na ni normální pravidla neměly platit!“

„Řekl jsem ne!“ prohlásil Rand. „Budete ji vyslýchat, ale neublížíte jí!“ Ne ženě. Uchovám si alespoň tenhle střípek světla. Už jsem způsobil smrt a zármutek příliš mnoha ženám.

„Pokud to tak chceš, kluku,“ řekla Kadsuane stroze, „pak to tak bude. Ale nefňukej, když z ní nedokážeme vytáhnout ani to, co měla včera k snídani, natož polohu ostatních Zaprodanců. Jeden by se až divil, proč chceš s touhle fraškou vůbec pořád pokračovat. Možná bychom ji prostě měli předat Bílé věži a hotovo.“

Rand se odvrátil. Venku už byli vojáci hotoví s úvazišti pro koně. Vypadala dobře. Rovnoběžná a rovná a koně měli právě dost místa.

Předat ji Bílé věži? To se nikdy nestane. Kadsuane nepustí Semirhage z drápů, dokud nedostane odpovědi, které chce. Venku stále foukal vítr a před očima mu vlály prapory.

„Předat ji Bílé věži, říkáš?“ zeptal se a ohlédl se zpátky do místnosti. „Které Bílé věži? Svěřila bys ji Elaidě? Nebo jsi myslela ty druhé? Pochybuju, že by Egwain potěšilo, kdybych jí hodil na krk jednu ze Zaprodanců. Egwain by klidně mohla nechat Semirhage jít a místo toho zajmout mě. Přinutit mě pokleknout před spravedlností Bílé věže a zkrotit mě, aby si mohla udělat další zářez na opasku.“

Nyneiva se zamračila. „Rande! Egwain by nikdy…“

„Je amyrlin,“ přerušil ji a jedním douškem vypil pohár vína. Bylo přesně tak odporné, jak si pamatoval. „Aes Sedai až do morku kostí. Jsem pro ni jen další figurka.“

Ano, řekl Luis Therin. Musíme se od nich ode všech držet dál. Odmítly nám pomoct, víš. Odmítly! Řekly, že můj plán je příliš hazardní. Takže mi zůstala jen stovka rytířů, neměli jsme žádné ženy k vytvoření kruhu. Zrádkyně! Je to jejich vina. Ale… ale to já jsem zabil Ilienu. Proč?

Nyneiva něco říkala, ale Rand si jí nevšímal. Luisi Therine? Promluvil k hlasu. Co jsi to udělal? Ženy vám nepomohly? Proč?

Luis Therin však opět začal vzlykat a jeho hlas se vzdálil.

„Řekni mi to!“ zaječel Rand a odhodil pohár. „Ať shoříš, Rodovrahu. Mluv se mnou!“

V místnosti nastalo ticho.

Rand zamrkal. Nikdy… nikdy se nepokusil na Luise Therina mluvit nahlas, když ho mohli ostatní slyšet. A oni to věděli. Semirhage mluvila o hlase, který slyšel, odbyla Randa, jako by byl jen obyčejný šílenec.

Rand zvedl ruku a prohrábl si vlasy. Nebo se o to pokusil… ale použil ruku, na níž měl jen pahýl, a to nebylo k ničemu.

Světlo! pomyslel si. Přestávám se ovládat. Polovinu času nevím, který hlas je můj a který jeho. To se mělo zlepšit, potom, co jsem očistil saidín! Měl jsem být v bezpečí…

Ne v bezpečí, zamumlal Luis Therin. Už jsme byli šílení. Už se to nedá vrátit. Začal se chichotat, ale smích se změnil ve vzlyky.

Rand se rozhlédl po pokoji. Min měla v tmavých očích tak ustaraný pohled, že se musel odvrátit. Alivia – která celou výměnu názorů o Semirhage sledovala těma pronikavýma očima – vypadala, že toho ví až moc. Nyneiva to konečně vzdala a tahala se za cop. Kadsuane ho pro jednou za výbuch nepokárala. Místo toho prostě jen upíjela víno. Jak mohla tu břečku pít?

Ta myšlenka byla banální. Směšná. Chtěl se rozesmát. Jenomže mu z úst nevyšel žádný zvuk. Nedokázal už se ani suše zasmát. Světlo! Už v tom nedokážu pokračovat. Moje oči vidí jako v mlze, ruku mám upálenou a staré rány na boku se otevírají, kdykoli udělám cokoli namáhavějšího, než je dýchání. Jsem vysušený jako příliš užívaná studna. Musím to tady dodělat a dostat se do Šajol Ghúlu.

Jinak ze mě nezbude nic, co by mohl Temný zabít.

To nebyla myšlenka, která by ho rozesmála; ta způsobila zoufalství. Avšak Rand neplakal, protože ocel plakat nemůže.

V tuto chvíli to vypadalo, že Luis Therin dokáže plakat za ně za oba.

KAPITOLA 2 - Podstata bolesti

KAPITOLA 2

PODSTATA BOLESTI

Egwain se narovnala, zadek v plamenech nyní již důvěrně známé agónie z vydatného výprasku z rukou správkyně novicek. Cítila se jako koberec, z něhož právě někdo vyklepával prach. Navzdory tomu si klidně uhladila bílé suknice, pak se obrátila k zrcadlu v místnosti a beze spěchu si vytřela slzy z koutků očí. Tentokrát v každém oku jediná slza. Usmála se na svůj obraz a obě její já na sebe spokojeně kývla.

Na stříbřitém povrchu zrcadla se odrážela malá místnost s dřevěným obložením za ní. Bylo to strohé místo, v rohu stála masivní stolička s tmavým a vyhlazeným sedátkem po letech a letech užívání. Kompaktní stůl plný silných svazků, patřících správkyni novicek. Úzký stůl přímo za Egwain byl zdobený nějakým vyřezáváním, ale jeho kožené čalounění bylo mnohem méně elegantní. Mnoho mladších novicek – a nemálo přijatých – se přes ten stolek ohnulo a přijalo trest za neposlušnost. Egwain si téměř dokázala představit, že tmavá barva stolu byla způsobena od opakovaného zmáčení slzami. I ona sama jich zde mnoho prolila.

Dnes však žádnou. Jen dvě slzy, a ani jedna z nich jí nestekla po tváři. Ne že by ji to nebolelo; měla pocit, že jí bolestí hoří celé tělo. Vskutku, čím déle vzdorovala silám v Bílé věži, tím byly tresty přísnější. Ale jak byly výprasky stále častější a bolestivější, narůstalo i Egwainino odhodlání vytrvat. Ještě se jí nepodařilo obejmout a přijmou bolest tak, jak to uměli Aielové, ale cítila, že už je blízko. Aielové se dokázali smát i při nejkrutějším mučení. No, ona se dokázala při vstávání usmát.

Každá rána, kterou dostala, každá bolest, kterou trpěla, představovala vítězství. A vítězství bylo vždy důvodem ke štěstí, bez ohledu na to, jak moc utrpěla vaše pýcha nebo vás pálila kůže.

Vedle stolu za Egwain stála samotná správkyně novicek a odrážela se v zrcadle. Silviana zamračeně hleděla dolů na kožený řemen, který držela v rukách. Její bezvěká pravidelná tvář vypadala mírně zmateně; zírala na řemen, jako by někdo zíral na nůž, který odmítá řezat. Nebo na lampu, která nechce svítit.

Ta žena patřila k červenému adžah, kterážto skutečnost se odrážela na lemování jejích prostých šedých šatů a šátku s třásněmi, který měla přehozený přes ramena. Byla vysoká a statná a černé vlasy měla stažené do drdolu. Egwain ji v mnoha směrech považovala za dokonalou správkyni novicek. Dokonce i když Egwain v absurdně velkém množství případů potrestala. Možná právě proto. Silviana konala svou povinnost. Světlo ví, že v poslední době bylo ve Věži málo takových, o nichž by se dalo říci totéž!

Silviana vzhlédla a setkala se s Egwaininým pohledem v zrcadle. Rychle položila řemen a potlačila všechny emoce ve tváři. Egwain se klidně otočila.

Silviana si povzdechla, což bylo nezvyklé. „Kdy to vzdáš dítě?“ zeptala se. „Musím říct, že už jsi svůj názor prokázala docela obdivuhodně, ale musíš vědět, že tě budu dál trestat, dokud se nepodvolíš. Pořádek je třeba udržovat.“

Egwain spolkla ohromení. Správkyně novicek s Egwain málokdy mluvila, když nešlo o příkazy nebo pokárání. Nicméně byly zde nějaké praskliny, než…

„Pořádek, Silviano?“ zeptala se Egwain. „Tak jako všude jinde ve Věži?“

Silviana sevřela rty do úzké čárky. Obrátila se a udělala si poznámku do knihy. „Uvidíme se ráno. Jdi se navečeřet.“

Důvodem ranního trestu bude to, že Egwain správkyni novicek oslovila bez uctivého „Sedai“ na konci. A pravděpodobně proto, že obě věděly, že se Egwain před odchodem neukloní.

„Vrátím se ráno,“ řekla Egwain, „ale večeře musí počkat. Dostala jsem příkaz dnes při večeři obsluhovat Elaidu.“ Střetnutí se Silvianou se protáhlo – Egwain s sebou přinesla docela dlouhý seznam prohřešků – a teď už nebude mít čas se najíst. Její žaludek si při té vyhlídce stěžoval.

Silviana na kratičký okamžik dala najevo nějaký cit. Bylo to překvapení? „A nic jsi mi o tom předtím neřekla?“

„A kdyby ano, změnilo by to něco?“

Na tu otázku Silviana neodpověděla. „Pak se tedy najíš poté, co obsloužíš amyrlin. Nechám pokyny správkyni kuchyní, aby ti schovala nějaké jídlo. Když vezmu v úvahu, jak často nyní podstupuješ léčení, dítě, budeš muset jíst. Nechci, aby ses z nedostatku potravy zhroutila.“

Přísná, ale spravedlivá. Škoda, že si našla cestu zrovna k červeným. „Dobře,“ řekla Egwain.

„A po jídle,“ pokračovala se zvednutým prstem Silviana, „se za mnou vrátíš kvůli domu, že se chováš neuctivě vůči amyrlininu stolci. Pro tebe to nikdy nebude prostě jen ‚Elaida‘, dítě.“ Vrátila se ke své tlusté knize a dodala: „Kromě toho, Světlo ví, v jakém maléru dnes večer budeš.“

Když Egwain vyšla z malého pokoje – a vstoupila do široké chodby z šedého kamene a se zelenými a červenými dlaždicemi na podlaze – přemýšlela o poslední poznámce. Možná to, co dala Silviana najevo, když slyšela o Egwainině návštěvě Elaidy, nebylo překvapení. Možná to byl soucit. Až se Egwain Elaidě postaví, stejně jako všem ostatním ve Věži, nebude Elaida reagovat mile.

Byl to důvod, proč se Silviana rozhodla povolat Egwain po jídle k poslednímu výprasku? Vzhledem k tomu, jaké Silviana vydala příkazy, se od Egwain bude vyžadovat, aby se před trestem najedla, dokonce i kdyby na ní Elaida navršila další výprasky.

Byla to malá laskavost, ale Egwain za ni byla vděčná. Vydržet každodenní tresty bylo dost těžké i bez vynechávání jídla.

Jak předpokládala, přistoupily k ní dvě červené sestry – Katerina a Barasine. Katerina držela bronzový pohár. Další dávka ločidla. Zdálo se, že se Elaida chce ujistit, že Egwain během jídla neusměrní ani pramínek. Egwain si pohár bez námitek vzala a jediným douškem ho vypila a pocítila slabou, avšak charakteristickou chuť máty. Nenuceně podala pohár zpátky Katerině a žena neměla jinou možnost než si ho vzít. Téměř jako by byla královským šenkem.

Egwain do Elaidiných komnat nezamířila okamžitě. Díky příliš dlouhému trestu, který se protáhl až do večeře, paradoxně získala chvilku volna – a nechtěla přijít dřív, neboť to by ukazovalo úctu k Elaidě. Místo toho otálela s Katerinou a Barasine za dveřmi správkyně novicek. Přijde jistá osoba navštívit pracovnu?

V dálce v chodbě kráčely po zelených a červených dlaždicích malé hloučky sester. Vrhaly kolem sebe kradmé pohledy, jako když se zajíc chystá vyplížit na mýtinu, aby se napásl, ale zároveň se bojí dravce ukrytého ve stínech. Sestry nyní ve věži vždy nosily šátky a nikdy nechodily samy. Některé dokonce držely sílu, jako by se bály, že je tady v samotné Věži přepadnou lapkové.

„Máte z toho radost?“ uvědomila si Egwain svůj hlas. Pohlédla na Katerinu a Barasine; obě byly shodou okolností členkami skupiny, která Egwain polapila.

„Co to mělo znamenat, dítě?“ zeptala se Katerina chladně. „Mluvit na sestru, aniž bys předtím byla tázána? Tak moc dychtíš po dalším trestu?“ Měla na sobě okázale mnoho červené; zářivě karmínové šaty prolamované černou. Vodopád lehce zvlněných vlasů jí spadal na záda.

Egwain si výhrůžky nevšímala. Co víc by jí mohly udělat? „Nech na chvíli toho hašteření, Katerino,“ řekla, zatímco sledovala, jak je míjí skupinka žlutých, které při spatření červených zrychlily. „Nech chvíli tu autoritativní pózu a výhrůžky. Nech to být a podívej se. Jsi na to pyšná? Po celá staletí nebyla ve Věži amyrlin pozvednutá z červeného adžah. A teď, když jste konečně dostaly šanci, vámi zvolená vůdkyně udělala Věži tohle. Ženy, které se nepodívají do očí těm, které důvěrně neznají, sestry, které chodí ve skupinách. Adžah se chovají, jako by spolu byla ve válce!“

Katerina při těch slovech nakrčila nos, ale vytáhlá Barasine zaváhala a ohlédla se přes rameno na skupinku žlutých, spěchajících chodbou, z nichž se několik ohlíželo po obou červených.

„Tohle není vina amyrlin,“ řekla Katerina. „Tohle udělaly ty tvoje hloupé rebelky a jejich zrada!“

Moje rebelky? pomyslela si Egwain a v duchu se usmála. Takže teď už je spíš považuješ za „moje“, než abys mě měla za ubohou přijatou, kterou napálily? To je pokrok.

„Byly jsme to my, kdo sesadil stávající amyrlin?“ zeptala se Egwain. „Byly jsme to my, kdo obrátil strážce proti strážci nebo komu se nepodařilo zadržet Draka Znovuzrozeného? Vybraly jsme si my amyrlin, která tak lační po moci, že nařídila, aby jí postavili vlastní palác? Ženu, kvůli které každá sestra přemýšlí, jestli příště přijde o šátek právě ona?“

Katerina neodpověděla, jako by si uvědomila, že by se neměla dohadovat s obyčejnou novickou. Barasine stále se široce rozevřenýma očima sledovala vzdalující se žluté. Měla znepokojený pohled.

„Myslela bych,“ pokračovala Egwain, „že by červené neměly Elaidu chránit, ale měly by být jejími nejvášnivějšími kritiky. Protože Elaidin odkaz bude váš vlastní. Pamatujte na to.“

Katerina se na ni podívala planoucíma očima a Egwain potlačila chuť se přikrčit. Možná, že to poslední prohlášení bylo příliš přímé.

„Dnes večer se budeš hlásit u správkyně novicek, dítě,“ sdělila jí Katerina. „A vysvětlíš jí, jak jsi prokázala neúctu sestře i samotné amyrlin.“

Egwain udržela jazyk za zuby. Proč plýtvala časem ve snaze přesvědčit červené?

Letité dřevěné dveře za ní se zabouchly, až Egwain nadskočila a ohlédla se přes rameno. Goblény po obou stranách se lehce zavlnily a pak uklidnily. Egwain si neuvědomila, že nechala při odchodu pootevřené dveře. Poslouchala Silviana jejich rozhovor?

Už nemohla otálet. Vypadalo to, že Alviarin dnes večer nedorazí. Kde je? Vždycky přicházela pro trest přibližně v dobu, kdy Egwain skončila. Egwain zavrtěla hlavou a vydala se chodbou. Obě červené ji následovaly – postupně s ní byly stále častěji, chodily za ní, sledovaly ji, neustále… kromě okamžiků, kdy Egwain kvůli výcviku vstoupila do obydlí jiného adžah. Snažila se chovat, jako by obě sestry byly spíš čestný doprovod než žalářnice. Také se pokoušela ignorovat rozbolavělý zadek.

Všechno nasvědčovalo tomu, že Egwain svou válku proti Elaidě vyhrává. Dříve toho dne, při obědě, Egwain slyšela novicky, jak si mezi sebou šeptají o neuvěřitelném nezdaru, který Elaida utrpěla při snaze udržet Randa v zajetí. Od oněch událostí uběhlo již několik měsíců a mělo to být tajné. A pak tu byly ty řeči o aša’manech, kteří vytvářejí pouta se sestrami, které byly vyslány je zničit. Další Elaidin úkol, o němž neměl nikdo vědět. Egwain podnikala kroky pro to, aby obyvatelky Věže na tato selhání nezapomněly, stejně jako na Elaidino protizákonné zacházení se Šemerin.

Ať kolovaly mezi novickami jakékoli řeči, Aes Sedai je také slyšely. Ano, Egwain vítězila. Začínala však ztrácet pocit uspokojení, který předtím z tohoto vítězství měla. Kdo by mohl mít radost z pohledu na Aes Sedai, které se rozpadají jako staré plátno? Koho by potěšilo, že je Tar Valon, nejvznešenější z velkolepých měst, plný odpadků? Jakkoli Egwain Elaidou opovrhovala, nedokázala jásat nad tak neschopným vedením, jaké amyrlinin stolec předváděl.

A dnes večer bude čelit přímo Elaidě. Egwain pomalu kráčela chodbami tak, aby nedorazila předčasně. Jak by měla postupovat při večeři? Během devíti dnů, kdy byla zpátky ve Věži, Egwain Elaidu ani nezahlédla. Posluhovat té ženské bude nebezpečné. Pokud Elaidu urazí jen o chloupek víc, mohly by ji poslat na popraviště. Ale přesto se nemohla hloupě usmívat a podbízet. Před tou ženskou se neskloní, ani kdyby ji to mělo stát život.

Egwain zabočila za roh a prudce se zastavila, až téměř klopýtla. Chodba nečekaně končila kamennou zdí, pokrytou nástěnnou mozaikou ze zářivých dlaždiček. Byl to obraz dávné amyrlin, sedící ve zdobeném zlatém křesle a varovně natahující ruku ke králům a královnám. Tabulka dole sdělovala, že jde o zobrazení Caraighan Maconar, jak ukončuje rebelii v Mosadorinu. Egwain obraz matně poznávala; když ho viděla naposledy, visel na stěně věžové knihovny. Ale když ho tam viděla, nebyla amyrlinina tvář jako krvavá maska. Mrtvá těla visící z útesů tam taky nebyla zobrazená.

Katerina se zastavila vedle Egwain a zbledla. Nikdo rád nemluvil o nepřirozeném způsobu, jakým místnosti a chodby ve Věži měnily místa. Změny sloužily jako vážná připomínka toho, že hádky o autoritu jsou ve srovnání s důležitějšími, strašnými potížemi ve světě podružné. Tohle bylo poprvé, kdy Egwain viděla, že se nejen pohnula chodba, ale i změnil obraz. Temný byl v pohybu a i samotný vzor se otřásal.

Egwain se obrátila a vydala se od přemístěné nástěnné mozaiky pryč. Nyní se na ty problémy nedokázala soustředit. Podlahu jste vydrhli do čista tak, že jste si nejdřív vybrali jedno místo a pustili se do práce. Ona si místo vybrala. Bílá věž musela být spojena.

Tato oklika si naneštěstí vyžádá víc času. Egwain zdráhavě zrychlila krok; nechtěla přijít příliš brzy, ale ani pozdě. Její dvě strážkyně také spěchaly. Rychlým krokem kráčely se šustícími sukněmi zpět několika chodbami, po nichž přišly. Cestou Egwain zahlédla Alviarin, jak se sklopenou hlavou rychle zahýbá za roh a míří do pracovny správkyně novicek. Takže si přece jen jde pro trest. Co ji zdrželo?

O dvě zatáčky a jedno schodiště později Egwain procházela prostorem červeného adžah, protože to nyní byla nejrychlejší cesta nahoru do amyrlininých komnat. Na stěnách visely červené nástěnné koberce, zdůrazněné karmínovými dlaždicemi na podlaze. Ženy, které se pohybovaly po chodbách, měly téměř uniformně strohý výraz a přes ramena a paže pečlivě přehozené šátky. Tady, ve vlastním adžah, kde by se měly cítit sebevědomě, vypadaly nejistě a podezíravě, dokonce i vůči služebnictvu, které chvátalo kolem s plamenem Tar Valonu na prsou. Egwain procházela chodbami a přála si, aby nemusela tolik spěchat, neboť při tom vyhlížela ustrašeně. Nedalo se s tím nic dělat. Uprostřed Věže vyšla po několika schodištích a nakonec dorazila do chodby, která vedla ke komnatám amyrlin.

Byla tak zaneprázdněná povinnostmi novicek a výukou, že neměla příliš času myslet na setkání s falešnou amyrlin. Tohle byla žena, která sesadila Siuan, žena, která bila Randa, a žena, která přivedla samotné Aes Sedai na pokraj zhroucení. Elaida musí poznat Egwainin hněv, musí být ponížena a zostuzena! Ona…

Egwain se zastavila před Elaidinými pozlacenými dveřmi. Ne.

Snadno si ten výjev dokázala představit. Rozzuřená Elaida a Egwain, kterou zavřou do temných kobek pod Věží. Čemu by to prospělo? Ona se té ženě nemohla postavit, ještě ne. To by vedlo jen ke krátkodobému uspokojení, následovanému zdrcující prohrou.

Ale Světlo, poklonit se Elaidě taky nemůže! Amyrlin nic takového nedělá!

Nebo… ne. Amyrlin dělá, co je třeba. Co bylo důležitější? Bílá věž, nebo Egwainina pýcha? Jediný způsob, jak tuhle bitvu vyhrát, bylo nechat Elaidu myslet si, že to ona vyhrává. Ne… Ne, jediný způsob, jak vyhrát, bylo nechat Elaidu, ať si myslí, že žádná bitva není.

Dokáže se Egwain chovat slušně tak dlouho, aby přežila tento večer? Nebyla si tím jistá. Nicméně potřebovala odejít od večeře s tím, že Elaida bude mít dojem, že má vše v rukou, že je Egwain dostatečně zastrašená. Nejlepší cesta, jak toho dosáhnout a přitom si udržet trochu hrdosti, bude neříkat vůbec nic.

Ticho. To bude dnes večer její zbraň. Egwain se zatvrdila a zaklepala.

První překvapení bylo, když jí dveře otevřela Aes Sedai. Neměla na to Elaida sloužící? Egwain sestru nepoznala, ale bezvěká tvář byla zřejmá. Podle šátku patřila žena k šedým a byla štíhlá, s plným poprsím. Zlatohnědé vlasy jí spadaly do půlky zad a v očích měla výraz štvance, jako by v nedávné době byla pod velkým tlakem.

Elaida seděla vevnitř. Egwain se ve dveřích zarazila a zahleděla se dovnitř na svou soupeřku, poprvé od chvíle, kdy s Nyneivou a Elain odjely z Bílé věže honit černé adžah, což byl zlomový okamžik, od něhož jako kdyby uběhla věčnost. Elaida, krásná a sošná, jako by ztratila trochu své přísnosti. Sebejistě seděla a slabě se usmívala, jako by myslela na nějaký žert, který chápe jen ona. Její křeslo vypadalo téměř jako trůn, vyřezávané, pozlacené a namalované červenou a bílou. U stolu bylo prostřeno ještě jedno místo, patrně pro bezejmennou šedou sestru.

Egwain nikdy předtím amyrlininy komnaty nenavštívila, ale dokázala si představit, jak mohly vypadat Siuaniny. Prosté, a přesto ne strohé. Právě tak dost výzdoby, aby bylo vidět, že je to obydlí někoho významného, ale aby to zároveň neodvádělo pozornost. Za Siuan by všechno sloužilo nějakému účelu – možná několika účelům najednou. Stoly s tajnými přihrádkami. Nástěnné koberce sloužící jako mapy. Zkřížené meče nad krbem, které byly nabroušené pro případ, že by je strážci potřebovali.

Nebo to možná byla jen její obrazotvornost. Ať tak či onak, nejenže si Elaida pro sebe vybrala jiné pokoje; její výzdoba byla pozoruhodně drahá. Ještě nebyly vyzdobeny všechny prostory – povídalo se, že toho má ve svých pokojích každým dnem víc – ale na tom, co zde už bylo, se zjevně vůbec nešetřilo. Na stěnách a ze stropu visely nové hedvábné brokáty, všechny červené. Tairenský koberec pod nohama zobrazoval letící ptáky a byl tak jemně tkaný, že bylo téměř možné splést si ho s malbou. Po celé místnosti byly roztroušené kusy nábytku v tuctu různých stylů a provedení, všechny bohatě vyřezávané a vykládané slonovinou. Tady vinné hrozny, támhle oblý vyvýšený vzor nebo propletení hadi.

Co ji ale rozčílilo víc než marnotratnost, byla štóla, kterou měla Elaida přehozenou přes ramena. Měla pruhy v šesti barvách. Ne v sedmi, ale šesti! Ačkoli si Egwain sama adžah nezvolila, vybrala by si zelené. To ale nijak nezabránilo tomu, aby při pohledu na štólu, kde chyběla modrá, nepocítila příval hněvu. Nikdo prostě jen tak nerozpustil jedno z adžah, ani když to byl amyrlinin stolec!

Egwain však držela jazyk za zuby. Toto setkání bylo o přežití. Egwain dokázala pro dobro Věže snášet bolestivé rány. Dokáže snášet i Elaidinu aroganci?

„Žádné pukrle?“ zeptala se Elaida, když Egwain vešla do místnosti. „Říkaly, že jsi paličatá. Dobrá tedy, až večeře skončí, navštívíš správkyni novicek a informuješ ji o této chybě. Co na to říkáš?“

Že jsi pro tuto Věž nákaza stejně ohavná a ničivá, jako kterákoli nemoc, která v minulosti napadla město a jeho obyvatele. Že jsi…

Egwain odtrhla pohled od Elaidina. A – se zahanbením, které jí z toho rozechvívalo kosti – sklonila hlavu.

Elaida se zasmála, neboť očividně to gesto pochopila správně. „Po pravdě, čekala jsem, že s tebou budou větší potíže. Vypadá to, že Silviana ví, jak plnit své povinnosti. To je dobře; dělala jsem si starosti, že se stejně jako v poslední době hodně jiných ve Věži ulejvá. Tak do práce. Nehodlám čekat na večeři celou noc.“

Egwain zaťala pěsti, ale nic neřekla. U zadní stěny stál dlouhý servírovací stůl s několika stříbrnými podnosy, z jejichž nablýskaných klenutých vík kapala voda, která se odpařila z horkého obsahu. Také zde byla stříbrná polévková mísa. Stranou postávala blízko dveří šedá sestra. Světlo! Ta žena byla vyděšená. Egwain jen výjimečně viděla sestru s takovým výrazem. Co bylo příčinou?

„No tak, Meidani,“ řekla Elaida šedé. „Budeš tam postávat celý večer? Posaď se.“

Egwain zakryla okamžik ohromení. Meidani? Byla jednou z těch, které Šeriam s ostatními poslaly špehovat Bílou věž! Zatímco Egwain prověřovala obsah jednotlivých podnosů, kradmo se ohlédla. Meidani došla k menšímu a méně zdobenému křeslu po Elaidině boku. Chodila šedá k večeři vždycky takhle naparáděná? Na krku se jí třpytily smaragdy a její šaty tlumeně zeleného odstínu byly z nejdražšího hedvábí a zdůrazňovaly ňadra, která by na jiné ženě vypadala průměrně, ale na Meidanině štíhlém těle působila bujně.

Beonin říkala, že šedé sestry varovala, že Elaida o jejich špehování ví. Tak proč Meidani z Věže neutekla? Co ji tady drželo?

Teď alespoň její vyděšený výraz dával smysl. „Meidani,“ řekla Elaida, zatímco upíjela z poháru vína, „dneska jsi nějaká pobledlá. Chodíš dost na slunce?“

„Trávím spoustu času nad historickými záznamy, Elaido,“ odpověděla Meidani nejistým hlasem. „Zapomněla jsi?“

„Ach ano, to je pravda,“ řekla Elaida zadumaně. „Bude dobré vědět, jak se v minulosti nakládalo se zrádci. Useknutí hlavy mi připadá jako příliš snadný a jednoduchý trest. Pro ty, kdo rozdělují naši Věž, kdo staví svoje odpadlictví na odiv, bude třeba opravdu mimořádná odměna. Dobře, pokračuj v pátrání.“

Meidani se usadila s rukama v klíně. Kdokoli jiný než Aes Sedai by si musel setřít pot z čela. Egwain zamíchala polévku ve stříbrné míse naběračkou, kterou svírala tak silně, až jí zbělely klouby na prstech. Elaida to věděla. Věděla, že Meidani je špeh, a přesto tu ženu pozvala na večeři. Aby si s ní pohrála.

„Pospěš si, děvče,“ obořila se Elaida na Egwain.

Egwain zvedla mísu, jejíž držadla jí hřála do rukou, a přešla k malému stolku. Naplnila misky nahnědlým vývarem, v němž plavaly královské žampiony. Podle vůně byla polévka tak opepřená, že v ní jakákoli jiná chuť zcela zanikne. Tolik jídla se kazilo, že by polévka byla bez koření nepoživatelná.

Egwain pracovala mechanicky, jako kolo vozu, které se valí za tažným volem. Nemusela se rozhodovat; nemusela reagovat. Prostě jen pracovala. Pečlivě naplnila misky polévkou, pak zvedla košík s chlebem a na každý malý porcelánový talířek na chléb jeden – ne moc okoralý – položila. Pak se vrátila se dvěma malými okrouhlými kousky másla, které několika pohyby nože rychle ale přesně odřízla z větší hroudy. Nestrávily jste spoustu času jako dcera hostinského, aniž byste se naučily řádně servírovat jídlo.

I při práci to v ní vřelo. Každý krok byl agónie, a ne kvůli stále ještě pálícímu zadku. Bylo to zvláštní, ale fyzická bolest se nyní zdála bezvýznamná. Byla druhotná v porovnání s bolestí mlčení, s bolestí způsobenou tím, že se té ohavné ženské, tak vznosné, tak naduté, nemůže postavit.

Zatímco obě ženy začínaly jíst polévku – a ostentativně ignorovaly moly v chlebu – Egwain ustoupila ke straně místnosti a zůstala tam škrobeně stát s rukama sepjatým před sebou. Elaida k ní zalétla pohledem a usmála se, neboť zjevně viděla další projev podřízenosti. Ve skutečnosti se Egwain neodvažovala hýbat, neboť se bála, že jakákoli činnost by skončila tím, že dá Elaidě facku. Světlo, ale bylo to těžké!

„Co se povídá tady ve Věži, Meidani?“ zeptala se Elaida a namáčela si přitom chléb v polévce.

„Já… nemám moc času poslouchat…“

Elaida se předklonila. „No tak, jistě něco víš. Máš uši a dokonce i šedé určitě drbou. Co říkají o těch vzbouřenkyních?“

Meidani ještě víc zbledla. „Já… Já…“

„Hmm,“ řekla Elaida. „Nepamatuju si, že bys byla tak nechápavá, když jsme byly novicky, Meidani. Za posledních pár týdnů na mě neděláš dobrý dojem; začínám uvažovat, proč ti vůbec daly šátek. Možná na tvoje ramena v první řadě vůbec nepatří.“

Meidani vytřeštila oči.

Elaida se na ni usmála. „Ale ne, jen tě škádlím, dítě. Pusť se zase do jídla.“

Žertovala! Žertovala o tom, jak ženě ukradla šátek a ponížila ji tak, že dotyčná utekla z Věže. Světlo! Co se to s Elaidou stalo? Egwain se s tou ženou už setkala a Elaida jí připadala jako přísná, ale ne tyranská. Moc lidi mění. Vypadalo to, že v Elaidině případě jí pozice amyrlinina stolce vzala přísnost a vážnost a nahradily je opojný pocit moci a krutost.

Meidani zvedla oči. „Já… slyšela jsem sestry, jak vyjadřují obavy kvůli Seančanům.“

Elaida to odbyla mávnutím ruky, zatímco usrkávala polévku. „Pche. Jsou příliš daleko, než aby pro nás představovali nebezpečí. Zajímalo by mě, jestli tajně pracují pro Draka Znovuzrozeného. Tak či tak, mám podezření, že řeči o nich jsou značně přehnané.“ Elaida pohlédla na Egwain. „Je pro mě zdrojem neustálého pobavení, že někteří věří všemu, co slyší.“

Egwain nedokázala promluvit. Stěží by dokázala vyprsknout. Co by si Elaida myslela o těch „přehnaných“ řečech, kdyby jí Seančané hodili kolem jejího pitomého krku studený a’dam? Egwain ten obojek občas cítila na kůži, svědící věc, s níž nešlo pohnout. Občas jí ještě stále bylo slabě nevolno, když se svobodně pohybovala, jako by cítila, že by měla být zamčená, připoutaná ke zdi prostou kovovou smyčkou.

Věděla, o čem se jí zdálo – a že jsou to prorocké sny. Seančané zaútočí na samotnou Bílou věž. Elaida očividně její varování brala na lehkou váhu.

„Ne,“ řekla Elaida a pokynula Egwain, ať přinese další naběračku polévky. „Tihle Seančané nejsou problém. Skutečné nebezpečí představuje naprostý nedostatek poslušnosti, který předvádějí Aes Sedai. Co budu muset udělat, abych ty hloupé řeči zarazila? Kolik sester bude muset činit pokání, než uznají mou autoritu?“ Opřela se a zaťukala lžičkou o misku s polévkou. Egwain u servírovacího stolku zvedla polévkovou mísu a ze stříbrného držáku naběračku.

„Ano,“ přemítala Elaida, „kdyby byly sestry poslušné, nebyla by Věž rozdělená. Ty vzbouřenkyně by poslechly, místo aby se pošetile rozprchly jako hejno ptáků. Kdyby byly sestry poslušné, byl by Drak Znovuzrozený v našich rukou a už dávno bychom se vypořádali s těmi strašnými muži, co se cvičí v té jejich ‚Černé věži‘. Co myslíš, Meidani?“

„Já… poslušnost je jistě důležitá, Elaido.“

Elaida zavrtěla hlavou, zatímco jí Egwain nalévala naběračkou polévku do misky. „Tohle by připustil každý, Meidani. Ptala jsem se, co by se mělo udělat. Naštěstí mám nápad. Nepřipadá ti divné, že se tři přísahy vůbec nezmiňují o poslušnosti vůči Bílé věži? Sestry nemohou lhát, nemohou vyrobit zbraň, kterou by jeden člověk zabil druhého, a s výjimkou sebeobrany nemohou proti jiným použít sílu jako zbraň. Ty přísahy mi vždy připadaly příliš volné. Proč ne přísaha poslušnosti vůči amyrlin? Kdyby ten jednoduchý slib byl součástí nás všech, jaké bolesti a potížím jsme se mohly vyhnout? Možná je načase provést nějaké úpravy.“

Egwain zůstala nehybně stát. Kdysi sama dobře nechápala, jak jsou tři přísahy důležité. Měla tušení, že mnoho mladších a přijatých novicek jejich užitečnost zpochybňuje. Avšak naučila se, jako musí každá Aes Sedai, jak jsou důležité. To tři přísahy dělaly Aes Sedai. To díky jim Aes Sedai dělaly, co bylo nejlepší pro svět, a navíc bránily před obviňováním.

Změnit je… nu, to by byla neslýchaná katastrofa. Elaida by to měla vědět. Falešná amyrlin se prostě jen vrátila k polévce, usmívala se a nepochybně rozmítala nad čtvrtou přísahou, vyžadující poslušnost. Copak nechápala, jak by to podkopalo samotnou Věž? Změnilo by to amyrlin z vůdce na tyrana!

V Egwain vřel hněv a valila se z něj pára jako z polévky, kterou držela. Tahle ženská, tahle… stvůra! Ona byla příčinou problémů v Bílé věži, ona způsobila rozštěpení na vzbouřence a oddané. Ona Randa zajala a týrala ho. Ona byla pohroma!

Egwain cítila, jak se třese. Jindy by vybuchla a vmetla Elaidě pravdu. Ta z ní toužila vytrysknout ven a Egwain ji stěží zadržovala.

Ne! pomyslela si. Když to udělám, moje bitva skončí. Prohraju válku.

Egwain tedy udělala to jediné, co ji napadlo, aby se zarazila. Pustila polévku na podlahu.

Nahnědlá tekutina se rozprskla po jemném koberci s poletujícími červenými, žlutými a zelenými ptáky. Elaida zaklela, vyskočila z křesla a ucouvla před rozlitou polévkou. Nic z ní jí nepotřísnilo šaty, což byla škoda. Egwain klidně popadla ze servírovacího stolku utěrku a začala rozlitou polévku stírat.

„Ty pitomé nemehlo!“ obořila se na ni Elaida.

„Omlouvám se,“ řekla Egwain. „Přála bych si, aby se to nestalo.“ A to byla pravda. Přála si, aby se nic z tohoto večera nestalo. Přála si, aby Elaida nevelela; přála si, aby se Věž bývala nikdy nerozdělila. Přála si, aby nebyla nucena vylít polévku na podlahu. Ale udělala to. A tak se s tím na kolenou snažila vypořádat.

Elaida ukazovala na koberec a chrlila ze sebe: „Ten koberec má větší cenu než celá tvoje vesnice, divoženko! Meidani, pomoz jí!“

Šedá vůbec nic nenamítla. Přeběhla kolem a popadla kbelík ledové vody, v němž se chladilo víno, a pospíšila si zpátky na pomoc Egwain. Elaida došla ke dveřím na opačném konci pokoje, aby zavolala sloužící.

„Pošli pro mě,“ zašeptala Egwain, když si k ní Meidani klekla, aby jí pomohla vyčistit koberec.

„Cože?“

„Pošli pro mě, abys mi dala pokyny,“ řekla Egwain tiše s pohledem upřeným na Elaidu, která k nim stála zády. „Musíme si promluvit.“

Egwain měla původně v úmyslu se salidarským špehům vyhýbat a nechat Beonin, ať předává její zprávy. Měla však příliš mnoho otázek. Proč Meidani neutekla z Věže? Co špehové chystají? Dostala Elaida i další a zdeptala ji stejně jako Meidani?

Meidani se podívala na Elaidu a pak zpátky na Egwain. „Možná to tak někdy nevypadá, ale pořád jsem Aes Sedai, děvče. Nemůžeš mi rozkazovat.“

„Já jsem tvoje amyrlin, Meidani,“ řekla Egwain klidně, zatímco ždímala utěrku nasáklou polévkou do džbánu. „A raději by sis to měla pamatovat. Pokud nechceš, abys místo tří přísah slibovala, že budeš Elaidu navěky poslouchat.“

Meidani na ni pohlédla a pak se přikrčila, když Elaida pronikavým jekotem přivolávala služebnictvo. Ta ubožačka zjevně v poslední době zažívala těžké časy.

Egwain jí položila ruku na rameno. „Elaidu je možné sesadit, Meidani. Věž se znovu sjednotí. Postarám se, aby se to stalo, ale musíme si zachovat odvahu. Pošli pro mě.“

Meidani zvedla oči a pozorně si Egwain prohlížela. „Jak… jak to děláš? Povídá se, že tě trestají třikrát nebo čtyřikrát denně, že tě mezitím musí léčit, aby tě mohly zbít znovu. Jak to můžeš vydržet?“

„Vydržím to, protože musím,“ odpověděla Egwain a spustila ruku. „Tak jako my všechny děláme, co musíme. Chápu, že zůstávat tady a sledovat Elaidu, je těžké, ale věz, že o tvé práci víme a oceňujeme ji.“

Egwain nevěděla, jestli sem Meidani opravdu poslaly, aby špehovala Elaidu, ale bylo vždy lepší, když si žena myslela, že její utrpení má nějaký smysl. Jak se zdálo, řekla správnou věc, protože Meidani se napřímila, sebrala se a přikývla. „Děkuji ti.“

Elaida se vracela a za ní tři sloužící.

„Pošli pro mě,“ nařídila šeptem znovu Egwain. „Jsem jedna z mála v téhle Věži, kdo má dobrou výmluvu, proč se pohybuje mezi prostory různých adžah. Můžu pomoct uzdravit, co bylo zlomeno, ale budu potřebovat tvoji pomoc.“

Meidani zaváhala, ale pak přikývla. „Dobře.“

„Ty!“ obořila se Elaida na Egwain. „Ven! Chci, abys Silvianě řekla, aby tě seřezala jako nikdy žádnou jinou! Chci, aby tě potrestala, pak tě na místě vyléčila a zpráskala znovu! Běž!“

Egwain vstala a podala utěrku jednomu ze sluhů. Pak zamířila ke dveřím.

„A nemysli si, že ti ta tvoje nešikovnost dovolí utéct povinnostem,“ pokračovala za ní Elaida. „Vrátíš se a posloužíš mi někdy jindy. A jestli rozliješ byť jen jedinou kapku, nechám tě na týden zavřít v kobce bez oken a světla. Rozumíš?“

Egwain vyšla z pokoje. Byla tahle ženská vůbec kdy skutečná Aes Sedai, která se umí ovládat?

Nicméně samotná Egwain se také neovládla. Nikdy se neměla nechat dohnat tak daleko, že byla nucena pustit polévku. Podcenila, jak nesnesitelná dokáže Elaida být, ale už se to znovu nestane. Při chůzi se uklidňovala, vydechovala a nadechovala se. Vztek jí nijak neprospěje. Neměli jste vztek na lišku, která vám lozí na dvůr a žere slepice. Prostě jste nastražili past a zvířete se zbavili. Hněv nebyl k ničemu.

S rukama stále slabě načichlýma pepřem a kořením kráčela do nejnižšího patra Věže, k jídelně novicek vedle hlavní kuchyně. Během posledních devíti dní Egwain v těch kuchyních často pracovala; od všech novicek se vyžadovalo, aby vykonávaly domácí práce.

Vůně toho místa – dřevěné uhlí a kouř, vařící se polévky a ostrá neparfémovaná mýdla – jí připadaly dobře známé. Vlastně se příliš nelišily od kuchyně v hostinci jejího otce v Dvouříčí.

Místnost s bílými stěnami byla prázdná a stoly opuštěné, ačkoli na jednom z nich ležel malý podnos zakrytý poklopem, aby jídlo nevystydlo. Byl tam i její polštář, který tu nechaly novicky, aby změkčil tvrdou lavici. Egwain došla k lavici, ale jako vždy si polštáře nevšímala, ačkoli byla za to gesto vděčná. Posadila se a sundala poklop z jídla. Naneštěstí našla jen misku stejné nahnědlé polévky. Nebyla zde ani stopa po pečeni, šťávě nebo dlouhých fazolích dělaných na másle, které tvořily další část Elaidiny večeře.

Přesto to bylo jídlo a Egwainin žaludek byl za ně vděčný. Elaida jí nenařídila jít si pro trest okamžitě, takže Silvianin příkaz, že se má nejdřív najíst, dostal přednost. Nebo to přinejmenším stačilo jako argument na ochranu.

Jedla tiše a o samotě. Polévka byla opravdu kořeněná a chutnala po pepři stejně hodně, jako voněla, ale Egwain to nevadilo. Jinak byla polévka vlastně docela dobrá. Také Egwain nechali pár krajíčků chleba, i když z konce bochníku. Celkově vzato to nebylo špatné jídlo pro někoho, kdo myslel, že možná nedostane nic.

Egwain zamyšleně jedla a poslouchala Laras a umývačky nádobí, jak ve vedlejší místnosti při práci bouchají hrnci, a překvapovalo ji, jak je klidná. Změnila se; něco na ní bylo jiné. To, že sledovala Elaidu, že konečně čelila ženě, která byla po celé ty měsíce její soupeřkou, ji přinutilo podívat se na to, co dělá, v jiném světle.

Představovala si, že podkope Elaidino postavení a zmocní se Bílé věže zevnitř. Nyní si uvědomila, že Elaidu vůbec podrývat nemusí. Ta ženská byla zcela schopná udělat to sama. Ano, Egwain si dokázala představit reakci přísedících a sester v čele jednotlivých adžah, až Elaida oznámí svůj úmysl změnit tři přísahy!

Elaida nakonec padne, ať už s Egwaininou pomocí nebo bez ní. Egwaininou povinností jakožto amyrlin bylo ten proces urychlit – ale zároveň udělat vše, co může, aby udržela Věž a její obyvatelky pohromadě. Nemohly si dovolit další tříštění. Její povinností bylo zadržet chaos a zkázu, která jim všem hrozí, a znovu Věž spojit. Když dojídala polévku a posledním kouskem vytírala misku do sucha, uvědomila si, že musí udělat cokoli, co může, aby pro sestry ve Věži byla silou. Čas se velice krátil. Co Rand bez vedení dělá světu? Kdy Seančané zaútočí na sever? Budou se muset prosekat Andorem, aby se dostali k Tar Valonu, a jakou zkázu to přinese? Určitě má trochu času znovu skovat Věž dohromady, než přijde útok, ale nesmí jím plýtvat.

Egwain odnesla nádobí do kuchyně a sama ho umyla, čímž si od rázné správkyně kuchyní vysloužila pochvalné přikývnutí. Poté zamířila nahoru do Silvianiny pracovny. Potřebovala mít trest rychle za sebou; stále měla v úmyslu dnes večer navštívit Leanu, jak bylo jejím zvykem. Egwain zaklepala, pak vstoupila a našla Silvianu, jak sedí u stolu a ve světle dvou stříbrných lamp listuje mohutným svazkem. Když Egwain vešla, Silviana si založila stránku červenou plátěnou záložkou, a pak knihu zavřela. Na ošumělých deskách stálo Úvahy o roznícení plamene, dějiny vzestupu různých amyrlin. Zvláštní.

Egwain se usadila na stoličku před stolem – aniž sebou škubla, když okamžitě ucítila ostrou bolest na zadku – a klidně vylíčila večerní události, přičemž pominula skutečnost, že mísu s polévkou upustila schválně. Řekla však, že ji upustila poté, co Elaida mluvila o odvolání a změně tří přísah.

Silviana se při tom tvářila velice zamyšleně.

„Nuže,“ řekla Aes Sedai, zvedla se a vzala si řemen, „amyrlin promluvila.“

„Ano, promluvila jsem,“ řekla Egwain, vstala a s vytaženou suknicí se přehnula přes stůl k výprasku.

Silviana na chvíli zaváhala a pak započalo bití. Egwain kupodivu vůbec netoužila křičet. Samozřejmě to bolelo, ale ona prostě nedokázala ječet. Jak byl celý ten trest směšný!

Vzpomněla si na bolest, kterou cítila, když viděla sestry chodit po chodbách a navzájem se sledovat s obavami, podezíravostí a nedůvěrou. Vzpomněla si na agónii, kterou cítila, když posluhovala Elaidě a držela při tom jazyk za zuby. A vzpomněla si na čirý děs při představě, že by všechny ve Věži byly vázány přísahou poslouchat takovou tyranku.

Egwain si vzpomněla na lítost, kterou cítila k ubohé Meidani. S žádnou sestrou by se nemělo takto zacházet. Uvěznění byla jedna věc. Ale takto ženu ubít, pohrávat si s ní, naznačovat, jaké mučení se chystá? To bylo nesnesitelné.

Každá z těch věcí působila Egwain bolest, nůž do hrudi, který probodne srdce. Zatímco výprask pokračoval, uvědomila si, že nic, co by mohly udělat jejímu tělu, se nikdy nevyrovná bolesti v duši, kterou cítí při pohledu na to, jak Bílá věž trpí pod Elaidinou rukou. Ve srovnání s tím duševním utrpením bylo bití směšné.

A tak se začala smát.

Nebyl to nucený smích. Nebyl to vzdorovitý smích. Byl to nevěřícný smích. Nedůvěřivý. Jak si mohly myslet, že bít ji něco vyřeší? Bylo to směšné!

Bití ustalo. Egwain se obrátila. Tohle přece nemohlo být všechno!

Silviana ji pozorovala s ustaraným výrazem. „Dítě?“ zeptala se. „Jsi v pořádku?“

„Je mi docela dobře.“

„Víš… víš to jistě? Na co myslíš?“

Ona se domnívá, že jsem se pod tím náporem zlomila, uvědomila si Egwain. Bije mě a já se tomu směju.

„Moje myšlenky jsou v pořádku,“ řekla Egwain. „Nesměju se, protože jsem se zlomila, Silviano. Směju se, protože je absurdní mě bít.“

Ženin výraz se zachmuřil.

„Copak to nevidíš?“ zeptala se Egwain. „Necítíš tu bolest? Tu agónii, když sleduješ, jak se Věž kolem tebe hroutí? Copak se s tím dá srovnat nějaký výprask?“

Silviana neodpověděla.

Chápu to, pomyslela si Egwain. Neuvědomila jsem si, co Aielové dělají. Myslela jsem si, že jen musím být tvrdší, a to mě naučí smát se bolesti. Ale to vůbec není o tvrdosti. To není síla, co mě nutí se smát. Je to pochopení.

Nechat Věž padnout, nechat Aes Sedai selhat – bolest z toho by ji zničila. Musela to zastavit, neboť ona byla amyrlinin stolec.

„Nemohu odmítnout tě potrestat,“ řekla Silviana. „To si uvědomuješ.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Egwain. „Ale prosím, jedno mi připomeň. Co jsi to říkala o Šemerin? Proč Elaidě prošlo, že jí sebrala šátek?“

„Protože to Šemerin přijala,“ odvětila Silviana. „Chovala se sama k sobě, jako by o šátek skutečně přišla. Nebránila se.“

„Já neudělám stejnou chybu, Silviano. Elaida si může říkat, co chce. Ale to nezmění, kým jsem já nebo kým je kterákoli z nás. Dokonce i když se pokusí změnit tři přísahy, některé se tomu vzepřou, ty, které se drží toho, co je správné. A tak, když mě biješ, biješ amyrlinin stolec. A to by mělo být dostatečně zábavné, aby nás to obě rozesmálo.“

Trest pokračoval a Egwain objala bolest, vtáhla ji do svého nitra a posoudila ji jako bezvýznamnou a čekala, až trest skončí.

Má toho hodně na práci.

KAPITOLA 3 - Cesty cti

KAPITOLA 3

CESTY CTI

Aviendha se se svými sestrami oštěpu a několika zvědy Pravé krve krčila na vrcholku nízkého travnatého pahorku a hleděla dolů na uprchlíky. Byl to ubohý spolek, tihle domanští mokřiňané, se špinavými tvářemi, které už měsíce neviděly potní stan, a na kost vyhublými dětmi, které byly tak hladové, že už ani nedokázaly plakat. Jedna ubohá mula táhla mezi stovkou namáhavě kráčejících lidí jediný dvoukolák; co se nevešlo do vozíku, lidé nesli. Ani jednoho nebylo moc. Plahočili se na severovýchod po stezce, která se ani nedala nazvat cestou. Možná tím směrem stála vesnice. Možná jen prchali před nejistotou přímořských zemí.

Kopcovitá krajina nebyla zarostlá, až na malé hájky, které zde sem tam rostly. Uprchlíci Aviendhu a její společníky neviděli, navzdory tomu, že nebyli ani sto kroků od nich. Nedokázala pochopit, jak mohou být mokřiňané tak slepí. Copak se nedívali, nevšimli si ničeho zvláštního na horizontu. Nechápali, že když cestují tak blízko vrcholku, vlastně tím zvědům přímo nabízejí, aby je špehovali? Než se ke kopci vůbec přiblížili, měli si ho zajistit vlastními zvědy.

Bylo jim to jedno? Aviendha se zachvěla. Jak vám mohly být jedno oči, které vás pozorují, oči, které mohou patřit muži nebo Děvě držící oštěp? Tak moc dychtili probudit se ze snu? Aviendha se nebála smrti, ale byl velký rozdíl mezi přijímáním smrti a touhou po ní.

Města, pomyslela si, ty jsou problém. Města byla páchnoucí, podebraná místa, jako vředy, které se nikdy nezahojí. Některá byla lepší než jiná – Elain odvedla s Caemlynem úžasnou práci – ale téměř ve všech se nashromáždilo příliš mnoho lidí a naučili se tam, jak pohodlně žít na jednom místě. Kdyby tihle uprchlíci byli zvyklí cestovat a naučili se používat nohy spíše než se spoléhat na koně, jak to mokřiňané často dělávali, nebylo by pro ně tak těžké svá města opustit. U Aielů byli řemeslníci vycvičení, aby se dokázali bránit, a děti dokázaly celé dny přežít ze země, a dokonce i kováři byli schopní rychle překonávat velké vzdálenosti. Celý klan dokázal do hodiny vyrazit na pochod a vše potřebné nést na zádech.

Mokřiňané byli nepochybně divní. Přesto jí uprchlíků bylo líto. Ta emoce ji překvapila. Přestože nebyla bezcitná, své povinnosti měla jinde, u Randa al’Thora. Neměla důvod cítit zármutek pro skupinu mokřiňanů, s nimiž se nikdy předtím nesetkala. Avšak čas, který strávila se svou první sestrou, Elain Trakandovnou, ji naučil, že ne všichni mokřiňani jsou měkcí a slabí. Jen většina z nich. Starat se o ty, kdo se nedokáží postarat sami o sebe, v sobě mělo ji.

Aviendha pozorovala uprchlíky a snažila se je vidět, jak by to udělala Elain, ale stále měla problém pochopit Elainin způsob velení. Nebylo to jednoduché vedení skupiny Děv při nájezdu – to bylo instinktivní a účinné. Elain by v těch uprchlících nehledala známky nebezpečí nebo skryté vojáky. Elain by za ně cítila odpovědnost, dokonce i kdyby to nebyli její vlastní lidé. Našla by způsob, jak jim poslat jídlo, možná by pomocí vlastních vojáků zajistila místo, kde by se mohli usadit – a tím by kus této země získala pro sebe.

Kdysi by Aviendha tyto myšlenky přenechala kmenovým náčelníkům a správkyním střech. Ona však už nebyla Děva a smířila se s tím. Nyní žila pod jinou střechou. Styděla se, že té změně vzdorovala tak dlouho.

S tím však měla problém. Jaká jí teď zbývala čest? Už nebyla Děva a ani tak úplně moudrá. Celá její identita náležela oštěpům, její já bylo vkováno do jejich oceli tak jistě jako uhlík, který je posiloval. Od dětství vyrůstala v jistotě, že se stane Far Dareis Mai. A skutečně, připojila se k Děvám, jakmile to šlo. Byla hrdá na svůj život a na své sestry oštěpu. Sloužila by svému kmeni a klanu až do dne, kdy ji nakonec oštěp zabije a ona vykrvácí svou poslední vodu na vyprahlou půdu Trojí země.

Toto nebyla Trojí země a ona zaslechla nějaké algai’d’siswai přemítat, zda se tam Aielové kdy vrátí. Jejich život se změnil. Ona změnám nedůvěřovala. Nedaly se zahlédnout nebo probodnout; byly tišší než kterýkoli zvěd, víc smrtící než jakýkoli zabiják. Ne, nikdy jim nevěřila, ale přijme je. Naučí se Elaininým způsobům a jak myslet jako náčelník.

Ona ve svém novém životě najde čest. Nějak.

„Tihle nejsou hrozba,“ zašeptal Heirn, který se s muži Pravé krve krčil vedle Děv.

Rhuark uprchlíky ostražitě sledoval. „Mrtví kráčejí,“ řekl kmenový náčelník Taardadů, „a lidé podléhají Oslepitelovu zlu a jejich krev je zkažená jako voda ve špatné studni. Tohle můžou být chudáci, co utíkají před pustošivou válkou. Nebo můžou být něco jiného. Budeme se od nich držet dál.“

Aviendha se zahleděla na stále se vzdalující zástup uprchlíků. Nemyslela si, že má Rhuark pravdu; tohle nebyli duchové nebo nestvůry. Na těch bylo vždy… něco špatného. Zanechávali v ní svědivý pocit, jako kdyby se na ni někdo chystal zaútočit.

Přesto byl Rhuark moudrý. Ve Trojí zemi, kde i malá větévka mohla zabít, se člověk naučil být opatrný. Skupina Aielů vyklouzla z vršku pahorku a zamířila na pláň pod ním, porostlou hnědou trávou. Dokonce i po měsících strávených v západních zemích připadala Aviendze krajina zvláštní. Zdejší stromy byly vysoké, s dlouhými větvemi a příliš velkým množstvím pupenů. Když Aielové přecházeli místa zarostlá žlutou jarní trávou mezi spadaným zimním listím, všechna vypadala tak plná vody, že Aviendha napůl očekávala, že jí stébla a listy vyraší pod nohama. Věděla, že mokřiňané říkají, že toto jaro přichází nepřirozeně pomalu, ale už teď bylo úrodnější než její domovina.

V Trojí zemi by se téhle louky – s kopci, které poskytují strážní stanoviště a úkryt – okamžitě zmocnil některý klan a použil ji pro zemědělství. Tady to byla prostě jen jedna z tisíce různých nedotčených ploch. Vina opět padala na města. Nejbližší byla od tohoto místa příliš daleko, než aby to tady bylo dobrým místem pro mokřiňanský statek.

Osm Aielů rychle a nenápadně procházelo loukami a proplétalo se mezi pahorky. Koně se nemohli rovnat lidským nohám, co s jejich hlučným cváláním? Strašná zvířata – proč mokřiňané trvali na tom, že na nich budou jezdit? Nepochopitelné. Aviendha by mohla začít chápat, jak musí uvažovat náčelník nebo královna, ale věděla, že mokřiňanům nikdy úplně rozumět nebude. Byli prostě příliš divní. Dokonce i Rand al’Thor.

Zvláště Rand al’Thor. Při vzpomínce na jeho vážné oči se usmála. Pamatovala si jeho vůni – mokřiňanská mýdla, která voněla po tuku, mísící se s jeho vlastní zemitou pižmovou vůní. Ona se za něj provdá. V tomto ohledu byla odhodlaná stejně jako Elain; nyní, když byly první sestry, se za něj mohou provdat obě, jak se slušelo. Jenomže jak by si teď Aviendha mohla někoho vzít? Její čest bývala v jejích oštěpech, ale ty nyní nosil u pasu Rand al’Thor, rozklepané a zkuté do přezky na opasek, kterou mu sama dala.

Jednou jí nabídl manželství. Muž! Nabízející sňatek! Další z těch divných mokřiňanských zvyků. Dokonce i když pominula, jak to bylo divné – když pominula, jakou urážkou byla jeho nabídka vůči Elain – Aviendha by nikdy nemohla nabídku Randa al’Thora přijmout. Copak nechápal, že žena musí do manželství přinést čest? Co by pouhá učednice mohla nabídnout? Chtěl, aby k němu přišla jako druhořadá osoba? Udělat něco takového by ji naprosto zahanbilo!

Určitě to nechápal. Nepovažovala ho za krutého, jen za hloupého. Přijde za ním, až ona bude připravená, a pak mu položí svatební věneček k nohám. A to nemohla udělat, dokud nebude vědět, kdo sama je.

Způsoby ji’e’toh byly složité. Aviendha věděla, jak měřit čest jako Děva, ale moudré byly zcela jiná stvoření. Myslela si, že v jejich očích už získává trochu cti. Například jí dovolily strávit mnoho času s její první sestrou v Caemlynu. Pak však náhle dorazily Dorindha a Nadere a sdělily Aviendze, že se nevěnuje výcviku. Popadly ji jako dítě, které chytily, když potají poslouchalo před potním stanem, a odtáhly ji pryč, aby se připojila ke zbytku kmene, který vyrážel k Arad Domanu.

A nyní… nyní se k ní moudré chovaly s ještě menším respektem než předtím! Neučily ji. V jejich očích udělala něco špatně. Svíral se jí z toho žaludek. Zahanbit se před ostatními moudrými bylo téměř stejně zlé jako ukázat strach před někým tak statečným, jako je Elain!

Až dosud moudré Aviendze ponechaly nějakou čest tím, že jí dovolily podstoupit tresty, ale ona především netušila, čím se zahanbila. Zeptat se na to by samozřejmě znamenalo jen větší hanbu. Dokud ten problém nerozluští, nemůže vyrovnat své toh. A co bylo horší, existovalo skutečné nebezpečí, že udělá stejnou chybu znovu. Dokud to nevyřeší, zůstane učednicí, a nikdy nebude moci donést Randu al’Thorovi čestný svatební věneček.

Aviendha zaťala zuby. Jiná žena by se možná rozbrečela, ale k čemu by to bylo? Ať udělala jakoukoli chybu, způsobila si to sama a bylo její povinností to napravit. Získá znovu čest a provdá se za Randa al’Thora, než on zemře v Poslední bitvě.

Což znamenalo, že ať se musí naučit cokoli, musí to udělat rychle. Velmi rychle.

Setkali se s další skupinou Aielů, čekající na mýtince v borovicovém hájku. Na zemi ležela silná pokrývka opadaného hnědého jehličí a tyčící se kmeny zakrývaly oblohu. Podle zvyků kmenů a klanů se jednalo o malou skupinu, stěží dvě stě osob. Uprostřed mýtiny stály čtyři moudré, všechny v charakteristických hnědých vlněných suknicích a bílých jupkách. Aviendha byla oblečená podobně, což jí nyní připadalo stejně přirozené jako kdysi cadin’sor. Výzvědný oddíl se rozešel, muži a Děvy se šli přidat ke členům svých kmenů či společenstev. Rhuark se připojil k moudrým a Aviendha ho následovala.

Každá z moudrých – Amys, Bair, Melain a Nadere – jí věnovala pohled. Bair, jediná Aielanka ve skupině, která nepatřila k Taardadům či Gošienům, dorazila teprve nedávno, snad aby se sjednotila s ostatními. Ať byl důvod jakýkoli, žádná z nich nevypadala potěšeně. Aviendha zaváhala. Kdyby teď odešla, vypadalo by to, že se snaží vyhnout jejich pozornosti? Odváží se raději zůstat a riskovat, že vyvolá další hněv?

„Nuže?“ zeptala se Amys Rhuarka. Přestože měla Amys bílé vlasy, vypadala docela mladě. V jejím případě to nebylo díky práci se silou – vlasy se jí začaly barvit do stříbra, ještě když byla dítě.

„Bylo to, jak popisovali zvědi, stíne mého srdce,“ řekl Rhuark. „Další ubohá banda mokřiňanských uprchlíků. Neviděl jsem v nich žádné skryté nebezpečí.“

Moudré přikývly, jako by právě to očekávaly. „To je desátá skupina uprchlíků za méně než týden,“ řekla stará Bair a ve vodnatých modrých očích měla zamyšlený pohled.

Rhuark přikývl. „Povídá se o seančanských útocích na přístavy na západě. Možná se lidé stěhují do vnitrozemí, aby se vyhnuli nájezdům.“ Pohlédl na Amys. „Tahle země kypí jako voda vylitá na krbový kámen. Kmeny si nejsou jisté, co od nich Rand al’Thor žádá.“

„Mluvil velice jasně,“ poznamenala Bair. „Potěší ho, že jste s Dobrainem Taborwinem zajistili Bandar Eban, jak žádal.“

Rhuark přikývl. „Přesto nejsou jeho záměry jasné. Požádal nás, abychom obnovili pořádek. Budeme tedy něco jako mokřiňanská městská stráž? Tohle není místo pro Aiely. Nebudeme dobývat, takže nedostaneme pětinu. A přesto to, co děláme, velice působí jako dobývání. Kar’a’karnovy rozkazy umí být jasné a zároveň matoucí. Myslím, že v této věci má nadání.“

Bair s úsměvem přikývla. „Snad chce, abychom s těmi uprchlíky něco udělali.“

„A co bychom měli dělat?“ zeptala se Amys a vrtěla hlavou. „Jsme snad Šaidové a máme z mokřiňanů dělat gai’šainy?“ Její tón nenechával nikoho na pochybách, co si myslí o Šaidech a o nápadu dělat z mokřiňanů gai’šainy.

Aviendha souhlasně přikývla. Jak řekl Rhuark, Kar’a’karn je poslal do Arad Domanu, aby tam „obnovili pořádek“. To však bylo mokřiňanské pojetí; Aielové si svůj vlastní pořádek nosili s sebou. Ano, válka a bitva představovala chaos, ale každý Aiel do posledního znal své místo a v rámci něj jednal. Malé děti chápaly čest a toh, a držba by fungovala i poté, co by byli zabiti všichni náčelníci a moudré.

U mokřiňanů to tak nebylo. Pobíhali kolem jako košík ještěrek, nečekaně vyklopených na horké kameny, a při útěku se nestarali o zásoby. Jakmile měli jejich vůdcové práci nebo něco odvedlo jejich pozornost, zavládl chaos a zlodějna. Silní obírali slabé, a dokonce ani kováři nebyli v bezpečí.

Co mohl Rand al’Thor čekat, že s tím Aielové udělají? Nemohli naučit ji’e’toh celý národ. Rand al’Thor jim řekl, ať se vyhýbají zabíjení domanských vojáků. Jenže tihle vojáci – často zkažení a sami bandité – byli součástí problému.

„Možná nám toho vysvětlí víc, až dorazíme do toho jeho panského sídla,“ zavrtěla hlavou Melain a v jejích rudozlatých vlasech se zachytilo světlo. Její těhotenství zrovna začínalo být pod jupkou moudré vidět. „A pokud ne, pak pro nás bude určitě lepší být tady v Arad Domanu, než dále posedávat v zemi zabijáků stromů.“

„Jak říkáš,“ souhlasil Rhuark. „Vyrazme tedy na cestu. Ještě musíme uběhnout velkou vzdálenost.“ Odešel si promluvit s Baelem. Aviendha vykročila pryč, ale pronikavý pohled Amys ji přiměl zastavit.

„Aviendho,“ řekla tvrdá bělovlasá žena. „Kolik moudrých se vydalo s Rhuarkem prozkoumat ten zástup uprchlíků?“

„Kromě mě žádná,“ přiznala Aviendha.

„Ale, tak ty jsi teď moudrá?“ zeptala se Bair.

„Ne,“ řekla Aviendha rychle a přivolala na sebe ještě víc hanby tím, že zrudla. „Promluvila jsem špatně.“

„Tak budeš potrestána,“ řekla Bair. „Už nejsi Děva, Aviendho. Není tvým úkolem chodit na výzvědy; to je práce jiných.“

„Ano, moudrá,“ řekla Aviendha s pohledem upřeným k zemi. Nenapadlo ji, že jít s Rhuarkem jí přinese hanbu – viděla jiné moudré vykonávat podobné úkoly.

Ale já nejsem moudrá, připomněla si. Jsem jen učednice. Bair neřekla, že moudrá nemůže dělat zvěda; jen že Aviendha neměla co jít. Šlo o samotnou Aviendhu. A o to, co udělala – a možná stále dělá – a čím moudré podráždila, ať už to bylo cokoli.

Myslely si, že během doby strávené s Elain změkla? Sama Aviendha si dělala starosti, že by to mohla být pravda. Během pobytu v Caemlynu se jí hedvábí a koupele začínaly líbit. Ke konci už jen chabě odporovala, když Elain přišla s nějakou výmluvou, proč ji obléct do nějakých nepraktických a povrchních šatů s vyšíváním a krajkami. Bylo dobře, že pro ni ostatní přišly.

Zbylé moudré tam prostě jen stály a vyčkávavě na ni hleděly, tváře jako pouštní kameny, bezvýrazné a přísné. Aviendha opět zaťala zuby. Dokončí své učednictví a získá čest. Dokáže to.

Ozval se příkaz vyrazit a muži a ženy v cadin’sorech se v malých skupinách rozběhli. Moudré se navzdory objemným sukním pohybovaly stejně lehce jako vojáci. Amys se dotkla Aviendžiny paže. „Poběžíš se mnou, abychom si mohly promluvit o tvém trestu.“

Aviendha se ve svižném poklusu zařadila vedle moudré. Kterýkoli Aiel dokázal takovou rychlost udržet téměř nekonečně dlouho. Její skupina z Caemlynu narazila na Rhuarka, když putoval z Bandar Ebanu, aby se setkal s Randem al’Thorem v západní části země. Dobraine Taborwin, Cairhieňan, stále udržoval v hlavním městě pořádek a podle hlášení tam našel člena domanské vládnoucí rady.

Skupina Aielů by možná mohla zbytek vzdálenosti urazit pomocí cestování průchodem. Nebylo to však daleko – pěšky jen pár dní – a oni vyrazili s dostatečným předstihem, aby i bez použití jediné síly dorazili na smluvené místo včas. Rhuark chtěl sám prozkoumat část okolí sídla, které Rand al’Thor používal jako základnu. Další oddíly Gošienů a Taardad Aielů se k nim v případě potřeby připojí na základně pomocí průchodů.

„Co si myslíš o tom, co od nás Kar’a’karn požaduje tady v Arad Domanu, Aviendho?“ zeptala se v běhu Amys.

Aviendha potlačila zamračení. Co její trest? „Je to nezvyklý požadavek,“ řekla, „ale Rand al’Thor má spoustu divných nápadů, dokonce i na mokřiňana. Toto nebude ta nejméně obvyklá povinnost, kterou nám přichystá.“

„A skutečnost, že Rhuarka tato povinnost vyvádí z míry?“

„Pochybuju, že je kmenový náčelník znepokojený,“ odpověděla Aviendha. „Myslím, že Rhuark říká to, o čem slyšel mluvit ostatní, a předává tak informaci moudrým. Nechce zahanbit jiné tím, že prozradí, kdo mluví o obavách.“

Amys přikývla. Proč kladla tyto otázky? Ta žena si jistě domyslela totéž. Nechodila by se radit s Aviendhou.

Nějakou dobu běžely mlčky, aniž se zmínily o trestu. Prominuly jí moudré tu neznámou urážku? Jistě by ji tak nezneuctily. Aviendha musí dostat čas přijít na to, co udělala, jinak bude její hanba nesnesitelná. Mohla by chybovat znovu, tentokrát hůř.

Amys nijak nedala najevo, nač myslí. Moudrá kdysi bývala Děvou, jako Aviendha. Byla tvrdá, dokonce i na Aiela. „A sám al’Thor?“ zeptala se Amys. „Co si o něm myslíš?“

„Miluju ho,“ řekla Aviendha.

„Neptala jsem se pošetilé holky Aviendhy,“ řekla Amys stroze. „Ptala jsem se moudré Aviendhy.“

„Je to muž, který nese mnohá břemena,“ řekla Aviendha opatrněji. „Bojím se, že spoustu z těch břemen si dělá těžší, než je nutné. Kdysi jsem si myslela, že existuje jen jeden způsob, jak být silná, ale od své první sestry jsem se naučila, že se mýlím. Rand al’Thor… nemyslím, že se to už naučil. Obávám se, že si plete tvrdost se silou.“

Amys opět přikývla, jakoby pochvalně. Byly ty otázky nějaká zkouška?

„Provdáš se za něj?“ zeptala se Amys.

Myslela jsem, že nemluvíme o „pošetilé holce“ Aviendze, pomyslela si Aviendha, ale samozřejmě to nevyslovila nahlas. S Amys nikdo takhle nemluvil.

„Provdám se za něj,“ řekla namísto toho. „Není to možnost, ale jistota.“ Svým tónem si od Amys vysloužila pohled, ale neustoupila. Každá moudrá, která se nesprávně vyjádřila, si zasloužila opravit.

„A ta mokřiňanka Min Farshaw?“ zeptala se Amys. „Očividně ho miluje. Co uděláš s ní?“

„Ona je moje starost,“ řekla Aviendha. „Nějak se dohodneme. Mluvila jsem s Min Farshaw a věřím, že bude snadné s ní vyjít.“

„Stanete se prvními sestrami i s ní?“ zeptala se Amys a zněla lehce pobaveně.

„Nějak se dohodneme, moudrá.“

„A když to nepůjde?“

„Dohodneme,“ prohlásila Aviendha pevně.

„A jak si tím můžeš být tak jistá?“

Aviendha zaváhala. Jedna její část toužila odpovědět na otázku mlčením, běžet kolem holých křovisek a neposkytnout Amys odpověď. Byla však jen učednice, a i když nebylo možné ji přinutit mluvit, věděla, že se Amys bude vyptávat tak dlouho, dokud nedostane odpověď. Aviendha doufala, že si odpovědí nepřivodí příliš velké toh.

„Víš o viděních, které ta žena Min má?“ zeptala se Aviendha.

Amys přikývla.

„Jedno z těch vidění se týká Randa al’Thora a tří žen, které bude milovat. V jiném jde o mé děti s Kar’a’karnem.“

Nic víc neřekla a Amys už nenaléhala. Stačilo to. Obě věděly, že spíš najdete Kamenného psa, který ustoupí, než Minino vidění, které se mýlilo.

Na jednu stranu bylo dobré vědět, že jí Rand al’Thor bude patřit, přestože se o něj bude muset dělit. Elain to samozřejmě neměla za zlé, ale Min… nu, Aviendha ji doopravdy neznala. Bez ohledu na to jí však vidění bylo útěchou. Ale také bylo nepříjemné. Aviendha milovala Randa al’Thora, protože se sama rozhodla, ne proto, že jí to určil osud. Minino vidění samozřejmě nezaručovalo, že si Aviendha skutečně bude moci Randa vzít, takže se možná při rozhovoru s Amys špatně vyjádřila. Ano, bude milovat tři ženy a tři ženy budou milovat jeho, ale najde Aviendha způsob, jak se za něj provdat?

Ne, budoucnost nebyla jistá, a to jí z nějakého důvodu přinášelo útěchu. Snad by si měla dělat starosti, ale nedělala. Získá zpátky svou čest a pak se provdá za Randa al’Thora. Možná, že on zemře krátce poté, ale možná je dnes někdo přepadne ze zálohy a ji zabije šíp. Starosti nic neřešily.

Toh bylo ovšem něco jiného.

„Nevyjádřila jsem se přesně, moudrá,“ řekla Aviendha. „Naznačovala jsem, že vidění řeklo, že se provdám za Randa al’Thora. To není pravda. Všechny tři ho budeme milovat, a i když to naznačuje manželství, nevím to jistě.“

Amys přikývla. Nebylo žádné toh; Aviendha se opravila dostatečně rychle. To bylo dobré. Nechtěla přidávat další hanbu k té, kterou si už vysloužila.

„Tak tedy dobře,“ řekla Amys s pohledem upřeným na stezku před sebou. „Promluvíme si o dnešním trestu.“

Aviendha se mírně uvolnila. Měla tedy stále čas zjistit, co provedla. Zdálo se, že mokřiňany aielské zacházení s tresty často mate, ale mokřiňané jen málo rozuměli pojmu čest. Čest nepocházela z toho, že vás potrestali, ale vaši čest napravilo to, že jste trest přijali a vydrželi. To bylo duší toh – dobrovolně se pokořit, abyste znovu získali to, co bylo ztraceno. Bylo zvláštní, že to mokřiňané nedokázali pochopit; vskutku, bylo divné, že nenásledovali ji’e’toh čistě instinktivně. Co to bylo za život bez cti?

Amys správně Aviendze neřekla, co udělala špatně. Nicméně Aviendze se nedařilo přijít na to sama a bylo by méně zahanbující, pokud odpověď zjistí z rozhovoru. „Ano,“ řekla Aviendha obezřetně. „Měla bych být potrestána. Doba strávená v Caemlynu mě mohla oslabit.“

Amys ohrnula nos. „Nejsi o nic slabší, než když jsi nosila oštěpy, holka. Myslím, že o dost silnější. Čas strávený s tvou první sestrou byl pro tebe důležitý.“

Takže o tohle nešlo. Když pro ni Dorindha a Nadere přišly, řekly, že musí pokračovat ve výcviku. Přesto od chvíle, kdy Aielové vyrazili do Arad Domanu, Aviendhu neučily. Musela nosit vodu, zašívat šátky a servírovat čaj. Nejrůznějšími způsoby ji trestaly, aniž jí vysvětlily, co provedla. A když bylo zjevné, co udělala – jako když šla na výzvědy a neměla – byl trest vždy přísnější, než by si přestupek zasloužil.

Vypadalo to téměř, jako by trest byl tím, co se ji moudré snažily naučit, ale tak to nemohlo být. Nebyla nějaká mokřiňanka, kterou musely naučit, co je to čest. K čemu jsou neustálé a nevysvětlené tresty kromě toho, že ji varují před nějakou vážnou chybou, které se dopustila?

Amys si sáhla na bok a odvázala něco, co jí viselo u pasu.

Vlněný váček, který zvedla, byl velký asi jako pěst. „Usoudily jsme,“ řekla, „že jsme byly při vydávání příkazů příliš nejasné. Nezbývá nám mnoho času a nemáme prostor pro jemnost.“

Aviendha zakryla překvapení. Jejich předchozí tresty byly jemné?

„Proto,“ řekla Amys a podala jí pytlík, „si vezmeš tohle. Uvnitř jsou semena. Některá jsou černá, jiná hnědá a ostatní bílá. Dnes večer, než půjdeme spát, je rozdělíš podle barev a spočítáš, kolik kterých je. Když se spleteš, smícháme je a začneš znovu.“

Aviendha na ni zůstala civět s otevřenou pusou a málem zakopla. Nošení vody byla potřebná práce. Spravování šatů byla potřebná práce. Vaření bylo důležité, zvlášť když sebou malý předsunutý oddíl nevzal žádné gai’šainy.

Ale tohle… tohle byla práce úplně k ničemu! Nejen, že byla nedůležitá, byla pošetilá. Byl to ten druh trestu, který byl určený pouze pro ty nejpaličatější nebo nejzahanbenější lidi. Skoro… skoro to působilo, jako by ji moudré prohlásily za da’cang!

„Při Oslepitelových očích,“ zašeptala, zatímco se nutila k běhu. „Co jsem provedla?“

Amys na ni pohlédla a Aviendha odvrátila oči. Obě věděly, že odpověď na tuto otázku nechce slyšet. Mlčky si vzala váček. Nikdy se jí nedostalo tak ponižujícího trestu.

Amys se přesunula k ostatním moudrým. Aviendha ze sebe setřásla zkoprnělost a vrátilo se jí odhodlání. Její chyba musela být mnohem vážnější, než si myslela. Amysin trest to naznačoval.

Otevřela váček a nahlédla dovnitř. Tam byly tři prázdné sáčky z algode, které měli pomoci s roztříděním, a tisíce drobných semínek, v nichž byly téměř ponořené. Tento trest měl být vidět, měl ji zahanbit. Ať udělala cokoli, urazila tím nejen moudré, ale všechny kolem, dokonce i když – stejně jako sama Aviendha – o tom nevěděli.

To jen znamenalo, že musí být odhodlanější.

KAPITOLA 4 - Soumrak

KAPITOLA 4

SOUMRAK

Gawyn sledoval, jak slunce na západě spaluje mraky k smrti a poslední světlo se rozplývá. Závoj ustavičného přítmí halil i samotné slunce. Stejně jako mu v noci zakrýval hvězdy. Dnes byly mraky na obloze nepřirozeně vysoko. Vrcholek Dračí hory býval za oblačných dnů často skrytý, ale tento hustý šedý opar se většinu času vznášel tak vysoko, že se rozeklaného rozbitého vrcholku hory stěží dotýkal.

„Zaútočme na ně,“ zašeptal Jisao, který se na vršku pahorku krčil vedle Gawyna.

Gawyn odtrhl oči od zapadajícího slunce zpátky k malé vesnici pod nimi. Měl v ní být klid, snad až na nějakého hospodáře, co naposledy kontroluje dobytek, než se sám uloží ke spánku. Měla být šerá, neosvětlená, až na pár lojových svíček, hořících v oknech, jak obyvatelé dojídali večeři.

Ale nebyla šerá. Nebyla klidná. Vesnici osvětlovalo světlo hrozivých pochodní, nesených tuctem hřmotných postav. Ve světle pochodní a umírajícího slunce Gawyn rozeznával, že všechny mají na sobě neurčitou uniformu v hnědé a černé barvě. Gawyn na uniformách neviděl insignie se třemi hvězdami, ale věděl, že tam jsou.

Ze své vzdálené pozorovatelny Gawyn sledoval, jak pár opozdilců klopýtá z domů a s vyděšenými a ustaranými výrazy se přidává k ostatním na přecpané návsi. Vesničané nevítali ozbrojené oddíly právě s radostí. Ženy k sobě tiskly děti a muži opatrně hleděli k zemi. „Nechceme potíže,“ říkal jejich postoj. Od obyvatelů jiných vesnic nepochybně slyšeli, že tihle dobyvatelé jsou ukáznění. Vojáci platili za věci, které si vzali, a mladé muže nikdo nenutil do služby – i když ani neodmítal. Vskutku podivná nepřátelská armáda. Gawyn ale věděl, co si budou lidé myslet. Tuhle armádu vedly Aes Sedai, a kdo dokázal říct, co je divné nebo normální, když do toho jsou zapletené Aes Sedai?

Světlu díky, přímo v téhle hlídce nebyly žádné sestry. Vojáci, zdvořilí, ale přísní, seřadili vesničany a prohlédli si je. Pak vojáci po dvojicích vstupovali do všech domů a stodol a kontrolovali je. Nic nevzali a nic nerozbili. Všechno bylo velmi uspořádané a srdečné. Gawyn skoro slyšel, jak se důstojníci starostovi vesnice omlouvají.

„Gawyne?“ zeptal se Jisao. „Napočítal jsem jich sotva tucet. Když pošleme Rodikův oddíl, aby přišel ze severu, odřízneme je na obou stranách a rozdrtíme. Už začíná být taková tma, že nás neuvidí přicházet. Mohli bychom je úplně v klidu dostat.“

„A vesničani?“ zeptal se Gawyn. „Tam dole jsou děti.“

„Jindy nás to nezastavilo.“

„To bylo jiné,“ řekl Gawyn a zavrtěl hlavou. „Poslední tři vesnice, které prohledávali, tvoří přímou linii směrem k Dorlanu. Když tenhle oddíl zmizí, další bude uvažovat, co to tady málem objevili. Přitáhneme tímhle směrem pozornost celé armády.“

„Ale…“

„Ne,“ řekl Gawyn tiše. „Musíme vědět, kdy se stáhnout, Jisao.“

„Takže jsme se táhli celou tu cestu až sem pro nic.“

„Táhli jsme se sem pro příležitost,“ řekl Gawyn a stáhl se z vrcholku, přičemž si dával pozor, aby se na obzoru neobjevila jeho silueta. „A potom, co jsem tu příležitost prozkoumal, ji nevyužijeme. Jenom blázen vypustí šíp jen proto, že před sebou vidí ptáka.“

„Proč bys ho nevypustil, když je přímo před tebou?“ zeptal se Jisao, když se ke Gawynovi připojil.

„Protože někdy kořist nemá cenu šípu,“ řekl Gawyn. „Jdeme.“

Dole pod nimi se ve tmě se zakrytými lucernami ukrývali právě někteří z těch mužů, kvůli nimž vesnici prohledávali. Garetha Brynea určitě příliš nepotěšilo zjištění, že se někde poblíž schovává útočný oddíl. Pilně se snažil je vypudit, ale krajina v okolí Tar Valonu byla hojně posetá vesnicemi, lesy a odlehlými údolími, kde se mohla malá pohyblivá jednotka ukrýt. Zatím se Gawynovi dařilo držet molodce z dohledu a přitom provádět příležitostné nájezdy a přepady Bryneových jednotek. S třemi sty muži jste toho ale víc dělat nemohli. Zvlášť pokud jste čelili jednomu z žijících hlavních kapitánů.

Je mi souzeno nakonec bojovat proti každému muži, který mi byl mentorem? Gawyn uchopil koně za uzdu a ostrým mávnutím zvednuté ruky pryč od vesnice vydal mlčky rozkaz k ústupu. Muži ho bez poznámek následovali, sesedli z koní a kvůli utajení a bezpečí je vedli za sebou.

Gawyn si myslel, že už překonal Hammarovu a Coulinovu smrt; sám Bryne Gawyna učil, že na bitevním poli se někdy spojenci nečekaně mění v nepřátele. Gawyn bojoval se svými bývalými učiteli a vyhrál. A tím to končí.

V poslední době se ale zdálo, že je jeho mysl rozhodnutá ty mrtvoly vyhrabávat a nosit kolem. Proč teď, po takové době?

Měl podezření, že jeho pocit viny má co dělat se skutečností, že čelí Bryneovi, svému prvnímu učiteli válečného umění, který jej také nejvíc ovlivnil. Gawyn vrtěl hlavou, zatímco vedl Výzvu temnící krajinou; držel muže mimo cestu pro případ, že Bryneovi zvědové rozmístili hlídky. Padesát mužů kolem Gawyna kráčelo co nejtišeji a klapání koňských kopyt tlumila měkká země.

Jestli Brynea ohromilo, když zjistil, že na jeho předvoj útočí nepřátelský oddíl, pak Gawyna stejně tak ohromilo, když na uniformách mužů, které zabili, našel ty tři hvězdy. Jak nepřátelé Bílé věže zverbovali nejlepší vojenský mozek z celého Andoru? A především, co vůbec má hlavní kapitán královniny gardy co dělat tady jako spojenec skupiny vzbouřených Aes Sedai? Měl by být v Caemlynu a chránit Elain.

Světlo dej, ať Elain skutečně dorazila do Andoru. Nemohla být stále se vzbouřenkyněmi. Ne když její rodné zemi chybí královna. Její povinnost vůči Andoru převáží její povinnost vůči Bílé věži.

A co tvoje povinnost, Gawyne Trakande? pomyslel si.

Nebyl si jistý, jestli mu ještě nějaká povinnost nebo čest zbývá. Možná to způsobil jeho pocit viny vůči Hammarovi, jeho noční můry o válce a smrti u Dumajských studní, že si pomalu začínal uvědomovat, že je možná věrný nesprávné straně. Jeho věrnost patřila Elain a Egwain. Proč pak bojuje v bitvě, která ho nezajímá, a pomáhá straně, která – podle všech zpráv – stála proti té, kterou si Elain a Egwain vybraly?

Jsou jenom přijaté, řekl si. Elain s Egwain si stranu nezvolily – jen dělají, co dostaly příkazem! Jenže to, co mu Egwain řekla před všemi těmi měsíci v Cairhienu, naznačovalo, že své rozhodnutí učinila dobrovolně.

Vybrala si stranu. Hammar si vybral stranu. Gareth Bryne si zjevně také vybral stranu. Ale Gawyn neustále toužil být na obou stranách. Tento rozpor jej rval na kusy.

Hodinu cesty od vesnice dal Gawyn povel nasednout a vyjet na cestu. Doufal, že Bryneovy zvědy nenapadne prohledat okolí vesnice. Pokud ano, bude těžké nevšimnout si stop padesáti jezdců. Tomu nešlo zabránit. Nejlepší, co teď mohou udělat, je dostat se na pevnou půdu, kde jejich stopy překryje tisíc let dopadajících nohou a provozu. Dvě dvojice jezdců jely napřed a dvě zůstaly vzadu na hlídce. Zbytek jel dál mlčky, třebaže jejich koně nyní hřměli v cvalu. Nikdo se nezeptal, proč ustupují, ale Gawyn věděl, že se tomu diví právě tak jako Jisao.

Byli to dobří muži. Možná příliš dobří. Zatímco jeli, Rajar se se svým koněm zařadil Gawynovi po bok. Jen před pár měsíci byl Rajar mladík. Nyní o něm ale Gawyn nedokázal smýšlet jinak než jako o vojákovi. Veteránovi. Někteří lidé získávali zkušenosti prožitými léty. Jiní prožitými měsíci, v nichž sledovali umírat přátele.

Gawyn vzhlédl k obloze. Chyběly mu hvězdy. Skrývaly před ním své tváře za mračny. Jako Aielové za černými závoji. „Kde jsme udělali chybu, Rajare?“ zeptal se Gawyn v sedle.

„Chybu, urozený pane Gawyne?“ zeptal se Rajar. „Nevím, že jsme udělali nějakou chybu. Nemohli jsme tušit, které vesnice se hlídka rozhodne prověřit nebo že se nevydají po staré Vozové cestě, jak jsi doufal. Někteří z mužů jsou možná zmatení, ale bylo správné se stáhnout.“

„Nemluvil jsem o nájezdu,“ zavrtěl Gawyn hlavou. „Mluvím o celé téhle zatracené situaci. Neměl bys shánět zásoby nebo trávit čas zabíjením špehů; touhle dobou už jsi měl být strážcem nějaké zbrusu nové Aes Sedai.“ A já jsem měl být zpátky v Caemlynu s Elain.

„Kolo tká, jak si kolo přeje,“ řekl menší muž.

„No, utkalo nás do díry,“ zamumlal Gawyn, zatímco opět vzhlédl k zatažené obloze. „A nezdá se, že by se Elaida nějak moc snažila nás z ní vytáhnout.“

Rajar vrhl na Gawyna káravý pohled. „Způsoby Bílé věže jsou její vlastní, urozený pane Gawyne, stejně jako její motivy. Není na nás je zpochybňovat. K čemu je strážce, který zpochybňuje rozkazy své Aes Sedai? Je to jen dobrý způsob, jak je oba nechat zabít.“

Ty nejsi strážce, Rajare. To je ten problém! Gawyn nic neřekl. Zdálo se, že žádného z molodců tyto otázky netíží. Z jejich pohledu byl svět mnohem jednodušší. Člověk dělal, co mu Bílá věž a amyrlinin stolec poručily. I když to vypadalo, že vás ty rozkazy mají zabít.

Tři sta mladíků proti armádě více než padesáti tisíc ostřílených vojáků, vedených samotným Garethem Brynem? Vůle amyrlin nebo ne, tohle byla smrtící past. Jediným důvodem, proč molodci přežili tak dlouho, jak přežili, bylo, že byl Gawyn obeznámen se způsoby svého učitele. Věděl, kam bude Bryne posílat hlídky a předsunuté zvědy, a věděl, jak se jeho pátracím vzorcům vyhnout.

Přesto to byla zbytečná námaha. Gawyn ani náhodou neměl dostatek mužů, aby vytvořil pořádnou útočnou sílu, zvlášť když se Bryne při obléhání opevnil v zákopech. Kromě toho tady byla významná otázka zcela chybějících zásobovacích cest. Jak získávali jídlo? Kupovali si zásoby v okolních vesnicích, ale ani zdaleka ne dost na to, aby je to nakrmilo. Jak by uprostřed zimy mohli nést všechno potřebné a přitom se pohybovat dostatečně rychle, aby se tu tak bez varování objevili?

Gawynovy útoky byly téměř bezvýznamné. Stačilo to, aby si člověk myslel, že amyrlin prostě jen chtěla mít jeho a ostatní molodce z cesty. Před Dumajskými studnami měl Gawyn podezření, že o to jde. Teď si tím byl čím dál jistější. A přesto stále posloucháš její rozkazy, řekl si.

Potřásl hlavou. Bryneovi zvědové se začínali nebezpečně přibližovat k jejich základně a Gawyn nemohl riskovat zabíjení dalších, aniž by se prozradil. Bylo načase zamířit zpátky do Dorlanu. Možná tamní Aes Sedai budou mít nějaký nápad, co dál.

Dřepěl na koni a dál jel do noci. Světlo, kéž bych viděl hvězdy, pomyslel si.

KAPITOLA 5 - Příběh o krvi

KAPITOLA 5

PŘÍBĚH O KRVI

Rand kráčel po podupaném trávníku u sídla, před ním pleskaly prapory, obklopovaly ho stany a koně ržáli u kolíků na západním konci. Ve vzduchu se vznášely pachy dobře vedeného válečného ležení: kouř a vůně z hrnců byly mnohem silnější než občasný závan koňského hnoje či nemytého těla.

Bašereho muži udržovali tábor v dobrém stavu a zabývali se stovkami malých prací, které umožňovaly armádě fungovat: broušení mečů, olejování kožené výstroje, opravování sedel, nošení vody z potoka. Někteří si vlevo, na opačném konci trávníku, v prostoru mezi řadami stanů a neudržovanými stromy podél potoka, nacvičovali útoky. Muži drželi skloněná zářící kopí, zatímco jejich koně v širokém pruhu udupávali rozbahněnou zem. Cvičením se udržovali v kondici nejen oni, ale procvičili se i koně.

Randa jako vždy doprovázelo hejno společníků. Děvy byly jeho stráž a Aielanky ostražitě sledovaly saldejské vojáky. Vedle něj kráčelo několik Aes Sedai. Nyní se neustále držely kolem něj. Ve vzoru nebylo místo na jeho dřívější požadavek, že se od něj všechny Aes Sedai budou držet dál. Tkal se podle své vůle a zkušenosti Randovi ukázaly, že tyhle Aes Sedai potřebuje. Na tom, co chtěl, už nezáleželo. Nyní to chápal.

Jen malou útěchou bylo, že mu mnoho z Aes Sedai v jeho táboře přísahalo věrnost. Každý věděl, že Aes Sedai plní své přísahy po svém a ony samy se rozhodnou, co jejich „věrnost“ k němu vyžaduje.

Elza Penfell – která ho dnes doprovázela – byla jednou z těch, které mu složily přísahu. Patřila k zelenému adžah a její tvář bylo možné považovat za hezkou, když člověk nepoznal bezvěkost, která označovala Aes Sedai. Na Aes Sedai byla milá, navzdory skutečnosti, že Randa pomáhala unést a na celé dny zavřít do truhly, z níž ho jen občas vytahovaly kvůli bití.

Někde vzadu v jeho mysli Luis Therin zavrčel.

To byla minulost. Elza přísahala. To Randovi stačilo, aby ji využil. Druhá žena, která dnes byla s ním, byla méně předvídatelná; byla členkou Kadsuaniny družiny. Korele Hovian – štíhlá žlutá s modrýma očima, bujnou černou kšticí a trvalým úsměvem – nepřísahala, že bude dělat, co Rand říká. Navzdory tomu byl v pokušení jí důvěřovat, protože se mu jednou pokusila zachránit život. Jedině díky ní, Samicu a Dameru Flinnovi Rand přežil. Jedna ze dvou ran v Randově boku, která se nehojila – dárek od prokleté dýky Padana Faina – stále zůstávala jako připomínka toho dne. Neustálá bolest podebírajícího se zla překrývala stejnou bolest ze starší rány pod ní, kterou Rand utrpěl, když tak dávno bojoval s Išamaelem.

Brzy z jednoho z těchto zranění – možná obou – vyteče Randova krev na skály v Šajol Ghúlu. Nebyl si jistý, jestli ho zabijí právě tato zranění nebo ne; vzhledem k tomu, kolik nejrůznějších okolností soutěžilo o to, která Randa připraví o život, by dokonce ani Mat nevěděl, na kterou z nich si vsadit.

Jakmile si Rand vzpomněl na Mata, před očima mu zavířily barvy a vytvarovaly se do obrazu šlachovitého muže s hnědýma očima a kloboukem se širokou krempou, jak před shlukem přihlížejících vojáků háže kostky. Mat se zubil a vypadalo to, že se předvádí, což nebylo neobvyklé, ačkoli to vypadalo, že při jeho hodech žádné mince nemění majitele.

Vize přicházely vždy, když myslel na Mata či Perrina, a Rand se je už přestal snažit zahánět. Nevěděl, proč se obrazy objevují; nejspíš díky tomu, jak se jeho povaha ta’veren vzájemně ovlivňuje s dalšími dvěma ta’veren z jeho vesnice. Ať šlo o cokoli, využíval to. Jen další nástroj. Zdálo se, že Mat je pořád s Bandou, ale už netáboří v zalesněné krajině. Z toho úhlu bylo těžké cokoliv říci, ale vypadalo to, že je někde u města. Přinejmenším byla poblíž široká cesta. Rand už s Matem nějakou dobu neviděl tu malou ženu s tmavou kůží. Co byla zač? Kam zmizela?

Obraz vybledl. Rand doufal, že se k němu Mat brzy vrátí. Bude v Šajol Ghúlu Mata a jeho taktické schopnosti potřebovat.

Jeden z Bašereho proviantmistrů – muž s hustým knírem, nohama do o a zavalitým tělem – Randa zahlédl a svižným krokem k němu zamířil. Rand Saldejce mávnutím ruky poslal pryč; v tuto chvíli neměl náladu na hlášení o zásobách. Proviantmistr okamžitě zasalutoval a stáhl se. Kdysi by Randa snad překvapilo, jak rychle ho poslechl, ale už ne. Bylo správné, že ho vojáci poslouchali. Rand byl král, přestože v tuto chvíli neměl Korunu z mečů nasazenou.

Rand procházel travnatou plání, nyní zaplněnou stany a úvazišti pro koně. Vyšel z ležení a minul nedokončený val. Tady rostly na mírném klesajícím svahu sosny. Mezi trsem stromů hned vpravo bylo místo určené pro cestování, čtvercová plocha ohraničená provazy, která sloužila jako bezpečné místo pro průchody.

V tuto chvíli se jeden vznášel ve vzduchu, otvor do jiného místa. Procházela jím skupinka lidí a vycházela na jehličím pokrytou zem. Rand viděl tkanivo, které průchod tvořilo; toto bylo stvořeno pomocí saidínu.

Většina lidí ve skupině na sobě měla barevné oblečení Mořského národa – muži byli do pasu nazí, dokonce i v mrazivém jarním vzduchu, ženy měly barevné volné blůzy. Všichni měli baňaté spodky a náušnice a kroužky v uších a nosech, přičemž složitost ozdob ukazovala na postavení každého jednotlivce.

Zatímco čekal na Mořský národ, přistoupil k němu jeden z mužů, který oblast průchodu hlídal, se zapečetěným dopisem. Předpokládal, že půjde o dopis poslaný přes aša’many z některého z Randových zájmových území na východě. A skutečně, když dopis otevřel, zjistil, že je od Darlina, tairenského krále. Rand ho opustil s příkazem sebrat armádu a připravit ji na pochod do Arad Domanu. Vojsko bylo shromážděno už před nějakou dobou a Darlin se – opět – vyptával na své rozkazy. Copak nikdo prostě nemohl dělat, co se mu řeklo?

„Vyšlete posla,“ řekl Rand vojákovi a netrpělivě si dopis zastrčil do kapsy. „Povězte Darlinovi, aby dál verboval. Chci, aby nabral každého Tairena, který udrží meč, a buď ho vycvičil k boji, nebo ho poslal pracovat do kováren. Poslední bitva je blízko. Velmi blízko.“

„Ano, můj pane Draku,“ odpověděl voják a zasalutoval.

„Řekni mu, že až budu chtít, aby vyrazil na pochod, pošlu za ním aša’mana,“ pokračoval Rand. „Pořád mám v úmyslu ho využít v Arad Domanu, ale nejdřív musím vědět, co zjistili Aielové.“

Voják se uklonil a ustoupil. Rand se obrátil zpátky k Mořskému národu. Jedna z žen k němu přistoupila.

„Koramoore,“ řekla a kývla hlavou. Harine byla hezká žena ve středních letech s bíle prokvetlými vlasy. Její blůza měla jasně modrou barvu, dost zářivou na to, aby udělala dojem i na cikána, a v každém uchu měla působivých pět zlatých náušnic a řetízek plný zlatých medailonků.

„Nečekala jsem, že nás přijdeš osobně přivítat,“ pokračovala Harine.

„Mám na tebe otázky, které nemůžou počkat.“

Harine se zatvářila zaraženě. Byla vyslankyní Mořského národa u Koramoora, což bylo jméno, kterým Randa nazývali. Hněvali se na Randa kvůli mnoha týdnům, které strávil bez pečovatelky z Mořského národa – slíbil, že bude mít neustále jednu u sebe – přesto ale Logain zmínil, že Mořský národ váhal poslat Harine zpátky. Proč? Dosáhla vyšší hodnosti a je příliš důležitá, než aby se o něj starala? Mohl být někdo příliš důležitý, než aby byl k ruce Koramoorovi? Mnoha věcem ohledně Mořského národa příliš nerozuměl.

„Odpovím, pokud mohu,“ řekla Harine obezřetně. Za ní pronášeli nosiči průchodem zbytek jejích věcí. Na druhé straně stál Flinn a držel bránu otevřenou.

„Dobře,“ řekl Rand a při řeči před ní chodil sem a tam. Občas se cítil tak unavený – vyčerpaný až do morku kostí – až věděl, že se nesmí přestat hýbat. Nesmí se zastavit. Kdyby to udělal, nepřátelé by ho našli. Buď to, nebo by jej dostalo vlastní duševní i fyzické vyčerpání.

„Pověz mi tohle,“ dožadoval se v chůzi. „Kde jsou lodě, které mi slíbili? Lidé z Domanu hladovějí, zatímco na výchově hnije zrní. Logain říkal, že jste souhlasili s mými požadavky, ale žádné vaše lodě jsem neviděl. Už jsou to týdny!“

„Naše lodě jsou rychlé,“ odpověděla Harine nedůtklivě, „ale je nutné překonat velkou vzdálenost – musíme proplout přes moře ovládané Seančany. Nájezdníci jsou při hlídkování velice horliví a naše lodě musely několikrát obrátit a prchnout. Čekal jsi, že budeme schopní dovézt ti jídlo okamžitě? Možná jsi kvůli výhodě, kterou ti poskytují průchody, netrpělivý, Koramoore. My se musíme vyrovnat s realitou lodní dopravy a války, dokonce i když ty nemusíš.“

Její tón naznačoval, že v tomto případě se bude muset s takovou realitou smířit. „Očekávám výsledky,“ zavrtěl Rand hlavou. „Očekávám, že se nebude otálet. Vím, že nemáte rádi, když vás do dodržování smluv nutí, ale nebudu trpět žádné loudání jen proto, abyste něco dokázali. Kvůli vaší pomalosti umírají lidé.“

Harine vypadala, jako by ji uhodil. „Určitě,“ řekla, „Koramoor nenaznačuje, že bychom snad nedodrželi dohodu.“

Mořský národ byl tvrdohlavý a pyšný, a paní vln ještě víc než ostatní. Byli jako celá rasa Aes Sedai. Zaváhal. Neměl bych ji tak urážet, ne proto, že jsem rozmrzelý kvůli jiným věcem. „Ne,“ řekl nakonec. „Ne, to nenaznačuju. Pověz mi, Harine, byla jsi přísně potrestána za svou roli v naší dohodě?“

„Pověsili mě nahou za kotníky a mrskali, až jsem už ani nemohla křičet.“ Jakmile dořekla, ohromeně vytřeštila oči. Často, když byli ovlivněni Randovou přirozeností ta’veren, lidé říkali věci, které neměli v úmyslu přiznat.

„Tak tvrdě?“ zeptal se upřímně překvapený Rand.

„Nebylo to tak zlé, jak mohlo. Zachovala jsem si pozici paní vln svého klanu.“

Očividně však silně ztratila tvář, nebo si přivodila velké toh, nebo jak ten zatracený Mořský národ říkal cti. Dokonce i za své nepřítomnosti působil bolest a utrpení!

„Jsem rád, že ses vrátila,“ přinutil se říct. Neusmál se na ni, ale mluvil měkčím tónem. Nic lepšího nesvedl. „Svou rozumností jsi na mě udělala velký dojem, Harine.“

Přikývla na znamení díků. „Dodržíme naši dohodu, Koramoore. Nemusíš se obávat.“

Napadlo ho něco jiného, jedna z otázek, které jí chtěl původně položit. „Harine. Chtěl bych ti položit poněkud choulostivou otázku, co se týká tvých lidí.“

„Můžeš se zeptat,“ řekla ostražitě.

„Jak Mořský národ zachází s muži, kteří můžou usměrňovat?“

Zaváhala. „To není záležitost pro suchozemce.“

Rand jí pohlédl do očí. „Pokud mi odpovíš, odpovím ti na oplátku i já.“ Nejlepší způsob, jak jednat s Atha’an Miere, bylo nenaléhat nebo vyhrožovat, ale nabídnout obchod.

Chvíli mlčela. „Když mi odpovíš na dvě otázky,“ řekla, „odpovím.“

„Odpovím ti na jednu otázku, Harine,“ řekl se zvednutým prstem. „Ale slibuju, že ti odpovím tak pravdivě, jak to půjde. Je to poctivá dohoda, a ty to víš. Zrovna teď nejsem příliš trpělivý.“

Harine si přitiskla prsty ke rtům. „Pak je tedy dohodnuto, pod Světlem.“

„Je dohodnuto,“ řekl Rand. „Pod Světlem. Moje otázka?“

„Muži, kteří mohou usměrňovat, dostanou na vybranou,“ řekla Harine. „Buď mohou skočit z přídě své lodi s kamenem, který mají přivázaný také k nohám, v rukou, nebo je mohou vysadit na pustém ostrově bez jídla a vody. Druhá možnost je považována za ostudnější, ale občas ji někdo využije, aby žil o kratičkou chvíli déle.“

Po pravdě řečeno to nebylo tak odlišné od krocení, které prováděli jeho vlastní lidé. „Saidín je nyní očištěn,“ řekl jí. „Tyhle praktiky musejí přestat.“

S našpulenými rty jej pozorovala. „Tvůj… muž o tom mluvil, Koramoore. Pro některé je těžké to přijmout.“

„Je to pravda,“ prohlásil pevně.

„Nepochybuji, že tomu věříš.“

Rand zaťal zuby a se zaťatou pěstí potlačil další hněvivý výbuch. On to poskvrnění očistil! On, Rand al’Thor, dokázal něco, čemu podobné nespatřil svět už od věku pověstí. A jak se k tomu stavěli? S podezřením a pochybnostmi. Většina předpokládá, že začíná být šílený, a proto viděl „očištění“, k němuž ve skutečnosti nedošlo.

Mužům, kteří uměli usměrňovat, nikdy nevěřili. Přesto byli jediní, kdo mohli potvrdit, co Rand říká! Představoval si, že nad tím vítězstvím budou jásat a žasnout, ale měl být chytřejší. Přestože muži Aes Sedai bývali kdysi stejně respektování jako jejich ženské protějšky, bylo to už dávno. Dny Jorlena Korbesana zmizely v čase. Lidé si dnes pamatovali jen Rozbití a šílenství.

Usměrňující muže nenáviděli. Přesto tím, že Randa následovali, jednomu sloužili. Copak neviděli ten rozpor? Jak je mohl přesvědčit, že už neexistuje důvod, proč vraždit muže, kteří se dokázali dotknout jediné síly? Potřeboval je! Zrovna mezi těmi muži, které Mořský národ hází do oceánu, mohl být nový Jorlen Korbesan!

Ztuhl. Jorlen Korbesan byl jedním z nejnadanějších Aes Sedai před Rozbitím, muž, který vytvořil některé z nejúžasnějších ter’angrialů, jaké Rand kdy viděl. Až na to, že je Rand neviděl. Byly to vzpomínky Luise Therina, ne jeho. Jorlenovo výzkumné zařízení v Šarom bylo zničeno – a sám ten muž zabit – při zpětné reakci síly z Vrtu.

Světlo, pomyslel si zoufale Rand. Ztrácím se. Ztrácím se v něm.

Nejděsivější bylo, že Rand už se nedokázal přimět, aby toužil Luise Therina zapudit. Luis Therin znal způsob, jak zapečetit Vrt, třebaže nedokonale, ale Rand neměl ponětí, jak se k tomu úkolu postavit. Bezpečí světa mohlo záviset na vzpomínkách mrtvého muže.

Mnoho lidí kolem Randa vypadalo ohromeně a Harine měla v očích neklidný a trochu vyděšený výraz. Rand si uvědomil, že si zase mumlá sám pro sebe, a rychle toho nechal.

„Přijímám tvou odpověď,“ řekl škrobeně. „Jakou mi chceš položit otázku?“

„Položím ji později,“ řekla. „Až budu mít možnost ji zvážit.“

„Jak si přeješ.“ Odvrátil se a jeho doprovod složený z Aes Sedai, Děv a sloužících jej následoval. „Stráže z oblasti průchodu tě doprovodí do tvého pokoje a odnesou ti zavazadla.“ Těch byla opravdová hora. „Flinne, ke mně!“

Postarší aša’man proskočil průchodem a pokynul posledním nosičům, ať proběhnou zpět do přístavu na druhé straně. Nechal průchod zkroutit se v záblesku světla a zmizet, a pak si pospíšil za Randem. Věnoval pohled a úsměv Korele, která se s ním spojila jako se strážcem.

„Omlouvám se, že mi trvalo tak dlouho se vrátit, můj pane Draku.“ Flinn měl tvář jako z vyčiněné kůže a na hlavě jen pár chomáčků vlasů. Hodně se podobal některým sedlákům, které Rand znával v Emondově Roli, přestože byl po většinu života voják. Flinn přišel za Randem, protože se chtěl naučit léčení. Rand z něj místo toho udělal zbraň.

„Konal jsi podle rozkazů,“ řekl Rand cestou zpátky k trávníku. Chtěl Harine obviňovat za předsudky celého světa, ale nebylo to spravedlivé. Potřeboval něco lepšího, způsob, jakým všechny přesvědčí.

„Ve vytváření průchodů jsem nikdy nebyl nejlepší,“ pokračoval Flinn. „Ne jako Androl. Musel jsem…“

„Flinne,“ přerušil ho Rand. „Dost.“

Aša’man se začervenal. „Omlouvám se, můj pane Draku.“

Vedle něj se Korele tiše zasmála a poplácala Flinna po rameni. „Nevšímej si ho, Damere,“ řekla se zpěvavým murandským přízvukem. „Celé ráno je mrzutý jako zimní bouřkový mrak.“

Rand se na ni zaškaredil, ale ona se jen dobromyslně usmála. Bez ohledu na to, co si Aes Sedai obecně myslely o mužích, kteří mohou usměrňovat, ty, které si vybraly aša’many za strážce, se k nim chovaly stejně ochranitelsky jako matky k dětem. Ona se spojila s jedním z jeho mužů, ale to nic neměnilo na skutečnosti, že Flinn je jedním z jeho mužů. V první řadě aša’man, a teprve pak strážce.

„Co si myslíš ty, Elzo?“ zeptal se Rand, obraceje se od Korele ke druhé Aes Sedai. „O poskvrnění a o tom, co říkala Harine?“

Žena s kulatou tváří zaváhala. Kráčela s rukama složenýma za zády a její tmavě zelené šaty zdobila pouze jemná výšivka. Na Aes Sedai velmi prosté. „Když můj pán Drak říká, že poskvrnění bylo očištěno,“ řekla žena opatrně, „pak je zajisté nevhodné vyjadřovat o něm pochybnosti tam, kde to mohou slyšet jiní.“

Rand se ušklíbl. Tohle byla rozhodně odpověď hodná Aes Sedai. Přísaha nepřísaha, Elza si dělala, co chtěla.

„Obě jsme byly v Šadar Logotu,“ vyvrátila Korele oči. „Viděly jsme, co jsi udělal, Rande. Kromě toho cítím mužskou sílu tady skrz Damera, když se spojíme. Změnilo se to. Poskvrnění je pryč. Je to jasné jako slunce, přestože usměrňování mužské polovičky pořád vypadá jako zápas s letním tornádem.“

„Ano,“ řekla Elza, „ale i když to tak je, musíš si uvědomovat, jak těžké bude, aby tomu ostatní uvěřili, můj pane Draku. Během Času šílenství trvalo celá desetiletí, než někteří přijali, že muži Aes Sedai jsou odsouzeni k šílenství. Pravděpodobně bude trvat déle, než překonají svou nedůvěru, která jim byla tak dlouho vštěpována.“

Rand zaťal zuby. Došel na malý pahorek vedle ležení, těsně za valem. Šel dál vzhůru a Aes Sedai ho následovaly. Tady byla vztyčena krátká dřevěná plošina – věž pro střelbu šípů přes val.

Nahoře na pahorku se Rand zastavil a Děvy jej obklopily. Stěží vnímal vojáky, kteří mu salutovali, zatímco hleděl přes saldejské ležení s úhlednými řadami stanů. Bylo toto vše, co zanechá světu? Saidín očištěný od poskvrnění, a přesto budou muži stále zabíjeni nebo vyhánění pro něco, co nemohou ovlivnit? Většinu států si zavázal. Přesto věděl, že čím pevněji žok utáhnete, tím ostřeji provázek praskne, když ho přeříznou. Co se stane, až zemře? Války a zkáza podobné těm po Rozbití? Posledně nedokázal pomoct, neboť ho pohltil žal nad Ilieninou smrtí. Mohl tentokrát něčemu podobnému zabránit? Měl na vybranou?

Byl ta’veren. Vzor se kolem něj ohýbal a tvaroval. A přesto se o kralování rychle naučil jednu věc: čím více moci jste získali, tím menší kontrolu jste měli nad vlastním životem. Povinnost byla skutečně těžší než hora; nutila ho nějak konat stejně často jako proroctví. Povinnost a proroctví? Jeho povaha ta’veren a jeho místo v historii? Mohl změnit svůj život? Mohl po své smrti zanechat lepší svět, a ne vyděšené, roztrhané a krvácející země?

Sledoval tábor, muže plnící úkoly, koně se hlavami u země, jak hledají trsy zimní trávy, které už nebyly spaseny až po kořínky. Přestože Rand tomuto vojsku nařídil cestovat nalehko, přesto zde byli markytánky a markytáni. Ženy pomáhaly s vařením a prádlem, kováři a podkováři s koňmi a výstrojí, mladí chlapci dělali poslíčky a cvičili se zbraněmi. Saldeia patřila k Hraničním státům a boj byl pro tamní obyvatele způsob života.

„Občas jim závidím,“ zašeptal Rand.

„Můj pane?“ zeptal se Flinn a přistoupil k němu.

„Lidem z tábora,“ řekl Rand. „Dělají, co se jim řekne, každý den pracujou podle rozkazů. Občas přísných rozkazů. Ale rozkazy nerozkazy, tihle lidi mají víc svobody než já.“

„Ty, urozený pane?“ řekl Flinn a letitým prstem se poškrábal na tváři tuhé jako podešev. „Jsi nemocnější muž na světě! Jsi ta’veren! Řekl bych, že i vzor poslouchá tvoji vůli!“

Rand zavrtěl hlavou. „Tak to nefunguje, Flinne. Každý z těch lidí támhle by se kdykoli mohl sebrat a odjet. Utéct, když bude chtít. Nechat boj jiným.“

„Během života jsem poznal pár Saldejců, můj pane,“ řekl Flinn. „Odpusť, ale pochybuju, že by někdo z nich něco takového udělal.“

„Ale mohli by,“ odpověděl Rand. „Je to možné. Přes všechny zákony a přísahy jsou svobodní. Já vypadám, že si můžu dělat, co se mi zachce, ale jsem tak pevně spoutaný, až se mi pouta zařezávají do masa. Moje moc a vliv jsou proti osudu bezmocné. Moje svoboda je všechno jen iluze, Flinne. A tak jim závidím. Občas.“

Flinn si založil ruce za zády, zjevně nejistý, jak odpovědět.

Všichni děláme, co musíme, vrátil se mu ve vzpomínkách z minulosti Moirainin hlas. Jak dopustí vzor. Někteří mají menší svobodu než jiní. Nezáleží na tom, jestli si vybereme sami, nebo jsme vybráni. Co se musí stát, to se stane.

„Můj pane Draku!“ zavolal nějaký hlas. Rand se obrátil za zvukem a spatřil jednoho z Bašereho zvědů, jak běží vzhůru po svahu. Děvy obezřetně dovolily tmavovlasému mladíkovi přistoupit.

„Můj pane,“ zasalutoval mu zvěd. „Na okraji tábora jsou Aielové. Viděli jsme dva z nich, jak se plíží mezi stromy asi půl míle dál po svahu.“

Děvy okamžitě začaly gestikulovat a rozmlouvat svou tajnou znakovou řečí.

„Mával na vás některý z těch Aielů, vojáku?“ zeptal se Rand suše.

„Můj pane?“ podivil se voják. „Proč by to dělali?“

„Jsou to Aielové. Jestli jste je viděli, znamená to, že to chtěli – a to znamená, že jsou spojenci a ne nepřátelé. Informuj Bašereho, že se brzy sejdeme s Rhuarkem a Baelem. Je načase zajistit Arad Doman.“

Nebo byl možná čas ho zničit. Občas bylo těžké rozpoznat rozdíl.

* * *

Merise promluvila. „Graendaliny plány. Znovu mi řekni, co o nich víš.“ Vysoká Aes Sedai – ze zeleného adžah stejně jako samotná Kadsuane – se tvářila přísně, ruce měla založené pod ňadry a ze strany v černých vlasech zasunutý stříbrný hřeben.

Nechat tuto Taraboňanku vést výslech byla dobrá volba. Nebo přinejmenším byla nejlepší volbou, jakou Kadsuane měla. Merise nedávala najevo sebemenší neklid, že je tak blízko jedné z nejvíce obávaných bytostí všeho stvoření, a při vyptávání byla neoblomná. Až příliš se snažila dokázat, jak je tvrdá. Například to, jak pevně mela vlasy stažené do drdolu nebo jak stavěla na odiv svého aša’manského strážce.

Místnost byla v druhém podlaží domanského sídla Randa al’Thora, jehož vnější stěna byla ze silných borových klád a vnitřní z dřevěných prken, namořených a v odpovídající tmavé barvě. Z pokoje, který dříve býval ložnicí, odnesli téměř všechen nábytek; na vybroušené dřevěné podlaze neležel dokonce ani kobereček. Jediným kusem nábytku v místnosti bylo vlastně jen masivní křeslo, v němž seděla Kadsuane.

Kadsuane usrkávala čaj a úmyslně dávala najevo klid. To bylo důležité, zvlášť, když člověk nebyl v nitru ani zdaleka klidný. V tu chvíli například Kadsuane toužila rozdrtit čajový šálek v dlaních a pak možná tak hodinu dupat po střepech.

Znovu upila.

Zdroj její frustrace – a objekt Merisina výslechu – visel ve vzduchu, udržovaný pomocí tkaniva vzduchu vzhůru nohama a s pažemi spoutanými za zády. Zajatkyně měla krátké vlnité vlasy a tmavou kůži. Pokud šlo o vyrovnaný výraz, její tvář se navzdory okolnostem vyrovnala Kadsuanině. Vězeňkyně v prostých hnědých šatech – jejichž lem měla tkanivem vzduchu obtočený kolem nohou, aby jí nespadly přes tvář – svázaná a odstíněná, přesto nějak dokázala vypadat, jako by všemu velela ona.

Merise stála před zajatkyní. Narišma, jediný další člověk v místnosti, se opíral o stěnu.

Kadsuane neřídila výslech sama, ještě ne. Když nechala výslech vést někoho jiného, představovalo to pro ni výhodu; umožnilo jí to přemýšlet a plánovat. Venku držely Erian, Sarene a Nesune nad zajatkyní štít, o dvě ženy víc, než se obvykle považovalo za nutné.

Šlo-li o Zaprodance, nikdo neriskoval.

Vězeňkyní byla Semirhage. Stvůra, o níž si mnozí mysleli, že jde prostě jen o legendu. Kadsuane nevěděla, kolik z příběhů o této ženě je pravdivých. Věděla, že Semirhage se nedá snadno zastrašit, vyvést z míry nebo zmanipulovat. A to byl problém.

„No?“ dožadovala se Merise. „Moje otázka: máš odpověď?“

Semirhage upírala na Merise pohled a promluvila ledovým hlasem plným opovržení. „Víš, co se stane s člověkem, když jeho krev nahradí něčím jiným?“

„Já jsem se…“

„Samozřejmě zemře,“ přerušila Semirhage Merise hlasem jako nůž. „Smrt často nastane okamžitě a rychlá úmrtí nejsou zajímavá. Při pokusech jsem objevila, že určité roztoky mohou nahradit krev účinněji a umožní subjektu žít ještě krátký čas po transfuzi…“

Zmlkla.

„Odpověz na otázku,“ řekla Merise, „nebo tě zase pověsíme ven z okna a…“

„Samotná transfuze samozřejmě vyžaduje použití síly,“ opět ji přerušila Semirhage. „Ostatní metody nejsou dost rychlé. Sama jsem vymyslela tkanivo. Dokáže náhle a okamžitě vytáhnout z těla krev a přelít ji do nádoby, zatímco současně vezme roztok a natlačí ho do žil.“

Merise zaťala zuby a ohlédla se na Narišmu. Aša’man měl na sobě jako obvykle černý kabát a kalhoty a černé vlasy spletené do cůpků se zvonečky na koncích. Pohodlně se opíral o stěnu z klád. Měl chlapeckou tvář, ale působil stále sílícím dojmem nebezpečí. Možná to bylo výsledkem výcviku s ostatními Merisinými strážci. Možná to bylo výsledkem toho, že se stýkal s lidmi, kteří nechali vyslýchat jednu ze Zaprodanců.

„Moje varování…“

„Jeden z mých subjektů přežil celou hodinu po transfuzi,“ řekla Semirhage klidným, konverzačním hlasem. „Pokládám to za jedno ze svých největších vítězství. Samozřejmě měl celou dobu bolesti. Skutečné bolesti, agónii, kterou cítil v každičké žilce v těle, až po ty téměř neviditelné v prstech. Neznám žádný jiný způsob, jak způsobit takové utrpení celému tělu najednou.“

Pohlédla Merise do očí. „Jednoho dne ti to tkanivo ukážu.“

Merise nepatrně zbledla.

Kadsuane jediným pohybem hlavy spředla Semirhage ze vzduchu štít kolem hlavy, aby jí zabránila poslouchat, pak spletla oheň a vzduch a vytvořila dvě malé koule světla, které zajatkyni umístila přímo před oči. Světlo nebylo tak jasné, aby ženu oslepilo nebo jí poškodilo zrak, ale zabrání jí vidět. Toto byl Kadsuanin vlastní trik; až příliš mnoho sester by napadlo zajatce ohlušit, ale nechalo by je vše sledovat. Jeden nikdy neví, kdo se naučil odezírat, a Kadsuane rozhodně nehodlala svou současnou zajatkyni podcenit.

Merise pohlédla na Kadsuane a v očích se jí mrzutě zablesklo.

„Začínala jsi nad ní ztrácet kontrolu,“ prohlásila Kadsuane rozhodně a postavila šálek s čajem na podlahu vedle křesla.

Merise zaváhala, pak přikývla s výrazem skutečného hněvu. Pravděpodobně se zlobila na sebe. „S touhle ženskou nic nehne,“ řekla. „Pořád mluví stejným tónem, bez ohledu na to, co jí děláme. Každý trest, který si dokážu vymyslet, jen přivolá další hrozby. A každá je ohavnější než ta předchozí! Světlo!“ Znovu zaťala zuby, spustila paže a zhluboka dýchala nosem. Narišma se narovnal, jako by se k ní chtěl vydat, ale ona ho mávnutím ruky zarazila. Merise se ke svým strážcům chovala s patřičnou přísností, třebaže se obořila na každého jiného, kdo by se jim pokoušel ukázat, kde jej jejich místo.

„Můžeme ji zlomit,“ řekla Kadsuane.

„Opravdu, Kadsuane?“

„Pche! Samozřejmě že ano. Ona je člověk jako každý jiný.“

„Pravda,“ řekla Merise. „I když žila tři tisíce let. Tři tisíce, Kadsuane.“

„Většinu té doby strávila ve vězení,“ nakrčila Kadsuane přezíravě nos. „Staletí zamčená ve věznici Temného, nejspíš v transu nebo hibernaci. Odečti ty roky a není o nic starší než kterákoli z nás. A řekla bych, že o dost mladší než některé.“

Byla to jemná připomínka jejího vlastního věku, což se mezi Aes Sedai probíralo jen zřídka. Celý ten rozhovor o věku byl ve skutečnosti známkou toho, jak vězeňkyně Merise zneklidňuje. Aes Sedai měli zkušenosti s tím, jak předstírat klid, ale mělo to svůj důvod, že Kadsuane rozmístila ty, které držely štít, mimo místnost. Odhalovaly toho příliš mnoho. Dokonce i za běžných okolností vyrovnaná Merise se až příliš často přestávala během těchto výslechů ovládat.

Samozřejmě, že Merise a ostatní – jako všechny dnešní ženy ve Věži – neodpovídaly tomu, jaké by Aes Sedai měly být. Těmhle mladším Aes Sedai se dovolilo změknout a zeslábnout a měly sklony k hašteření. Některé se nechaly přinutit, aby přísahaly věrnost Randu al’Thorovi. Kadsuane si občas přála, aby jim prostě mohla všem na pár desítek let udělit pokání.

A nebo to možná jen promlouval Kadsuanin věk. Byla stará, což znamenalo, že byla stále méně ochotná tolerovat hloupost. Více než přede dvěma staletími si přísahala, že se dožije účasti v Poslední bitvě bez ohledu na to, jak dlouho to bude trvat. Používání jediné síly lidský věk prodlužovalo a ona zjistila, že odhodlání a kuráž mohou tu dobu ještě protáhnout. Byla jedním z nejstarších žijících lidí.

Naneštěstí ji stáří naučilo, že žádné plánování ani odhodlání nemůže přinutit život, aby se ubíral tak, jak chcete. To jí nijak nebránilo se rozčilovat, když se tak stalo. Člověk by si myslel, že ji ty roky také naučí trpělivosti, ale stal se přesný opak. Čím byla starší, tím méně se jí chtělo čekat, neboť věděla, že už jí mnoho let nezbývá.

Každý, kdo tvrdil, že ho stáří naučilo trpělivosti, buď lhal, nebo byl senilní.

„Může a zlomí se,“ zopakovala Kadsuane, „nedovolím osobě, která zná tkaniva z věku pověstí, prostě jen tak protančit k popravě. Dostaneme z mozku té ženské každičký útržek vědomostí, i kdybychom na ni měly vytáhnout některé z těch jejích ‚nápaditých‘ tkaniv.“

„A’dam. Kdyby nám jen pán Drak dovolil ho na ni použít…“ řekla Merise a zalétla pohledem k Semirhage.

Pokud kdy byla Kadsuane v pokušení porušit slovo, týkalo by se to tohoto. Nasadit té ženské a’dam… ale ne, abyste někoho s a’damem donutili mluvit, museli jste mu způsobit bolest. Bylo to stejné jako mučení, a to al’Thor zakázal.

Semirhage před Kadsuaninými světly zavřela oči, ale stále byla klidná a ovládala se. Co se té ženské honilo v hlavě? Čekala na záchranu? Myslela si, že je přinutí ji popravit, aby se tak vyhnula skutečnému mučení? Opravdu se domnívala, že dokáže uprchnout a pak vykonat pomstu na Aes Sedai, které ji vyslýchaly?

Pravděpodobně to poslední – a bylo těžké se alespoň náznakem nevyděsit. Ta žena věděla o jediné síle věci, které nepřežily ani v pověstech. Tři tisíce let byla dlouhá, dlouhá doba. Mohla Semirhage proniknout štítem nějakým neznámým způsobem? Pokud ano, proč to už neudělala? Kadsuane nebude úplně klidná, dokud se jí do ruky nedostane trocha ločidlového čaje.

„Můžeš svoje tkanivo uvolnit, Kadsuane,“ řekla Merise. „Už jsem se uklidnila. Obávám se, že ji budeme muset na nějakou dobu pověsit z okna, jak jsem říkala. Možná bychom jí mohly vyhrožovat bolestí. Nemůže vědět o al’Thorových bláhových požadavcích.“

Kadsuane se předklonila a uvolnila tkanivo, které zajatkyni drželo před očima světelné koule, ale štít vzduchu, jež jí bránil slyšet, neodstranila. Semirhage prudce otevřela oči a pak rychle vyhledala Kadsuane. Ano, věděla, kdo tady velí. Zahleděly se jedna druhé do očí.

Merise pokračovala ve výslechu vyptáváním na Graendal. Al’Thor si myslel, že by tato žena mohla být někde v Arad Domanu. Kadsuane mnohem víc zajímaly jiné otázky, ale Graendal představovala přijatelný výchozí bod.

Tentokrát Semirhage na Merisino vyptávání reagovala mlčením a Kadsuane zjistila, že přemýšlí o al’Thorovi. Ten kluk odolával její výuce stejně paličatě, jako Semirhage odolávala výslechu. Ano, pravda, naučil se pár menších věcí – jak se k ní chovat s určitým respektem, jak alespoň předstírat zdvořilost. Ale nic víc.

Kadsuane nesnášela, když musela přiznat neúspěch. A tohle nebyl neúspěch, ještě ne, ale už se tomu blížila. Klukovi bylo předurčeno, že zničí svět. A možná ho i zachrání. To první bylo nevyhnutelné; druhé nejisté. Mohla si přát, aby tomu bylo naopak, ale přání byla asi stejně tak užitečná jako mince vyřezané ze dřeva. Mohli jste je natírat, jak jste chtěli, i tak byly stále dřevěné.

Zaskřípala zuby a vyhnala kluka z mysli. Musí sledovat Semirhage. Vždy, když ta žena promluvila, mohla to být stopa. Semirhage její pohled opětovala, ignorujíc tázající se.

Jak zlomíte jednu z nejmocnějších žen, jaké kdy žily? Ženu, která během věku zázraků napáchala nesčetná zvěrstva dokonce ještě před vypuštěním Temného? Když se Kadsuane dívala do těch černých onyxových očí, něco si uvědomila. Al’Thorův zákaz Semirhage ublížit neměl význam. Tuhle ženu nemohly zlomit bolestí. Semirhage byla hlavním mučitelem Zaprodanců, žena fascinovaná smrtí a utrpením.

Ne, takto by se nezlomila, dokonce ani kdyby takové prostředky měly povoleny. Kadsuane hleděla do těch očí a s mrazením v zádech ji napadlo, že v té stvůře vidí kousek sebe samé. Stáří, prohnanost a neochotu ustupovat.

Pak jí tedy zůstávala jediná otázka. Kdyby to dostala za úkol, jak by Kadsuane postupovala, pokud by chtěla zlomit sama sebe?

Ta představa byla tak znepokojivá, že s úlevou přivítala, když o pár minut později výslech přerušila Korele. Štíhlá přívětivá Muranďanka byla věrná Kadsuane a dnes odpoledne měla za úkol dohlížet na al’Thora. Korelina zpráva, že al’Thor se brzy setká s aielskými náčelníky, výslech ukončila a tři sestry, které udržovaly štít, vešly dovnitř a odvlekly Semirhage do místnosti, kde ji pomocí vzduchu spoutají a nasadí roubík.

Kadsuane sledovala, jak Semirhage odplouvá, nesena tkanivem vzduchu, a pak zavrtěla hlavou. Semirhage byla jen počátkem dnešního dne. Bylo načase se vypořádat s klukem.

KAPITOLA 6 - Když taje železo

KAPITOLA 6

KDYŽ TAJE ŽELEZO

Rodel Ituralde viděl mnoho bojišť. Některé věci se neměnily. Mrtví muži jako nakupené hromady ležících hadrů. Krkavci dychtící se navečeřet. Sténání, nářek, fňukání a mumlání těch, kteří měli smůlu a umírali dlouho.

Každé bojiště mělo také svůj jedinečný otisk. Mohli jste si bitvu přečíst stejně jako stopu procházející zvěře. Mrtvoly ležící ve znepokojivě rovných řadách naznačovaly útok pěšáků, kteří byli nahnáni proti salvám šípů. Roztroušená a podupaná těla byla výsledkem pěchoty, která se rozpadla pod útokem těžké kavalerie. Po této bitvě zůstalo velké množství Seančanů rozmačkaných u hradeb Darluny, kde zoufale bojovali. Přitlučených na kameny. Část hradby byla v místě, kde se některé damane pokusily utéct do města, zcela odtržená. Boj na ulicích a mezi domy by poskytl Seančanům výhodu. Nestihli to včas.

Ituralde projížděl vším tím svinstvem na svém grošovaném valachovi. Úhledné bitvy se odehrávaly pouze v pověstech nebo knihách o historii. Ty byly umyty a vydrhnuty drsnýma rukama učenců, snažících se o stručnost. „Útočník zvítězil, zabity padesát tři tisíce“ nebo „obránce vydržel, dvacet tisíc padlých“.

Co se napíše o této bitvě? Bude záležet na tom, kdo bude psát. Opomenou se zmínit o krvi, zadupané do země tak, až se proměnila v bláto. O tělech, rozlámaných, probodených a zmrzačených. O zemi, v celých pásech roztrhané rozzuřenými damane. Možná si zapamatují čísla; připadalo mu, že ta písaři často považují za důležitá. Polovina z Ituraldových sta tisíc je mrtvá. Na kterémkoli jiném bitevním poli by jej padesátitisícové ztráty zahanbily a rozzuřily. On však zastavil armádu třikrát tak velkou, než jakou měl sám, a k tomu s damane.

Následoval mladého posla, který pro něj přišel, asi dvanáctiletého chlapce v seančanské uniformě v červené a zelené barvě. Minuli padlou korouhev, jež visela ze zlomené násady a špičku měla namočenou v blátě. Nesla znak slunce, přes nějž přelétá šest racků. Ituralde nesnášel, když neznal rody a jména lidí, s nimiž bojuje, ale u seančanských cizinců neměl jak je zjistit.

Stíny vrhané zapadajícím večerním sluncem vykreslovaly na bojišti dlouhé pruhy. Brzy jejich těla zahalí pokrývka temnoty a přeživší budou moct předstírat, že se pastvina neproměnila ve hřbitov jejich kamarádů. A lidí, které jejich kamarádi zabili. Objel malé návrší a dorazil k roztroušeným tělům padlé seančanské elity. Většina z těl měla nasazené ty hmyzí přilby. Zprohýbané, prasklé nebo promáčknuté. Z otvorů za zkroucenými kusadly hleděly prázdné mrtvé oči.

Seančanský generál byl naživu, i když jen stěží. Přilbu měl sundanou a na rtech krev. Opíral se o velký, mechem zarostlý balvan, se zády podepřenými srolovaným pláštěm, jako by čekal, až mu přinesou jídlo. Tu představu samozřejmě kazila jeho zkroucená noha a zlomená násada oštěpu, která mu trčela z břicha.

Ituralde sesedl. Jako většina jeho mužů měl také Ituralde na sobě šaty pracujícího člověka – jednoduché hnědé kalhoty a kabát, vypůjčené od muže, který si jako součást pasti oblékl Ituraldeho uniformu.

Bylo zvláštní nemít na sobě uniformu. Muž jako tenhle generál Turan si nezasloužil vojáka v hadrech. Ituralde mávl na poslíčka, ať se drží z doslechu, a pak k Seančanovi přistoupil sám.

„Takže to jsi ty?“ zvedl Seančan oči k Ituraldemu, promlouvaje tím pomalým, protahovaným způsobem. Byl to statný, zdaleka ne vysoký muž se špičatým nosem. Krátce zastřižené vlasy měl po obou stranách hlavy na šířku dvou prstů vyholené a jeho přilba se třemi bílými chocholy ležela na zemi vedle něj. Nejistě zvedl ruku v černé rukavici a vytřel si krev z koutku úst.

„Jsem,“ řekl Ituralde.

„V Tarabonu ti říkají hlavní kapitán.“

„Ano.“

„Zasloužíš si to,“ řekl kašlavě Turan. „Jak jsi to udělal? Naši zvědové…“ Kašel ho umlčel.

„Rakenové,“ odpověděl Ituralde, když se kašel uklidnil. Dřepl si ke svému protivníkovi. Na západě bylo ještě vidět zbyteček slunce, který zaléval bojiště zlatorudým světlem. „Vaši zvědové pozorují ze vzduchu a na dálku je snadné pravdu zakrýt.“

„To vojsko za námi?“

„Převážně ženy a mládež,“ řekl Ituralde. „Taky docela dost sedláků. V uniformách, které si vypůjčili od vojáků, které mám tady.“

„A kdybychom se obrátili a zaútočili?“

„To byste neudělali. Vaši rakeni vám řekli, že nepřítel má početní převahu. Lepší je hnát se za menším vojskem, které je před vámi. Lepší je zamířit k městu, o němž vám zvědové řekli, že v něm nejsou téměř žádní obránci, dokonce i když to znamená dohnat své muže až na pokraj vyčerpání.“

Turan se znovu rozkašlal a přikývl. „Ano. Ano… ale město bylo prázdné. Jak jsi tam dostal svoje vojáky?“

„Zvědové ve vzduchu,“ řekl Ituralde, „nevidí dovnitř domů.“

„Nařídil jsi vojákům, aby se uvnitř ukrývali tak dlouho?“

„Ano,“ odpověděl Ituralde. „A střídali se tak, aby každý den mohla malá část z nich pracovat na polích.“

Turan nevěřícně zavrtěl hlavou. „Uvědomuješ si, co jsi provedl?“ řekl. V hlase mu nezněla žádná hrozba. Ve skutečnosti tam byla značná dávka obdivu. „Vznešená paní Suroth tento neúspěch nikdy nepřijme. Teď tě bude muset zlomit, i kdyby jen proto, aby si zachovala tvář.“

„Já vím,“ řekl Ituralde a vstal. „Ale nemůžu vás vyhnat tím, že na vás zaútočím v pevnosti. Potřebuju, abyste přišli za mnou.“

„Nechápeš, kolik vojáků máme…“ řekl Turan. „To, co jste dnes zničili, je jen vánek ve srovnání s bouří, kterou jsi rozpoutal. Dnes uniklo dost mých lidí, aby všem pověděli o tvých lstích. Znovu to nezabere.“

Měl pravdu. Seančané se učili rychle. Ituralde byl kvůli pohotové reakci Seančanů nucen přerušit nájezdy v Tarabonu.

„Víš, že nás nemůžete porazit,“ řekl Ituralde tiše. „Vidím ti to v očích, hlavní kapitáne.“

Ituralde přikývl.

„Tak proč?“ zeptal se Turan.

„Proč vrána létá?“ zeptal se Ituralde.

Turan chabě zakašlal.

Ituralde věděl, že válku proti Seančanům nemůže vyhrát. Každé z jeho vítězství ho kupodivu stále více přesvědčovalo, že nakonec prohraje. Seančané byli chytří, dobře vybavení a ukáznění. Víc než to, byli houževnatí.

Sám Turan musel od chvíle, kdy se otevřely brány, vědět, že je s ním konec. Ale nevzdal se; bojoval, dokud se jeho armáda nerozpadla a nerozptýlila do tolika stran, že je Ituraldeho vyčerpaní vojáci nemohli dohonit. Turan to chápal. Kapitulace někdy nestála za to. Nikdo nevítal smrt, ale voják mohl skončit i mnohem hůř. Opustit rodnou zemi a přenechat ji vetřelcům… nu, tohle Ituralde nemohl udělat. Dokonce ani když nebylo možné boj vyhrát.

Dělal, co bylo nutné a kdy to bylo nutné. A právě teď Arad Doman musel bojovat. Prohrají, ale jejich děti budou vždy vědět, že se jejich otcové postavili na odpor. Ten odpor bude důležitý za sto let, až přijde povstání. Pokud přijde.

Ituralde vstal s úmyslem vrátit se ke svým vojákům, kteří na něj čekají.

Turan se namáhavě natáhl po svém meči. Ituralde zaváhal a obrátil se zpátky k němu.

„Uděláš to?“ zeptal se Turan.

Ituralde přikývl a tasil meč.

„Bylo mi ctí,“ řekl Turan a zavřel oči. Vzápětí Ituraldeho meč – s volavkou – muži usekl hlavu. I vlastní Turanův meč měl znamení volavky, stěží viditelné na té zářící části čepele, kterou se Seančanovi povedlo vytáhnout. Škoda, že spolu oni dva nezkřížili meče – ačkoli svým způsobem byly uplynulé týdny přesně totéž, jen v jiném měřítku.

Ituralde si očistil meč a zasunul ho zpátky do pochvy. Jako poslední gesto tasil Turanův meč a zarazil ho do země vedle padlého generála. Pak Ituralde zase nasedl, kývnutím se rozloučil s poslem a vydal se zpátky šerým polem mrtvých.

Krkavci se pustili do práce.

* * *

„Pokoušela jsem se povzbudit některé z mužských sloužících a věžové gardy,“ řekla tiše Leana, sedící u mříží své cely. „Ale je to těžké.“ Usmála se a podívala se na Egwain, která seděla na stoličce před celou. „Teď si zrovna nepřipadám moc svůdná.“

Egwain jí odpověděla ironickým úsměvem a zdálo se, že to chápe. Leana na sobě měla tytéž šaty, ve kterých ji chytili, a ještě je nikdo nevypral. Každé třetí ráno si je svlékla a použila ranní vědro s vodou – poté, co se umyla vlhkým hadříkem – aby si šaty vyprala. Ale bez mýdla byly její možnosti omezené. Spletla si vlasy, aby jim dodala zdání úhlednosti, ale s polámanými nehty nemohla udělat nic.

Leana vzdychla, jak si vzpomněla na ta rána, kdy nahá stála z dohledu v rohu cely a čekala, až jí šaty a spodní košile uschnou. Jen proto, že je Domanka, se jí nemuselo líbit předvádět se jen tak bez ničeho. Řádné svádění vyžadovalo obratnost a důvtip; nahota nevyužívala ani jedno z toho.

Její vězení nebylo tak hrozné, jak vězení bývají – měla úzkou postel, jídlo, dostatek vody a denně jí vynášeli nočník. Nikdy jí však nedovolili vyjít ven a neustále ji střežily dvě sestry, které ji odstiňovaly. Jediný, kdo ji navštěvoval – kromě těch, které se z ní snažily vypáčit informace o cestování – byla Egwain.

Amyrlin seděla na stoličce a tvářila se zamyšleně. A byla amyrlin. Bylo nemožné smýšlet o ní jinak. Jak se tak mladé dítě mohlo učit tak rychle? Ta rovná záda, ten vyrovnaný výraz. Mít vše pod kontrolou nebylo ani tak o moci, kterou jste měly, ale o moci, kterou jste tvrdily, že máte. Vlastně se to velmi podobalo jednání s muži.

„Zaslechla… zaslechla jsi něco?“ zeptala se Leana. „O tom, co se mnou hodlají udělat?“

Egwain zavrtěla hlavou. Dvě žluté sestry seděly na lavičce kousek od nich, osvětlené lampou na stolku vedle, a povídaly si. Leana neodpověděla na žádnou z otázek, které jí její věznitelky položily, a zákon Věže byl ve věci vyslýchání sester velice přísný. Nemohly jí ublížit, zvláště ne pomocí síly. Ale mohly ji prostě nechat o samotě shnít.

„Díky, že mě po večerech chodíš navštěvovat,“ řekla Leana a natáhla se skrz mříž, aby vzala Egwain za ruku. „Myslím, že ti dlužím zdravý rozum.“

„Je to pro mě potěšení,“ řekla Egwain, třebaže jí očima proběhl záblesk vyčerpání, které nepochybně cítila. Některé ze sester, které za Leanou chodily, zmínily výprasky, které Egwain podstupuje jako „pokání“ za svou neposlušnost. Zvláštní, že je možné novicku bít, aby ji to poučilo, ale vězně kvůli výslechu ne. A navzdory bolesti navštěvovala Egwain Leanu v cele prakticky denně. „Já tě osvobodím, Leano,“ slíbila Egwain s její rukou stále ve své. „Elaidina tyranie nemůže vydržet. Jsem si jistá, že už to nebude trvat dlouho.“

Leana přikývla, pustila ji a vstala. Egwain se chytila mříže a vytáhla se na nohy. Při pohybu se nepatrně přikrčila. Kývnutím se s Leanou rozloučila, ale pak zaváhala a svraštila čelo.

„Co se děje?“ zeptala se Leana.

Egwain pustila mříže a podívala se na dlaně. Vypadaly, jako by je pokrývala vrstva reflexivní voskovité látky. Leana se zamračeně podívala na mříže a ohromilo ji, když na nich nalezla Egwaininy otisky.

„Co to u Světla…“ řekla Leana, dloubajíc do jedné z tyčí. Ta se pod dotekem jejího prstu prohnula jako teplý vosk na okraji misky se svíčkou.

Náhle se kameny pod Leaninýma nohama pohnuly a Leana ucítila, jak klesá. Vykřikla. Ze stropu začaly pršet krůpěje rozteklého vosku a rozstřikovaly se jí na tváři. Nebyly horké, ale nějak tekuté. Měly barvu kamene!

Vyděšeně zalapala po dechu, klopýtla a uklouzla, jak se její nohy ponořily hlouběji do až příliš lesklé podlahy. Nějaká ruka chytila tu její; zvedla oči a uviděla Egwain, která ji popadla. Zatímco se dívala, mříž se roztekla, železo kapalo a rozpouštělo se.

„Pomoc!“ zaječela Egwain na dvě žluté venku. „Světlo vás spal! Přestaňte zírat!“

Vyděšená Leana se snažila něčeho zachytit a přitáhnout kolem mříže k Egwain. Sevřela pouze vosk. Hroudovitý kus tyče jí zůstal v ruce, protekl jí mezi prsty a podlaha kolem ní se zbortila a vtáhla ji dolů.

A pak ji sevřely prameny vzduchu a s trhnutím ji uvolnily. Místnost se zakymácela a prameny Leanu prudce přitáhly dopředu na Egwain, až mladší ženu srazila dozadu. Obě žluté – bělovlasá Musarin a malá Gelarna – vyskočily na nohy a obklopovala je záře saidaru. Musarin volala o pomoc a s vytřeštěnýma očima pozorovala rozpouštějící se celu.

Leana, s šaty a nohama pokrytýma podivným voskem, se narovnala, slezla z Egwain a odpotácela se pryč od cely. Podlaha tady v chodbě jí připadala pevná. Světlo, kéž by mohla sama uchopit zdroj! Ale měla v sobě příliš mnoho ločidla, o štítu nemluvě.

Egwain se vyškrábala na nohy s pomocí Leany, která jí podala ruku. V místnosti nastal klid, lampy mihotavě svítily a všechny ženy zíraly na celu. Tání přestalo, mříž byla rozštěpená, horní poloviny tyčí ztuhly s kapkami oceli na konci, dolní konce byly ohnuté dovnitř. Mnoho jich bylo při Leanině útěku ohnuto až na kameny. Podlaha uvnitř se prohnula dolů jako trychtýř a kameny se protáhly. Na kamenech byly šrámy v místech, kde je poškodilo Leanino úsilí se vyškrábat.

Leana stála, srdce jí bušilo a uvědomila si, že uplynuly jen vteřiny. Co by měly udělat? Vyděšeně utéct? Rozpustí se i zbytek chodby?

Egwain popošla vpřed a palcem u nohy se dotkla jedné z mříží. Nepoddala se. Leana udělala krok a její šaty zakřupaly, jak z nich odpadávaly kousky kamene, podobné maltě. Sáhla dolů, aby si oprášila suknici, a ucítila, že ji pokrývá kámen místo vosku.

„Tyhle věci se dějí stále častěji,“ řekla Egwain klidně a ohlédla se na obě žluté. „Temný sílí. Poslední bitva se blíží. Co s tím vaše amyrlin dělá?“

Musarin se na ni podívala; vysoká stárnoucí Aes Sedai vypadala hluboce znepokojeně. Leana si vzala z Egwain příklad, přinutila se ke klidu a postavila se vedle amyrlin, přičemž jí při chůzi se šatů odpadávaly úlomky kamene.

„Ano, nuže…“ řekla Musarin. „Vrátíš se do svého pokoje, novicko. A ty…“ Ohlédla se na Leanu a pak na zbytky cely. „Budeme tě… muset přemístit.“

„A předpokládám, že také sehnat nové šaty,“ založila si Leana ruce.

Musarin zatěkala očima k Egwain. „Jdi. Tohle už se tě netýká, dítě. My se o vězeňkyni postaráme.“

Egwain zaťala zuby, ale pak se obrátila k Leaně. „Zůstaň silná,“ řekla a odspěchala chodbou pryč.

* * *

Egwain, vyčerpaná a znepokojená bublinou zla, která bortila kámen, za šustění sukní kráčela ke křídlu Věže, kde byly ubytovány novicky. Co by bylo třeba, aby ty hloupé ženské pochopily, že není čas se handrkovat!

Bylo už pozdě a po chodbách chodilo jen málo žen, z nichž žádná nepatřila k novickám. Egwain minula několik sloužících, kteří chvátali za svými pozdně večerními povinnostmi a nohama v trepkách tiše došlapovali na dlažbu. V těchto částech Věže žilo poměrně dost lidí, takže na zdech hořely lampy se zastřihnutými knoty, vydávající oranžové světlo. Mihotavé plameny se odrážely ve stovce různých naleštěných dlaždic, které tak vypadaly jako oči, které přecházející Egwain sledují.

Bylo těžké pochopit, že se tento klidný večer změnil v past, která málem zabila Leanu. Když už se nedalo věřit ani samotné zemi, tak čemu? Egwain potřásla hlavou, neboť byla příliš unavená a rozbolavělá, než aby teď přemýšlela o řešení. Sotva si všimla, když dlaždice na podlaze změnily barvu z šedé na tmavě hnědou. Prostě kráčela dál do křídla Věže a počítala dveře, které minula. Její byly sedmé…

Ztuhla a se svraštěným čelem se zahleděla na dvojici hnědých sester: Maenadrin – Saldejku – a Negaine. Rozmlouvaly spolu tlumeným šepotem, a když kolem nich Egwain procházela, zamračily se na ni. Proč by byly v obydlí novicek?

Ale moment. Ubikace novicek neměly na podlaze hnědé dlaždice. V téhle části by měla být nevýrazná šedá dlažba. A dveře v chodbě byly příliš daleko od sebe. Tohle vůbec nevypadalo jako pokoje novicek! Byla tak unavená, že se vydala úplně špatným směrem?

Vrátila se stejnou cestou a opět minula dvě hnědé. Našla okno a vyhlédla ven. Kolem ní se táhla bílá obdélníková masa věžního křídla přesně tak, jak měla. Egwain se neztratila.

Zmateně se ohlédla zpátky do chodby. Maenadrin si založila ruce a změřila si Egwain tmavýma očima. Negaine, vysoká a vytáhlá, se vydala přímo k Egwain. „Co tady máš takhle v noci na práci, dítě?“ zeptala se rázně. „Poslala pro tebe některá sestra? Měla bys být ve svém pokoji a spát.“

Egwain beze slova ukázala z okna. Negaine podmračeně vyhlédla ven. Ztuhla a tiše zalapala po dechu. Pohlédla zpátky na chodbu, pak znovu ven, jako by nedokázala uvěřit, kde to je.

Během několika minut zavládla v celé Věži horečná činnost. Egwain, na kterou všechny zapomněly, stála u stěny chodby společně s hloučkem novicek s ospalýma očima, zatímco sestry se napjatými hlasy dohadovaly a snažily se rozhodnout, co dělat. Vypadalo to, že se dvě části Věže prohodily a podřimující hnědé sestry se přesunuly ze svých pokojů v horních podlažích dolů do křídla. Pokoje novicek – nedotčené – se ocitly na místě, kde bývala obydlí hnědých sester. Nikdo si nevzpomínal, že by během výměny cítil nějaký pohyb nebo vibrace, a zdálo se, že vyměněné části hladce zapadly na svá místa. Řada dlaždic na podlaze byla rozříznuta přesně uprostřed, a poté se spojila s dlaždicemi z části, která se přesunula.

Je to pořád horší a horší, pomyslela si Egwain, když se hnědé sestry rozhodly – prozatím – že se budou muset s výměnou smířit. Nemohly dost dobře přestěhovat sestry do pokojů velikosti, jaké užívaly novicky.

Tak budou hnědé rozdělené – polovina v křídle, polovina na původním místě – a uprostřed nich hlouček novicek. Rozdělení, které trefně představuje méně viditelná rozdělení, jakými trpí adžah.

Nakonec vyčerpanou Egwain a ostatní poslaly spát – ačkoli nyní se musela plahočit vzhůru po mnoha schodištích, než se dostala do postele.

KAPITOLA 7 - Plán pro Arad Doman

KAPITOLA 7

PLÁN PRO ARAD DOMAN

„Blíží se bouře,“ řekla Nyneiva, s pohledem upřeným ven z okna panského sídla.

„Ano,“ odpověděla Daigian ze svého křesla u krbu, aniž by se namáhala k oknu podívat. „Myslím, že můžeš mít pravdu, drahá. Přísahám, že to vypadá, jako by bylo zataženo už celé týdny!“

„Je to jeden týden,“ řekla Nyneiva, která v jedné ruce svírala svůj dlouhý tmavý cop. Pohlédla na druhou ženu. „Víc než deset dní jsem neviděla kousek modré oblohy.“

Daigian svraštila čelo. Bílá adžah byla kyprá a dobře stavěná. Na čele nosila stejně jako kdysi dávno Moirain malý kámen, i když Daigianin byl příhodně bílý měsíční kámen. Ta tradice zjevně měla co dělat s tím, když je někdo cairhienská šlechtična, stejně jako barevné pruhy, které měla žena na šatech.

„Deset dní, říkáš?“ zeptala se Daigian. „Víš to jistě?“

Nyneiva to věděla. Počasí věnovala pozornost; to byla jedna z jejích povinností vesnické vědmy. Nyní byla Aes Sedai, ale to neznamenalo, že přestala být tím, kým je. Někde vzadu v mysli vždy myslela na počasí. V šeptání větru cítila déšť, slunce či sníh.

Poslední dobou však ty pocity vůbec nebyly jako šepot. Spíš jako vzdálený křik, který je stále hlasitější. Nebo jako vlny, tříštící se jedna o druhou, stále daleko na severu, kterých ale bylo stále těžší si nevšímat.

„Dobře,“ řekla Daigian. „Jsem si jistá, že tohle není poprvé v dějinách, kdy bylo deset dní zataženo!“

Nyneiva zavrtěla hlavou a zatahala se za cop. „Není to normální,“ řekla. „A tahle zatažená obloha není ta bouřka, o který mluvím. Je pořád daleko, ale přichází. A bude příšerná. Horší, než jakou jsem kdy viděla. Mnohem horší.“

„Nuže, pak,“ řekla Daigian lehce znepokojeným hlasem, „se s ní tedy vypořádáme, až dorazí. Posadíš se, abychom mohly pokračovat?“

Nyneiva přejela baculatou Aes Sedai pohledem. Daigian byla v síle neobyčejně slabá. Bílá možná byla ta nejslabší Aes Sedai, kterou kdy Nyneiva potkala. Podle tradičních – byť nevyřčených – pravidel to znamenalo, že by Nyneiva měla mít možnost ujmout se vedení.

Naneštěstí bylo Nyneivino postavení stále sporné. Egwain ji pozvedla k šátku svým rozhodnutím, stejně jako povýšila Elain; Nyneiva neprošla zkouškou ani nepřísahala na hůl přísahy. Pro většinu – dokonce i pro ty, které uznaly Egwainino postavení jakožto pravé amyrlin – tato opomenutí znamenala, že Nyneiva je něco méně než Aes Sedai. Ne přijatá, ale sotva rovná sestře.

Obzvlášť velké potíže dělaly sestry s Kadsuane, protože ty se nepřihlásily k Bílé věži ani k rebelům. A ještě horší byly sestry, které přísahaly Randovi; většina byla stále věrná Bílé věži a neviděla problém v tom, že podporuje Elaidu i Randa. Nyneiva by ráda věděla, co si Rand myslel, když sestrám dovolil přísahat mu věrnost. Několikrát mu jeho chybu vysvětlila – docela rozumně – ale v této době bylo mluvit s Randem jako mluvit s kusem kamene. Jen méně účinné a rozhodně mnohem víc k vzteku.

Daigian stále čekala, až se Nyneiva posadí. Nyneiva to udělala, protože nechtěla vyprovokovat souboj vůlí. Daigian stále trpěla ztrátou svého strážce Ebena, aša’mana, během bitvy s jedním ze Zaprodanců. Nyneiva strávila celý boj naprosto pohlcená tím, že Randovi dodávala ohromná množství saidaru k vytváření tkaniva.

Nyneiva si stále pamatovala čirou radost – děsivou euforii, sílu a dokonalý pocit života – která provázela natažení tak ohromného množství síly. Vyděsilo ji to. Byla ráda, že ter’angrial, který použila, aby se té síly dotkla, byl zničen.

Mužský ter’angrial zůstával nedotčený: přístupový klíč k mocnému sa’angrialu. Pokud Nyneiva věděla, Rand nedokázal Kadsuane přesvědčit, aby mu ho vrátila. A ani by neměla. Žádná lidská bytost, dokonce ani Drak Znovuzrozený, by neměla usměrňovat tolik jediné síly. Věci, které by člověk mohl být v pokušení udělat…

Řekla Randovi, že musí na přístupový klíč zapomenout. Bylo to jako mluvit do balvanu. Velkého, zrzavého, hloupého balvanu. Nyneiva si odkašlala. Daigian nad tím pozvedla obočí. Ta žena celkem dobře zvládala svůj smutek, přestože ji Nyneiva – jejíž pokoj byl v domanském sídle vedle Daigianina – slyšela v noci plakat. Nebylo snadné ztratit strážce.

Lan…

Raději na něj v tuhle chvíli nemyslet. Lan bude v pořádku. Teprve na konci své tisíce mil dlouhé cesty bude v nebezpečí. Tam má v úmyslu vrhnout se na Stín jako šíp, vystřelený proti cihlové zdi…

Ne! pomyslela si. Nebude sám. O to jsem se postarala.

„Dobrá,“ řekla Nyneiva a přiměla se soustředit, „pokračujme.“ Nedávala vůči Daigian najevo žádnou podřízenost. Dělala této ženě službu, rozptylovala ji od smutku. Takhle jí to Korele každopádně vysvětlila. Rozhodně se nesešly pro blaho Nyneivy. Ona neměla co dokazovat. Ona byla Aes Sedai, bez ohledu na to, co si ostatní myslely nebo naznačovaly.

Všechno to byla jen finta, jak pomoct Daigian. O to šlo. O nic víc.

„Toto je osmdesáté první tkanivo,“ řekla bílá. Obklopila ji záře saidaru a ona usměrnila a spletla velice složité předivo z ohně, vzduchu a ducha. Složité, ale k ničemu. Tkanivo vytvořilo ve vzduchu tři planoucí ohnivé kruhy, zářící neobvyklým světlem, ale jaký to mělo smysl? Nyneiva už věděla, jak dělat ohnivé a světelné koule; proč plýtvat časem na učení tkaniv, která opakují to, co už zná, jen složitěji? A proč musely mít jednotlivé kruhy lehce odlišnou barvu?

Nyneiva lhostejně mávla rukou a přesně tkanivo zopakovala. „Po pravdě,“ řekla, „tohle vypadá nejmíň užitečný ze všech! K čemu to všechno je?“

Daigian našpulila rty. Nic neřekla, ale Nyneiva věděla, že si Daigian myslí, že by to pro Nyneivu mělo být mnohem těžší, než bylo. Nakonec žena promluvila. „O zkoušce ti toho nemohu moc říct. To jediné, co mohu, je, že budeš muset tato tkaniva přesně zopakovat a udělat to za účasti mimořádně rušivých vlivů. Až nastane čas, pochopíš to.“

„Pochybuju,“ prohlásila Nyneiva rezolutně, přičemž během řeči tkanivo třikrát zopakovala. „Protože, a věřím, že už jsem ti to řekla tucetkrát, já zkoušku nepodstoupím. Já už jsem Aes Sedai.“

„Samozřejmě že jsi, drahá.“

Nyneiva zaťala zuby. Tohle byl špatný nápad. Když oslovila Korele – což měla být členka Nyneivina vlastního adžah – ta ženská ji odmítla uznat za sobě rovnou. Byla při tom milá, jako Korele bývala často, ale význam byl jasný. Dokonce dávala najevo soucit. Soucit! Jako by Nyneiva její lítost potřebovala. Navrhla, že kdyby Nyneiva znala stovku tkaniv, která se každá přijatá učila na zkoušku na Aes Sedai, mohlo by to její hodnověrnosti napomoct.

Problém byl, že to Nyneivu dostalo do postavení, kde s ní zase zacházeli jako se studentkou. Chápala užitek z toho, že by znala stovku tkaniv – strávila jejich studiem příliš krátkou dobu a prakticky všechny sestry to věděly. Nicméně tím, že na lekce přistoupila, neměla v úmyslu naznačit, že sama sebe považuje za studentku!

Natáhla se k copu, ale zarazila se. Její viditelné projevy emocí byly další důvod toho, jak se k ní ostatní Aes Sedai chovaly. Kéž by jenom měla tu bezvěkou tvář! Pcha!

Daigianino další tkanivo vyvolalo třesknutí a samotné předivo bylo zase zbytečně složité. Nyneiva ho prakticky bezmyšlenkovitě napodobila a zároveň si ho zapsala do paměti.

Daigian na tkanivo chviličku zírala se zasněným výrazem v obličeji.

„Co je?“ zeptala se Nyneiva popudlivě.

„Hmmm? Ale, nic. Jenom… naposledy jsem tohle tkanivo použila, abych jím vylekala… já… to je jedno.“

Eben. Její strážce byl mladý, bylo mu snad patnáct nebo šestnáct, a ona ho měla velmi ráda. Eben a Daigian si spolu hráli spíš jako chlapec a postarší tetička než Aes Sedai a strážce.

Šestnáctiletý mladík, pomyslela si Nyneiva, mrtvý. Musí je Rand verbovat tak mladé?

Daigianina tvář ztuhla, žena své emoce ovládala mnohem lépe, než by byla Nyneiva dokázala.

Světlo dej, ať se nikdy neocitnu ve stejné situaci, napadlo ji. Alespoň ne po mnoho a mnoho let. Lan ještě nebyl její strážce, ale měla v úmyslu se s ním spojit, jakmile to bude možné. Už byl koneckonců její manžel. Pořád ji rozčilovalo, že je s ním spojená Myrelle.

„Možná bych ti mohla pomoct, Daigian,“ řekla Nyneiva, předklonila se a položila druhé ženě ruku na koleno. „Kdybych zkusila léčení, snad…“

„Ne,“ odpověděla žena úsečně.

„Ale…“

„Pochybuju, že bys mohla pomoct.“

„Cokoli se dá vyléčit,“ prohlásila Nyneiva paličatě, „dokonce i když ještě nevíme jak. Cokoli kromě smrti.“

„A co bys udělala, drahá?“ zeptala se Daigian. Nyneiva by ráda věděla, jestli jí odmítá oslovovat jménem záměrně, nebo jestli je to mimovolný důsledek jejich vztahu. Nemohla používat oslovení „dítě“, jak by to udělala se skutečnou přijatou, ale říkat jí „Nyneivo“ by mohlo naznačovat rovnost.

„Něco bych mohla udělat,“ řekla Nyneiva. „Ta bolest, kterou cítíš, to musí být účinek spojení, a tudíž něco, co souvisí s jedinou silou. Když ti síla působí bolest, pak síla může tu bolest zahnat.“

„A proč bych to měla chtít?“ zeptala se Daigian, která se opět plně ovládala.

„No… no, protože je to bolest. Bolí to.“

„Mělo by,“ řekla Daigian. „Eben je mrtvý. Ty bys chtěla zapomenout na bolest, kdybys ztratilo toho svého obra? Nechat si city, které k němu chováš, odříznout jako zkažený kus masa na jinak dobré pečeni?“

Nyneiva otevřela pusu, ale zarazila se. Chtěla by? Nebylo to tak prosté – její city k Lanovi byly upřímné, ne díky spojení. Byl její manžel a ona ho milovala. Daigian se vůči svému strážci chovala majetnicky, ale byla to náklonnost tety k oblíbenému synovci. To nebylo totéž.

Ale chtěla by se Nyneiva té bolesti zbavit? Zavřela ústa, neboť si náhle uvědomila poctivost v Daigianiných slovech. „Chápu. Omlouvám se.“

„To nic, drahá,“ pokračovala Daigian. „Logika toho všeho mi občas připadá jednoduchá, ale obávám se, že ostatní to neakceptují. Vskutku, některé by se mohly hádat, že logika určité záležitosti závisí na okamžiku a jednotlivci. Mám ti ukázat další tkanivo?“

„Ano, prosím,“ zamračila se Nyneiva. Sama byla v jediné síle tak silná – jedna z nejsilnějších žijících žen – že o své schopnosti často moc neuvažovala. Bylo to podobné, jako když velmi vysoký člověk věnuje jen málo pozornosti výšce ostatních; všichni jsou menší než on, takže jejich různá výška nemá velký význam.

Jaké to bylo, být jako tato žena, která byla přijatou déle než kterákoli jiná, co paměť sahá? Žena, která stěží získala šátek, a i to jen – jak mnohé říkaly – o vlásek? Daigian se musela chovat uctivě ke všem ostatním Aes Sedai. Když se setkaly dvě sestry, Daigian vždy stála níž. Když se sešly víc než dvě sestry, Daigian jim servírovala čaj. Očekávalo se, že se před mocnějšími sestrami bude plazit a poklonkovat jim. No, dobrá, tohle ne, byla to Aes Sedai, ale stejně…

„S tímhle systémem není něco v pořádku, Daigian,“ řekla Nyneiva nepřítomně.

„Se zkouškami? Zdá se patřičné, aby existovala nějaká zkouška, která prokáže způsobilost, a spřádat pod velkým tlakem složitá tkaniva mi připadá jako něco, co tu potřebu naplňuje.“

„To jsem nemyslela,“ řekla Nyneiva. „Myslím systém, který určuje, jak se k sobě navzájem chováme.“

Daigian se zarděla. V každém případě bylo nevhodné mluvit o něčí síle. No ano, jenže Nyneiva nikdy nebyla příliš dobrá, pokud jde o plnění očekávání druhých. Zvlášť když očekávali nějakou pošetilost. „Sedíš tu,“ řekla, „víš toho stejně jako každá jiná Aes Sedai – vsadila bych se, že víc než mnohé z nich – a vzápětí poté, co některá přijatá vymění zástěru za šátek, musíš dělat, co říká.“

Daigian zrudla ještě víc. „Měly bychom pokračovat.“

To prostě nebylo správné. Nyneiva to nicméně nechala být. Do téhle díry už jednou spadla, když učila ženy z rodinky, aby se postavily Aes Sedai. Netrvalo dlouho a vzdorovaly i Nyneivě, což neměla v úmyslu. Nebyla si jistá, jestli se chce pokusit vyvolat podobnou revoluci i mezi samotnými Aes Sedai.

Pokusila se opět soustředit na výuku, ale pocit hrozící bouře neustále přitahoval její pohled k oknu. Místnost byla v druhém podlaží a byl z ní dobrý výhled na ležení. Jen čistě náhodou Nyneiva zahlédla Kadsuane; ten šedý drdol posázený nevinně vyhlížejícími ter’angrialy byl zřetelný i z dálky. Žena v doprovodu Korele svižným krokem procházela přes dvůr.

Co to dělá? podivila se Nyneiva. Kadsuanin rázný krok v ní vyvolal podezření. Co se stalo? Má to co dělat s Randem? Jestli se ten kluk zase nechal zranit…

„Omluv mě, Daigian,“ řekla Nyneiva a vstala. „Právě jsem si vzpomněla, že musím na něco dohlídnout.“

Druhá žena sebou trhla. „Ano? Tak tedy dobře, Nyneivo. Myslím, že můžeme pokračovat jindy.“

Teprve poté, když Nyneiva vyběhla ze dveří a seběhla po schodech, si uvědomila, že ji Daigian oslovila jménem. Když vycházela na trávník, usmívala se.

V táboře byli Aielové. To samotné nebylo neobvyklé; Randa často doprovázely Děvy jako tělesná stráž. Tito Aielové však byli muži, oblečení v zaprášených hnědých cadin’sorech a s oštěpy po boku. Značná část z nich měla čelenky s Randovým znakem.

Proto Kadsuane tak pospíchala; pokud dorazili aielští kmenoví náčelníci, pak se s nimi Rand bude chtít setkat. Nyneiva rozmrzele vyrazila přes trávník – který nebyl právě zelený. Rand pro ni neposlal. Nejspíš ne proto, že by ji tam nechtěl, ale protože má hlavu příliš nacpanou senem, než aby mu to došlo. Drak Znovuzrozený nebo ne, toho chlapa jen málokdy napadlo, aby se o své plány podělil s ostatními. Myslela by, že po takové době by už měl pochopit, jak je důležité nechat si poradit od někoho, kdo má víc zkušeností než on. Kolikrát se kvůli své zbrklosti nechal unést, zranit nebo uvěznit?

Všichni ostatní v táboře se mu mohli klanět, pochlebovat mu a zbožňovat ho, ale Nyneiva věděla, že je to ve skutečnosti jenom obyčejný ovčák z Emondovy Role. Pořád se dostával do malérů stejně jako v době, kdy s Matrimem jako kluci prováděli rošťárny. Jenom teď místo rozčilování vesnických holek mohl uvrhnout do chaosu celé státy.

Na severní straně trávníku – přímo naproti panskému sídlu, blízko přední části valu – si noví aielští příchozí stavěli tábor s hnědými stany. Uspořádali si je jinak než Saldejci; místo rovných řad dávali Aielové přednost malým skupinám rozděleným podle společenstev. Někteří z Bašereho mužů pokřikovali na kolemjdoucí Aiely na pozdrav, ale nikdo jim nešel pomoct. Aielové dokázali být nedůtklivá cháska, a i když Nyneiva pokládala Saldejce za mnohem rozumnější než většinu ostatních, pořád to byli Hraničáři. V předchozích letech pro ně byly šarvátky s Aiely každodenním chlebem a samotná aielská válka neskončila zase až tak dávno. V tuto chvíli všichni bojovali na stejné straně, ale to Saldejcům nebránilo, aby teď po příjezdu velkého množství Aielů nenašlapovali o něco opatrněji.

Nyneiva se snažila najít Randa nebo nějaké Aiely, které zná. Pochybovala, že se skupinou bude i Aviendha; nejspíš je zpátky v Caemlynu s Elain a pomáhá jí zajistit andorský trůn. Nyneiva měla stále pocit viny, že je opustila, ale někdo musel Randovi pomoct očistit saidín. Takové věci jste ho nenechávaly dělat samotného. A kde vůbec je?

Nyneiva došla na hranici mezi saldejským a novým aielským táborem. Aielové v hnědé a zelené klouzali trávou, pohyby plynulé jako voda. Ženy v modré a zelené nosily vyprané prádlo od potoka vedle panského sídla. Borovice se širokým jehličím se chvěly ve větru. V ležení bylo živo jako na vesnické návsi o Bel Tinu. Kudy šla Kadsuane?

Na severovýchodě ucítila usměrňování. Nyneiva se usmála a rozhodným krokem vyrazila, až jí žlutá suknice šustila. Usměrňování znamená buď Aes Sedai, nebo moudrou. A opravdu, brzy spatřila větší aielský stan, vztyčený v rohu trávníku. Zamířila přímo k němu a její pohledy – nebo možná její pověst – nutily saldejské vojáky, aby se jí klidili z cesty. Děvy střežící vchod se ji nepokusily zastavit.

Rand, oblečený v černé a červené, stál uvnitř a listoval mapami na masivním dřevěném stole. Levou ruku držel za zády. Bašere stál vedle něho, přikyvoval a studoval mapku, kterou držel před sebou.

Při Nyneivině příchodu zvedl Rand hlavu. Kdy se tak moc začal podobat strážcům, s tím okamžitým hodnotícím pohledem? S očima, které zachytily každou hrozbu, a napjatým tělem, jako by kdykoli očekával útok? Nikdy jsem neměla dovolit, aby ho ta ženská odvedla z Dvouříčí, pomyslela si. Podívejme se, co to s ním udělalo.

Okamžitě se zamračila nad vlastní pošetilostí. Kdyby Rand býval zůstal v Dvouříčí, zešílel by a možná je všechny zničil – samozřejmě za předpokladu, že by se to trollokům, mizelcům nebo Zaprodancům nepodařilo dřív. Kdyby Moirain pro Randa nepřijela, byl by teď mrtvý. Společně s ním by ze světa odešly světlo a naděje. Bylo prostě jen těžké opustit staré předsudky.

„Nyneivo,“ řekl Rand, uvolnil se a obrátil se zpátky k mapám. Kývl na Bašereho, aby si jednu z nich prohlédl, a pak se otočil zpátky k ní. „Právě jsem pro tebe chtěl poslat. Dorazili Rhuark a Bael.“

Nyneiva vytáhla obočí a založila si ruce. „Vážně?“ zeptala se zpříma. „A já si myslela, že všichni ti Aielové v táboře znamenají, že na nás zaútočili Šaidové.“

Když uslyšel její tón, tvář mu ztvrdla a ty jeho oči vypadaly… nebezpečně. Pak se však rozjasnil, zavrtěl hlavou, skoro jako by si ji chtěl vyčistit. Něco z toho starého Randa – Randa, který býval nevinným ovčákem – jako by se vrátilo. „Ano, samozřejmě sis všimla,“ řekl. „Jsem rád, že jsi tady. Začneme, jakmile se kmenoví náčelníci vrátí. Trval jsem na tom, že se jejich lidi nejdřív zabydlí, než začneme.“

Pokynul jí, ať se posadí; na podlaze byly polštáře, ale žádná křesla. Aielové je odmítali a Rand bude chtít, aby se cítili pohodlně. Nyneiva ho sledovala, překvapená, jak má sama nervy napjaté k prasknutí. Byl to jenom hloupý vesničan, bez ohledu na to, jaký vliv měl. Byl.

Nedokázala však setřást ten pohled v jeho očích, ten záblesk hněvu. Říkalo se, že koruna změnila mnohé muže k horšímu. Měla v úmyslu se postarat, aby se to Randu al’Thorovi nestalo, ale jakou oporu by měla, kdyby se najednou rozhodl, že ji nechá uvěznit? To by neudělal, ne? Ne Rand.

Semirhage řekla, že je šílený, napadlo Nyneivu. Říkala že… slyší hlasy z minulého života. Tohle se děje, když naklání hlavu, jako by naslouchal něčemu, co nikdo jiný nemůže slyšet?

Zachvěla se. Min samozřejmě ve stanu byla, seděla v rohu a četla si knihu: Následky Rozbití. Min hleděla na stránky až příliš zaujatě; naslouchala výměně mezi Randem a Nyneivou. Co si myslela o tom, jak se Rand mění? Byla mu bližší než kdokoli jiný – tak blízká, že kdyby byli zpátky v Emondově Roli, Nyneiva by je oba seřvala tak, až by se jim z toho zatočila hlava. Dokonce i když nebyli v Emondově Roli a ona už nebyla vědma, ujistila se, že Rand o její nelibosti ví. Jeho odpověď byla prostá: „Když se s ní ožením, moje smrt jí způsobí ještě větší bolest.“

Což byla samozřejmě další pitomost. Když jste měli v úmyslu vydat se do nebezpečí, byl to jen důvod navíc se vzít. Očividně. Nyneiva se usadila na podlaze, rozprostřela si suknice a demonstrativně nemyslela na Lana. Musí překonat tak velkou vzdálenost a…

A ona se musí ujistit, že převezme jeho pouto dřív, než dorazí do Morny. Jen pro jistotu.

Náhle se narovnala. Kadsuane. Ta ženská tu není; kromě stráží byli ve stanu jen Rand, Nyneiva, Min a Bašere. Odešla někam kout plány, které Nyneiva…

Kadsuane vstoupila dovnitř. Šedovlasá Aes Sedai na sobě měla prosté světlehnědé šaty. Spoléhala se, že pozornost přitáhne její osobnost, nikoli její šaty, a samozřejmě se jí ve vlasech třpytily ty zlaté ozdůbky. Korele ji následovala.

Kadsuane spředla ochranu proti odposlouchávání a Rand nic nenamítl. Měl by se sám sebe víc zastat – ta žena si ho prakticky ochočila a bylo znepokojující, jak moc jí u něj prošlo. Jako výslech Semirhage. Zaprodankyně byla příliš mocná a nebezpečná, než aby s ní zacházeli v rukavičkách. Semirhage měla být utišena hned, když ji chytili… přestože Nyneivin názor v této věci přímo souvisel s její zkušeností se zajetím Moghedien.

Korele se na Nyneivu usmála; většinou se usmívala na každého. Kadsuane Nyneivu jako vždy ignorovala. To bylo v pořádku. Nyneiva neměla její uznání zapotřebí. Kadsuane si myslela, že může všechny komandovat jen proto, že žije déle než všechny ostatní Aes Sedai. Nyneiva s jistotou věděla, že věk s moudrostí souvisí jen málo. Cenn Buie byl starý jako déšť, ale rozumu měl asi jako hromada kamení.

Během příštích pár minut do stanu proudilo mnoho dalších Aes Sedai a velitelů z tábora; možná Rand skutečně vyslal posly a poslal by i pro Nyneivu. Mezi nově příchozími byla i Merise a její strážci, z nichž jeden byl aša’man Jahar Narišma se zvonečky na konci copů. Dorazili i Damer Flinn, Elza Penfell a pár Bašereho důstojníků. Pokaždé, když někdo vstoupil, zvedl Rand oči, ostražitý a ve střehu, ale rychle se vracel k mapám. Začínal být paranoidní? Někteří šílenci podezřívali všechny kolem sebe.

Nakonec se objevili Rhuark a Bael, společně s několika dalšími Aiely. Vkradli se velkým vstupním otvorem stanu jako kočka na číhané. Zvláštní bylo, že ve skupině byl i hlouček moudrých, které Nyneiva dokázala na blízkou vzdálenost vycítit. U Aielů často platilo, že určitá věc je buď záležitostí kmenových náčelníků, nebo moudrých – podobně jako to platilo v Dvouříčí s vesnickou radou a ženským kroužkem. Požádal je Rand všechny o účast, nebo se rozhodli přijít z vlastních důvodů?

V tom, kde se nachází Aviendha, se Nyneiva mýlila; ohromilo ji, když vysokou rudovlásku spatřila postávat vzadu ve skupině moudrých. Kdy odjela z Caemlynu? A proč drží ten starý hadr s roztřepeným okrajem?

Nyneiva neměla příležitost se Aviendhy na cokoli zeptat, protože Rand kývl na Rhuarka a ostatní a ukázal jim, aby se posadili, což udělali. Samotný Rand zůstal stát vedle stolu s mapami. Založil si ruce za zády, jednou rukou svíral pahýl a tvářil se zamyšleně. Nezdržoval se úvodem. „Pověz mi o své práci v Arad Domanu,“ řekl Rhuarkovi. „Moji zvědové mě informují, že v téhle zemi stěží vládne mír.“

Rhuark přijal od Aviendhy šálek čaje – takže ji stále považují za učednici – a obrátil se k Randovi. Kmenový náčelník se nenapil. „Měli jsme velmi málo času, Rande al’Thore.“

„Nezajímají mě výmluvy, Rhuarku,“ řekl Rand. „Jenom výsledky.“

Ta slova vyvolala ve tvářích několika ostatních Aielů záblesk hněvu a Děvy u vchodu chvíli zuřivě gestikulovaly.

Sám Rhuark nedal najevo hněv, přestože měla Nyneiva dojem, že jeho ruce pevněji sevřely šálek. „Dělil jsem se s tebou o vodu, Rande al’Thore,“ řekl. „Nečekal bych, že mě sem zavoláš, abys mě urážel.“

„To nejsou urážky, Rhuarku,“ řekl Rand. „Jen pravda. Nemůžeme plýtvat časem.“

„Plýtvat časem, Rande al’Thore?“ zeptal se Bael. Náčelník kmene Gošien Aielů byl velmi vysoký muž a vypadalo to, že se tyčí i v sedě. „Celé měsíce jsi mnoho z nás nechal v Andoru, kde jsme měli na práci jen leštit oštěpy a děsit mokřiňany! Teď nás pošleš do téhle země s nemožnými rozkazy, pak se za pár týdnů objevíš a žádáš výsledky?“

„Byli jste v Andoru, abyste pomohli Elain,“ řekl Rand.

„Ona pomoc nechtěla a nepotřebovala,“ odfrkl si Bael. „A měla pravdu, když pomoc odmítla. Raději bych přeběhl celou Pustinu s jediným měchem vody, než abych si nechal vůdcovství kmene předat někým jiným.“

Randův výraz opět potemněl a jeho oči věštily bouři. Nyneivě to opět připomnělo bouřku, která hrozí na severu.

„Tahle země je rozbitá, Rande al’Thore,“ řekl Rhuark klidnějším hlasem než Bael. „Nehledám výmluvy, abych to vysvětlil, a není zbabělost být při plnění těžkého úkolu opatrný.“

„Musíme tady mít mír“ zavrčel Rand. „Jestli to nezvládnete…“

„Kluku,“ řekla Kadsuane, „možná by ses chtěl zastavit a zamyslet se. Kolikrát si vzpomeneš, že tě Aielové zklamali? Kolikrát jsi zklamal, zranil nebo urazil ty je?“

Rand sklapl pusu a Nyneiva zaskřípala zuby, že nepromluvila sama. Pohlédla na Kadsuane, která dostala křeslo, aby se mohla posadit – Nyneiva si nevzpomínala, že by ji kdy viděla sedět na zemi. Křeslo sem očividně přinesli z domu; bylo vyrobeno z rohů elgilrima – které se rozevíraly jako otevřené dlaně – a byl na něm rudý polštář. Aviendha podala Kadsuane šálek čaje, který Aes Sedai opatrně usrkávala.

Rand se s očividnou námahou ovládl. „Omlouvám se, Rhuarku, Baeli. Pár posledních měsíců bylo… vyčerpávajících.“

„Nemáš žádné toh,“ řekl Rhuark. „Ale prosím, posaď se. Podělme se o stín a promluvme si zdvořile.“

Rand slyšitelně vzdychl, pak přikývl a posadil se mezi ty dva. Několik přítomných moudrých – Amys, Melain, Bair – nevypadalo, že by měly zájem se rozhovoru zúčastnit. Byly zde jako pozorovatelky, podobně – jak si uvědomila – jako i sama Nyneiva.

„Musíme v Arad Domanu dosáhnout míru, přátelé,“ řekl Rand, zatímco mezi nimi na podlaze stanu rozvinul mapu.

Bael zavrtěl hlavou. „Dobraine Taborwin si s Bandar Ebanem vedl dobře,“ řekl, „ale Rhuark měl pravdu, když tuhle zemi nazval rozbitou. Je jako kousek porcelánu Mořského národa, shozený z vrcholku vysoké hory. Řekls nám, ať zjistíme, kdo tomu velí a jestli dokážeme nastolit řád. Nu, podle nás tomu nevelí nikdo. Jednotlivá města se o sebe starají sama.“

„A co kupecká rada?“ zeptal se Bašere, který se posadil k nim a klouby prstů si hladil vous, zatímco studoval mapu. „Moji zvědové tvrdí, že stále ještě má určitou moc.“

„Ve městech, kde vládnou, to je pravda,“ řekl Rhuark. „Ale mají jen slabý vliv. V hlavním městě je už jenom jedna členka a moc toho neřídí. Zarazili jsme pouliční boje, ale jen s velkou námahou.“ Zavrtěl hlavou. „To je z toho, když se někdo pokouší ovládnout víc země než držby a kmen. Bez svého krále tihle Domanci nevědí, kdo velí.“

„A ten je kde?“ zeptal se Rand.

„To nikdo neví, Rande al’Thore. Zmizel. Někteří tvrdí, že před několika měsíci, jiní, že už jsou to roky.“

„Mohla by ho mít Graendal,“ zašeptal Rand, zatímco pozorně studoval mapu. „Pokud je tady. Ano, myslím, že nejspíš je. Ale kde? Nebude v královském paláci, to není její způsob. Bude mít nějaké místo, které je její, místo, kde si může vystavovat trofeje. Místo, které samotné by bylo taková trofej, ale ne místo, které by někoho hned napadlo. Ano, já vím. Tak to dělala předtím…“

Tak důvěrná znalost! Nyneiva se zachvěla. Aviendha poklekla vedle ní a podávala jí šálek čaje. Nyneiva si ho vzala, podívala se ženě do očí a začala se šeptem ptát. Aviendha stroze zavrtěla hlavou. Vypadalo to, že její výraz naznačuje, že si promluví později. Aviendha vstala, vrátila se zpátky dozadu a pak s úšklebkem vzala ten roztřepený hadr a začala z něj po jednom vytahovat vlákna. K čemu to bylo dobré?

„Kadsuane,“ řekl Rand, který přestal šeptat a promluvil nahlas. „Co víš o kupecké radě?“

„Většinou jsou to ženy,“ odpověděla Kadsuane, „a to velmi prohnané ženy. Ale taky je to sobecká cháska. Je jejich povinností vybírat krále, a když Alsalam zmizel, členové by měli najít náhradu. Příliš mnoho z nich to vnímá jako příležitost, což jim brání se shodnout. Předpokládám, že se tváří v tvář tomuhle chaosu rozdělili, aby si zajistili moc ve svých rodných městech, a bojují o postavení a spojenectví, zatímco si navzájem nabízejí ke zvážení svoje kandidáty na krále.“

„A ta domanská armáda, co bojuje se Seančany?“ zeptal se Rand. „Je to jejich práce?“

„O tom nic nevím.“

„Mluvíš o muži jménem Rodel Ituralde,“ řekl Rhuark.

„Ano.“

„Před dvaceti lety bojoval dobře,“ řekl Rhuark a mnul si hranatou bradu. „Je jeden z těch, kterým říkáte hlavní kapitáni. Rád bych si s ním zatančil s oštěpy.“

„To se nestane,“ prohlásil Rand ostře. „Přinejmenším ne, dokud jsem naživu. Tuhle zemi zajistíme.“

„A ty čekáš, že se nám to podaří bez boje?“ zeptal se Bael. „Podle hlášení bojuje tenhle Rodel Ituralde proti Seančanům jako písečná bouře a vyvolává v nich větší hněv – dokonce – než ty sám, Rande al’Thore. Nebude spát, zatímco dobýváš jeho rodnou zemi.“

„Ještě jednou,“ řekl Rand, „nepřišli jsme sem dobývat.“

Rhuark si povzdechl. „Tak proč posílat nás, Rande al’Thore? Proč nevyužít tvoje Aes Sedai? Ony mokřiňanům rozumějí. Tahle země je jako celé království dětí a nás dospělých je příliš málo, než abychom je přiměli k poslušnosti. Zvlášť pokud nám zakážeš jim nařezat.“

„Můžete bojovat,“ řekl Rand, „ale jenom když musíte. Rhuarku, už není v silách Aes Sedai tohle spravit. Vy to dokážete. Lidé se Aielů bojí; udělají, co řeknete. Pokud dokážeme zastavit válku Domanců proti Seančanům, možná tahle Dcera Devíti měsíců pochopí, že opravdu toužím po míru. Pak možná bude souhlasit, že se se mnou setká.“

„Proč to neuděláš stejně jako předtím?“ zeptal se Bael. „Nezabereš si zemi pro sebe?“

Bašere s pohledem na Randa přikývl.

„Nebude to fungovat, tentokrát ne,“ řekl Rand. „Válka by tady vyžadovala příliš mnoho zdrojů. Mluvil jsi o tom Ituraldovi – odráží Seančany prakticky bez zásob a jen s pár muži. Chtěl bys, abychom se utkali s tak vynalézavým protivníkem?“

Bašere se tvářil tak zamyšleně, jako by skutečně uvažoval o boji s Ituraldem. Muži! Všichni jsou stejní! Nabídněte jim výzvu a oni budou zvědaví, bez ohledu na to, že výzva pravděpodobně skončí tím, že je propíchnou kopím.

„Naživu je jen málo mužů jako Rodel Ituralde,“ řekl Bašere. „Určitě by v naší věci představoval ohromnou pomoc. Vždycky jsem přemýšlel, jestli bych ho dokázal porazit.“

„Ne,“ zopakoval Rand s pohledem upřeným na mapu. Z toho, co Nyneiva viděla, ukazovala soustředění jednotek, označených vysvětlivkami. Aiely představoval organizovaný hlouček uhlem nakreslených značek přes vrcholek Arad Domanu; Ituraldeho jednotky byly hluboko na Almothské pláni, kde bojovaly se Seančany. Prostředek Arad Domanu byl jako moře neuspořádaných černých značek, pravděpodobně osobních oddílů různých urozených pánů.

„Rhuarku, Baeli,“ řekl Rand. „Chci, abyste pochytali členy kupecké rady.“

Ve stanu nastalo ticho.

„Víš jistě, že je to moudré, kluku?“ zeptala se nakonec Kadsuane.

„Hrozí jim nebezpečí od Zaprodanců,“ řekl Rand, lenivě poklepávaje prsty na mapu. „Jestliže si Graendal skutečně odvedla Alsalama, pak nám nijak nepomůže, když ho dostaneme zpátky. Vyvinula na něj tak velký nátlak, že bude mít sotva rozum dítěte. Ona si nepočíná jemně; nikdy to nedělala. Potřebujeme, aby kupecká rada zvolila nového krále. To je jediná cesta, jak tomuhle království přinést mír a pořádek.“

Bašere přikývl. „To je troufalé.“

„Nejsme únosci,“ zamračil se Bael.

„Jste, co říkám že jste, Baeli,“ řekl Rand tiše.

„Pořád jsme svobodní lidé, Rande al’Thore,“ prohlásil Rhuark.

„Svým příchodem Aiely změním,“ řekl Rand a zavrtěl hlavou. „Nevím, čím budete, až to všechno skončí, ale nemůžete zůstat takoví, jací jste. Chci, abyste se ujali tohohle úkolu. Ze všech, kteří mě následujou, věřím nejvíc vám. Jestli máme dostat členy rady a zároveň tuhle zemi neuvrhnout do ještě větší války, budu potřebovat vaši prohnanost a nenápadnost. Dokážete se vplížit do jejich paláců a sídel, stejně jako jste pronikli do Tearského Kamene.“

Rhuark a Bael si vyměnili zamračený pohled.

„Jakmile dostanete kupeckou radu,“ pokračoval Rand, kterého jejich obavy podle všeho nezajímaly, „přesuňte Aiely do měst, kde ti obchodníci vládli. Zajistěte, že se to v těch městech nezvrhne. Znovu nastolte pořádek, jako jste to udělali v Bandar Ebanu. Odtamtud začněte nahánět bandity a vynucovat zákon. Od Mořského národa brzo dorazí zásoby. Nejdřív se postarejte o města na pobřeží, pak postupujte do vnitrozemí. Nebude trvat ani měsíc, a Domanci by měli proudit k vám, místo aby před váma utíkali. Nabídněte jim bezpečí a jídlo, a pořádek se o sebe postará sám.“

Překvapivě racionální plán. Randovi to na muže opravdu myslelo. Bylo v něm hodně dobrého, snad i skutečná duše vůdce, když dokázal držet svůj temperament na uzdě.

Rhuark si dál mnul bradu. „Pomohlo by, kdybychom měli část tvých Saldejců, Davrame Bašere. Mokřiňané neradi následují Aiely. Když budou moct předstírat, že tomu velí mokřiňané, je pravděpodobnější, že za námi přijdou.“

Bašere se zasmál. „Taky z nás budou hezké terče. Jakmile chytíme pár členů kupecké rady, ostatní na nás určitě pošlou nájemné zabijáky!“

Rhuark se rozesmál, jako by to považoval za úžasný vtip. Aielský smysl pro humor byl v mnoha směrech podivný. „Udržíme vás naživu Davrame Bašere. A pokud ne, vycpeme tě, posadíme na tvého koně a bude z tebe skvělý toulec na jejich šípy!“

Bael se tomu hlasitě zasmál a Děvy u vchodu se znovu pustily do znakové řeči.

Bašere se uchechtl, přestože se zdálo, že tomu humoru také nerozumí. „Víš jistě, že to chceš?“ zeptal se Randa.

Rand přikývl. „Odděl část svých vojáků a pošli je s aielskými oddíly podle toho, jak určí Rhuark.“

„A co Ituralde?“ zeptal se Bašere, dívaje se zpátky na mapu. „Až si uvědomí, že jsme vpadli do jeho domoviny, nepotrvá mír dlouho.“

Rand chvíli tiše poklepával na mapu. „S ním to vyřídím osobně,“ řekl nakonec.

KAPITOLA 8 - Čisté košile

KAPITOLA 8

ČISTÉ KOŠILE

Říkalo se tomu dokmistrova obloha. Šedé mraky, zakrývající slunce, vrtošivé a nevrlé. Ostatní – tady v ležení těsně u Tar Valonu – si možná neodbytných mraků nevšimli, ale Siuan ano. Žádný námořník by je nepřehlédl. Nebyly dost tmavé, aby věštily bouři, ani dost světlé, aby slibovaly klidné moře.

Obloha jako tato byla dvojznačná. Mohli jste vyplout a nezahlédnout jedinou kapku či náznak bouřlivého větru. Nebo, varováni stěží kratičkou chvíli předem, jste se mohli ocitnout uprostřed bouře. Ta pokrývka z mraků byla zrádná.

Většina přístavních měst vybírala denní poplatek za každou loď, zakotvenou ve svých přístavech, ale během bouřek – kdy žádný rybář nedokázal nic chytit – býval poplatek snížen na polovinu nebo zcela prominut. Ve dnech, jako byl tento, však dokmistři účtovali plný nájem. A tak si rybář musel vybrat. Zůstat v přístavu a čekat, nebo vyplout na ryby, aby nahradil přístavní poplatek. Většina dnů jako tento nekončila bouřkou. Většina dnů byla bezpečná.

Jestliže však v takovýto den přišla bouře, bývala zlá. Mnohé z nejstrašlivějších bouří v dějinách se zrodily z dokmistrovy oblohy. Proto měli někteří rybáři pro tyto mraky jiné jméno. Říkali jim perutýnův závoj. A už to byly celé dny, kdy jim obloha nabídla něco jiného. Siuan se zachvěla a přitáhla si šátek k tělu. Bylo to špatné znamení.

Pochybovala, že se dnes mnoho rybářů rozhodlo vyplout.

„Siuan?“ zeptala se Lelaine s náznakem rozmrzelosti v hlase. „Pospěš si. A už nechci slyšet žádné pověrčivé nesmysly o obloze. Vážně.“ Vysoká Aes Sedai se odvrátila a pokračovala v chůzi.

Pověrčivé? pomyslela si Siuan dopáleně. Moudrost stará tisíc generací není pověra. Je to zdravý rozum! Nic však neřekla a pospíšila si za Lelaine. Kolem nich pokračoval tábor Aes Sedai věrných Egwain v každodenních činnostech, pravidelný jako hodinový strojek. Pokud existovalo něco, v čem byly Aes Sedai dobré, bylo to vytváření řádu. Stany byly rozestavené v hloučcích podle adžah, jako kdyby napodobovaly rozložení Věže. Bylo zde málo mužů a většina těch, kteří je míjeli – vojáci zařizující pochůzky pro vojska Garetha Brynea, pacholci pečující o koně – spěchala za svými povinnostmi. Pracujících žen bylo mnohem víc a některé z nich si dokonce vyšily na sukně nebo živůtky znak plamene Tar Valonu.

Jedna z mála zvláštností ve vesnici – když člověk pominul skutečnost, že jsou zde stany místo pokojů a dřevěné chodníky místo dlážděných chodeb – bylo množství novicek. Byly jich stovky a stovky. Vlastně už jich muselo být víc než tisíc, mnohem víc, než jich v posledních dobách bylo ve Věži. Jakmile se Aes Sedai sjednotí, bude třeba otevřít prostory s pokoji novicek, které už celá desetiletí nikdo nepoužíval. Možná budou dokonce potřebovat druhou kuchyni.

Tyto novicky pobíhaly ve skupinách kolem a většina Aes Sedai se je snažila ignorovat. Některé to dělaly ze zvyku; kdo věnoval pozornost novickám? Jiné to však dělaly z nelibosti. Podle jejich názoru by ženy dost staré na to, aby byly matkami a babičkami – vskutku, mnohé byly matkami a babičkami – neměly být zapisovány do knihy novicek. Co se ale dalo dělat? Egwain al’Vere, amyrlinin stolec, vyhlásila, že to tak má být.

Siuan stále ještě cítila ohromení některých Aes Sedai, které míjela. Egwain měly pečlivě řídit. Co se pokazilo? Kdy jim amyrlin unikla? Siuan by z těch pohledů měla mnohem víc samolibého potěšení, kdyby si sama nedělala starosti s Egwaininým zajetím v Bílé věži. To byl skutečně perutýnův závoj. Mohl z toho být obrovský úspěch, ale taky obrovská katastrofa. Pospíšila si za Lelaine.

„Jaký je stav vyjednávání?“ zeptala se Lelaine, aniž se namáhala na Siuan podívat.

Mohla bys na některou schůzku zajít a zjistit si to sama, pomyslela si Siuan. Lelaine však chtěla být vidět, jak na jednání dohlíží, ne se ho aktivně účastní. A veřejně se na to zeptat Siuan byl taky předem promyšlený krok. O Siuan se vědělo, že je jednou z Egwaininých důvěrnic, a stále byla do jisté míry proslulá jakožto bývalá amyrlin. Věci, které Siuan Lelaine říkala, nebyly důležité; avšak když ji viděli, jak je říká, posílilo to vliv té ženy v táboře.

„Nevyvíjí se dobře, Lelaine,“ řekla Siuan. „Elaidiny vyslankyně nikdy nic neslíbí a tváří se rozhořčeně pokaždé, když přijdeme s důležitým tématem, jako je třeba obnovení modrého adžah. Pochybuju, že mají od Elaidy vůbec nějaké skutečné pověření, aby uzavíraly závazné dohody.“

„Hmm,“ řekla zamyšleně Lelaine a kývla na skupinu novicek. Všechny předvedly pukrle. Lelaine okamžitě začala prohnaně mluvit o nových novickách velmi uznale.

Romandina nechuť k nim byla dobře známa; teď, když byla Egwain pryč, začala Romanda naznačovat, že jakmile dosáhnou usmíření, bude třeba se s tímhle „bláznovstvím“ týkajícím se starých novicek rychle vypořádat. Nicméně stále víc sester chápalo Egwaininu moudrost. Mezi novými novickami byla velká síla a nemálo z nich bude povýšeno na přijaté okamžitě po získání Bílé věže. Nedávno – tím, že tyto ženy mlčky přijala – si Lelaine vytvořila k Egwain další pouto.

Siuan sledovala odcházející rodinu novicek. Uklonily se Lelaine téměř stejně rychle a uctivě, jako by se uklonily amyrlin. Začínalo být zřejmé, že po měsících patové situace Lelaine v bitvě o nadřazenost s Romandou vítězí.

A to byl opravdu velký problém.

Nedalo se říci, že by Siuan neměla Lelaine ráda. Byla schopná, cílevědomá a rozhodná. Kdysi bývaly přítelkyněmi, přestože se jejich přátelství drasticky změnilo spolu se změnou Siuanina postavení.

Ano, mohla by říci, že má Lelaine ráda. Ale nevěřila jí, a zvlášť ji nechtěla vidět jako amyrlin. V jiné době by si Lelaine v tom postavení vedla dobře. Ale tento svět potřeboval Egwain a – bez ohledu na přátelství – Siuan si nemohla dovolit nechat tuto ženu právoplatnou amyrlin sesadit. A musela se ujistit, že Lelaine nepodniká žádné kroky, aby zabránila Egwainině návratu.

„Nuže,“ řekla Lelaine, „budeme muset vyjednávání probrat ve sněmovně. Amyrlin si přeje, aby vyjednávání pokračovalo, tak s ním určitě nemůžeme přestat. Přesto ale musí být způsob, jak jej zefektivnit. Amyrlinina přání by se měla plnit, nemyslíš?“

„Nepochybně,“ odpověděla Siuan rozhodně.

Lelaine si ji přeměřila a Siuan se proklela za to, že dala najevo city. Lelaine musela věřit, že je Siuan na její straně. „Omlouvám se, Lelaine. Ta ženská mě vždycky rozčílí. Proč Elaida vede rozhovory, když nepřistoupí na jedinou věc?“

Lelaine přikývla. „Ano. Ale kdo může říct, proč Elaida dělá to, co dělá? Amyrlininy zprávy naznačují, že Elaidino vedení Věže je přinejlepším… nevyzpytatelné.“

Siuan jednoduše přikývla. Naštěstí to vypadalo, že ji Lelaine nepodezírá z neloajálnosti. Nebo jí to bylo jedno. Bylo pozoruhodné, za jak neškodnou ta ženská Siuan považovala, když se teď její moc tak omezila.

Být slabá byla nová zkušenost. Už od prvních dnů, které strávila v Bílé věži, si sestry všímaly její síly a bystré mysli. Téměř okamžitě se začalo šeptat, že se stane amyrlin – občas to vypadalo, jako kdyby vzor Siuan dotlačil přímo na stolec. Přestože její rychlý vzestup na pozici amyrlin v tak mladém věku mnohé překvapil, ona samotná tím šokovaná nebyla. Když jste při rybaření používali jako návnadu oliheň, nemělo vás překvapit, když jste chytili žraloka. Pokud jste chtěli chytat úhoře, použili jste něco úplně jiného.

Poté, co byla vyléčena, byla její zeslabená moc zklamáním. Ale to se měnilo. Ano, bylo k vzteku stát níže než mnoho jiných, nemít úctu žen kolem. Nicméně, protože byla slabší v síle, zdálo se, že mnohé předpokládají, že zeslábly i její intrikánské schopnosti! Opravdu mohli lidé tak rychle zapomínat? Začínala mít pocit, že ji její nové postavení mezi Aes Sedai osvobozuje.

„Ano,“ řekla Lelaine, zatímco kývnutím zdravila další skupinu novicek. „Věřím, že je načase poslat vyslance do království, která al’Thor nedobyl. Možná nedržíme samotnou Bílou věž, ale není důvod vzdát se našeho politického dozoru nad světem.“

„Jistě, Lelaine,“ řekla Siuan. „Ale víš určitě, že proti tomu nebude Romanda nic namítat?“

„Proč by měla?“ zeptala se Lelaine přezíravě. „Nedávalo by to smysl.“

„Málo z toho, co Romanda dělá, dává smysl,“ řekla Siuan. „Myslím, že nesouhlasí jen tobě natruc. Ale začátkem týdne jsem ji viděla klábosit s Maralendou.“

Lelaine se zamračila. Maralenda byla vzdálená sestřenka rodu Trakandů.

Siuan skryla úsměv. Bylo úžasné, kolik jste toho mohli dosáhnout, když vás lidé opomíjeli. Kolik žena ona pominula, protože neměly viditelnou moc? Jak často s ní někdo manipuloval tak, jako ona teď manipulovala s Leaine?

„Podívám se na to,“ řekla Lelaine. Nezáleželo na tom, co zjistí; dokud jí budou zaměstnávat starosti ohledně Romandy, nebude moct strávit tolik času kradením moci Egwain.

Egwain. Amyrlin si musí pospíšit a ukončit své intriky v Bílé věži. K čemu by bylo oslabit Elaidu, pokud se Aes Sedai venku rozpadnou, zatímco se Egwain nebude dívat? Siuan mohla odvádět Romandinu a Lelaininu pozornost jen po určitou dobu, zvlášť teď, když Lelaine získala tak výraznou výhodu. Světlo! Občas měla pocit, že se pokouší žonglovat se živými, máslem potřenými herynky.

Siuan zkontrolovala postavení slunce za dokmistrovou oblohou. Bylo pozdní odpoledne. „Rybí střeva,“ zamumlala. „Budu muset jít, Lelaine.“

Lelaine na ni pohlédla. „Máš prát, předpokládám? Pro toho svého surového generála?“

„On není surovec,“ obořila se na ni Siuan a pak se v duchu proklela. Ztratí velkou část výhody, když bude štěkat po lidech, kteří si myslí, že jsou jí nadřazení.

Lelaine se usmála a v očích jí zajiskřilo, jako by věděla něco extra. Nesnesitelná ženská. Kamarádky nebo ne, Siuan už měla napůl v úmyslu vymazat jí…

Ne. „Omlouvám se, Lelaine,“ přinutila se říct. „Když myslím, na to, co po mně chce, vždycky mě to rozčílí.“

„Ano,“ řekla Lelaine se svěšenými koutky úst. „Přemýšlela jsem o tom, Siuan. Amyrlin možná snášela, že Bryne tyranizuje sestru, ale já to nestrpím. Ty jsi teď jedna z mých společnic.“

Jedna z tvých společnic? pomyslela si Siuan. Myslela jsem, že tě mám jenom podporovat, dokud se nevrátí Egwain.

„Ano,“ přemítala Lelaine. „Řekla bych, že je načase to tvoje nevolnictví u Brynea ukončit. Vyplatím tvůj dluh, Siuan.“

„Vyplatíš můj dluh?“ řekla Siuan a na okamžik se jí zmocnila panika. „Je to moudré? Ne že by mi samozřejmě vadilo, že se od toho chlapa osvobodím, ale moje postavení mi nabízí docela užitečné příležitosti, jak naslouchat jeho plánům.“

„Plánům?“ svraštila Lelaine čelo.

Siuan se v duchu přikrčila. To poslední, co chtěla, bylo naznačovat, že se Bryne něčím provinil. Světlo, ten chlap byl tak přísný, že i strážci vedle něj vypadali, že si s dodržováním přísah nelámou hlavu.

Měla by prostě Lelaine nechat, ať tohle pošetilé nevolnictví ukončí, ale při té představě se jí sevřel žaludek. Bryne byl už zklamaný, že před několika měsíci porušila přísahu, kterou mu dala. No, ona tu přísahu neporušila – jen odložila nástup do služby. Ale zkuste o tom toho paličatého blázna přesvědčit!

Kdyby si teď vybrala snadnou cestu ven, co by si o ní myslel? Myslel by si, že vyhrál, protože se prokázalo, že ona nedokáže držet slovo. To Siuan v žádném případě nehodlala dopustit.

Kromě toho nechtěla, aby Lelaine byla tou, kdo ji osvobodí. To by její dluh jen přesunulo z Brynea na Lelaine. Aes Sedai by si ho vybrala mnohem delikátnějším způsobem, ale tak či onak by Siuan splatila každý měďák, i kdyby jen požadavkem na věrnost.

„Lelaine,“ řekla Siuan tiše, „našeho dobrého generála z ničeho nepodezřívám. Nicméně ovládá naše vojsko. Opravdu se mu dá věřit, že bude bez dozoru dělat to, co požadujeme?“

Lelaine ohrnula nos. „Nejsem si jistá, že se dá bez dozoru věřit kterémukoli muži.“

„Já to praní prádla nenávidím,“ řekla Siuan. Nu, nenáviděla. Dokonce i když by to nepřestala dělat ani za všechno zlato Tar Valonu. „Ale když mě povinnosti budou nutit držet se poblíž a budu moct naslouchat…“

„Ano,“ přikývla pomalu Lelaine. „Ano, vidím, že máš pravdu. Nezapomenu na tvou oběť, Siuan. Dobrá, můžeš jít.“

Lelaine se obrátila a zalétla pohledem dolů k ruce, jako by po něčem toužila. Nejspíš si přála, aby nastal den, kdy by mohla – jako amyrlin – nastavit při rozchodu s jinou sestrou k polibku svůj prsten s Velkým hadem. Světlo, Egwain se opravdu musí rychle vrátit. Slaneček na másle! Zatracený slaneček na másle!

Siuan se vydala kolem okraje tábora Aes Sedai. Bryneova armáda obklopovala ležení Aes Sedai ve velkém kruhu, ale Siuan byla na opačné straně kruhu než Bryne. Bude trvat dobře půl hodiny, než dojde k jeho velitelskému stanovišti. Naštěstí narazila na vozku, který vezl vojsku zásoby dovezené průchodem. Sporý, prošedivělý chlapík okamžitě souhlasil, že ji nechá jet s tuříny, i když vypadal zmateně, proč si nevzala koně, jak se slušelo na Aes Sedai. Ale tak daleko to nebylo a jet se zeleninou byl mnohem méně nedůstojný čin než být nucena natřásat se kolem na koňském hřbetu. Pokud si Gareth Bryne bude chtít stěžovat na její nedochvilnost, tak to pěkně schytá, to tedy ano!

S nohama pod hnědou sukní spuštěnýma přes okraj vozu se opřela o těžký pytel s tuřínem. Zatímco vůz vyjížděl na malé návrší, viděla na tábor Aes Sedai – s bílými stany a organizovaný jako město. Obklopovalo jej vojenské ležení s menšími stany v úhledných rovných řadách a kolem něj ještě stály stany markytánů.

Za tím vším se táhla hnědá země, z níž už stál zimní sníh, ale jen řídce na ní rašily jarní výhonky. Krajina byla posetá remízky zakrslých dubů; stíny v údolích a vinoucí se kouř ukazovaly na vzdálené vesnice. Bylo překvapivé, jak známé a jak vítané jí tyto lučiny připadaly. Když poprvé přišla do Bílé věže, byla si jistá, že tuhle vnitrozemskou krajinu nikdy mít ráda nebude.

Nyní už strávila mnohem větší část života v Tar Valonu než v Tearu. Občas bylo těžké vzpomenout si na tu dívku, která zašívala sítě a časně ráno vyrážela s otcem chytat ryby. Stal se z ní někdo jiný, žena, která obchodovala s tajemstvími, ne s rybami.

Tajemství, ta mocná, vše ovládající tajemství. Stala se jejím životem. Žádná láska s výjimkou mladických flirtů. Žádný čas na pletky a málo prostoru na přátelství. Soustředila se na jedinou věc: nalezení Draka Znovuzrozeného. Na to, aby ho našla, pomohla mu a snad ho i ovládla.

Moirain při plněné stejného úkolu zemřela, ale alespoň mohla vyjet ven a vidět svět. Siuan zestárla – na duchu, ne na těle – zavřená ve Věži, tahajíc za nitky a pošťuchujíc svět. Vykonala mnoho dobrého. Ale teprve čas ukáže, zda to úsilí stačilo.

Nelitovala svého života. Přesto, v tuto chvíli, když projížděla kolem stanů – díry a vyježděné koleje vozem otřásaly, až rachotil jako suché kosti ve džbánu – Moirain záviděla. Jak často se Siuan namáhala vyhlédnout z okna na nádhernou zelenou krajinu, než se to všechno pokazilo? Ona a Moirain bojovaly tak tvrdě, aby tento svět zachránily, ale nenechaly si nic, z čeho by se v něm mohly těšit.

Možná Siuan udělala chybu, když zůstala u modrých, na rozdíl od Leany, která využila příležitost, kterou jim utišení a vyléčení nabídlo, a změnila adžah na zelené. Ne, pomyslela si Siuan v rachotícím voze, páchnoucím po tuřínu. Ne, pořád se soustředím na záchranu tohohle zatraceného světa. Ona k zeleným nepřejde. Ačkoli když přemýšlela o Bryneovi, přála si, aby se modré v některých směrech podobaly zeleným.

Amyrlin Siuan neměla čas na pletky, ale co Siuan pomocnice? Vést lidi prostřednictvím tiché manipulace bylo mnohem větší umění, než jim vyhrožovat mocí amyrlinina stolce, a ukazovalo se, že je to i víc naplňující. Ale také to z ní sňalo to drtivé břímě odpovědnosti, které cítila během let, kdy vedla Bílou věž. Bylo snad v jejím životě místo pro pár dalších změn?

Vůz dojel na opačnou stranu tábora a ona zavrtěla hlavou nad vlastní pošetilostí, zatímco seskakovala, a pak na vozku kývla na znamení díků. Byla snad malá holka, sotva dost stará na to, aby se poprvé vypravila na celodenní rybolov? Nemá cenu o Bryneovi takhle uvažovat. Přinejmenším ne teď. Měla příliš mnoho práce.

Kráčela po obvodu tábora se stany po levici. Stmívalo se a lucerny, spalující vzácný olej, osvětlovaly neorganizované chatrče a stany napravo. Před ní se na straně vojska zvedala malá kruhová palisáda. Neobklopovala celé vojsko – ve skutečnosti stačila jen na to, aby se do ní vešlo pár tuctů důstojnických a několik větších velitelských stanů. V případě nouze měla sloužit jako opevnění, ale vždy byla řídícím centrem. Bryneovi vyhovovalo, když měl fyzickou bariéru, oddělující hlavní část ležení od místa, kde se scházel se svými důstojníky. Vzhledem ke zmatku v ležení pomocných sil a k tomu, jak dlouhou hranici bylo třeba střežit, by se jinak špehové příliš snadno mohli dostat až k jeho stanům.

Palisáda byla hotová jen ze tří čtvrtin, ale práce rychle postupovala. Možná se nakonec rozhodne obehnat celou armádu, pokud bude obléhání pokračovat dost dlouho. Prozatím měl Bryne pocit, že malé opevněné velitelství nejen dává vojákům jistotu, ale také jim propůjčuje pocit autority.

Před ní se zvedaly ze země téměř půldruhého sáhu vysoké kůly, řada stráží stojících bok po boku, s hroty namířenými k obloze. Při obléhání si podobné práce obecně vyžadovaly mnoho pracovních sil. Stráže u brány v palisádě věděly, že ji mají nechat projít, a Siuan rychle zamířila k Bryneovu stanu. Měla prádlo na praní, ale většina ho nejspíš bude muset počkat do rána. Ihned po setmění se měla setkat s Egwain v Tel’aran’rhiodu a záře zapadajícího slunce už začínala blednout.

V Bryneově stanu jako vždy svítilo jen velmi slabé světlo. Zatímco lidé venku plýtvali olejem, on škudlil. Většina jeho mužů si žila lépe než on. Blázen. Siuan se bez upozornění protáhla do stanu. Jestli je takový hlupák, aby se převlékal, aniž si stoupne za zástěnu, pak byl takový hlupák, že ho při tom mohli vidět.

Seděl u stolu a pracoval při světle jediné svíčky. Vypadalo to, že čte hlášení zvědů.

Siuan začichala a spustila za sebou cíp stanu. Ani jediná lampa! Ten chlap! „Čtením v tak mizerném světle si zničíš oči, Garethe Bryne.“

„Většinu života jsem četl při světle jediné svíčky, Siuan,“ řekl. „A ujišťuju tě, že můj zrak je stejný, jako když jsem byl kluk.“

„Ano?“ zeptala se Siuan. „Takže říkáš, že jsi špatně viděl už od malička?“

Bryne se zazubil, ale pokračoval v četbě. Siuan opět začenichala, hlasitě, aby měla jistotu, že ji slyšel. Pak utkala kouli světla a nechala ji vznášet vedle jeho stolu. Hlupák. Nenechá ho zkazit si oči, aby se pak v bitvě stal obětí útoku, který neviděl. Poté, co mu světlo umístila vedle hlavy – možná příliš blízko, než aby mu to bylo příjemné, aniž by uhnul – vydala se posbírat prádlo ze šňůry, kterou mu natáhla prostředkem stanu. Nijak si nestěžoval, že suší prádlo uvnitř jeho stanu, a nesundal ho. To bylo zklamání. Očekávala, že ho kvůli tomu pokárá.

„Dnes za mnou přišla žena z vnějšího ležení,“ řekl Bryne, odsunul židli a zvedl další hromádku stránek. „Nabídla mi praní prádla. Organizuje v táboře skupinu pradlen a tvrdila, že mi dokáže vyprat prádlo rychleji a lépe než jedna služka, kterou pořád něco rozptyluje.“

Siuan ztuhla a vrhla po něm pohled. Bryne si prohlížel papíry. Silnou čelist měl zleva osvětlenou rovnoměrným bílým světlem z její koule a zprava mihotavým oranžovým světlem svíčky. Některé muže věk oslabil, jiní vypadali unaveně nebo neupraveně. Bryne ovšem jen vyhlížel vznešeně, jako sloup vytvořený mistrem kameníkem a pak ponechaný živlům. Věk nijak neumenšil Bryneovu výkonnost nebo sílu. Prostě mu jen dodal charakter, poprášil mu spánky stříbrem a zbrázdil mu rozhodnou tvář vráskami moudrosti.

„A co jsi té ženě řekl?“ zeptala se.

Bryne obrátil list. „Řekl jsem jí, že jsem se svým prádlem spokojený.“ Podíval se na ni. „Musím říct, Siuan, žes mě překvapila. Předpokládal jsem, že Aes Sedai toho o podobné práci moc vědět nebude, ale jen zřídka byly moje uniformy tak naškrobené a zároveň pohodlné. Musím tě pochválit.“

Siuan se odvrátila, aby zakryla ruměnec. Hlupák! Přinutila i krále, aby před ní poklekli! Manipulovala Aes Sedai a plánovala vysvobození samotného lidstva! A on ji chválí za to, jak to umí s prádlem?

Šlo ale o to, že od Brynea to byla poctivě a vážně míněná pochvala. Nehleděl na pradleny nebo poslíčky spatra. Se všemi zacházel stejně. V očích Garetha Brynea jste nezískali velikost tím, že jste byli král nebo královna; svou velikost jste získali tím, že jste drželi slovo a konali svou povinnost. Pro něj měla pochvala za dobře odvedenou práci s prádlem stejný význam jako medaile pro vojáka, který neustoupil před nepřítelem.

Ohlédla se na něj. Stále ji sledoval. Hlupák! Rychle sundala další jeho košili a začala ji skládat.

„Nikdy jsi mi uspokojivě nevysvětlila, proč jsi porušila přísahu,“ řekl.

Siuan ztuhla s očima upřenýma na zadní stěnu stanu pokrytou stíny stále pověšeného prádla. „Myslela jsem, že to chápeš,“ řekla a pokračovala ve skládání. „Měla jsem důležitou zprávu pro Aes Sedai v Salidaru. Kromě toho jsem dost dobře nemohla nechat Logaina volně pobíhat, nemyslíš? Musela jsem ho najít a dostat do Salidaru.“

„To jsou výmluvy,“ řekl Bryne. „Ano, vím, že jsou pravdivé. Ale ty jsi Aes Sedai. Umíš uvést čtyři fakta a použít je, abys skryla skutečnou pravdu, stejně účinně, jako by jiný použil lež.“

„Takže říkáš, že jsem lhářka?“ zeptala se důrazně.

„Ne,“ řekl. „Jenom porušuješ přísahy.“

Pohlédla na něj široce rozevřenýma očima. Jakže, teď si to od ní pěkně vyslechne…

Zaváhala. Pozoroval ji, zalitý dvěma světly a se zamyšlenýma očima. Byl odměřený, ale neobviňoval ji. „Víš, ta otázka mě dohnala až sem,“ řekl. „Proto jsem tě pronásledoval celou cestu. Proto jsem nakonec přísahal vzbouřeným Aes Sedai, přestože jsem vůbec netoužil nechat se zatáhnout do další války o Tar Valon. Všechno jsem to udělal, protože jsem to chtěl pochopit. Proč? Proč žena s takovýma očima – vášnivýma, znepokojenýma očima – porušila přísahu?“

„Řekla jsem ti, že jsem se chtěla vrátit a splnit ji,“ prohlásila Siuan, odvrátila se od něj a protřepala košili, aby ji vyhladila.

„Další výmluva,“ řekl tiše. „Další odpověď Aes Sedai. Řekneš mi někdy celou pravdu, Siuan Sanče? Řeklas ji někdy někomu?“ Vzdychl a ona uslyšela šustit papíry a světlo svíčky se zatřepotalo, jak se vracel ke svým hlášením.

„Když jsem ještě byla přijatá v Bílé věži,“ řekla Siuan tiše, „byla jsem jedním ze čtyř lidí přítomných ve chvíli, kdy věštba oznámila blízké narození Draka Znovuzrozeného na svazích Dračí hory.“

Listování ustalo.

„Jedna ze tří dalších přítomných,“ pokračovala Siuan, „na místě zemřela. Druhá zemřela krátce poté. Jsem si jistá, že – samotný amyrlinin stolec – byla zavražděna černými adžah. Ano, existují. Jestli někomu řekneš, že jsem to přiznala, vyříznu ti jazyk.

Každopádně, než zemřela, vyslala amyrlin Aes Sedai, aby pátraly po Drakovi. Ty ženy jedna po druhé zmizely. Černé musely z Tamry mučením vypáčit její jména, než ji zabily. Nevydala by ta jména snadno. Stále se občas chvěju při představě, čím si musela projít.

Brzy jsme zbyly jen dvě, které o tom věděly. Moirain a já. Neměly jsme tu předpověď slyšet. Byly jsme jen přijaté, které se v místnosti nacházely jen shodou okolností. Věřím, že Tamře se nějak podařilo uchránit před černými naše jména, protože kdyby ne, nepochybně by nás zavraždily jako ostatní.

Takže jsme zbyly dvě. Jediné dvě na celém světě, které věděly, co přichází. Přinejmenším jediné dvě, které slouží Světlu. A tak jsem udělala, co jsem musela, Garethe Bryne. Zasvětila jsem svůj život přípravám na Drakův příchod. Přísahala jsem, že nás provedu Poslední bitvou. Že udělám cokoli, co je nutné – cokoli – abych unesla břímě, které jsem dostala. Byla jen jediná další osoba, o níž jsem věděla, že jí můžu důvěřovat, a ta je mrtvá.“

Siuan se obrátila a setkali se pohledem. Větřík rozvlnil stěny a rozkmital plamen svíčky, ale Bryne nehybně seděl a pozoroval ji.

„Takže, Garethe Bryne,“ řekla, „jsem musela odložit splnění své přísahy, protože jsem musela dodržet jiné. Přísahala jsem, že to dotáhnu do konce, a Drak se ještě nesetkal se svým osudem v Šajol Ghúlu. Přísahy, které člověk dal, musí plnit podle důležitosti. Když jsem ti skládala přísahu, neslíbila jsem, že ti budu sloužit hned. V tom bodě jsem byla úmyslně opatrná. Ty to nazveš aessedaiovským slovíčkařením. Já bych to nazvala jinak.“

„A jak?“ zeptal se.

„Dělat to, co je nutné, abych ochránila tebe, tvou zemi i tvé lidi, Garethe Bryne. Obviňuješ mě ze ztráty stodoly a pár krav. No, navrhuju, abys zvážil cenu, kterou by tvoji lidé zaplatili, kdyby Drak Znovuzrozený selhal. Někdy je třeba zaplatit, aby byla splněna důležitější povinnost. Čekala bych, že to voják pochopí.“

„Mělas mi to říct,“ řekl a stále jí hleděl do očí. „Mělas mi vysvětlit, kdo jsi.“

„Cože?“ zeptala se Siuan. „Ty bys mi věřil?“

Zaváhal.

„Kromě toho,“ prohlásila otevřeně, „jsem ti nevěřila. Naše předchozí setkání nebylo zrovna… přátelské, pokud si vzpomínám. Mohla jsem to riskovat, Garethe Bryne, s mužem, kterého neznám? Mohla jsem mu svěřit tajemství, která znám jenom já, tajemství, která bylo třeba předat novému amyrlininu stolci? Měla jsem tomu obětovat byť i jen okamžik, zatímco má celý svět kolem krku katovu oprátku?“

Neúhybným pohledem se dožadovala odpovědi.

„Ne,“ přiznal nakonec. „Ať shořím, Siuan, ale ne. Neměla jsi čekat. Především jsi vůbec neměla skládat tu přísahu!“

„Ty jsi měl pozorněji naslouchat,“ řekla, popotáhla a konečně přerušila oční kontakt. „Navrhuju, aby sis příště, až ti bude někdo přísahat službu, nezapomněl ujednat i čas.“

Bryne zabručel a Siuan stáhla ze šňůry poslední košili, až se šňůra roztřásla a vrhla na zadní stěnu stanu rozmazaný stín.

„Nu,“ ozval se Bryne, „řekl jsem si, že tě nechám pracovat jen tak dlouho, než dostanu odpověď. Teď ji mám. Řekl bych, že…“

„Mlč!“ obořila se na něj Siuan, prudce se obrátila a ukázala na něj prstem.

„Ale…“

„Neříkej to,“ pohrozila. „Vrazím ti roubík a pověsím tě do vzduchu až do zítřejšího západu slunce. Nemysli si, že ne.“

Bryne mlčky seděl.

„Ještě jsem s tebou neskončila, Garethe Bryne.“ Protřepala košili a složila ji. „Řeknu ti, až to bude.“

„Světlo, ženská,“ zamumlal téměř neslyšně. „Kdybych býval věděl, že jsi Aes Sedai, než jsem se za tebou hnal až do Salidaru… kdybych věděl, co dělám…“

„Co?“ zeptala se. „Nehonil bys mě?“

„Samozřejmě, že ano,“ prohlásil rozhorleně. „Jenom bych byl opatrnější a možná dorazil líp připravený. Vyrazil jsem na kance s nožem na stahování zajíců místo s oštěpem!“

Siuan položila složenou košili na vrcholek hromádky ostatních a pak celou kupku zvedla. Věnovala mu trpitelský pohled. „Udělám, co budu moct, a pokusím se předstírat, žes mě právě nepřirovnal ke kanci, Bryne. Jinak se octneš bez služky a budeš muset ty dámy v táboře nechat, ať se ti starají o prádlo.“

Vrhl po ní zmatený pohled. Pak se zasmál. Nepodařilo se jí ubránit se vlastnímu zakřenění. Nu, po tomhle rozhovoru bude Bryne vědět, kdo má tohle spojenectví pod palcem.

Ale… Světlo! Proč mu pověděla o předpovědi? Řekla o tom stěží vůbec někomu! Zatímco ukládala košile do truhly, zalétla pohledem k Bryneovi, který stále ještě vrtěl hlavou a pochechtával se.

Až už mě nebudou vázat žádné další přísahy, pomyslela si. Až si budu jistá, že Drak Znovuzrozený dělá to, co má, možná pak bude čas. Pro jednou se opravdu začínám těšit, až budu mít ten úkol z krku. Jak pozoruhodné.

„Už by sis měla jít lehnout, Siuan,“ řekl Bryne.

„Ještě je brzo,“ odvětila.

„Ano, ale slunce už zapadá. Každý třetí den chodíš spát neobvykle brzy a máš ten zvláštní prsten, který ukrýváš mezi polštáři u sebe na kavalci.“ Obrátil papír, který měl na stole. „Prosím, pozdravuj ode mě amyrlin.“

Obrátila se k němu s otevřenou pusou. Nemohl vědět o Tel’aran’rhiodu, že ne? Zahlédla, jak se spokojeně usmál. Snad nevěděl o Tel’aran’rhiodu, ale očividně uhodl, že prsten a její program nějak souvisejí se spojením s Egwain. Mazané. Když procházela kolem, podíval se na ni přes vršek papíru a v očích mu jiskřilo.

„Nesnesitelný chlap,“ zamumlala, když usedala na své lůžko, a pak rozptýlila kouli světla. Poté rozpačitě vylovila prstenový ter’angrial a pověsila si ho na krk, obrátila se k Bryneovi zády, lehla si a snažila se přimět ke spánku. Každý třetí den vstávala brzy, aby byla večer unavená. Kéž by dokázala usnout tak snadno jako Egwain.

Nesnesitelný… nesnesitelný chlap! Bude mu to muset nějak oplatit. Myši v ložním prádle. To by byla dobrá pomsta.

Dlouho ležela, ale nakonec se ukolébala ke spánku, s mírným úsměvem na tváři, jak si představovala patřičnou pomstu. Probudila se v Tel’aran’rhiodu, oblečená jen v pohoršující spodní košili, která sotva něco zakrývala. Vyjekla a okamžitě ji vyměnila – pomocí soustředění – za zelené šaty. Zelené? Proč zelené? Chtěla modré. Světlo! Jak bylo možné, že Egwain vždy dokázala věci v Tel’aran’rhiodu tak dobře ovládat, zatímco Siuan stěží dokázala zabránit tomu, aby se jí oblečení neměnilo při každé zběžné představě? Muselo to mít něco společného s tím, že Siuan musí nosit tuhle podřadnou kopii ter’angrialu, která nefunguje tak dobře jako originál. Kvůli ní připadala ostatním, kdo ji viděli, nehmotná.

Stála uprostřed tábora Aes Sedai, obklopená stany. Chlopně různých stanů byly v jednu chvíli otevřené a v druhé se zavřely. Na obloze řádila divoká, přesto však podivně tichá bouře. Zvláštní, ale v Tel’aran’rhiodu byly věci často podivné. Zavřela oči a přinutila se objevit se v pracovně správkyně novicek v Bílé věži. Když oči otevřela, byla tam. Malá, dřevem obložená místnost, s masivním psacím stolem a menším na výprasky.

Ráda by měla originální prsten, ale ten si Elain vzala s sebou. Měla by být vděčná i za malý úlovek, jak říkával její otec. Taky jí nemusel zůstat žádný prsten. Přísedící se domnívaly, že tento měla u sebe Leana, když ji chytily.

Byla Leana v pořádku? Falešná amyrlin se kdykoli mohla rozhodnout pro popravu. Siuan až příliš dobře věděla, jak záštiplná dokáže Elaida být; stále pocítila bodnutí zármutku vždy, když si vzpomněla na ubohého Alrika. Pocítila Elaida byť i jen na okamžik vinu za to, že chladnokrevně zavraždila strážce dřív, než byla žena, kterou se snažila svrhnout, řádně sesazena?

„Meč, Siuan?“ zeptal se náhle Egwainin hlas. „To je novinka.“

Siuan sklopila pohled a ohromilo ji, když zjistila, že drží zakrvácený meč, pravděpodobně s úmyslem vrazit ho Elaidě do srdce. Nechala ho zmizet a pak si prohlédla Egwain. Dívka vypadala jako amyrlin, na sobě měla velkolepou zlatou róbu a hnědé vlasy upravené ve složitém účesu a posázené perlami. Ještě neměla bezvěkou tvář, ale začínala být velice dobrá v předvádění klidu a vyrovnanosti Aes Sedai. Vlastně to vypadalo, že se v tom od svého zajetí výrazně zlepšila.

„Vypadáš dobře, matko,“ řekla Siuan.

„Děkuju ti,“ odpověděla s náznakem úsměvu Egwain. V Siuanině společnosti ukazovala své pravé já víc než před ostatními. Obě věděly, jak moc se Egwain spoléhala na Siuaniny lekce, aby se dostala tam, kde je.

Ačkoli by se tam pravděpodobně dostala tak či tak, přiznala Siuan. Jen ne tak rychle.

Egwain se rozhlédla po místnosti a lehce se zašklebila. „Uvědomuju si, že jsem minule navrhla tohle místo, ale v poslední době jsem tenhle pokoj vídala až dost. Sejdeme se v jídelně novicek.“ Zmizela.

Zvláštní volba, ale s největší pravděpodobností by je neuchránila před nechtěnýma ušima. Siuan s Egwain nebyly jediné, kdo využíval Tel’aran’rhiod pro tajné schůzky. Siuan zavřela oči – nebylo to nutné, ale zdálo se, že jí to pomáhá – a představila si jídelnu novicek s řadami lavic a holými zdmi. Když otevřela oči, byla tam, stejně jako Egwain. Amyrlin se usadila ve velkolepém polstrovaném křesle, které se objevilo za ní a umožnilo jí půvabně usednout. Siuan si s něčím tak složitým nevěřila; prostě se posadila na jednu z lavic.

„Myslím, že se možná budeme chtít setkávat častěji, matko,“ řekla Siuan a ťukala prsty o stůl, jak si snažila utřídit myšlenky.

„Ano?“ zeptala se Egwain a narovnala se. „Stalo se něco?“

„Několik něco,“ řekla Siuan, „a obávám se, že některé z nich páchnou jako týden starý úlovek.“

„Pověz mi o tom.“

„Jedna ze Zaprodanců byla v našem táboře,“ řekla Siuan. Na tohle nechtěla myslet příliš často. Naskakovala jí z toho husí kůže.

„Je někdo mrtvý?“ zeptala se Egwain klidným hlasem, přestože její oči vypadaly jako z oceli.

„Ne, Světlo požehnej,“ řekla Siuan. „Kromě těch, o kterých už víš. Romanda si to spojila. Egwain, ta stvůra s námi už nějakou dobu byla, ukrytá.“

„Kdo?“

„Delana Mosalaine,“ odpověděla Siuan. „Nebo její služebná Halima. S největší pravděpodobností Halima, protože Delanu jsem znala hodně dlouho.“ Egwain jen nepatrně rozevřela oči. Halima Egwain obsluhovala. Egwain se dotýkala a sloužila jí jedna ze Zaprodanců. Vzala tu novinu dobře. Jako amyrlin.

„Ale Anaiju zabil muž,“ řekla Egwain. „Byly ty vraždy odlišné?“

„Ne. Anaiju nezabil muž, ale žena vládnoucí saidínem. Muselo to tak být – je to jediné vysvětlení, které dává smysl.“

Egwain pomalu přikývla. Když se to týkalo Temného, bylo možné cokoli. Siuan se usmála, spokojeně a pyšně. To děvče se učilo, jak být amyrlin. Světlo, byla to amyrlin!

„Ještě něco?“ zeptala se Egwain.

„K téhle věci ne,“ řekla Siuan. „Naneštěstí nám utekly. Zmizely zrovna toho dne, kdy jsme je odhalily.“

„Zajímalo by mě, co je varovalo.“

„No, to se týká jedné z dalších věcí, o kterých ti musím říct.“ Siuan se zhluboka nadechla. To nejhorší bylo venku, ale při tom dalším jí nebude o moc lépe. „Toho dne se sešla sněmovna, za účasti Delany. Na tom setkání jeden aša’man oznámil, že v táboře cítí usměrňujícího muže. Myslíme si, že to ji varovalo. Spojily jsme si to až poté, co Delana uprchla. Byl to stejný aša’man, který nám tvrdil, že jeho kamarád potkal ženu, která dokázala usměrňovat saidín.“

„A co dělal v táboře aša’man?“ zeptala se nevzrušeně.

„Poslali ho jako vyslance,“ vysvětlila Siuan. „Od Draka Znovuzrozeného. Matko, vypadá to, že někteří z mužů, kteří následují al’Thora, k sobě připoutali Aes Sedai.“

Egwain jedinkrát mrkla. „Ano, slyšela jsem takové zvěsti. Doufala jsem, že jsou přehnané. Pověděl vám ten aša’man, kdo dal Randovi svolení spáchat takovou ohavnost?“

„On je Drak Znovuzrozený,“ řekla s úšklebkem Siuan. „Nemyslím, že má pocit, že potřebuje svolení. Ale na jeho obranu je nutno říct, že zřejmě nevěděl, že se to děje. Ženy, s nimiž se jeho muži spojili, poslala Elaida, aby zničily Černou věž.“

„Ano.“ Egwain konečně dala najevo špetku emocí. „Takže jsou ty pověsti přesné. Až příliš přesné.“ Střih jejích nádherných šatů zůstal zachován, ale barva se změnila na tmavě hnědou, jakou nosili Aielové. Zdálo se, že si Egwain změny nevšimla. „Copak Elaidina katastrofická vláda nikdy neskončí?“

Siuan jen zavrtěla hlavou. „Jako jakousi náhradu nám nabídli čtyřicet sedm aša’manů, aby se s námi spojili, za ženy, které připoutal al’Thor. Je to sotva férový obchod, ale sněmovna se i tak rozhodla nabídku přijmout.“

„Jak by měla,“ řekla Egwain. „S Drakovou pošetilostí se budeme muset vypořádat později. Jeho muži možná jednali bez výslovných rozkazů, ale Rand musí přijmout odpovědnost. Muži. Připoutávající ženy!“

„Prohlašují, že saidín je očištěn,“ řekla Siuan.

Egwain zvedla obočí, ale nic nenamítla. „Ano,“ řekla. „Myslím, že by to mohla být docela přijatelná možnost. Samozřejmě budeme potřebovat další potvrzení. Poskvrnění se však objevilo, když se zdálo, že je všechno vyhrané; proč by nemělo zmizet, když to vypadá, že se všechno blíží k čirému šílenství?“

„Tak jsem o tom neuvažovala,“ řekla Siuan. „Tak tedy, co bychom měly udělat, matko?“

„Ať se o to postará sněmovna,“ řekla Egwain. „Zdá se, že mají všechno pevně v rukou.“

„Udržely by to lépe, kdyby ses vrátila, matko.“

„Časem,“ řekla Egwain. Opřela se, ruce s propletenými prsty položila do klína a z nějakého důvodu vypadala mnohem starší, než jak by člověk hádal podle obličeje. „Prozatím mám práci tady. Ty budeš muset dohlédnout, aby sněmovna dělala, co má. Mám v tebe plnou důvěru.“

„A já to oceňuju, matko,“ řekla Siuan a potlačila nespokojenost. „Ale začínám nad nimi ztrácet kontrolu. Lelaine se začala tvářit jako druhá amyrlin – a dělá to tím, že předstírá, že tě podporuje. Pochopila, že když vypadá, jako že jedná tvým jménem, poslouží jí to.“

Egwain našpulila rty. „Myslela bych, že výhodu získá Romanda, vzhledem k tomu, že ona objevila Zaprodance.“

„Myslím, že předpokládala, že tu výhodu bude mít,“ řekla Siuan, „ale příliš dlouho se slunila ve svém vítězství. Lelaine se s nemalou námahou stala nejoddanější služebnicí amyrlin, jaká kdy žila. Kdybys ji slyšela mluvit, myslela bys, že jste byly nejdůvěrnější kamarádky! Udělala ze mě svoji pomocnici, a pokaždé, když se sněmovna sejde, je to samé ‚Egwain chtěla tohle‘ a ‚vzpomeňte si, co Egwain říkala, když jsme udělaly tohle‘.“

„Chytré,“ řekla Egwain.

„Brilantní,“ vzdychla Siuan. „Ale věděly jsme, že jedna z nich se nakonec vydrápe před druhou. Pořád se snažím odvádět její pozornost k Romandě, ale nevím, jak dlouho se mi ještě bude dařit ji rozptylovat.“

„Dělej, co můžeš,“ řekla Egwain. „Ale nedělej si starosti, když se Lelaine nenechá rozptýlit.“

Siuan se zamračila. „Ale ona si uzurpuje tvoje místo!“

„Tím, že na něm staví,“ usmála se Egwain. Konečně si všimla, že její šaty změnily barvu na hnědou, protože je v okamžiku změnila zpátky, aniž přerušila hovor. „Její gambit bude úspěšný jen tehdy, když se nevrátím. Používá jako zdroj autority mě. Až se vrátím, nebude mít jinou možnost než přijmout mé vedení. Všechnu svou námahu vyplýtvá na to, aby mě posílila.“

„A když se nevrátíš, matko?“ zeptala se tiše Siuan.

„Pak bude pro Aes Sedai lepší mít silného vůdce,“ řekla Egwain. „Jestli je Lalaine ta, kdo si tu sílu zajistí, budiž.“

„Víš, má dobrý důvod se ujistit, že se nevrátíš,“ řekla Siuan. „Přinejmenším sází proti tobě.“

„No, to jí dost dobře nemůžu vyčítat.“ Egwain se přestala ovládat natolik, aby jí unikl úšklebek. „Kdybych byla venku, sama bych byla v pokušení sázet proti sobě. Prostě se s ní budeš muset nějak vypořádat, Siuan. Já se nemůžu nechat rozptylovat. Ne když tady vidím tak velkou šanci na úspěch, a ne když cena za neúspěch je dokonce ještě vyšší.“

Siuan znala tu rozhodně zaťatou čelist. Dnes v noci ji nic nepřesvědčí. Siuan to prostě bude muset při příštím setkání zkusit znovu.

Všechny ty záležitosti – očištění, aša’manové, rozpad Věže – v ní vyvolávaly nepříjemné chvění. Přestože se na tyto události připravovala většinu života, bylo stále znepokojující, když nakonec nastaly. „Poslední bitva přichází,“ pronesla Siuan, převážně sama pro sebe.

„Přichází,“ řekla Egwain vážným hlasem.

„A já jí budu čelit sotva se špetkou své dřívější síly,“ zašklebila se Siuan.

„Možná ti můžeme sehnat angrial, až bude Věž zase celá,“ řekla Egwain. „Až vyjedeme proti Stínu, použijeme všechno, co máme.“

Siuan se usmála. „To by bylo milé, ale není to nutné. Myslím, že bručím jenom tak ze zvyku. Vlastně se… se svou novou situací učím vypořádat. Není to tak těžký spolknout, teď když vidím, že to má i nějaké výhody.“

Egwain svraštila čelo, jako by se pokoušela přijít na to, jaké výhody může zmenšená síla mít. Nakonec zavrtěla hlavou. „Elain se mi jednou zmínila o místnosti ve Věži, plné předmětů spojených se silou. Předpokládám, že opravdu existuje?“

„Samozřejmě,“ řekla Siuan. „Skladiště ve sklepení. Je ve druhém podzemním podlaží, na severovýchodní straně. Malá místnost s prostýma dřevěnýma dveřma, ale nemůžeš ji minout. Je jediná v chodbě, která je zamčená.“

Egwain si pro sebe přikývla. „Nemůžu Elaidu porazit hrubou silou. Ale stejně je dobré to vědět. Stalo se ještě něco významného, co bys mi chtěla ohlásit?“

„V tuhle chvíli ne, matko,“ řekla Siuan.

„Tak se vrať a trochu se vyspi.“ Egwain zaváhala. „A příště se sejdeme za dva dny. Tady v jídelně novicek, i když se možná budeme chtít začít setkávat ve městě. Tomuhle místu nevěřím. Pokud byl v našem táboře Zaprodanec, vsadila bych půl otcova hostince, že i v Bílé věži nějaký špehuje.“

Siuan přikývla. „Dobře.“ Zavřela oči a brzy už rozlepovala oči v Bryneově stanu. Svíčka byla zhasnutá a Siuan slyšela, jak Bryne tiše oddechuje na svém lůžku na opačné straně stanu. Posadila se a zahleděla se na něj, přestože zde byla příliš velká tma, než aby viděla něco víc než stíny. Zvláštní, poté, co mluvila o Zaprodancích a aša’manech, ji přítomnost houževnatého generála uklidňovala.

Stalo se ještě něco významného, co bych ti chtěla ohlásit, Egwain? pomyslela si naprázdno Siuan, zatímco vstávala, aby si za zástěnou svlékla šaty a oblékla noční košili. Myslím, že jsem se možná zamilovala. Je to dost významné? Jí samotné to připadalo podivnější než očištěné poskvrnění nebo žena, která usměrňuje saidín.

Zatřásla hlavou, zastrčila snový ter’angrial zpátky do úkrytu a zachumlala se do přikrývek.

Ty myši nechá být, ale jen pro tentokrát.

KAPITOLA 9 - Odchod z Maldenu

KAPITOLA 9

ODCHOD Z MALDENU

Chladný jarní vánek zašimral Perrina na tváři. Takový větřík měl s sebou přinášet vůni pylu a svěží ranní rosy, hlíny, kterou převrátily výhonky, deroucí se na světlo, vůni nového života a znovu se rodící země.

Tento větřík sebou přinášel jen pach krve a smrti.

Perrin se k němu obrátil zády, klekl si a prohlížel kola vozu. Byl to robustní vůz z ořechovcového dřeva, ztmavlého stářím. Vypadalo to, že je ve slušném stavu, ale Perrin se naučil být v záležitosti vybavení z Maldenu opatrný. Šaidové nad povozy a skotem neohrnovaly nos tak jako nad koňmi, ale – stejně jako všichni Aielové – věřili, že cestovat se má nalehko. Vozy ani dvoukoláky neudržovali a Perrin při prohlídce našel nejednu skrytou vadu.

„Další!“ zařval, zatímco prohlížel náboj prvního kola. Výkřik byl určen davu lidí, kteří čekali, aby si s ním mohli promluvit.

„Můj pane?“ ozval se hlas. Byl hluboký a drsný, jako když škrábe dřevo o dřevo. Gerard Arganda, první kapitán Ghealdanu. Voněl dobře naolejovanou zbrojí. „Musím naléhat ve věci našeho odjezdu. Dovol mi jet s Jejím Veličenstvem napřed.“

„Její Veličenstvo“, o němž mluvil, byla Alliandre, královna Ghealdanu. Perrin se dál zabýval kolem; v truhlařině nebyl tak zběhlý jako v kovářství, ale jeho otec všechny své syny naučil, jak poznat, co není s vozem v pořádku. Lepší je opravit problém před odjezdem, než zůstat trčet v půli cesty k cíli. Perrin přejel prsty po hladkém hnědém dřevě. Žilkování bylo jasně zřetelné a Perrin pátravými prsty hledal ve všech namáhaných místech praskliny. Všechna kola vypadala dobře.

„Můj pane?“ zeptal se Arganda.

„Všichni půjdeme společně,“ řekl Perrin. „To je rozkaz, Argando. Nechci, aby si uprchlíci mysleli, že je opouštíme.“

Uprchlíci. Museli se postarat o víc než sto tisíc uprchlíků. Sto tisíc! Světlo, to bylo mnohem víc, než kolik lidí žilo v celém Dvouříčí. A Perrin měl za úkol je všechny nakrmit. Vozy. Mnoho lidí nechápalo, jak je dobrý vůz důležitý. Lehl si na záda, aby zkontroloval nápravy, a tak se mu naskytl výhled na zataženou oblohu, částečně zakrytou nedalekou maldenskou hradbou.

Na město tak daleko na severu Altary byl Malden velký. S těmi odstrašujícími hradbami a věžemi působil spíš jako pevnost než město. Až do včerejška bylo území kolem města domovem Šaido Aielů, ale ti byli teď pryč – mnozí z nich padli, jiní utekli, jejich zajatce osvobodily spojené síly Perrinových a seančanských oddílů.

Šaidové po sobě zanechali dvě věci: vzduch nasáklý pachem krve a sto tisíc uprchlíků, o něž se bylo třeba postarat. Přestože byl šťastný, že se mu podařilo dát jim svobodu, jeho cíl při osvobozování Maldenu byl úplně jiný: záchrana Faile.

K jeho pozicím se blížila další velká skupina Aielů, ale zpomalila a pak se utábořila a už se k Maldenu nehnala. Možná je Šaidové prchající z bitvy varovali, že před sebou mají početnou armádu, armádu, která Šaidy porazila navzdory usměrňovačkám. Vypadalo to, že tato nová skupina za Perrinem se s ním touží utkat právě tak málo jako on s ní.

To mu poskytovalo čas. Alespoň trošku.

Arganda jej stále sledoval. Kapitán měl naleštěný hrudní plát a pod paží přilbu s mřížovým hledím. Podsaditý muž nebyl nějaký nafoukaný navoněný důstojníček, ale prostý muž, který se vypracoval zdola. Bojoval dobře a dělal, co se mu řeklo. Obvykle.

„V tomhle neustoupím, Argando,“ řekl Perrin a přitáhl se po vlhké zemi pod vůz.

„Nemohli bychom alespoň místo toho použít průchody?“ zeptal se Arganda, který poklekl a jeho prošedivělé, krátce zastřižené vlasy se téměř otřely o zem, jak nakukoval pod vůz.

„Aša’manové jsou téměř mrtví vyčerpáním,“ obořil se na něj Perrin. „Dobře to víš.“

„Jsou příliš unavení na velký průchod,“ řekl Arganda, „ale možná by mohli poslat malou skupinu. Má paní je ze svého zajetí vyčerpaná! Určitě nechceš, aby pochodovala!“

„Uprchlíci jsou taky unavení,“ řekl Perrin. „Alliandre může jet na koni, ale vyrazí s námi ostatními. Světlo dej, ať je to brzo.“

Arganda vzdychl, ale přikývl. Vstal, zatímco Perrin přejížděl prsty po nápravě. Dokázal napětí ve dřevě poznat od pohledu, ale dával přednost doteku. Dotek byl spolehlivější. V místech, kde se dřevo oslabilo, byly vždy praskliny nebo odštěpky, a po hmatu jste poznali, že mu hrozí zlomení. Dřevo bylo v tomto směru spolehlivé.

Na rozdíl od lidí. Na rozdíl od něj.

Zaskřípal zuby. Nechtěl na to myslet. Musel dál pracovat, musel stále něco dělat, aby se rozptýlil. Pracoval rád. V poslední době měl příliš málo příležitostí. „Další!“ zavolal a jeho hlas se odrazil od spodku vozu.

„Můj pane, měli bychom zaútočit!“ prohlásil bouřlivý hlas vedle vozu.

Perrin praštil hlavou zpátky do podupané trávy a zavřel oči. Bertain Gallenne, pan kapitán okřídlené gardy, byl pro Mayene tím, čím Arganda pro Ghealdan. Kromě této jediné společné věci byli oba kapitáni tak odlišní, jak jen dva lidé mohou být. Perrin zpod vozu viděl Bertainovy velké, nádherně zpracované boty s přezkami ve tvaru jestřábů.

„Můj pane,“ pokračoval Bertain. „Pěkný útok okřídlené gardy by tu aielskou chátru rozehnal, tím jsem si jist. Vždyť tady ve městě jsme si s Aiely snadno poradili!“

„To jsme měli Seančany,“ řekl Perrin, který skončil se zadní nápravou a prodíral se dopředu, aby zkontroloval druhou. Na sobě měl starý špinavý kabát. Faile mu za to vynadá. Měl se chovat jako urozený pán. Ale opravdu by čekala, že si vezme pěkný kabát, když se chystá strávit hodinu v leže na rozbahněné trávě prohlížením spodků vozů?

Faile by především nechtěla, aby ležel v rozbahněné trávě. Perrin zaváhal s rukou na přední nápravě a představil si její havraní vlasy a výrazný saldejský nos. Měla všechnu jeho lásku. Byla pro něj vším.

Uspěl – podařilo se mu ji zachránit. Tak proč se cítil, jako by vše bylo téměř stejně zlé jako předtím? Měl by oslavovat, být nadšením u vytržení, cítit úlevu. Tak hrozně se o ni během jejího zajetí bál. A přesto mu nyní, když už je v bezpečí, stále všechno připadá špatně. Nějak. Způsobem, který nedokázal vysvětlit.

Světlo! Copak nic nepůjde tak, jak má? Sáhl do kapsy a chtěl nahmatat zauzlovaný pruh kůže, který tam nosíval. Ale vyhodil ho. Přestaň! Pomyslel si. Je zpátky. Znovu to může být jako předtím. Že ano?

„Ano, dobře,“ pokračoval Bertain, „dejme tomu, že při útoku by mohl být odchod Seančanů problém. Ale ta skupina Aielů, která tam táboří, je menší než ti, co jsme je už porazili. A pokud máš obavy, mohl bys poslat zprávu seančanskému generálovi a povolat ji zpátky. Určitě by si přála bojovat znovu po našem boku!“

Perrin se přinutil vrátit do reality. Jeho vlastní pošetilé problémy byly nepodstatné; právě teď musel zařídit, aby vozy vyrazily. Přední náprava byla v pořádku. Obrátil se a vylezl zpod vozu.

Bertain měl průměrnou výšku, přestože díky třem chocholům, trčícím z přilby, vypadal vyšší. Měl nasazený červený klípec – Perrin nevěděl, kde o oko přišel – a zbroj mu zářila. Vypadal nadšeně, jako by Perrinovo mlčení znamenalo, že vyrazí do útoku.

Perrin stál a oprašoval si prosté hnědé kalhoty. „Odcházíme,“ řekl a zvednutou rukou zarazil další dohadování. „Tady jsme klany porazili, ale nacpali jsme je ločidlem a měli jsme na své straně damane. Jsme unavení, zranění a máme Faile zpátky. Už nemáme důvod bojovat. Utečeme.“

Nezdálo se, že by to Bertaina uspokojilo, ale přikývl a vydal se přes rozbahněný terén k místu, kde seděli jeho muži na koních. Perrin se rozhlédl po malém hloučku lidí, kteří se tlačili kolem vozu, aby si s ním promluvili. Vypadalo to jako zbytečná námaha, neboť mnozí z žadatelů už věděli, jaká bude jeho odpověď.

Potřebovali však ty odpovědi slyšet od něj a Perrin už pochopil, jak je to důležité. Kromě toho mu jejich otázky pomáhaly odvádět pozornost od podivného napětí, které ze záchrany Faile cítil.

Zamířil k dalšímu vozu v řadě a jeho malý doprovod jej následoval. Dlouhou karavanu tvořilo dobrých padesát vozů. První byly naloženy tím, co zachránili z Maldenu; prostřední právě nakládali také a Perrinovi zbývalo zkontrolovat už jen dva vozy. Před západem slunce chtěl být od Maldenu pěkný kus cesty daleko. To ho pravděpodobně dostane dostatečně daleko, aby byl v bezpečí.

Pokud se tihle noví Šaidové nerozhodnou je pronásledovat a pomstít se. Vzhledem k tomu, jak velké množství lidí musel Perrin přesunout, dokázal by je sledovat i slepec.

Slunce klesalo k obzoru, zářící bod za závojem mraků. Světlo, tohle byl ale binec, všechen ten chaos při organizování uprchlíků a jednotlivých vojenských ležení. Dostat se pryč měla být ta snadná část!

Šaidský tábor byla pohroma. Jeho lidé odklidili a sbalili mnohé z opuštěných stanů. Krajina v okolí města, nyní prázdná, byla jedinou podupanou změtí trávy a bahna, posetou odpadky. Šaidové, jakožto Aielové, se raději utábořili mimo městské hradby. Byli to zvláštní lidé, to se nedalo popřít. Kdo by pohrdl pohodlnou postelí, nemluvě o lepší vojenské pozici, a raději zůstal venku ve stanech?

Aielové ovšem městy opovrhovali. Většina budov byla buď spálena během úvodního šaidského útoku, nebo vyrabována kvůli kořisti. Vyražené dveře, rozbitá okna, majetek opuštěný na ulicích a rozdupaný gai’šainy, kteří běhali sem a tam a nosili vodu.

Lidé stále pobíhali kolem, městskými branami a po bývalém šaidském ležení, a sháněli všechno, co se dá, aby to naložili na cestu. Jakmile se rozhodnou použít cestování, budou muset vozy opustit – Grady nedokázal udělat dost velký průchod, aby jím projel vůz – ale nyní představovaly velkou pomoc. Také zde bylo slušné množství skotu; ten prohlížel někdo jiný a ujišťoval se, že jsou zvířata dost silná, aby vozy utáhla. Mnoho koní z města nechali Šaidové utéct. To byla škoda. Ale museli jste využít, co jste měli.

Perrin došel k dalšímu vozu a začal prohlídku u dlouhé oje, k níž bude zapřažen dobytek. „Další!“

„Můj pane,“ řekl skřípavý hlas. „Myslím, že další jsem já.“

Perrin se ohlédl na mluvčího, svého tajemníka Sebbana Balwera. Muž měl úsečnou pobledlou tvář a neustále se hrbil, takže vypadal téměř jako hřadující sup. Přestože měl kabát a spodky čisté, Perrin měl dojem, že pokaždé, když Balwer udělá krok, měl by se z nich zvednout prach. Balwer byl cítit zatuchlinou, jako stará kniha.

„Balwere,“ řekl Perrin, přejel prsty po oji a pak zkontroloval popruhy na postroji. „Myslel jsem, že vyslýcháš zajatce.“

„Opravdu jsem tam měl spoustu práce,“ připustil Balwer. „Nicméně jsem začal být zvědavý. Musel jsi nechat Seančany odvést všechny zajaté Šaidy, co usměrňují?“

Perrin se na zatuchlého tajemníka podíval. Moudré, které uměly usměrňovat, omámili pomocí ločidla; ještě v bezvědomí je předali Seančanům, aby si s nimi udělali, co uznají za vhodné. Toto rozhodnutí Perrinovi mezi jeho spřátelenými Aiely právě nepřidalo na oblíbenosti, ale on nenechá tyhle usměrňovačky pobíhat kolem a připravovat pomstu.

„Nechápu, k čemu by mi byly,“ řekl Balwerovi.

„Nu, můj pane, mohli bychom se naučit mnoho zajímavého. Například to vypadá, že mnoho Šaidů se za chování svého kmene stydí. Samotné moudré mezi sebou měly spory. Také jednaly s velice zajímavými jedinci, kteří jim nabízeli předměty síly z věku pověstí. Ať byli kdokoli, uměli vytvářet průchody.“

„Zaprodanci,“ pokrčil Perrin rameny a klekl si na koleno, aby zkontroloval pravé přední kolo. „Pochybuju, že zjistíme, kteří. Nejspíš byli v přestrojení.“

Koutkem oka zahlédl, že Balwer nad tou poznámkou našpulil rty.

„Nesouhlasíš?“ zeptal se Perrin.

„Ne, můj pane,“ řekl. „Ty ‚předměty‘, které Šaidové dostali, jsou podle mého odhadu velice podezřelé. Aiely někdo napálil, i když jsem ještě nedokázal přijít na to proč. Ale kdybych měl víc času na prohledání města…“

Světlo! Bude od něj každý v táboře žádat něco, o čem ví, že to nemůže mít? Sklonil se, aby zkontroloval zadní část náboje kola. Něco se mu na něm nelíbilo. „Už víme, že proti nám stojí Zaprodanci, Balwere. Právem nebudou Randa vítat s otevřenou náručí, aby je znovu zapečetil nebo co s nima chce udělat.“

Zatracené barvy, co mu v mysli ukazují Randa! Opět je potlačil. Objevily se pokaždé, když myslel na Randa nebo Mata, a přinášely s sebou jejich obrazy.

„Každopádně,“ pokračoval Perrin, „nechápu, co chceš, abych udělal. Vezmeme s sebou šaidské gai’šainy. Děvy si jich pěkných pár zajaly. Můžeš je vyslechnout. Ale tohle místo opouštíme.“

„Ano, můj pane,“ řekl Balwer. „Jenom je škoda, že jsme o ty moudré přišli. Moje zkušenost říká, že patří k Aielům s největším… pochopením.“

„Saenčani je chtěli,“ řekl Perrin. „Tak je dostali. Nenechám se Edarrou v týhle věci zastrašovat a co se stalo, stalo se. Co ode mě čekáš, Balwere?“

„Možná bychom mohli poslat zprávu,“ řekl Balwer, „aby moudrým položili pár otázek, až se proberou. Já…“ Odmlčel se, pak se sklonil a podíval se na Perrina. „Můj pane, tohle je poněkud rušivé. Nemohli bychom najít někoho jiného, kdo vozy prohlédne?“

„Všichni jsou buď příliš unavení, nebo mají práci,“ řekl Perrin. „Chci, aby se většina uprchlíků, co čeká v táborech, dala na pochod, až dostanou rozkaz. A většina našich vojáků shání ve městě zásoby – každá hrstka obilí, kterou najdou, se bude hodit. Polovina je toho stejně zkažená. S tou prací pomáhat nemůžu, protože musím být někde, kde mě lidi najdou.“ S tím se smířil, i když ho to rozčilovalo.

„Ano, můj pane,“ přikývl Balwer. „Ale určitě bys mohl být někde v dosahu, aniž by ses plazil pod vozy.“

„Je to práce, kterou můžu dělat, zatímco se mnou lidi mluví,“ řekl Perrin. „Nepotřebuješ moje ruce, jenom můj jazyk. A ten jazyk ti říká, ať na Aiely zapomeneš.“

„Ale…“

„Nic víc udělat nemůžu, Balwere,“ prohlásil Perrin rozhodně a pohlédl na něj skrz paprsky kola. „Míříme na sever. Se Šaidy jsem skončil; pokud jde o mě, ať si třeba shoří.“

Balwer znovu našpulil rty a byla z něj nepatrně cítit zlost. „Samozřejmě, můj pane,“ řekl a rychle se uklonil. Pak odešel.

Perrin se vykroutil ven, vstal a kývl na mladou ženu, která ve špinavých šatech a obnošených botách stála vedle řady vozů. „Dojdi pro Lyncona,“ řekl. „Řekni mu, aby se podíval na náboj tohohle kola. Myslím, že někdo sundal ložisko a celá ta zatracená věc vypadá, že každou chvíli upadne.“

Mladá žena přikývla a odběhla. Lyncon byl mistr tesař, který měl tu smůlu, že byl zrovna na návštěvě u příbuzných v Cairhienu, když Šaidové zaútočili. Téměř z něho vymlátili všechnu vůli. Možná to on měl prohlížet vozy, ale když viděl ten vyděšený pohled v jeho očích, nebyl si Perrin jistý, jak moc tomu muži důvěřuje, že provede řádnou prohlídku. Nicméně se zdálo, že opravit vadu, kterou mu ukážou, dokáže dost dobře.

A pravda byla, že dokud se Perrin hýbal, měl pocit, že má něco na práci a dělá pokroky. Nemyslel na jiné věci. Vozy se daly snadno spravit. Nebyly jako lidé, ani trochu.

Perrin se obrátil a zahleděl se přes prázdné ležení, poseté ohništi a odhozenými hadry. Faile mířila zpátky k městu; zorganizovala část svých následovníků, aby ho propátrali. Byla neobyčejná. Nádherná. Ta krása nebyla jen v její tváři či štíhlé postavě, byla v tom, jak snadno velela lidem, jak rychle vždy věděla, co dělat. Byla chytrá tak, jak Perrin nikdy nebyl.

Nebyl hloupý; jen o věcech rád přemýšlel. Ale nikdy to neuměl s lidmi, ne jako Mat nebo Rand. Faile mu ukázala, že to nemusí s lidmi umět, dokonce ani se ženami ne, dokud se dokáže postarat, aby mu rozuměla alespoň jedna osoba. Nemusel umět mluvit s nikým, dokud uměl mluvit s ní.

Nyní však nedokázal najít vhodná slova. Dělal si starosti s tím, co se jí stalo během zajetí, ale nijak jí ty možné události nezazlíval. Měl vztek, ale nic z toho, co se stalo, nebyla její vina. Abyste přežili, dělali jste to, co je nutné. Za tu sílu ji měl v úctě.

Světlo! pomyslel si. Zase přemýšlím! Musím pracovat. „Další!“ zařval a sklonil se, aby pokračoval v prohlídce vozu.

„Kdybych viděl jen tvoji tvář a nic jinýho, chlapče,“ ozval se srdečný hlas, „myslel bych, že jsme tuhle bitvu prohráli.“

Perrin se překvapeně otočil. Neuvědomil si, že mezi těmi, co čekali, až s ním promluví, je i Tam al’Thor. Zástup prořídl, ale stále zde bylo pár poslů a sloužících. Vzadu se statný zavalitý ovčák opíral při čekání o hůl. Vlasy mu prokvetly stříbrem. Perrin si vzpomínal na dobu, kdy byly černé. Když Perrin býval ještě chlapec, než se seznámil s kladivem a výhní.

Perrin spustil ruku a dotkl se kladiva u pasu. Dával mu přednost před sekerou. Bylo to správné rozhodnutí, ale přesto nad sebou v bitvě o Malden ztratil kontrolu. Trápilo jej snad tohle?

Nebo to, jak moc si to zabíjení užíval?

„Co potřebuješ, Tame?“ zeptal se.

„Jenom jsem přinesl hlášení, můj pane,“ řekl Tam. „Muži z Dvouříčí jsou připravení na pochod a každý z nich má pro jistotu na zádech dva strany. Kvůli ločidlu jsme nemohli použít vodu z města, tak jsem pár chlapců poslal k akvaduktu naplnit nějaké sudy. Hodil by se nám vůz, který by je přivezl zpátky.“

„Máš ho mít,“ usmál se Perrin. Konečně někdo, kdo dělá, co je třeba, aniž by se na to nejdřív musel ptát! „Řekni mužům z Dvouříčí, že mám v úmyslu dostat je domů co nejdřív. Jakmile budou Grady a Neald dost silní, aby vytvořili průchod. Ale to může chvíli trvat.“

„To oceňujeme, můj pane,“ řekl Tam. Bylo tak zvláštní, když ten titul používal. „Ale mohl bych s tebou na chvíli mluvit mezi čtyřma očima?“

Perrin přikývl a zároveň si všimly, že přichází Lyncon – dal se zřetelně rozeznat podle kulhání – aby se podíval na vůz. Perrin s Tamem poodešli od skupiny sloužících a stráží do stínu maldenské hradby. U základů mohutných kamenných kvádrů, které tvořily opevnění, rostl zelený mech; bylo zvláštní, že mech měl mnohem jasnější barvu než podupaná tráva v bahně pod jejich nohama. Zdálo se, že letos na jaře se nic než mech nezelená.

„O co jde, Tame?“ zeptal se Perrin, jakmile byli z doslechu.

Tam se poškrábal na tváři; vyrůstalo na ní šedé strniště. Poslední dobou Perrin své muže tvrdě honil a na holení nebyl čas. Tam měl na sobě prostý modrý vlněný kabát a silná látka mu nejspíš poskytovala vítaný štít proti horskému větříku.

„Chlapci jsou zvědaví, Perrine,“ řekl Tam o něco méně formálně, když teď byli sami. „Myslel jsi vážně, když jsi říkal, že to s Manetherenem vzdáváš?“

„Jo,“ řekl Perrin. „Od chvíle, kdy jsem ten prapor vztyčil, s ním nebylo nic než potíže. Seančani i všichni ostatní se to klidně můžou dozvědět. Nejsem král.“

„Máš královnu, která ti přísahala jako svému lennímu pánovi.“

Zamyslel se nad Tamovými slovy a snažil se přijít na nejlepší odpověď. Tohle chování dřív působilo, že si lidé mysleli, že mu to pomalu myslí. Nyní soudili, že přemýšlivost znamená, že je Perrin mazaný a bystrý. Jaký rozdíl znamenalo pár ozdobných slůvek před vaším jménem!

„Myslím, že cos udělal, bylo správný,“ překvapil ho Tam. „Kdybys Dvouříčí přejmenoval na Manetheren, nejenže by to popudilo Seančany, ale i samotnou andorskou královnu. Naznačovalo by to, že máš v úmyslu držet víc než jen Dvouříčí, že možná chceš dobýt všechno, co kdysi Manatherenu patřilo.“

Perrin zavrtěl hlavou. „Nechci dobývat vůbec nic, Tame. Světlo! Nechci držet to, co lidi říkaj, že mám. Čím dřív Elain usedne na trůn a pošle do Dvouříčí řádnýho urozenýho pána, tím líp. Můžeme skoncovat s celým tím urozeným pánem Perrinem a věci se můžou vrátit k normálu.“

„A královna Alliandre?“ zeptal se Tam.

„Může místo toho přísahat Elain,“ prohlásil Perrin paličatě. „Nebo možná přímo Randovi. Vypadá to, že on rád sbírá království. Jako dítě, co si hraje s oblázky.“

Z Tama bylo cítit znepokojení. Neklid. Perrin se odvrátil. Věci by měly být jednodušší. Měly by. „Co je?“

„Myslel jsem, že už jsi to překonal,“ řekl Tam.

„Od doby před únosem Faile se nic nezměnilo,“ řekl Perrin. „Pořád se mi nelíbí ani ten prapor s vlčí hlavou. Myslím, že je možná načase sundat i ten.“

„Muži tomu praporu věří, Perrine, chlapče,“ řekl Tam tiše. Měl klidné způsoby, ale když promluvil, nutilo vás to naslouchat. Samozřejmě taky obvykle mluvil rozumně. „Vzal jsem si tě stranou, protože jsem tě chtěl varovat. Pokud dáš chlapcům možnost vrátit se do Dvouříčí, někteří půjdou. Ale ne moc. Většinu jsem slyšel přísahat, že tě budou následovat k Šajol Ghúlu. Vědí, že Poslední bitva přichází – kdo by to se všemi těmi nedávnými znameními nevěděl? Nechtějí zůstat pozadu.“ Zaváhal. „A já taky ne, řekl bych.“ Byl cítit odhodláním.

„Uvidíme,“ zamračil se Perrin. „Uvidíme.“

Poslal Tama pryč s rozkazem zabavit vůz a odjet s ním pro sudy s vodou. Vojáci poslechnou; Tam byl Perrinův první kapitán, ačkoli Perrinovi připadalo, že by to mělo být naopak. Moc toho o Tamově minulosti nevěděl, ale Tam už kdysi dávno bojoval v aielské válce; držel v ruce meč dřív, než se Perrin narodil. A nyní poslouchal Perrinovy rozkazy.

Všichni je poslouchali. A chtěli to dělat i dál! Copak se nepoučili? Opřel se o hradbu a zůstal stát ve stínu, místo aby se vrátil ke sloužícím.

Když se toho nyní chytil, uvědomil si, že je to součást toho, co ho trápí. Ne vše, ale částečně ano, a souvisí to s tím, co ho znepokojuje. Dokonce i teď, co se Faile vrátila.

V poslední době nebyl dobrým vůdcem. Samozřejmě nikdy nebýval dokonalý, dokonce i když zde byla Faile, aby mu radila. Ale během její nepřítomnosti byl horší. Mnohem horší. Ignoroval Randovy rozkazy, ignoroval všechno, jen aby ji dostal zpátky.

Ale co jiného měl muž dělat? Jeho ženu unesli!

Zachránil ji. Ale opustil při tom všechny ostatní. A zemřeli kvůli němu muži. Dobří muži. Muži, kteří v něj věřili.

Zatímco stál ve stínu, vzpomněl si na okamžik – jen jeden den vzdálený – kdy spojenec padl, zasažen aielskými šípy, se srdcem otráveným Masemou. Aram býval jeho přítel, přítel, kterého Perrin odhodil při své výpravě za záchranou Faile. Aram si zasloužil něco lepšího.

Nikdy jsem tomu cikánovi neměl dovolit uchopit meč, pomyslel si, ale právě teď se tím nechtěl zabývat. Nemohl. Měl příliš mnoho práce. Zamířil od hradby s úmyslem prohlédnout poslední vůz v řadě.

„Další!“ vyštěkl, když znovu začal.

Předstoupila Aravine Carnel. Amadičanka na sobě už neměla oděv gai’šainů; místo toho si oblékla prosté, světle zelené šaty, ne právě čisté, které vytáhli ze zachráněných věcí. Byla kyprá, ale ve tváři stále měla přepadlý výraz jako následek času stráveného v zajetí. Vznášel se kolem ní opar odhodlání. Byla překvapivě dobrá v organizování a Perrin měl podezření, že je urozeného rodu. Měla v sobě ten nádech: sebevědomí, nenucenost při vydávání rozkazů. Byl zázrak, že tyto vlastnosti přežily zajetí.

Zatímco si klekal, aby se podíval na první kolo, uvažoval, jak je zvláštní, že si Faile vybrala Aravine, aby dohlížela na uprchlíky. Proč ne někoho z mladých Ča Faile? Ti floutkové uměli být otravní, ale předváděli nezvyklou míru schopností.

„Můj pane,“ řekla Aravine, jejíž obratné pukrle bylo jen další známkou jejího původu. „Dokončila jsem organizaci lidí k odchodu.“

„Tak brzo?“ zeptal se Perrin, který vzhlédl od kola.

„Nebylo to tak složité, jak jsme čekali, můj pane. Přikázala jsem jim shromáždit se podle toho, ke kterému státu patří, a pak podle místa narození. Cairhieňané tvoří největší část, což není překvapivé, následují je Altařané, pak Amadičané a směsice dalších. Pár Domanců, nějací Taraboňané a sem tam nějaký Hraničář nebo Tairen.“

„Kolik z nich vydrží den či dva pochodu, aniž by se vezli na voze?“

„Většina, můj pane,“ řekla. „Nemocné a staré vyhodili z města, když se ho Šaidové zmocnili. Zdejší lidé jsou zvyklí na dřinu. Jsou vyčerpaní, urozený pane, ale zrovna netouží tady čekat, když ani ne půl dne cesty odtud táboří další Šaidové.“

„Dobrá,“ řekl Perrin. „Okamžitě vyražte na pochod.“

„Okamžitě?“ zeptala se Aravine překvapeně.

Přikývl. „Chci, aby byli na cestě a pochodovali na sever tak rychle, jak se ti podaří s nimi vyrazit. Pošli Alliandre a její gardu, aby vás vedli.“ To by mělo zarazit Argandovy stížnosti a dostane to uprchlíky z cesty. Děvy budou mnohem lepší a výkonnější, když budou zásoby shánět samy. Se sháněním jídla už stejně téměř skončili. Jeho lidé budou muset na cestě vydržet jen pár týdnů. Potom by mohli průchodem projít na nějaké bezpečnější místo. Snad do Andoru nebo Cairhienu.

Ti Šaidové za nimi ho znepokojovali. Kdykoli se mohli rozhodnout zaútočit. Raději zmizet a nepokoušet je.

Aravine se uklonila a odspěchala, aby začala s přípravami, a Perrin poděkoval Světlu za dalšího člověka, který se ho nepotřeboval vyptávat nebo ho zpochybňovat. Perrin poslal kluka, aby Argandu informoval o blížícím se pochodu, a pak dokončil prohlídku vozu. Potom vstal a otřel si ruce do kalhot. „Další!“ řekl.

Nikdo nepředstoupil. Kolem něj zůstaly jen stráže, poslíčci a pár vozků, kteří čekali, až zapřáhnou voly a odvezou povozy, aby je naložili. Děvy uprostřed bývalého ležení nakupily velkou hromadu jídla a jiných zásob a Perrin rozeznával Faile, která to tam třídila.

Perrin poslal celý svůj doprovod za ní, aby jí pomohli, a pak se ocitl sám. A neměl co na práci.

Přesně tomu se chtěl vyhnout.

Opět zadul vítr a přinesl s sebou ten ohavný pach smrti. Také přinesl vzpomínky. Bojová zuřivost, vášeň a vzrušení při každém úderu. Aielové byli skvělí válečníci – ti nejlepší, jaké zem nosila. Každý souboj byl těsný a Perrin si odnesl řadu šrámů a modřin, ačkoli ty už mu vyléčili.

Při boji s Aiely se cítil živý. Každý, kterého zabil, to s oštěpy výborně uměl; každý ho býval mohl zabít. Ale on vyhrál. V okamžicích boje cítil, jak ho pohání nadšení. Nadšení z toho, že konečně něco dělá. Po dvou měsících čekání znamenal každý úder další krok k nalezení Faile.

Už žádné mluvení. Žádné další plánování. Našel cíl. A ten byl nyní pryč.

Cítil se prázdný. Bylo to jako… jako tehdy, když mu otec slíbil něco neobyčejného jako dárek k Jarnicím. Perrin dychtivě čekal celé měsíce a dělal všechny své domácí práce, aby si neznámý dárek zasloužil. Když konečně dostal malého dřevěného koníka, chvilku byl nadšený. Dalšího dne však pocítil ohromující stesk. Ne kvůli dárku, ale protože už neměl oč se snažit. Vzrušení bylo pryč a on si teprve tehdy uvědomil, jak vzácnější mu připadalo očekávání než dárek samotný.

Brzy poté začal chodit do kovárny k pantátovi Luhhanovi a nakonec se stal jeho učněm.

Byl rád, že má Faile zpátky. Jásal nad tím. Ale přesto, co mu nyní zbývalo? Ti zpropadení lidi v něm viděli vůdce. Někteří o něm dokonce uvažovali jako o svém králi! O to nikdy nežádal. Nařizoval jim sundat prapory pokaždé, když je vytáhli, dokud ho Faile nepřesvědčila, že používat je bude výhoda. Stále nevěřil, že sem praporec s vlčí hlavou patří a má se drze třepotat nad ležením.

Ale mohl ho sundat? Muži k němu vzhlíželi. Pokaždé, když procházeli kolem praporu, cítil z nich hrdost. Nemohl je odehnat. Rand bude potřebovat jejich pomoc – bude potřebovat každou pomoc – při Poslední bitvě.

Poslední bitva. Mohl muž jako on, muž, který nechce být vůdcem, vést tyto vojáky k nejdůležitějšímu okamžiku v jejich životě?

Barvy zavířily a ukázaly mu Randa, jak sedí v něčem, co vypadalo jako kamenný tairenský dům. Perrinův starý přítel se tvářil zachmuřeně, jako člověk, kterého trápí závažné myšlenky. Dokonce i takto usazený působil Rand královsky. On byl takový, jaký měl král být, s tím nádherným rudým kabátcem a vznešenými způsoby. Perrin byl jen kovář.

Vzdychl, potřásl hlavou a obraz rozehnal. Musí vyhledat Randa. Cítil, jak jím něco škube, tahá ho.

Rand ho potřebuje. Na to se nyní musí soustředit.

KAPITOLA 10 - Poslední tabák

KAPITOLA 10

POSLEDNÍ TABÁK

Rodel Ituralde tiše bafal z dýmky, z níž stoupal dým jako svíjející se had. Pramínky kouře se vzájemně ovíjely a shromažďovaly u stropu nad ním, odkud pak unikaly škvírami ve střeše zchátralé boudy. Prkna tvořící stěny byla zkroucená stářím, takže bylo štěrbinami vidět ven, a šedé dřevo bylo popraskané a štípalo se. V rohu hořela pánev na žhavé uhlí a prasklinami ve stěnách šeptal vítr. Ituralde se trochu obával, že vítr sfoukne celou stavbu.

Seděl na stoličce a na stole před ním leželo několik map. Na rohu stolku ležel jeho váček s tabákem jako těžítko na zkrabaceném kusu papíru. Malý čtverec byl ošoupaný a poskládaný, jak ho nosil v kapse kabátu.

„Takže?“ zeptal se Rajabi. Muž s mohutnou šíjí a odhodlanou povahou měl hnědé oči, široký nos a baňatou bradu. Nyní už byl úplně plešatý a lehce připomínal velký balvan. Taky měl občas sklony se jako balvan chovat. Mohlo dát hodně práce uvést ho do pohybu, ale jakmile se vám to povedlo, bylo zatraceně těžké ho zastavit. Byl jedním z prvních, kteří se k Ituraldemu přidali, navzdory tomu, že ještě před nedávnem byl připravený se vzbouřit proti králi.

Od Ituraldeho vítězství u Darluny uplynuly téměř dva týdny. Hodně se pro to vítězství nadřel. Možná až příliš. Alsalame, pomyslel si. Doufám, že to všechno stálo za to, starý příteli. Doufám, že jsi prostě jen nezešílel. Rajabi je možná balvan, ale Seančané jsou lavina, a my jsme na sebe tu hřmící lavinu strhli.

„Co teď?“ dorážel Rajabi.

„Počkáme,“ řekl Ituralde. Světlo, nesnášel čekání. „Pak budeme bojovat. Nebo možná zase utečeme. Ještě jsem se nerozhodl.“

„Taraboňané…“

„Nepřijdou,“ dořekl Ituralde.

„Slíbili to!“

„Slíbili.“ Ituralde jel za nimi osobně, burcoval je, požádal je, aby se Seančanům ještě jednou postavili. Ječeli a jásali, ale zrovna za ním nepospíchali. Dají si na čas. Už je přiměl „ještě naposledy“ bojovat v půltuctu různých případů. Bylo jim jasné, kam tahle válka směřuje, a on už se na ně nemohl spoléhat. Pokud vůbec kdy mohl.

„Zatracení zbabělci,“ zamumlal Rajabi. „Tak je Světlo spal! Uděláme to sami. Jako předtím.“

Ituralde dlouze a zamyšleně zabafal z dýmky. Nakonec se rozhodl použít tabák z Dvouříčí. Tahle fajfka byla z jeho posledních zásob; šetřil si ji celé měsíce. Dobrá chuť. Ta nejlepší.

Znovu se ponořil do map a jednu menší si zvedl. Rozhodně by se mu hodily lepší mapy. „Tenhle nový seančanský generál,“ řekl Ituralde, „velí více než třem stům tisícům mužů a dobrým dvěma stovkám damane.“

„Už jsme porazili i větší vojska. Podívej, co jsme dokázali u Darluny! Rozdrtil jsi je, Rodele!“

A to vyžadovalo veškerou mazanost, obratnost a štěstí, které Ituralde měl. A dokonce i tak ztratil víc než polovinu mužů. Nyní kulhavě utíkal před touhle druhou – a větší – seančanskou armádou.

Tentokrát nedělali chyby. Seančané se nespoléhali jen na rakeny. Jeho muži chytili několik pěších zvědů, což znamenalo, že tucty jich nedostali. Tentokrát Seančané věděli, kolik mužů ve skutečnosti Ituralde má a kde přesně jsou.

Jeho nepřátelé už skoncovali s tím, aby se nechali pohánět a lákat; místo toho jej vytrvale štvali a vyhýbali se jeho pastem. Ituralde měl v plánu stahovat se hlouběji a hlouběji do Arad Domanu; to dá jeho vojsku výhodu a natáhne seančanské zásobovací linie. Předpokládal, že by to mohl vydržet další čtyři nebo pět měsíců. Tyto plány teď ale nebyly k ničemu; Ituralde je udělal předtím, než zjistil, že po Arad Domanu pobíhá celá zatracená aielská armáda. Pokud se hlášením dalo věřit – a zprávy o Aielech často přeháněly, takže si nebyl jistý, čemu všemu věřit – měli před sebou sto tisíc Aielů, kteří drželi velká území na severu včetně Bandar Ebanu.

Sto tisíc Aielů. To mělo cenu dvou set tisíc domanských vojáků. Možná více. Ituralde si dobře pamatoval na Krvavý sníh před dvaceti lety, kdy se zdálo, že za každého padlého Aiela ztratil deset mužů.

Byl v pasti, jako ořech mezi dvěma kameny. To nejlepší, co dokázal, bylo stáhnout se sem, do téhle opuštěné državy. To mu poskytne proti Seančanům výhodu. Ale jen malou. Seančané měli šestkrát větší armádu a i ten největší zelenáč mezi veliteli věděl, že bojovat proti takové přesile je sebevražda.

„Viděl jsi někdy mistra žongléra, Rajabi?“ zeptal se Ituralde, zatímco studoval mapu.

Koutkem oka Ituralde zahlédl, jak se muž s býčí říjí zmateně zamračil. „Viděl jsem kejklíře, který…“

„Ne, ne kejklíře. Mistra žongléra.“

Rajabi zavrtěl hlavou.

Než Ituralde odpověděl, potáhl z dýmky. „Já jednou ano. Byl to dvorní bard v Caemlynu. Čiperný chlapík, s důvtipem, který by možná spíš patřil do šenku, ať už byl jakkoli naparáděný. Bardové málokdy žonglují; ale tenhle chlapík se takovým žádostem nebránil. Jak jsem pochopil, rád žongloval, aby potěšil mladou dědičku.“

Vytáhl dýmku z úst a sklepal tabák.

„Rodele,“ řekl Rajabi. „Seančani…“

Rodel zvedl prst a přichystal si dýmku, než pokračoval. „Tenhle bard začal žonglovat se třemi míčky. Pak se nás zeptal, jestli si myslíme, že zvládne další. Povzbuzovali jsme ho. Pokračoval se čtyřmi, pak pěti, pak šesti. S každým míčkem, který přidal, se potlesk zvětšoval a on se pokaždé zeptal, jestli si myslíme, že zvládne další. Samozřejmě jsme říkali ano.“

„Sedm, osm, devět. Brzy ve vzduchu poletovalo devět míčků v tak složitém vzoru, že jsem je nedokázal sledovat. Musel se snažit ze všech sil, aby je udržel v pohybu; stále se musel natahovat dolů a chytat míčky, které málem minul. Byl tak soustředěný, že už se nás nedokázal zeptat, jestli má přidat další, ale dav to křikem vyžadoval. Jedenáct! Přidej jedenáctý! A tak mu jeho pomocník do té změti hodil další.“

Ituralde zabafal.

„Upadly mu?“ zeptal se Rajabi.

Rodel zavrtěl hlavou. „Poslední ‚míček‘ vlastně vůbec nebyl míček. Byl to nějaký ohňostrůjcovský trik; v půli cesty k bardovi se zableskl a náhle z něj vyšlehlo světlo a vyvalil se kouř. Když jsme zase byli schopní vidět, byl bard pryč a na podlaze leželo seřazených deset míčků. Když jsem se rozhlédl, našel jsem ho sedět u jednoho ze stolů se zbytkem hodovníků, popíjet z poháru vína a flirtovat s manželkou urozeného pána Finndala.“

Chudák Rajabi vypadal úplně ohromeně. Měl rád jasné a přímé odpovědi. Ituralde to obvykle cítil stejně, ale v poslední době – s tou nepřirozeně zataženou oblohou a pocitem neustálé stísněnosti – se z něj stával filozof.

Natáhl se a zvedl vybledlý poskládaný list papíru ze stolu, kde ležel pod jeho váčkem s tabákem. Podal ho Rajabimu.

„Udeřte tvrdě na Seančany,“ přečetl Rajabi. „Vytlačte je pryč, přinuťte nasednout do lodí a odplout zpátky přes ten zatracený oceán. Spoléhám na tebe, starý příteli. Král Alsalam.“ Rajabi sklonil dopis. „Znám jeho rozkazy, Rodele. Nepustil jsem se do tohohle kvůli němu. Přišel jsem kvůli tobě.“

„Ano, ale já bojuju pro něj,“ řekl Ituralde. Byl králův muž; vždycky bude. Vstal, vyklepal tabák a rozdrtil uhlíky podpatkem boty. Odložil dýmku stranou, vzal si od Rajabiho dopis a vydal se ke dveřím.

Musel se rozhodnout. Zůstat a bojovat, nebo utéct na horší místo, ale získat trochu času?

Když Ituralde vycházel ven do kalného rána, bouda sténala a stromy se otřásaly pod náporem větru. Přístřešek samozřejmě nepostavili ogierové. Na to byl příliš chatrný. Tato država už byla dávno opuštěná. Jeho muži tábořili mezi stromy. Stěží to byla nejlepší poloha pro válečné ležení, ale člověk dával do polévky koření, které měl po ruce; država byla příliš užitečná, než aby se jí vzdal. Jiný muž by možná utekl do města a ukryl se za jeho hradbami, ale tady, mezi těmito stromy, byla jediná síla k ničemu. Zneškodnit seančanské damane bylo lepší než hradby, bez ohledu na to, jak byly vysoké.

Musíme zůstat, pomyslel si Ituralde, zatímco sledoval, jak jeho muži pracují, hloubí jámy a vztyčují palisádu. Protivila se mu představa, že kácejí stromy v državě. Kdysi znával pár ogierů a vážil si jich. V těchto mohutných dubech nejspíš přetrvávala část síly z dob, kdy zde ogierové ještě žili. Porážet je byl zločin. Avšak dělali jste, co jste museli. Útěk by mu možná získal víc času, ale stejně tak by při něm mohl o nějaký čas přijít. Tady měl pár dní, než na něj Seančané udeří. Kdyby se dokázal pořádně opevnit, mohl by je přinutit k obléhání. Država je přiměje váhat a lesy budou pro Ituraldeho menší vojsko představovat výhodu.

Vůbec se mu nelíbilo nechat se takhle zavřít. Proto si to nejspíš rozmýšlel tak dlouho, přestože někde hluboko uvnitř už věděl, že je načase přestat utíkat. Seančani ho konečně dohonili.

Kráčel dál kolem vojáků, kýval na pracující muže a snažil se, aby byl vidět. Zbývalo mu čtyřicet tisíc vojáků, což byl vzhledem k převaze, které čelili, zázrak. Tihle muži už měli dezertovat. Viděli jej však, jak vyhrává jednu nemožnou bitvu za druhou, vyhazuje za stále většího potlesku do vzduchu jeden míček za druhým. Mysleli si, že ho nelze zastavit. Nechápali, že když člověk vyhazuje do vzduchu víc míčků, není dramatičtější jen představení.

Pád na konci je také mnohem dramatičtější.

Nechával si pochmurné myšlenky pro sebe, zatímco se s Rajabim dál proplétal lesním ležením a kontroloval palisádu. Práce úspěšně pokračovaly, muži zasazovali silné kmeny do čerstvě vykopaného koryta. Po prohlídce si Ituralde sám pro sebe přikývl. „Zůstaneme, Rajabi. Dej to všem vědět.“

„Někteří říkají, že zůstat tady znamená určitě zemřít,“ odpověděl Rajabi.

„Mýlí se,“ řekl Ituralde.

„Ale…“

„Nic není jisté, Rajabi,“ řekl Ituralde. „Ty stromy uvnitř palisády obsaďte lukostřelci; budou téměř stejně účinné jako věže. Venku musíme vybudovat vražedné pole. Vykácejte tady kolem palisády co nejvíc stromů, pak kmeny zasaďte dovnitř jako bariéru, jako druhou ústupovou linii. Budeme se tvrdě bránit. Třeba se v těch Taraboňanech mýlím a přijedou nám na pomoc. Nebo má možná král někde schovanou armádu, která nás ubrání. Krev a popel, možná je tady odrazíme sami. Uvidíme, jak se jim bude líbit bojovat bez svých damane. Přežijeme.“

Rajabi se viditelně napřímil a zatvářil se sebevědoměji. Tohle byla řeč, o kterých Ituralde věděl, že je čeká. Tak jako ostatní, Rajabi Vlčkovi věřil. Nevěřili, že by mohl prohrát.

Ituralde byl chytřejší. Ale když máte zemřít, zemřete důstojně. Mladý Ituralde často snil o válkách, o slávě získané v bitvě. Starý Ituralde věděl, že v bitvě žádná sláva není. Ale byla v ní čest.

„Můj pane Ituralde!“ zavolala spojka, běžící vnitřkem nedokončené palisády. Byl to chlapec, tak mladý, že ho Seančané nejspíš nechají žít. Jinak by ho a jemu podobné Ituralde poslal pryč.

„Ano?“ zeptal se Ituralde a otočil se. Rajabi mu stál po boku jako malá hora.

„Muž,“ odfukoval chlapec. „Zvědové ho chytili, jak vstupuje do državy.“

„Přišel za nás bojovat?“ řekl Ituralde. Nebylo neobvyklé, když vojsko přitahovalo rekruty. Vždy existovali tací, které vábila sláva nebo alespoň pravidelné jídlo.

„Ne, můj pane,“ funěl chlapec. „Říká, že přišel za tebou.“

„Seančan?“ vyštěkl Rajabi.

Kluk zavrtěl hlavou. „Ne. Ale má hezký šaty.“

Takže posel od nějakého urozeného pána. Domance, nebo možná nějakého tarabonského odpadlíka. Ať to byl kdokoli, stěží mohl jejich situaci zhoršit. „A přišel sám?“

„Ano, pane.“

Statečný muž. „Tak ho přiveďte,“ řekl Ituralde.

„Kde ho přijmeš, můj pane?“

„Cože?“ obořil se na něj Ituralde. „Myslíš, že jsem nějaký snobský obchodník s palácem? Tohle místo bude stačit. Jdi pro něj, ale cestou zpátky nespěchejte. A postarejte se, ať ho dobře střeží.“

Kluk přikývl a odběhl. Ituralde mávnutím přivolal pár vojáků a poslal je pro Wakedu a ostatní důstojníky. Šimron byl mrtvý, spálený na popel ohnivou koulí nějaké damane. To byla vážně smůla. Ituralde by tu raději měl jeho než mnoho jiných.

Většina důstojníků dorazila dřív než cizinec. Vyčouhlý Ankaer. Jednooký Wakeda, který by jinak mohl být hezký muž. Podsaditý Melarned. Mladý Lidrin, který po smrti svého otce Ituraldeho dál následoval.

„Co to slyším?“ zeptal se Wakeda a cestou k němu si založil ruce. „Zůstáváme v téhle smrtící pasti? Rodele, nemáme dost vojáků, abychom se ubránili. Jestli přijdou, uvízneme tady.“

„Máš pravdu,“ řekl Ituralde prostě.

Wakeda se obrátil k ostatním, pak zpátky k Ituraldemu a část podráždění mu zmizela z tváře, když uslyšel Ituraldeho upřímnou odpověď. „No… proč teda neutečeme?“ Chvástal se mnohem méně než před pár měsíci, když Ituralde vyrazil na toto tažení.

„Nebudu vám to natírat na růžovo a lhát,“ řekl Ituralde a postupně se na každého podíval. „Jsme ve špatném stavu. Ale když utečeme, budeme v ještě horším. Už nemáme další díry, kam bychom mohli zalézt. Stromy nám poskytnou výhodu a můžeme se opevnit. Država zneškodní damane, a už jen proto stojí za to zůstat. Budeme bojovat tady.“

Ankaer přikývl a zdálo se, že chápe závažnost situace. „Musíme mu důvěřovat, Wakedo. Až doteď nás vedl správně.“

Wakeda přikývl. „Asi ano.“

Zatracení hlupáci. Před čtyřmi měsíci by ho polovina z nich při první příležitosti okamžitě zabila, protože zůstal věrný králi. Nyní si mysleli, že dokáže nemožné. Byla to škoda; začínal si myslet, že by je mohl přivést zpátky Alsalamovi jako loajální muže. „Dobře,“ řekl a ukázal na různá místa na opevnění. „Tohle uděláme, abychom podepřeli slabá místa. Chci…“

Jeho hlas se vytratil, když spatřil skupinu, blížící se po volném prostranství. Poslíček společně s oddílem vojáků doprovázeli muže v červené a zlaté.

Něco na nově příchozím přitahovalo Ituraldeho oči. Snad to byla jeho výška; mladík byl vysoký jako Aiel a také měl světlé vlasy jako oni. Ale Aielové se neoblékali do kvalitního červeného kabátu s výraznou zlatou výšivkou. U boku mu visel meč a podle toho, jak nově příchozí chodil, se Ituralde domníval, že ho umí použít. Kráčel pevným, odhodlaným krokem, jako by vojáky kolem sebe považoval za čestnou stráž. Takže urozený pán, a navíc takový, který je zvyklý velet. Proč přišel osobně, místo aby vyslal posla?

Mladý urozený pán se zastavil kousek před Ituraldem a jeho generály, postupně si je prohlédl, a pak se soustředil na Ituraldeho. „Rodel Ituralde?“ zeptal se. Co to bylo za přízvuk? Andorský?

„Ano,“ řekl Ituralde opatrně.

Mladík přikývl. „Bašereho popis byl přesný. Vypadá to, že se tady chystáte zakopat. Opravdu čekáš, že se proti seančanské armádě udržíte? Je několikrát větší než ta vaše a vaši tarabonští spojenci nevypadají, že by zrovna… dychtili se k vám při obraně připojit.“

Ať to byl kdokoli, měl dobrou výzvědnou síť. „Nemám ve zvyku probírat svoji obranu s cizinci.“ Ituralde si mladého urozeného pána pozorně prohlížel. Byl v dobré formě – štíhlý a svalnatý, přestože s kabátem, který na sobě měl, to nebylo snadné poznat. Upřednostňoval pravou ruku, a když se Ituralde podíval pozorněji, všiml si, že levá mu chybí. Na obou předloktích měl nějaké zvláštní rudé a zlaté tetování.

Ty oči. Byly to oči, které mnohokrát spatřily smrt. Nejen mladý urozený pán. Mladý generál. Ituralde zúžil oči. „Kdo jsi?“

Cizinec mu pohlédl do očí. „Jsem Rand al’Thor, Drak Znovuzrozený. A potřebuju tě. Tebe a tvoji armádu.“

Několik přítomných zaklelo a Ituralde se na ně ohlédl. Wakeda se tvářil nedůvěřivě, Rajabi překvapeně, mladý Lidrin nezakrytě přezíravě.

Ituralde se znovu podíval na nově příchozího. Drak Znovuzrozený? Tenhle mladík? Předpokládal, že to může být možné. Většina šeptandy se shodla, že Drak Znovuzrozený je mladý muž s rudými vlasy. Nicméně zvěsti taky tvrdily, že je přes tři kroky vysoký, a jiné zase, že mu oči v šeru září. A pak tu ještě byly ty historky o tom, že se objevil na obloze ve Falme. Krev a popel, Ituralde nevěděl, jestli vůbec věří tomu, že se Drak znovu zrodil!

„Nemám čas se dohadovat,“ řekl cizinec s netečnou tváří. Zdál se být… starší, než vypadal. Vypadalo to, že ho nezajímá, že je obklopen ozbrojenými vojáky. Vlastně to, že přišel sám… mělo by to vypadat jako bláznovství. Místo toho to Ituraldeho donutilo přemýšlet. Pouze někdo jako Drak Znovuzrozený mohl takhle nakráčet do válečného ležení, zcela sám, a očekávat, že ho poslechnou.

Ať shoří, pokud už jen samotná tato skutečnost nenutila Ituraldeho chtít mu uvěřit. Buď byl tenhle chlap tím, kým tvrdil, nebo to byl naprostý šílenec.

„Když vyjdeme z državy, dokážu, že umím usměrňovat,“ řekl cizinec. „To by mělo něco znamenat. Dej mi svolení, a přivedu sem deset tisíc Aielů a několik Aes Sedai, kteří všichni odpřisáhnou, že jsem ten, kdo říkám.“

Zvěsti také tvrdily, že Aielové následují Draka Znovuzrozeného. Muži kolem Ituraldeho pokašlávali a znepokojeně se rozhlíželi. Mnozí z nich patřili před příchodem k Ituraldemu k Dračím spřísahancům. Se správně zvolenými slovy by tenhle Rand al’Thor – nebo co byl zač – mohl poštvat Ituraldeho ležení samo proti sobě.

„Dokonce i když budeme předpokládat, že ti věřím,“ řekl Ituralde opatrně, „nechápu, proč by na tom mělo záležet. Já tady mám válku, kterou musím vést. Předpokládám, že ty máš jiné záležitosti, o které se musíš postarat.“

„Starám se o tebe,“ řekl al’Thor a oči měl tak tvrdé, až to vypadalo, že jsou připravené zavrtat se do Ituraldeho lebky a pátrat uvnitř po čemkoli užitečném. „Musíš se Seančany uzavřít mír. Tahle válka nám nic nepřinese. Chci tě mít nahoře v Hraničních státech; nemůžu postrádat lidi, kteří by střežili Mornu, a samotní Hraničáři neplní své povinnosti.“

„Mám své rozkazy,“ zavrtěl Ituralde hlavou. Počkat. Kdyby neměl rozkazy, stejně by neudělal, oč ho tenhle mladík žádá. Až na… ty oči. Alsalam měl podobné, když byli oba mladší. Oči, které vyžadovaly poslušnost.

„Tvé rozkazy,“ řekl al’Thor. „Jsou od krále? To proto tak bojuješ proti Seančanům?“

Ituralde přikývl.

„Slyšel jsem o tobě, Rodele Ituralde,“ řekl al’Thor. „Muži, kterým věřím, muži, kterých si vážím, si váží a věří tobě. Místo abys utekl a schoval se, dřepíš tady, abys vybojoval bitvu, o které víš, že tě zabije. A to všechno pro loajalitu ke svému králi. To obdivuju. Ale nastal čas se obrátit a vybojovat bitvu, která něco znamená. Tu, která znamená všechno. Pojď se mnou, a já ti dám trůn Arad Domanu.“

Ituralde se prudce napřímil. Byl ve střehu. „Pochválíš mě za moji věrnost a pak čekáš, že sesadím vlastního krále!“

„Tvůj král je mrtvý,“ řekl al’Thor. „Buď to, nebo se jeho mysl roztekla jako vosk. Stále víc a víc si myslím, že ho má Graendal. Vidím v chaosu v této zemi její dotek. Jakékoli rozkazy máš, pravděpodobně pocházejí od ní. Proč chce, abys bojoval se Seančany, jsem ještě nedokázal zjistit.“

Ituralde si odfrkl. „Mluvíš o jedné ze Zaprodanců, jako by k tobě chodívala na večeři.“

Al’Thor se mu znovu podíval do očí. „Pamatuju si každého z nich – jejich tváře, jejich manýry, způsob, jakým mluví a jednají – jako bych je znal tisíc let. Občas si je pamatuju líp, než si pamatuju vlastní dětství. Jsem Drak Znovuzrozený.“

Ituralde zamrkal. Ať shořím, pomyslel si. Věřím mu. Krvavý popel! „Tak se… podívejme na ten tvůj důkaz.“

Samozřejmě se ozývaly námitky, především od Lidrina, který to považoval za příliš nebezpečné. Ostatní byli otřesení. Tady byl muž, kterému přísahali, aniž by ho kdy viděli. Zdálo se, že kolem al’Thora se vznáší nějaká… síla, která Ituraldeho přitahuje a nutí ho udělat, oč je žádán. Nu, nejdřív se podívá na ten důkaz.

Poslali pro koně, aby vyjeli z državy, ale al’Thor mluvil, jako kdyby už byl Ituralde jeho člověk. „Alsalam možná žije,“ řekl al’Thor, zatímco čekali. „Pokud ano, vidím, že nebudeš chtít jeho trůn. Líbila by se ti Amadicie? Budu potřebovat někoho, kdo tam bude vládnout a dávat pozor na Seančany. Teď tam bojují bělokabátníci; nejsem si jistý, jestli dokážu ten boj zastavit ještě před Poslední bitvou.“

Poslední bitva. Světlo! „Nepřijmu to, když tamního krále zabiješ,“ řekl Ituralde. „Jestli to bělokabátníci už udělali, nebo Seančané, pak možná.“

Král! Co to povídá? Ať shoříš! pomyslel si. Alespoň počkej, až uvidíš ten důkaz, než začneš přijímat trůny! Na tom muži něco bylo, způsob, jakým mluvil o událostech jako Poslední bitva – událostech, kterých se lidstvo obávalo po tisíce let – jako by to byly každodenní táborové záležitosti.

Dorazili vojáci s koňmi a Ituralde, nasedl, stejně jako al’Thor, Wakeda, Rajabi, Ankaer, Melarned, Lidrin a půl tuctu nižších důstojníků.

„Přivedl jsem do vaší země velké množství Aielů,“ promluvil Rand al’Thor, když vyrazili. „Doufal jsem, že je použiju k obnovení pořádku, ale trvá jim to déle, než jsem doufal. Chci zajistit členy kupecké rady; možná, až je budu mít v rukou, budu schopný zlepšit stabilitu celé oblasti. Co myslíš?“

Ituralde nevěděl, co si myslet. Zajistit kupeckou radu? To znělo jako únos. Do čeho se to Ituralde zapletl? „Mohlo by to fungovat,“ slyšel se, jak říká. „Světlo, když zvážím všechny okolnosti, je to nejspíš nejlepší plán.“

Al’Thor přikývl s pohledem upřeným před sebe, jak vyjížděli z palisády a vydali se po stezce k okraji državy. „Stejně budu muset zajistit Hraniční státy. O tvoji vlast se postarám. Světlo spal ty Hraničáře! Co mají za lubem? Ne. Ještě ne. Můžou počkat. Ne, on bude stačit. Udrží ji. Pošlu ho a aša’many.“ Náhle se al’Thor obrátil k Ituraldemu. „Co bys dokázal, kdybych ti dal stovku mužů, kteří umějí usměrňovat?“

„Šílence?“

„Ne, většina z nich je vyrovnaných,“ řekl al’Thor, kterého to zjevně neurazilo. „Šílenství, které se u nich projevilo předtím, než jsem očistil poskvrnění, tam stále je – odstranění skvrny je nevyléčilo – ale jen málo z nich zašlo příliš daleko. A teď, když je saidín čistý, se nebudou zhoršovat.“

Saidín? Čistý? Kdyby měl Ituralde muže, kteří dokáží usměrňovat… Svým způsobem vlastní damane. Ituralde se poškrábal na bradě. Valilo se to na něj rychle – ale konec konců, generál musel být schopen reagovat rychle. „Dokázal bych je dobře využít,“ řekl. „Velice dobře.“

„Výborně,“ řekl al’Thor. Vyjeli z državy; vzduch byl cítit jinak. „Musíš hlídat velké území, ale mnoho z usměrňovačů, které ti dám, dokáže tkát průchody.“

„Průchody?“ zeptal se Ituralde.

Al’Thor na něj pohlédl, pak to vypadalo, že zaťal zuby, zavřel oči a roztřásl se, jako by mu bylo špatně. Ituralde se prudce narovnal, náhle ve střehu a s rukou na jílci meče. Jed? Byl ten muž zraněný?

Ale ne, al’Thor otevřel oči a vypadalo to, že Ituralde v jejich hlubinách vidí extázi. Al’Thor se obrátil, mávl rukou a vzduch před ním rozčísla čára světla. Muži kolem Ituraldeho kleli a ustupovali. Jedna věc byla, když muž tvrdil, že umí usměrňovat, jiná, když jste ho viděli, jak to dělá přímo před vámi!

„Tohle je průchod,“ řekl al’Thor, když se čára světla převrátila a otevřela ve vzduchu velkou černou díru. „Podle toho, jakou má aša’man sílu, je možné udělat průchod dostatečně široký, aby jím projely vozy. Podle okolností můžete cestovat téměř kamkoli a rychle, někdy okamžitě. S pár vycvičenými aša’many by se tvoje vojsko mohlo ráno nasnídat v Caemlynu a pak si o pár hodin později dát oběd v Tančiku.“

Ituralde si promnul bradu. „No, tak tohle je něco. To je vážně něco.“ Pokud tenhle muž mluvil pravdu a tyhle brány opravdu fungovaly… „S tímhle bych mohl vyhnat Seančany z Tarabonu a možná z celé země!“

„Ne!“ obořil se na něj al’Thor. „Uzavřeme s nimi mír. Podle toho, co říkají moji zvědové, bude už tak dost těžké je přimět k dohodě, aniž bych jim slíbil tvoji hlavu. Nebudu je rozčilovat ještě víc. Na handrkování nemáme čas. Musíme se zabývat důležitějšími věcmi.“

„Nic není důležitější než moje země,“ řekl Ituralde. „Dokonce i jestli jsou ty rozkazy zfalšované, já Alsalama znám. Souhlasil by se mnou. Nebudeme na půdě Arad Domanu trpět cizí vojska.“

„Tak slibuju,“ řekl al’Thor, „že Seančany z Arad Domanu vyprovodím. To ti slibuju. Ale nebudeme je zahánět nikam dál. Na oplátku se vydáš do Hraničních států a tam je budeš chránit proti vpádu. Když přijdou trolloci, zadržíš je, a půjčíš část svých důstojníků, aby pomohli zajistit Arad Doman. Bude jednodušší obnovit pořádek, když lidé uvidí, že se mnou spolupracují jejich urození páni.“

Ituralde se nad tím zamyslel, přestože už věděl, jaká bude jeho odpověď. Průchod mohl jeho muže dostat z téhle smrtící pasti. S Aiely po boku – a Drakem Znovuzrozeným jako spojencem – opravdu měl šanci udržet Arad Doman v bezpečí. Čestná smrt byla dobrá věc. Ale schopnost dál čestně bojovat… to byla ještě drahocennější výhra.

„Platí,“ řekl Ituralde a natáhl ruku.

Al’Thor ji uchopil. „Běž zrušit tábor. Za soumraku musíte být v Saldeii.“

KAPITOLA 11 - Adrinova smrt

KAPITOLA 11

ADRINOVA SMRT

Myslím, že by potřeboval další výprask, řekla Lerian, pohybujíc prsty ve složitém vzoru znakové řeči Děv. Je jako dítě, a když se dítě dotkne něčeho nebezpečného, dostane výprask. Když se dítě zraní, protože ho řádně nenaučili držet se od nožů dál, padá hanba na jeho rodiče.

Zdá se, že předchozí výprask k ničemu nevedl, odvětila Surial. Přijal ho jako muž, ne jako dítě, ale své chování nezměnil.

Pak to musíme zkusit znovu, odpověděla Lerian.

Aviendha upustila kámen na hromadu u strážního stanoviště a obrátila se. Nijak na Děvy, které střežily cestu do tábora, nereagovala a ony nereagovaly na ni. Promluvit na ni, když podstupovala trest, by jen zvětšilo její hanbu, a to by její sestry oštěpu neudělaly.

Také ničím nenaznačila, že jejich rozhovoru rozumí. Přestože nikdo nečekal, že bývalá Děva znakovou řeč zapomene, bylo nejlepší chovat se zdrženlivě. Znaková řeč patřila Děvám.

Aviendha si z druhé hromady vybrala velký kámen a vydala se zpátky do tábora. Nevěděla, zda Děvy pokračují v hovoru, protože už jim neviděla na ruce. Nepřestávala ale na jejich rozhovor myslet. Byly rozzlobené, že se Rand al’Thor vydal na setkání s generálem Rodelem Ituraldem beze stráží. Nebylo to poprvé, kdy se choval takto pošetile, a přesto se zdálo, že není ochoten – nebo schopen – naučit se řádným způsobům. Pokaždé, když se bez ochrany vystavil nebezpečí, urazil Děvy tak jistě, jako kdyby každé z nich vrazil facku.

Aviendha nejspíš měla ke svým sestrám oštěpu malé toh. Naučit Randa al’Thora aielským způsobům byl její úkol, a ona očividně neuspěla. Naneštěstí měla mnohem větší toh k moudrým, třebaže stále neznala důvod. Její menší povinnost vůči sestrám oštěpu bude muset počkat na vhodnou dobu.

Od tahání kamenů ji bolely paže. Byly hladké a těžké; musela je vykopat z řeky vedle panského domu. Jen čas, který strávila s Elain – když byla nucena koupat se ve vodě – jí dal sílu do té řeky vkráčet. Tím se nezahanbila. A tahle řeka byla alespoň malá – mokřiňané ji nepřesně nazývali potok. Potok byl malý horský pramínek, do kterého jste mohli ponořit ruce nebo v něm naplnit měch. Cokoli tak velké, že se to nedalo překročit, byla rozhodně řeka.

Jako vždy bylo zataženo a tábor byl nesvůj. Lidé, kteří jen pár dní předtím vyvíjeli horečnou činnost – když dorazili Aielové – byli nyní lhostejnější. Ležení v žádném případě nebylo zanedbané; Davram Bašere byl příliš opatrný velitel, než aby něco takového dovolil, přestože byl mokřiňan. Nicméně se lidé opravdu pohybovali pomaleji. Slyšela některé z nich si stěžovat, že jim tmavá obloha zkazí náladu. Tihle mokřiňané byli tak divní! Co mělo počasí společného s něčí náladou? Chápala, když byl někdo nespokojený, protože v brzké době nechystali žádné nájezdy nebo kvůli nevydařenému lovu. Ale protože jsou na obloze mraky? Copak tady tak málo oceňovali stín?

Potřásla hlavou a pokračovala v cestě. Vybrala si kameny, jejichž nošení pro ni bylo namáhavé. Udělat to jinak by znamenalo si trest ulehčovat, a to by neudělala – přestože každý krok byl ránou pro její čest. Musela projít celým táborem, všem na očích, při úplně zbytečné práci! Raději by stála nahá přede všemi před potním stanem. Raději by oběhla tisíc koleček nebo dostala takový výprask, že by nemohla chodit.

Došla na bok panského sídla a se skrytou úlevou položila kámen. Dva mokřiňanští vojáci z Bašereho armády stáli na stráži u dveří sídla, jako protějšek ke dvěma Děvám na opačné straně Aviendžiny trasy. Když se shýbala a zvedala z druhé hromady u stěny velký kámen, slyšela, jak spolu mluví.

„Ať shořím, to je ale vedro,“ stěžoval si jeden z nich.

„Vedro?“ opáčil druhý s pohledem upřeným na zataženou oblohu. „Děláš si srandu.“

První strážný se ovíval rukou, funěl a potil se. „Copak to necítíš?“

„Asi musíš mít horečku nebo tak něco.“

První strážný zavrtěl hlavou. „Prostě jenom nemám rád horko, nic víc.“

Aviendha zvedla kámen a vydala se zpátky přes trávník. Po čase stráveném úvahami dospěla k názoru, že být mokřiňan vyžaduje jeden společný rys: zálibu ve stěžování. Během prvních měsíců, strávených v mokřiňanských zemích, to pokládala za ostudné. Copak toho vojáka nezajímalo, že tím, že odhaluje svou slabost, ztrácí před svým společníkem tvář?

Všichni byli takoví, dokonce i Elain. Když jste ji poslouchali, jak mluví o bolestech, nevolnosti a potížích svého těhotenství, skoro byste si mysleli, že se chystá umřít. Ovšem pokud si stěžovala i Elain, pak to Aviendha odmítala považovat za známku slabosti. Její první sestra by se nechovala tak ostudně.

Muselo v tom tedy být nějaká skrytá čest. Možná že mokřiňané odhalovali svým druhům své slabosti jako způsob, jak nabídnout přátelství a důvěru. Když vaši přátelé znali vaše slabosti, dalo by jim to výhodu, pokud byste spolu tančili s oštěpy. Nebo možná stížnosti představovaly mokřiňanský způsob, jak dávat najevo pokoru, podobně jako když gai’šainové prokazovali svou čest tím, že se chovali podřízeně.

Zeptala se na své domněnky Elain a místo odpovědi se jí dostalo jen laskavého smíchu. Byla to tedy nějaká součást mokřiňanské kultury, kterou bylo zakázáno probírat s cizinci? Smála se Elain, protože si Aviendha domyslela něco, co neměla?

Ať tak či onak, zaručeně to byl způsob, jak ukazovat čest, a to Aviendhu dostatečně uspokojovalo. Kéž by její potíže s moudrými byly tak prosté! Od mokřiňanů se čekalo, že se budou chovat nevyzpytatelně a nepřirozeně. Ale co měla dělat, když se moudré chovaly tak divně?

Začínala být znechucená – ne z moudrých, ale sama ze sebe. Byla silná a odvážná. Samozřejmě že ne tak odvážná jako jiní; kéž by jen byla tak statečná jako Elain. Přesto si Aviendha dokázala vybavit jen pár věcí, které nedokázala vyřešit pomocí oštěpů, jediné síly nebo svého důvtipu. Přesto naprosto selhala při snaze rozluštit svou současnou nepříjemnou situaci.

Došla na druhou stranu ležení, položila kámen a oprášila si ruce. Děvy tam stály nehybné a zamyšlené. Aviendha se přesunula k druhé hromadě a zvedla podlouhlý kámen s rozeklaným okrajem. Byl tři dlaně široký a kvůli hladkému povrchu hrozilo, že jí vyklouzne z prstů. Několikrát si ho musela posunout, aby získala dobrý úchop. Vydala se zpátky po podupané zimní trávě, kolem saldejských stanů směrem k panskému domu.

Elain by řekla, že si Aviendha ten problém pořádně nepromyslela. Elain byla klidná a uvážlivá, když jiní lidé byli nervózní. Aviendhu někdy rozčilovalo, jak ráda její sestra nejdřív mluví, než přejde k činům. Musím být víc jako ona. Musím si pamatovat, že už nejsem Děva oštěpu. Nemůžu se někam vrhat se zvednutou zbraní.

Musela k problémům přistupovat stejně jako Elain. To byl jediný způsob, jak získat svou čest zpátky, a teprve pak si mohla nárokovat Randa al’Thora, aby byl její stejně, jako patřil Elain nebo Min. Cítila ho skrz pouto; byl u sebe v pokoji, ale nespal. Příliš se dřel a spal příliš málo.

Kámen jí uklouzl mezi prsty a Aviendha málem klopýtla, jak se snažila opět získat rovnováhu, a znovu kámen unavenýma rukama zvedla. Kolem prošlo pár Bašereho vojáků se zmatenými výrazy ve tvářích a Aviendha cítila, jak rudne. Přestože možná nevěděli, že je trestána, zostudilo ji to před nimi.

Jak by si Elain tuto situaci odůvodnila? Moudré se na Aviendhu hněvaly, protože se „neučí dost rychle“. A přesto ji neučily. Jen kladly tyhle otázky. Otázky o tom, co si myslí o jejich situaci, otázky o Randu al’Thorovi nebo o způsobu, jakým Rhuark zvládl setkání s Kar’a’karnem.

Aviendha se nemohla ubránit pocitu, že ty otázky jsou zkouška. Odpovídala špatně? Pokud ano, proč ji nepoučily o správných odpovědích?

Moudré si nemyslely, že je měkká. Tak co zbývalo? Co by řekla Elain? Aviendha si přála mít zpátky oštěpy, aby mohla do něčeho bodnout. Zaútočit, vyzkoušet se proti někomu jinému, rozehnat svůj hněv.

Ne, pomyslela si prudce. Naučím se to dělat jako moudrá. Zase najdu svoji čest!

Došla k panství a upustila kámen. Otřela si čelo; Elain ji naučila nevšímat si horka a zimy, ale to jí nebránilo potit se, když se tak těžce namáhala.

„Adrine?“ zeptal se jeden ze strážných svého druha. „Světlo, nevypadáš dobře. Vážně.“

Aviendha pohlédla ke dveřím sídla. Strážný, který si předtím stěžoval na horko, se zplihle opíral o dveře a jednu ruku měl položenou na čele. Skutečně nevypadal dobře. Aviendha uchopila saidar. Nebyla v léčení právě nejlepší, ale snad by mohla…

Muž náhle zvedl ruce a rozškrábl si kůži na spáncích. Vyvrátil oči a jeho prsty vyrývaly do masa hluboké rýhy. Jenže místo krve se z ran vyvalila černá uhlovitá hmota. Dokonce i z dálky cítila Aviendha intenzivní horko.

Druhý voják s hrůzou zíral, jak si jeho přítel rozdírá po stranách hlavy čáry černého ohně. Ven mokvala načernalá smola, vřela a syčela. Mužovo oblečené vzplálo a jeho maso se pod náporem žáru svraštilo.

Nevydal jediný zvuk.

Aviendha setřásla šok a okamžitě setkala vzduch do jednoduchého vzoru, aby druhého strážce odtáhla do bezpečí. Jeho přítel byl nyní jen tepající hromada černého dehtu, z něhož místy trčely zčernalé kosti. Lebku nebylo vidět. Žár byl tak silný, že Aviendha musela couvnout a strážného odtáhla s sebou.

„Oni… oni na nás útočí!“ zašeptal muž. „Usměrňovači!“

„Ne,“ řekla Aviendha, „tohle je nějaké mnohem větší zlo. Běž pro pomoc!“

Zdálo se, že je příliš v šoku, než aby se rozběhl, ale ona ho postrčila a on se konečně pohnul. Jak to vypadalo, samotný dehet se nešířil, což bylo požehnání, ale už zapálil rám domovních dveří. Celá budova se mohla ocitnout v plamenech dřív, než si někdo uvnitř hrozící nebezpečí uvědomí.

Aviendha spředla vzduch a vodu s úmyslem oheň uhasit. Když se však tkanivo přiblížilo k ohni, roztřepilo se a zatřepotalo. Nerozpadlo se, ale oheň mu nějak odolával.

Ucouvla před děsivým spalujícím žárem o další krok. Na čele ji svědil pot a musela zvednout paže, aby si ochránila tvář před horkem. Stěží dokázala rozeznat černý uhel uprostřed, který začal žhnout tmavě rudou a bílou září rozžhaveného uhlí. Brzy zůstávaly jen náznaky černé. Oheň se rozšířil po čelní stěně budovy. Aviendha zevnitř uslyšela vřískot.

Otřásla se, zavrčela a setkala zemi a vzduch a vytrhala kusy země kolem sebe. Vrhala je na oheň a snažila se ho udusit. Její tkanivo nedokázalo vytáhnout žár ven, ale to jí nezabránilo používat jej k tomu, aby házela věci do ohně. Velké drny prskaly a syčely, bezbarvá stébla se pod náporem neuvěřitelného žáru bleskově měnila na popel. Aviendha pokračovala v tkaní a potila se námahou i horkem.

V dálce slyšela lidi – možná byl mezi nimi i ten strážný – jak se křikem dožadují věder.

Věder? Ovšem! V Trojí zemi byla voda příliš cenná, než aby ji užívali v boji s požáry. Používali hlínu či písek. Ale tady by použili vodu. Aviendha o několik kroků ustoupila a vyhledala klikatící se řeku, která protékala kolem domu. Stěží rozeznávala její povrch, zrcadlící rudé a oranžové tančící plameny. Celá přední stěna sídla už byla v plamenech! Zevnitř cítila usměrňování – Aes Sedai nebo moudré. Doufala, že se jim podaří uniknout zadní stranou budovy. Oheň obklopil vnitřní chodbu a pokoje, které z ní vedly, neměly žádné dveře ven.

Aviendha utkala mohutný sloup vzduchu a vody, vytáhla z řeky proud křišťálově čiré vody a táhla ho k sobě. Vodní sloup se ve vzduchu vlnil jako ten tvor na Randově praporu, jako sklo hladký, hadu podobný drak, který udeřil do plamenů. V následujícím výbuchu se ven vyvalila pára a přelila se přes ni.

Žár byl ohromný a proud páry jí opařil kůži, ale ona necouvla. Přitáhla další vodu a vrhla tlustý vodní sloup na ztemnělou hromadu, kterou skrz páru stěží rozeznávala.

Byl to tak prudký žár! Aviendha klopýtavě ustoupila o několik kroků, zaťala zuby a pokračovala dál. Pak se náhle ozval výbuch, když z řeky vyrazil další sloup vody a udeřil do plamenů. Společně s jejím sloupem odklonil téměř celý tok řeky. Aviendha zamrkala. Druhý sloup řídilo tkanivo, které neviděla, ale všimla si postavy, stojící v okně v druhém podlaží, s nataženou rukou a hluboce soustředěným výrazem. Naeff, jeden z Randových aša’manů. Říkalo se, že se vzduchem to umí obzvlášť dobře.

Plameny ustoupily; zůstala jen dehtovitá hrouda, z níž sálalo prudké horko. Stěna poblíž a vchod se změnily v zející zčernalou díru. Aviendha dál tahala vodu a házela ji na zuhelnatělou černou hmotu, přestože začínala být k smrti unavená. Ovládat tak velké množství vody vyžadovalo, aby usměrňovala téměř na hranici možností.

Brzy voda přestala syčet. Aviendha zmenšila proud a nakonec ho nechala čůrkem zastavit. Země kolem byla mokrá, zčernalá změť, silně páchnoucí mokrým popelem. V bahnité vodě plavaly kousky dřeva a uhlí a díry v místě, odkud vyrvala hlínu, byly plné vody a tvořily tůně. Váhavě se vydala vpřed a prohlédla si hroudu toho, co zbylo z nešťastného vojáka. Byla sklovitá a černá, jako obsidián, a slabě zářila. Zvedla dlouhý kus sežehnutého dřeva – vylomeného ze stěny silou jejího vodního sloupce – a zašťárala do hmoty. Byla tvrdá a pevná.

„Ať shoříš!“ zařval nějaký hlas. Aviendha zvedla pohled. Rand al’Thor prošel dírou, která nyní tvořila přední část domu. Zíral na oblohu a hrozil pěstí. „Já jsem ten, koho chceš! Už brzo se svý války dočkáš!“

„Rande,“ řekla Aviendha váhavě. Vojáci pobíhali po trávníku a tvářili se ustaraně, jako by čekali bitvu. Poplašené služebnictvo vykukovalo z pokojů uvnitř sídla. Celá příhoda s plameny netrvala ani pět minut.

„Já tě zastavím,“ zařval Rand, až se sloužící i vojáci leknutím rozkřičeli. „Slyšíš mě! Jdu si pro tebe! Neplýtvej silami! Budeš je potřebovat proti mně!“

„Rande!“ zavolala Aviendha.

Ztuhl, a pak se omámeně podíval dolů na ni. Pohlédla mu do očí a stále cítila jeho hněv, téměř stejně, jako když před chvíli cítila žhavé plameny. Obrátil se a odkráčel, vešel zpátky do domu a vydal se vzhůru po zčernalých dřevěných schodech.

„Světlo!“ ozval se úzkostlivý hlas. „Stávají se tyhle věci často, když je on poblíž?“

Aviendha se otočila a spatřila mladého muže v neznámé uniformě, který stál poblíž a všechno sledoval. Byl vytáhlý, se světle hnědými vlasy a kůží barvy mědi – nevzpomínala si na jeho jméno, ale byla si poměrně jistá, že je jedním z důstojníků, které Rand přivedl po setkání s Rodelem Ituraldem.

Obrátila se zpátky k tomu nepořádku a poslouchala, jak vojáci v dálce vykřikují rozkazy. Dorazil Bašere, ujal se vedení a přikazoval mužům střežit obvod tábora, třebaže jim nejspíš jen dával něco na práci. Toto nebyl začátek útoku. Byl to jen další z Temného dotyků na svět, jako kazící se maso, brouci a krysy, objevující se jen tak z ničeho nic, a lidé, umírající na neznámé choroby.

„Ano,“ odpověděla Aviendha na mužovu otázku, „stává se to často. Přinejmenším častěji kolem Kar’a’karna než jinde. Došlo k něčemu podobnému mezi tvými muži?“

„Slyšel jsem historky,“ řekl. „Jenže jsem nad nima jen mávl rukou.“

„Ne všechny zvěsti jsou přehnané,“ řekla s pohledem upřeným na vojákovy zčernalé ostatky. „Věznice Temného slábne.“

„Krev a popel,“ řekl mladý muž a odvrátil se. „Do čeho jsi nás to zatáhl, Rodele?“ Muž zavrtěl hlavou a vyrazil pryč.

Bašereho důstojníci začali vykřikovat rozkazy a organizovat muže k úklidu. Vystěhuje se teď Rand ze sídla? Když se objevily kapsy zla, lidé často chtěli odejít. A přesto skrze své pouto s Randem necítila žádnou naléhavost. Vlastně… to vypadalo, že se znovu uložil k odpočinku! Nálady toho chlapa začínaly být stejně nevypočitatelné jako Elaininy těhotenské.

Aviendha zavrtěla hlavou a začala sbírat spálené kusy dřeva, aby pomohla s úklidem. Zatímco pracovala, z budovy vyšlo několik Aes Sedai a začaly prohlížet škody. Celé průčelí domu bylo poznamenáno černými skvrnami a díra v místě, kde býval vchod, byla přinejmenším pět kroků široká. Jedna z žen, Merise, si Aviendhu uznale prohlédla. „Škoda,“ řekla.

Aviendha se narovnala a zvedla kus spáleného dřeva. Stále měla promáčené šaty a s tím, jak mraky stále zakrývají slunce, bude ještě dlouho trvat, než uschne. „Škoda?“ zeptala se. „Domu?“ Tělnatý urozený pán Tellaen, majitel domu, seděl na stoličce ve vstupní chodbě, sténal, otíral si čelo a vrtěl hlavou.

„Ne,“ řekla Merise. „Škoda tebe, dítě. Tvé schopnosti s tkanivy jsou působivé. Kdybychom tě měly v Bílé věži, už bys byla Aes Sedai. Tvé tkaní je poněkud hrubé, ale kdyby tě učily sestry, rychle by ses to naučila správně.“

Ozvalo se slyšitelné odfrknutí a Aviendha se prudce otočila. Za ní stála Melain. Zlatovlasá moudrá měla ruce založené pod ňadry a břicho se jí začínalo nadouvat těhotenstvím. Netvářila se pobaveně. Jak to, že Aviendha té ženě dovolila se k ní přiblížit, aniž ji zaslechla? Nechávala se svou únavou rozptylovat.

Melain a Merise na sebe dlouhou chvíli zíraly; pak se vysoká Aes Sedai v záplavě zelených suknic otočila a odešla si promluvit se sloužícími, které plameny uvěznily, a zeptat se, zda někdo z nich potřebuje léčení. Melain ji sledovala, jak odchází, a pak zavrtěla hlavou. „Nesnesitelná ženská,“ zamumlala. „Když si pomyslím, jak jsme si jich kdysi vážily!“

„Moudrá?“ zeptala se Aviendha a zamrkala.

„Já jsem silnější než většina Aes Sedai, Aviendho, a ty jsi mnohem silnější než já. Rozumíš tkanivům a ovládáš je tak, že tím většinu z nás zahanbuješ. Ostatní se musí namáhavě učit to, co je pro tebe přirozené. Prý ‚hrubé tkaní‘! Pochybuju, že by kterákoli Aes Sedai, snad s výjimkou Kadsuane Sedai, dokázala s tím vodním sloupcem to, co ty. Pohnout vodou na takovou dálku vyžadovalo, abys použila proud a tlak samotné řeky.“

„To jsem udělala?“ zamžikala Aviendha.

Melain na ni upřela pronikavý pohled, pak si znovu tiše pro sebe odfrkla. „Ano, to jsi udělala. Máš takové nadání, dítě.“

Aviendha se při té pochvale celá nadmula; od moudrých byla pochvala vzácná, ale vždy upřímná.

„Ale odmítáš se učit,“ pokračovala Melain. „Nemáme moc času! Mám pro tebe další otázku. Co si myslíš o plánu Randa al’Thora unést ty domanské kupecké náčelníky?“

Aviendha opět zamžikala, tak unavená, že jí dělalo problémy myslet. Především odporovalo zdravému rozumu, že si Domanci za své vůdce vybírali kupce. Jak mohl nějaký kupec vést lidi? Nemuseli se snad obchodníci soustředit na svoje zboží? Bylo to směšné. Přestanou ji vůbec kdy mokřiňané ohromovat svými divnými způsoby?

A proč se jí na to Melain ptá zrovna teď?

„Jeho plán vypadá dobře, moudrá,“ řekla Aviendha. „Přesto oštěpy nemají rády, když je někdo používá pro únos. Myslím, že Kar’a’karn by měl mluvit o poskytnutí ochrany – nucené ochrany – kupcům. Náčelníci by lépe reagovali, kdyby se jim řeklo, že budou chránit, ne unášet.“

„Dělali by totéž, ať to pojmenuješ jakkoli.“

„Ale je důležité, jak věc nazýváš,“ řekla Aviendha. „Není to nečestné, když jsou obě vymezení pravdivé.“

Melain zajiskřily oči a Aviendha zahlédla na jejích rtech náznak úsměvu. „Co dalšího si myslíš o setkání?“

„Vypadá to, že si Rand al’Thor stále myslí, že Kar’a’karn může klást požadavky jako mokřiňanský král. To je moje hanba. Nedokázala jsem mu to správně vysvětlit.“

Melain nad tím mávla rukou. „To není žádná hanba. Všichni víme, jak je Kar’a’karn umíněný. Moudré to taky zkusily a žádná ho nedokázala řádně vycvičit.“

Nuže. Toto nebyl důvod jejího zahanbení před moudrými. Tak o co šlo? Aviendha frustrovaně zaťala zuby a pak se přinutila pokračovat. „Ale stejně je mu to třeba připomínat. Znovu a znovu. Rhuark je moudrý a trpělivý muž, ale všichni kmenoví náčelníci takoví nejsou. Vím, že někteří už uvažují, jestli jejich rozhodnutí následovat Randa al’Thora nebyla chyba.“

„Pravda,“ přikývla Melain. „Ale podívej, co se stalo se Šaidy.“

„Neřekla jsem, že mají pravdu, moudrá,“ řekla Aviendha. Skupina vojáků se váhavě pokoušela vypáčit sklovitou černou hroudu. Vypadalo to, že splynula se zemí. Aviendha ztišila hlas. „Nedělají dobře, když zpochybňují Kar’a’karna, ale mluví spolu. Rand al’Thor si musí uvědomit, že od něj nebudou do nekonečna přijímat urážku za urážkou. Možná se proti němu neobrátí tak jako Šaidové, ale nepřekvapilo by mě, kdyby se Timolan – například – prostě vrátil do Trojí země a nechal tady Kar’a’karna i s jeho nadutostí.“

Melain přikývla. „Nedělej si starosti. Jsme si této… možnosti vědomy.“

Což znamenalo, že poslaly moudré, aby Timolana, který byl náčelníkem Miagoma Aielů, uchlácholily. Nebylo by to poprvé. Uvědomoval si Rand al’Thor, jak tvrdě moudré za jeho zády pracují, aby udržely věrnost Aielů? Nejspíš ne. On je viděl jako jednu stejnorodou skupinu, která mu přísahala a on ji využíval. To byla jedna z Randových velkých slabostí. Nechápal, že Aielové, stejně jako ostatní lidé, nemají rádi, když je někdo používá jako nástroje. Kmeny byly mnohem méně pevně svázané, než si myslel. Pro něj odložily krevní msty. Copak nedokázal pochopit, jak je to neuvěřitelné? Nechápal, jak slabé toto spojenectví stále je?

Avšak nejenže se narodil jako mokřiňan, nebyl moudrá. Jen málo Aielů vědělo, jakou práci v tuctu různých oblastí moudré vykonávají. Jak se zdál život jednoduchý, když byla Děvou! Omámilo by ji, kdyby tehdy věděla, kolik se toho děje, co ona nevidí.

Melain bezmyšlenkovitě hleděla na poničenou budovu. „Zbytky zbytků,“ řekla jakoby pro sebe. „A když nás zanechá spálené a zlomené jako tyhle prkna? Co se s Aiely stane pak? Odbelháme se zpátky do Trojí země a budeme žít dál jako předtím? Mnozí nebudou chtít odejít. Tyto země nabízejí příliš mnoho.“

Aviendha nad tíhou těch slov zamrkala. Zřídkakdy přemýšlela nad tím, co se stane poté, co s nimi Kar’a’karn skončí. Soustředila se na současnost, na to, aby získala svou čest a byla tam, aby Randa ochránila při Poslední bitvě. Moudrá však nemohla přemýšlet jen o dnešku či zítřku. Musela myslet na celá léta dopředu a na dobu, kterou přinese vítr.

Zbytky zbytků. Zlomil Aiely jako lid. Co se s nimi stane?

Melain se ohlédla na Aviendhu a její výraz se obměkčil. „Jdi do stanů, dítě, a odpočiň si. Vypadáš jako šaradan, který se tři dny plazil po břiše na písku.“

Aviendha sklopila pohled k pažím a spatřila na nich popel z požáru. Oblečení měla promáčené a ušpiněné a obávala se, že tvář má špinavou stejně. Paže ji bolely od celodenního tahání kamenů. Jakmile si únavu připustila, dolehla na ni jako větrná smršť. Zaťala zuby a přinutila se zůstat vzpřímená. Nezahanbí se tím, že se tady zhroutí! Ale podle příkazu se obrátila k odchodu.

„Ach ano, Aviendho,“ zavolala na ni Melain. „O tvém trestu si promluvíme zítra.“

Šokovaně se obrátila.

„Za to, že jsi nedokončila práci s kameny,“ řekla Melain, která si opět prohlížela trosky. „A za to, že se neučíš dost rychle. Jdi.“

Aviendha vzdychla. Další kolo otázek a další nezasloužený trest. Nějak to spolu souviselo. Ale jak?

Byla příliš vyčerpaná, než aby o tom teď přemýšlela. Toužila jen po svém lůžku a uvědomila si, že její zrádné myšlenky odbíhají k měkkým přepychovým matracím v caemlynském paláci. Násilím vyhnala ty představy z mysli. Spěte tak hlubokým spánkem, zachumlaní v polštářích a peřinách, a polevíte tak, že se nevzbudíte, když se vás někdo v noci pokusí zabít! Jak to, že se od Elain nechala přesvědčit, aby spala v jedné z těch jemných péřových smrtících pastí?

Když jednu myšlenku zahnala, vnutila se jí jiná – zrádná. Myšlenka na Randa al’Thora, odpočívajícího v pokoji. Mohla by jít za ním…

Ne! Ne, dokud nezíská zpátky svou čest. Nepůjde za ním jako žebračka. Půjde za ním jako čestná žena. Tedy za předpokladu, že se jí někdy podaří přijít na to, co dělá špatně.

Zavrtěla hlavou a odklusala k aielskému ležení na okraji trávníku.

KAPITOLA 12 - Nečekaná setkání

KAPITOLA 12

NEČEKANÁ SETKÁNÍ

Egwain kráčela prostornými chodbami Bílé věže, ztracená v myšlenkách. Její dvě červené strážkyně se táhly za ní. V poslední době vypadaly trochu mrzutě. Elaida jim nařizovala zůstávat s Egwain stále častěji; přestože se jednotlivé sestry střídaly, téměř vždy s ní dvě byly. A přesto to vypadalo, že cítí, že je Egwain považuje spíš za sloužící než stráže.

Už uplynul víc než měsíc od chvíle, co jí Siuan v Tel’aran’rhiodu sdělila ty znepokojivé zprávy, ale Egwain na ně stále musela myslet. Tyto události byly připomínkou, že se svět rozpadá. Toto byl čas, kdy měla Bílá věž být zdrojem stability. Místo toho se rozštěpila, zatímco muži Randa al’Thora se spojovali se sestrami. Jak mohl Rand něco takového dovolit? Z mladíka, s nímž vyrůstala, toho zjevně moc nezbývalo. Samozřejmě že ani z malé Egwain toho moc nezbylo. Pryč byly doby, kdy se zdálo, že je jim souzeno se vzít a žít na malém statku v Dvouříčí.

To ji kupodivu přivedlo k myšlenkám na Gawyna. Jak je to dlouho, co ho naposledy viděla, když jí v Cairhienu kradl polibky? Kde je teď? Je v bezpečí?

Soustřeď se, napomenula se. Nejdřív umyj kus podlahy, na kterém pracuješ, a pak se vrhni na zbytek domu. Gawyn se o sebe dokázal postarat; v minulosti to zvládal dobře. V některých případech až příliš dobře.

Siuan s ostatními si s tou aša’manskou záležitostí poradí. Ty ostatní zprávy byly znepokojivější. Jedna ze Zaprodanců v táboře? Žena, která ale usměrňuje saidín místo saidaru? Kdysi by to Egwain prohlásila za nemožné. Nicméně viděla v síních Bílé věže duchy a vypadalo to, že chodby denně mění uspořádání. Tohle bylo jen další znamení.

Zachvěla se. Halima se Egwain dotýkala, údajně proto, aby jí masáží rozehnala bolesti hlavy. Bolesti hlavy zmizely vzápětí poté, co byla Egwain zajata; proč ji nenapadlo, že Halima může být jejich původcem? Jaké další pikle ta ženská kula? O jaké skryté smyčky budou Aes Sedai zakopávat, jaké pasti položila?

Jednu část podlahy po druhé. Umyjte, na co dosáhnete, a pak se přesuňte dál. Siuan s ostatními si budou muset poradit i s Haliminými intrikami.

Egwain bolel zadek, ale ta bolest jí připadala stále méně důležitá. Někdy se při výprasku smála, jindy ne. Řemen nebyl podstatný. Větší bolest – z toho, co se stalo Tar Valonu – si žádala mnohem větší pozornost. Egwain kývla na hlouček novicek v bílém a ony předvedly pukrle. Egwain se zamračila, ale nepokárala je – jen doufala, že jim červené, která ji sledují, neudělí pokání za to, že Egwain prokázaly úctu.

Jejím cílem byla obydlí hnědého adžah, ta část, která se nyní nacházela dole v křídle. Meidani si dala načas, než se nabídla, že bude Egwain učit. Dnes konečně dorazil příkaz, týdny po první večeři s Elaidou. Zvláštní však bylo, že Bennae Nalsad se dnes také nabídla, že ji bude vyučovat. Egwain se šajnarskou hnědou nemluvila od prvního rozhovoru před několika týdny. Nikdy neměla s žádnou ženou hodinu dvakrát. A přesto toto jméno dostala ráno jako první, které má ten den navštívit.

Když došla do východního křídla, kde nyní sídlilo hnědé adžah, její červené pečovatelky zdráhavě zaujaly postavení v chodbě před ním, aby zde vyčkaly jejího návratu. Elaidě by se pravděpodobně líbilo, kdyby zůstaly s Egwain, ale samotné červené byly při ochraně svých hranic tak neústupné, že existovala jen velmi malá šance, že by jiné adžah – dokonce i mírné hnědé – dovolilo dvojici červených vstoupit do svých prostor. Jakmile Egwain vstoupila do oblasti s podlahou z hnědých dlaždic, zrychlila krok a míjela chvátající ženy v nevýrazných šatech tlumených barev. Dnes nebude mít chvíli volna, se všemi těmi schůzkami se sestrami, plánovanými výprasky a pravidelnými domácími povinnostmi novicek, jako je například drhnutí podlah.

Dorazila k Bennaeiným dveřím, ale tam zaváhala. Většina sester souhlasila, že bude Egwain vyučovat, jen když jim byla tato povinnost vnucena, a často to byl nepříjemný zážitek. Některé z Egwaininých učitelek ji neměly rády kvůli jejímu spojení se vzbouřenkyněmi, jiné rozčilovalo, jak snadno dokáže tkát tkanivo, a další se rozzuřily, když zjistily, že jim nehodlá prokazovat úctu jako řádná novicka.

Tyto „lekce“ však Egwain poskytovaly jednu z nejlepších možností, jak zasévat semínka nespokojenosti proti Elaidě. Jedno z nich zasadila při první návštěvě u Bennae. Začalo klíčit?

Egwain zaklepala a pak na vyzvání vstoupila. Obývací pokoj byl posetý badatelským nepořádkem. Jako miniaturní věže se o sebe opíraly hromady a hromady knih. Byly zde zbudované kostry nejrůznějších zvířat v rozličných stupních zhotovení; ta žena vlastnila tolik kostí, že by si mohla zřídit zvěřinec. Egwain se zachvěla, když si v rohu všimla kompletní lidské kostry, vzpřímené a pospojované vlákny, která měla přímo na kostech podrobné poznámky psané černým inkoustem.

Bylo tu sotva dost místa, kudy projít, a pouze jediné místo, kam se dalo sednout – Bennaeino vlastní polstrované křeslo, na jehož opěradlech byla dvojice vytlačených míst, nepochybně tam, kam si hnědá sestra během nesčetných večerů při čtení pokládala paže. Nízký strop působil ještě nižší díky několika mumifikovaným ptákům a astronomickým vynálezům, které z něj visely. Egwain musela sklonit hlavu pod modelem slunce, aby se dostala na místo, kde stála Bennae a prohledávala hromadu svazků vázaných v kůži.

„Vida,“ řekla, když si všimla Egwain. „Dobře.“ Štíhlá až kostnatá žena měla tmavé vlasy s šedivými prameny, získanými věkem. Vlasy měla svázané v drdolu a na sobě – jako mnoho hnědých – prosté šaty, které vyšly z módy už před jedním či dvěma staletími.

Bennae přešla k polstrovanému křeslu a bez povšimnutí minula dvě tvrdší křesílka u krbu – na obou se od Egwaininy poslední návštěvy nahromadily papíry. Egwain si uklidila jednu stoličku a postavila zaprášenou krysí kostru na podlahu mezi dvě hromádky knih o vládě Artuše Jestřábí křídlo.

„Nu, myslím, že bychom tedy měly pokračovat ve tvé výuce,“ řekla Bennae a opřela se v křesle.

Egwain se tvářila klidně. Požádala Bennae o možnost Egwain opět učit? Nebo ji k tomu přinutily? Egwain si dovedla představit nezkušenou hnědou sestru, na kterou opakovaně hodí povinnost, do níž se nikomu jinému nechce.

Na Bennaeinu žádost Egwain předvedla řadu tkaniv, která zdaleka přesahovala možnosti většiny novicek, ale pro Egwain byla snadná, dokonce i když byla její síla utlumena ločidlem. Pokusila se z hnědé vymámit, co cítí po přesunutí jejich obydlí, ale Bennae – jako většina hnědých, s nimiž Egwain mluvila – se tomuto tématu raději vyhýbala.

Egwain utkala několik dalších tkaniv. Po nějaké době začínala uvažovat, jaký má toto setkání význam. Nežádala ji Bennae, ať většinu naprosto stejných tkaniv předvede během její minulé návštěvy?

„Velmi dobře,“ řekla Bennae a nalila si šálek čaje z konvice, nahřívající se v malé pánvi se žhavým uhlím. Egwain žádný čaj nenabídla. „V tom jsi dost obratná. Ale jsem zvědavá. Máš také důvtip, schopnost vypořádat se se složitými situacemi, jak se od Aes Sedai vyžaduje?“

Egwain nic neřekla, ačkoli si okázale nalila čaj. Bennae nic nenamítala.

„Řekněme…“ uvažovala Bennae. „Řekněme, že ses dostala do situace, kdy ses ocitla ve sporu s několika členkami svého adžah. Náhodou jsi narazila na informaci, kterou jsi neměla vědět, a vůdkyně tvého adžah jsou na tebe rozčilené. Náhle zjistíš, že tě odsuzují k velmi nepříjemným povinnostem, jako by se tě snažily zamést pod koberec a zapomenout na tebe. Pověz mi, v takové situaci, jak bys reagovala?“

Egwain se málem zakuckala vlastním čajem. Hnědá nebyla právě delikátní. Začala se vyptávat na třináctý depozitář, že? A to ji dostalo do potíží? Jen málokdo měl vědět o tajných dějinách, které Egwain tak nenuceně zmínila při poslední návštěvě zde.

„Nu,“ řekla Egwain a usrkla čaj, „dovol, ať k tomu přistoupím s čistou myslí. Řekla bych, že nejlepší bude podívat se na to z pohledu vůdců adžah.“

Bennae se lehce zamračila. „Asi ano.“

„Takže, v situaci, kterou popisuješ, můžeme předpokládat, že adžah tyto informace dostalo, aby je chránilo? Dobře. Takže z jejich pohledu přišly důležité a pečlivé plány vniveč. Někdo se dozvěděl tajemství, které neměl. To našeptává, že někde mezi vašimi nejdůvěryhodnějšími členkami existuje únik informací.“

Bennae zbledla. „Myslím, že to chápu.“

„Nejlepší způsob, jak celou situaci vyřešit, bude dvojitý,“ řekla Egwain a znovu upila čaj. Chutnal příšerně. „Za prvé, bude třeba uklidnit vůdce adžah. Musejí vědět, že informace nepronikla ven jejich vinou. Kdybych já byla ta předpokládaná sestra v nesnázích – a kdybych neudělala nic špatného – šla bych za nimi a vysvětlila jim to. Tak by mohly přestat hledat tu, která informaci pustila.“

„Ale,“ namítla Bennae, „to té sestře – té předpokládané v nesnázích – nepomůže vyhnout se trestům.“

„To ničemu neuškodí,“ řekla Egwain. „Nejspíš ji ‚trestají‘, aby ji udržely z cesty, zatímco budou vůdcové adžah hledat zrádce. Až budou vědět, že žádný není, pravděpodobněji budou na sestru v nemilosti pohlížet s větším pochopením – zvlášť poté, co jim nabídla řešení.“

„Řešení?“ zeptala se Bennae. Šálek s čajem držela v prstech, jako by na něj zapomněla. „A jaké řešení bys nabídla?“

„To nejlepší: způsobilost. Některé sestry očividně ta tajemství znají. Takže kdyby tato sestra prokázala svou důvěryhodnost a schopnosti, možná by si vůdkyně adžah uvědomily, že nejlepší by bylo udělat z ní jednu ze strážkyň tajemství. Snadné řešení, když se nad tím zamyslíš.“

Bennae zamyšleně seděla a přímo nad ní se na provázku otáčela malá mumifikovaná pěnkava. „Ano, ale bude to fungovat?“

„Je to určitě lepší než sloužit v nějakém zapomenutém skladišti a pořizovat tam seznam svitků,“ řekla Egwain. „Nespravedlivému trestu se někdy nelze vyhnout, ale nejlepší je nedovolit ostatním zapomenout, že je nespravedlivý. Pokud prostě jen přijme způsob, jakým s ní zacházejí, nebude trvat dlouho, než usoudí, že si postavení, které na ni uvalily, zaslouží.“ A za tuhle malou radu ti, Silviano, děkuju.

„Ano,“ přikývla Bennae. „Ano, myslím, že máš pravdu.“

„Ráda kdykoli pomůžu, Bennae,“ řekla Egwain tišším hlasem a obrátila se zpět k čaji. „V hypotetických situacích, samozřejmě.“

Na okamžik se Egwain obávala, že tím, že hnědou oslovila jménem, zašla příliš daleko. Nicméně Bennae jí pohlédla do očí a pak dokonce zašla tak daleko, že nepatrně sklonila hlavu na znamení díků.

Kdyby ta hodina, kterou s Bennae strávila, byla jedinečná, Egwain by to i tak připadalo pozoruhodné. Nicméně ji ohromilo, když našla – poté, co odešla z Bennaeina doupěte – novicku, která na ni čekala se zprávou, přikazující, že má navštívit Nagoru, bílou sestru. Egwain měla před schůzkou s Meidani ještě čas, a tak šla. Nemohla ignorovat povolání od sestry, přestože nepochybně bude muset dělat práci navíc za to, že se vyhnula drhnutí podlahy.

Při setkání s Nagorou se Egwain dostalo lekce v logice – a ty „logické hlavolamy“, které jí byly předestřeny, se velice podobaly žádosti o pomoc se strážcem, který je stále zoufalejší z toho, jak stárne a ztrácí schopnost bojovat. Egwain pomohla, jak se dalo, a Nagora to předtím, než ji propustila, nazvala „bezchybnou logikou“. Pak přišla další zpráva, tentokrát od Suany, jedné z přísedících za žluté adžah.

Přísedící! Bylo to poprvé, kdy Egwain dostala příkaz navštívit některou z nich. Egwain odspěchala na schůzku a dovnitř ji uvedla mladá služebná. Suanino apartmá vypadalo spíš jako zahrada než normální pokoje. Jako přísedící mohla Suana požadovat pokoje s okny a svůj balkón plně využila jako bylinkovou zahradu. Navíc ale měla rozmístěná zrcadla tak, aby odrážela světlo do pokoje, který byl zarostlý malými stromky v květináčích, keři ve velkých nádobách s hlínou, a dokonce i malou zahrádkou s mrkví a ředkvičkami. Egwain si s nelibostí všimla v jedné z beden malé hromádky shnilých hlíz, které Suana pravděpodobně sotva sklidila, a ony už se zkazily.

Pokoj prostupovala silná vůně bazalky, tymiánu a tuctu dalších bylin. Navzdory problémům ve věži, navzdory shnilým rostlinám, ji rozveselila vůně života v místnosti – čerstvě rozrytá hlína a rostoucí rostliny. A Nyneiva si stěžovala, že sestry v Bílé věži ignorují, jak jsou bylinky užitečné! Kéž by jen mohla s hřmotnou Suanou s hranatou tváří strávit nějaký čas.

Egwain zjistila, že žena je pozoruhodně milá. Suana ji provedla řadou tkaniv, z nichž mnohé souvisely s léčením, v němž Egwain nikdy zvlášť nevynikala. Přesto musela její zručnost na přísedící zapůsobit, neboť uprostřed lekce – Egwain seděla na polstrované stoličce mezi dvěma stromky v květináčích, Suana vhodněji v kůží potaženém křesle – se tón hovoru změnil.

„Myslím, že bychom tě moc rády měly mezi žlutými,“ řekla žena.

Egwain sebou škubla. „Nikdy jsem nebyla příliš zručná v léčení.“

„Patřit ke žlutým není o zručnosti, dítě,“ řekla Suana. „Je to o vášni. Pokud ráda zlepšuješ věci, spravuješ, co bylo rozbito, pak bys zde našla smysl.“

„Děkuji,“ řekla Egwain. „Ale amyrlin nepatří k žádnému adžah.“

„Ano, ale je z jednoho pozvednuta. Zvaž to, Egwain. Myslím, že bys tady našla dobrý domov.“

Byl to šokující rozhovor. Suana očividně nepovažovala Egwain za amyrlin, ale už jen sama skutečnost, že verbovala Egwain do svého adžah, o něčem vypovídala. Znamenalo to, že alespoň do určité míry přijímá Egwaininu legitimitu jakožto sestry.

„Suano,“ zkusila Egwain, jak moc může na ten pocit legitimity zatlačit, „mluvily přísedící o tom, co udělat s napětím mezi adžah?“

„Nevím, co by se dalo dělat,“ odvětila Suana a zalétla pohledem k zarostlému balkónu. „Pokud se ostatní adžah rozhodla považovat žluté za své nepřátele, nemůžu je přesvědčit, aby se chovala méně pošetile.“

Ostatní nejspíš říkají totéž o vás, pomyslela si Egwain, ale nahlas řekla: „Někdo musí udělat první krok. Ta skořápka nedůvěry začíná být tak silná, že brzo bude těžké ji rozbít. Možná že kdyby přísedící z různých adžah začaly jíst spolu, nebo je bylo vidět, jak spolu chodí po chodbách, představovalo by to pro zbytek Věže poučení.“

„Možná…“ řekla Suana.

„Ony nejsou tví nepřátelé, Suano,“ řekla Egwain silnějším hlasem.

Žena se na Egwain zamračila, jako by si náhle uvědomila, od koho si nechává radit. „Nu, myslím, že už bys měla běžet. Určitě toho máš dnes spoustu na práci.“

Egwain vyšla ven a cestou se pečlivě vyhýbala svěšeným větvím a nahromaděným květináčům. Jakmile vyšla ze žluté části Věže a vyzvedla svůj červený doprovod, něco si uvědomila. Přečkala všechny tři schůzky, aniž by si vysloužila jediný trest. Nebyla si jistá, co si o tom myslet. Dokonce dvě z nich oslovila jménem!

Začínaly ji akceptovat. Naneštěstí to byla jen malá část bitvy. Větší částí bylo zajistit, že Bílá věž přežije tlak, který na ni Elaida vyvíjí.

* * *

Meidaniny pokoje byly překvapivě pohodlné a útulné. Egwain vždycky pokládala šedé za podobné bílým, bez vášně, dokonalé diplomatky, které neměly čas na osobní emoce nebo nicotnosti.

Tyto pokoje však ukazovaly ženu, které milovala cestování. Uprostřed stěn zde visely mapy v jemných rámech jako drahocenné umělecké kousky. Po obou stranách jedné z map visela dvojice aielských oštěpů; další mapa zobrazovala ostrovy Mořského národa. Zatímco mnozí by se rozhodli pro upomínky z porcelánu, který se běžně spojoval s Mořským národem, Meidani měla malou sbírku náušnic a malovaných lastur, pečlivě zarámovaných a vystavených, společně s destičkou umístěnou pod nimi s daty pořízení.

Obývací pokoj byl jako muzeum, věnované cestám jeho obyvatelky. Altarský svatební nůž, posázený čtyřmi třpytivými rubíny, visel vedle malého cairhienského praporu a šajnarského meče. U každého předmětu byla malá tabulka, která vysvětlovala jeho význam. Například svatební nůž Meidani dostala za pomoc při urovnání sporu mezi dvěma rody, který se týkal smrti zvlášť významného statkáře. Jeho žena jí nůž věnovala na znamení díků.

Kdo by si byl pomyslel, že ta krčící se žena, kterou viděla při večeři před pár týdny, bude mít tak pyšnou sbírku? I samotný koberec měl cedulku, byl to dar obchodníka, který ho koupil v uzavřeném šarském přístavišti a pak věnoval Meidani jako dík za vyléčení své dcery. Měl zvláštní vzor, byl utkaný z něčeho, co vypadalo jako drobné nabarvené kousky rákosu, a na okrajích ho lemovaly střapce z cizokrajné šedé kožešiny. Vzor představoval exotické tvory s dlouhými krky.

Samotná Meidani seděla v neobvyklém křesle vyrobeném z propleteného silného proutí, vytvarovaného tak, aby vypadalo jako rostoucí svazek větví, který jen náhodou získal tvar křesla. Do jakékoli jiné místnosti ve Věži by se příšerně nehodil, ale do těchto pokojů, kde všechny předměty vypadaly různě a nijak spolu nesouvisely, ale zároveň všechny zapadaly do společného tématu dárků získaných na cestách, se hodil.

Šedá vypadala překvapivě jinak než při večeři s Elaidou. Místo barevných šatů s hlubokým výstřihem měla bílou rozšiřující se róbu s vysokým límečkem střiženou tak, jako by měla potlačit její poprsí. Tmavě zlaté vlasy měla stažené do drdolu a neměla jediný šperk. Byl to záměrný kontrast?

„Dala sis na čas, než sis mě zavolala,“ řekla Egwain.

„Nechtěla jsem před amyrlin vypadat podezřele,“ řekla Meidani, zatímco Egwain přecházela po exotickém šarském koberci. „Kromě toho si stále nejsem jistá, jak na tebe pohlížím.“

„Je mi jedno, jak na mě pohlížíš,“ řekla Egwain klidně, zatímco se usazovala do nadměrného dubového křesla, jehož cedulka uváděla, že je to dar od bankéře z Tearu. „Amyrlin nepotřebuje ocenění těch, kdo ji následují, dokud ji poslouchají.“

„Zajaly tě a svrhly.“

Egwain pozvedla obočí a zahleděla se Meidani do očí. „Zajaly, to ano.“

„Sněmovna vzbouřenců už určitě vybrala novou amyrlin.“

„Náhodou vím, že nevybrala.“

Meidani zaváhala. Bylo riskantní odhalit, že Egwain má kontakty se vzbouřenými Aes Sedai, ale pokud si nedokáže zajistit loajalitu Meidani a špehů, pak se jí opravdu třese zem pod nohama. Egwain předpokládala, že bude snadné získat podporu této ženy, vzhledem k tomu, jak vyděšená byla Meidani při večeři. Vypadalo to však, že se tato žena nedá tak snadno zastrašit, jak se předtím zdálo.

„Dobře,“ řekla Meidani. „Dokonce i pokud je to pravda, musíš vědět, že si tě vybraly jen jako loutku. Loutku, s níž mohou manipulovat.“

Egwain jí stále hleděla do očí.

„Nemáš žádnou skutečnou autoritu,“ řekla Meidani a hlas se jí slabě zachvěl.

Egwain neodvrátila zrak. Meidani si ji s lehce svraštěným čelem pozorně prohlížela a jedna za druhou se na její bezvěké aessedaiovské tváři objevovaly vrásky. Zkoumala Egwaininy oči, stejně jako kameník zkoumá před usazením kus kamene, zda na něm nejsou pukliny. Zdálo se, že to, co nalezla, ji ještě víc zmátlo.

„A teď,“ řekla Egwain, jako by ji Meidani právě nezpochybňovala, „mi přesně vysvětlíš, proč jsi z Věže neutekla. Přestože věřím, že tvé špehování Elaidy je nesmírně cenné, musíš vědět, v jak velkém nebezpečí ses ocitla, teď, když Elaida ví, komu jsi ve skutečnosti věrná. Proč neodejdeš?“

„To… nemůžu říct,“ odpověděla Meidani a odvrátila oči.

„Přikazuju ti to jako tvoje amyrlin.“

„To nemůžu říct.“ Meidani hleděla na podlahu, jako by se styděla.

Zvláštní, pomyslela si Egwain a zakryla nespokojenost. „Je zjevné, že nechápeš vážnost naší situace. Buď přijmeš mou autoritu, nebo přijmeš tu Elaidinu. Není nic mezi tím, Meidani. A já ti slibuju tohle: jestliže si Elaida udrží amyrlinin stolec, bude její zacházení s těmi, které považuje za zrádce, nanejvýš nepříjemné.“

Meidani stále klopila oči. Navzdory počátečnímu odporu se zdálo, že už jí moc silné vůle nezbývá.

„Chápu.“ Egwain vstala. „Zradila jsi nás, že? Přešla jsi na Elaidinu stranu před tím, než tě odhalili, nebo až po Beoninině přiznání?“

Meidani okamžitě vzhlédla. „Cože? Ne! Nikdy jsem naši věc nezradila!“ Vypadala, že je jí špatně, měla bledou tvář a ústa sevřená do tenké čárky. „Jak sis mohla myslet, že bych podporovala tu ohavnou ženskou? Nenávidím to, co provedla Věži.“

Nu, tohle bylo dost přímé; tato prohlášení dávala jen málo prostoru, jak obejít tři přísahy. Buď Meidani mluvila pravdu, nebo byla černá – ačkoli Egwain mohla jen stěží uvěřit, že by se černá sestra ohrozila tím, že řekne lež, která mohla být tak snadno odhalena.

„Tak proč neutečeš?“ zeptala se Egwain. „Proč zůstáváš?“

Meidani zavrtěla hlavou. „To nemůžu říct.“

Egwain se zhluboka nadechla. Celá ten rozhovor ji něčím rozčiloval. „Řekneš mi aspoň, proč tak často večeříš s Elaidou? Určitě to není proto, že se ti líbí takové zacházení.“

Meidani zrudla. „Elaida a já jsme v době noviciátu byly postelové přítelkyně. Ostatní se rozhodly, že kdybych obnovila náš vztah, možná bych získala cenné informace.“

Egwain si založila ruce. „Vypadá unáhleně předpokládat, že ti bude věřit. Nicméně Elaidina žízeň po moci způsobuje, že sama podniká neuvážené kroky, takže ten plán možná nebyl úplně nerozumný. Ale teď, když už ví, komu jsi skutečně věrná, ti už stejně nikdy nebude důvěřovat.“

„Já vím. Ale bylo rozhodnuto, že bych neměla dávat najevo, že vím, co zjistila. Kdybych teď vycouvala, prozradilo by se, že jsme byly varovány – a to je jedna z mála vzácných výhod, které teď máme.“

Tak malá výhoda, že prostě měla z Věže rovnou utéct. Tím, že zůstane, nic nezíská. Tak proč? Zdálo se, že tu ženu něco zadržuje. Něco silného. Slib?

„Meidani,“ řekla Egwain. „Musím vědět, co mi neříkáš.“

Zavrtěla hlavou; vypadala téměř vyděšeně. Světlo! pomyslela si Egwain. Já jí neudělám to, co jí dělává Elaida při večeřích.

Egwain se znovu posadila. „Narovnej se, Meidani. Nejsi nějaká culící se novicka. Jsi Aes Sedai. Začni se podle toho chovat.“

Žena vzhlédla a v očích se jí při tom výsměchu zablesklo. Egwain pochvalně přikývla. „My napravíme škodu, kterou Elaida způsobila, a já usednu na svém právoplatném místě jako amyrlin. Ale máme práci.“

„Já nemůžu…“

„Ano,“ řekla Egwain. „Nemůžeš mi říct, co se děje. Mám dojem, že jsou v tom zapletené tři přísahy, i když Světlo ví jak. Můžeme ten problém obejít. Nemůžeš mi říct, proč zůstáváš ve Věži. Ale můžeš mi to ukázat?“

Meidani naklonila hlavu. „Nejsem si jistá. Mohla bych tě vzít za…“ Prudce zmlkla. Ano, jedna z přísah ji násilím bránila pokračovat. „Možná bych ti to mohla ukázat,“ dokončila Meidani nešikovně. „Nejsem si jistá.“

„Tak to zjistěme. Jak nebezpečné bude, když ty moje dvě červené přisluhovačky půjdou za námi?“

Meidani zbledla. „Nebezpečné.“

„Pak je budeme muset nechat tady,“ řekla Egwain, nepřítomně při přemýšlení poklepávajíc jedním nehtem na područku svého velkého dubového křesla. „Mohly bychom z šedé části věže vyjít jinudy, ale když nás uvidí, mohlo by to vyvolat nepříjemné otázky.“

„Kolem vchodů a východů z našich prostor číhá spousta červených,“ řekla Meidani. „Mám dojem, že všechna adžah se navzájem takhle sledují. Bude velice těžké dostat se pryč, aniž by si nás někdo všiml. Samotnou by mě nesledovaly, ale když uvidí tebe…“

Špehové, kteří sledují pokoje jiných adžah? Světlo! Zašlo to až tak daleko? To bylo, jako když posíláte zvědy, aby sledovali nepřátelské ležení. Nemohla riskovat, že ji uvidí odcházet s Meidani, ale jít sama by také znamenalo přitahovat pozornost – červené věděly, že Egwain má doprovázet stráž.

Tím vznikal problém a Egwain napadalo pouze jediné řešení. Pozorně si Meidani prohlédla. Jak moc jí může věřit? „Přísaháš, že nepodporuješ Elaidu a že přijímáš mé vedení?“

Žena zaváhala, a pak přikývla. „Ano.“

„Když ti něco ukážu, přísaháš, že to bez mého předchozího souhlasu nikomu neprozradíš?“

Zamračila se. „Ano.“

Egwain se rozhodla. Zhluboka se nadechla a uchopila zdroj. „Pozorně sleduj,“ řekla a spředla vlákna ducha. Utlumená ločidlem neměla dost síly, aby průchod otevřela, ale i tak mohla Meidani ukázat tkanivo.

„A to bylo co?“ zeptala se Meidani.

„Říká se tomu průchod,“ řekla Egwain. „Používá se pro cestování.“

„To není možné!“ prohlásila okamžitě Meidani. „Tahle schopnost je ztracená už…“ Její hlas se vytratil a oči rozevřely.

Egwain nechala tkanivo rozpadnout. Meidani s odhodlaným výrazem okamžitě uchopila zdroj.

„Mysli na místo, kam chceš jít,“ řekla Egwain. „Aby to fungovalo, musíš velmi dobře znát místo, z něhož vyrážíš. Předpokládám, že své vlastní komnaty znáš dostatečně dobře. Vyber si cíl, kde pravděpodobně nikdo nebude; průchody můžou být nebezpečné, když se otevřou na nesprávném místě.“

Meidani přikývla, až jí zlatý drdol poskočil, a soustředila se. Obdivuhodným způsobem napodobila Egwainino tkanivo a přímo mezi nimi se otevřel průchod, bílá čára, která rozťala vzduch a ohnula se sama do sebe. Otvor byl na Meidanině straně; Egwain viděla pouze mihotající se plochu, jako když závan horka ohýbá vzduch. Obešla průchod a podívala se skrz otvor na temnou kamennou chodbu za ním. Dlaždice na podlaze měly tlumenou bílou a hnědou barvu a v dohledu nebyla žádná okna. Egwain odhadovala, že se chodba nachází v hlubinách Věže.

„Rychle,“ řekla Egwain. „Když se z tvých pokojů asi tak do hodiny nevrátím, moje červené pečovatelky by se mohly začít zajímat, co mi trvá tak dlouho. Už tak je podezřelé, že ze všech lidí jsi pro mě poslala právě ty. Můžeme jen doufat, že Elaida není tak opatrná, aby se nad tou náhodou zamyslela.“

„Ano, matko,“ řekla Meidani a pospíšila si ke stolu a zvedla z něj bronzovou lampu s mihotavým plamenem. Pak zaváhala.

„Co je?“ zeptala se Egwain.

„Jenom jsem překvapená.“

Egwain se málem zeptala, co ji tak překvapilo, ale pak to v Meidaniných očích spatřila. Meidani překvapilo, jak rychle poslechla. Překvapilo ji, jak přirozené bylo o Egwain přemýšlet jako o amyrlin. Tuto ženu ještě zcela nezískala, ještě ne, ale už byla blízko.

„Rychle,“ řekla Egwain.

Meidani přikývla, prošla průchodem a Egwain ji následovala. Přestože na podlaze za ním neležel prach, v chodbě se vznášel zatuchlý vzduch dlouho nevětraného vzduchu. Zdi postrádaly zdobení, které bylo možno příležitostně zahlédnout v horních chodbách, a jediným zvukem bylo vzdálené škrábání několika krys. Krysy. V Bílé věži. Kdysi by to bylo nemožné. Selhání ochran bylo jen další nemožností na stále se zvyšující hromadě.

Toto nebylo místo, kterému by sloužící ve Věži často věnovali pozornost. Zřejmě proto si ho Meidani vybrala k otevření průchodu. To bylo dobré, ale nejspíš byla až příliš opatrná. Když jsou tak hluboko ve Věži, zabere jim cenné minuty, než se vrátí do hlavních chodeb a najdou to, co jí Meidani chce ukázat. A to bude představovat další problém. Co se stane, když si ostatní sestry všimnou, že se Egwain pohybuje po chodbách bez obvyklého doprovodu stráží z červeného adžah?

Než mohla Egwain tuto obavu vyslovit nahlas, Meidani vyrazila pryč. Ne vzhůru chodbou směrem ke schodištím, ale dolů, hlouběji do Věže. Egwain svraštila čelo, ale následovala ji.

„Nejsem si jistá, že mi dovolí ti to ukázat,“ řekla Meidani tiše a její sukně svištěly, což byl zvuk, který nebyl nepodobný slabému škrábání vzdálených krys. „Musím tě ale varovat, že možná budeš překvapená, do čeho se zaplétáš. Mohlo by to být nebezpečné.“

Měla Meidani na mysli fyzické nebo politické nebezpečí? Zdálo se, že v tom druhém je Egwain už tak až po uši. Přesto přikývla a vážně varování přijala. „Rozumím. Ale pokud se ve Věži děje něco nebezpečného, musím o tom vědět. Není to jen mé právo, ale i moje povinnost.“

Meidani už nic neřekla. Vedla Egwain klikatou chodbou a mumlala si, že by si sebou byla ráda vzala strážce. Očividně něco vyřizoval někde ve městě. Chodba se stáčela, ne nepodobná smyčkám samotného Velkého hada. Právě když Egwain začínala ztrácet trpělivost, zastavila se Meidani u zavřených dveří. Na pohled se nijak nelišily od tuctů dalších téměř zapomenutých skladišť, která vedla z hlavní chodby. Meidani váhavě zvedla ruku a pak ostře zaklepala.

Dveře se okamžitě otevřely a odhalily strážce s bystrýma očima, zrzavými vlasy a hranatou čelistí. Podíval se na Meidani, pak se obrátil k Egwain a jeho výraz potemněl. Trhl paží, jako by se stěží ubránil sáhnutí po meči, který mu visel u boku.

„To bude Meidani,“ ozval se zevnitř místnosti ženský hlas, „přišla nám podat hlášení o schůzce s tou holkou. Adsalane?“

Strážce ustoupil stranou a odhalil malou místnost s krabicemi místo křesel. Seděly na nich čtyři ženy, všechny Aes Sedai. A šokující bylo, že každá patřila k jinému adžah! Egwain neviděla ženy ze čtyř různých adžah ani společně kráčet chodbou, natož aby měly nějakou poradu. Žádná z nich nebyla červená a všechno to byly přísedící.

Seaine byla důstojná žena v bílých šatech se stříbrným lemováním. Přísedící z bílého adžah měla husté černé vlasy a obočí a vodnaté modré oči, které Egwain klidně pozorovaly. Vedle ní seděla Doesine, přísedící za žluté adžah. Byla štíhlá a na Cairhieňanku vysoká; drahocenné růžové šaty měla vyšívané zlatem. Vlasy jí zdobily safíry, odpovídající drahokamu, který měla na čele.

Šedá sestra, sedící vedle Doesine, byla Yukiri. Yukiri byla jednou z nejmenších žen, které kdy Egwain potkala, ale uměla se k ostatním chovat tak, že vždy vypadala jako pán situace, dokonce i ve společnosti velice vysokých Aes Sedai. Poslední z žen byla Saerin, altarská přísedící za hnědé. Stejně jako mnoho hnědých i ona měla nezdobené šaty, v tomto případě nepopsatelné hnědé barvy. Olivovou kůži jí hyzdila jizva na levé tváři. Egwain toho o ní moc nevěděla. Ze všech sester v místnosti se zdála být Egwaininou přítomností nejméně ohromená.

„Cos to udělala?“ zeptala se Seaine zděšeně Meidani.

„Adsalane, vezmi je dovnitř,“ řekla Doesine, která vstala a naléhavě mávala rukou. „Kdyby šel někdo kolem a tu al’Vereovic holku by tu zahlédl…“

Meidani se pod těmito přísnými slovy celá přikrčila – ano, bude s ní spousta práce, než se zase bude chovat jako Aes Sedai. Egwain vešla do místnosti dřív, než ji tam hrubý strážce mohl vtáhnout. Meidani ji následovala a Adsalan dveře s bouchnutím zavřel. Skladiště bylo osvětleno dvojicí lamp, které neposkytovaly dost světla, jako by doplňovaly spikleneckou povahu této schůzky.

Podle toho, jak na nich čtyři přísedící seděly, by bedny mohly stejně tak být trůny, a tak se Egwain také na jednu posadila. „Nedostala jsi svolení se posadit, holka,“ řekla Saerin chladně. „Meidani, co má tahle ohavnost znamenat? Tvoje přísaha měla takovýmhle chybám zabránit!“

„Přísaha?“ zeptala se Egwain. „A jakápak přísaha to má být?“

„Zmlkni, holka,“ obořila se na ni Yukiri a udeřila Egwain přes záda proutkem ze vzduchu. Byl to tak mírný trest, že se Egwain skoro zasmála.

„Neporušila jsem přísahu!“ řekla Meidani rychle a přistoupila k Egwain. „Nařídily jste mi o těchto schůzkách nikomu neříkat. No, poslechla jsem – neřekla jsem jí to. Ukázal jsem jí to.“ Ta žena v sobě měla vzdorovitou jiskru. To bylo dobré.

Egwain si nebyla jistá, co se v místnosti děje, ale čtyři přísedící pohromadě jí poskytovaly nevídanou příležitost. Nikdy by si nepomyslela, že bude mít možnost mluvit s tolika najednou, a když byly tyhle ochotné se sejít, možná se jich netýkaly praskliny, podkopávající zbytek Věže.

Nebo jejich setkání naznačovalo něco temnějšího? Přísahy, o nichž Egwain nic nevěděla, schůzky mimo horní chodby, strážce, který hlídá dveře… patřily tyto ženy ke čtyřem adžah, nebo k jednomu? Přivedly ji její řeči nevědomky přímo do hnízda černých?

S bušícím srdcem se Egwain přinutila nedělat předčasné závěry. Jestliže to jsou černé, pak je v pasti. Pokud nejsou, pak má práci.

„Toto je velice nečekané,“ říkala klidná Seaine Meidani. „Příště tvé rozkazy zformulujeme mimořádně pečlivě, Meidani.“

Yukiri přikývla. „Nenapadlo mě, že budeš tak dětinská, abys nás ze zlomyslnosti odhalila. Měly jsme si uvědomit, že stejně jako my všechny, i ty máš zkušenosti s ohýbáním přísah tak, aby to vyhovovalo tvým potřebám.“

Počkat, pomyslela se Egwain. To zní jako…

„Vskutku,“ říkala Yukiri. „Myslím, že za tenhle přestupek si zasloužíš pokání. Ale co uděláme s tou holkou, co přivedla? Ona nepřísahala na hůl, takže by bylo…“

„Vy jste ji přinutily složit čtvrtou přísahu, je to tak?“ přerušila ji Egwain. „Co jste si, pod Světlem, myslely?“

Yukiri na ni pohlédla a Egwain ucítila další švihnutí vzduchu. „Nedostalas svolení promluvit.“

„Amyrlin nepotřebuje svolení, aby mohla promluvit,“ opáčila Egwain a upřela na ženu dlouhý pohled. „Co to tady děláte, Yukiri? Zrazujete všechno, co jsme! Tři přísahy nemají být nástrojem k rozdělení. Copak celá Věž zešílela stejně jako Elaida?“

„To není šílenství,“ skočila jim náhle do řeči Saerin. Hnědá zavrtěla hlavou, více velitelsky, než by Egwain od někoho z jejího adžah čekala. „Udělaly jsme to jen z nutnosti. Téhle se nedalo věřit, ne poté, co se spolčila se vzbouřenci.“

„Nemysli si, že nevíme o tom, jak ses s tou skupinou zapletla ty, Egwain al’Vere,“ řekla Yukiri. Nafoukaná šedá stěží ovládala hněv. „Kdyby bylo po našem, nerozmazlovaly bychom tě tak jako Elaida.“

Egwain lhostejně mávla rukou. „Utište mě, popravte mě nebo mě zbijte, Yukiri, a Věž bude stále v troskách. Ty, které tak pohodlně označujete jako vzbouřenkyně, za to nemůžou. Tajné schůzky ve sklepě, neoprávněně vynucené přísahy – to jsou zločiny přinejmenším stejně závažné jako Elaidin rozkol.“

„Neměla bys nás zpochybňovat,“ řekla Seaine tišším hlasem. Vypadala nesměleji než ostatní. „Někdy je třeba provést složitá rozhodnutí. Nemůžeme mít mezi Aes Sedai temné družky a byla podniknuta určitá opatření, abychom je vypátraly. Všechny, co jsme tady, jsme Meidani prokázaly, že nejsme přátelé Stínu. Takže jí nemůže ublížit, když nám složí přísahu. Bylo to rozumné opatření, abychom se ujistily, že všechny máme stejný cíl.“

Egwain zachovala klidnou tvář. Seaine skoro přiznala existenci černého adžah! Egwain by nikdy nečekala, že to uslyší z úst přísedící, zvláště ne před tolika svědky. Takže tyto ženy používaly hůl přísahy, aby vypátraly černé sestry. Zoufalá metoda, ale – jak Egwain usoudila – vzhledem k okolnostem oprávněná.

„Připouštím, že je to rozumný plán,“ řekla Egwain. „Ale nechat tuto ženu složit novou přísahu nebylo nutné!“

„A když se ví, že věrnost té ženy leží jinde?“ dožadovala se Saerin. „Jen to, že ta žena není temná družka, neznamená, že nás nezradí nějak jinak.“

A přísaha poslušnosti byla nejspíš důvodem, proč Meidani nemohla z Věže utéct. Egwain pocítila s nebohou ženou soucit. Salidarské Aes Sedai ji poslaly, aby se vrátila a špehovala Věž, tyto ženy ji odhalily – pravděpodobně – během pátrání po černých, potom její skutečné záměry zjistila Elaida. Tři různé frakce a všechny na ni tlačí.

„I tak je to nepatřičné,“ řekla Egwain. „Ale to teď můžeme odložit stranou. Co samotná Elaida? Už jste vyšetřily, jestli patří k černým? Kdo vás tímhle pověřil a jak jste se daly dohromady?“

„Pche! Proč se s ní bavíme?“ zeptala se rázně Yukiri, která stala a dala si ruce v bok. „Měly bychom se rozhodovat, co s ní uděláme, ne odpovídat na její otázky!“

„Pokud vám mám pomoct,“ řekla Egwain, „musím znát fakta.“

„Ty tady nejsi, abys nám pomohla, dítě,“ řekla Doesine. Štíhlá cairhienská žlutá mluvila pevným hlasem. „Meidani tě sem očividně přivedla, aby dokázala, že ji nemáme úplně pod palcem. Jako když má dítě záchvat vzteku.“

„A co ostatní?“ zeptala se Seaine. „Musíme je sehnat a ujistit se, že jsou jejich příkazy lépe formulovány. Nechtěly bychom, aby některá z nich zašla za amyrlin, než budeme vědět, komu je věrná.“

Ostatní? pomyslela si Egwain. Takže přinutily k přísaze všechny špehy? Dávalo to smysl. Objev jednoho, a bude snadné získat jména ostatních. „Našly jste tedy nějaké skutečné členky černých?“ zeptala se. „Kdo je to?“

„Ty zůstaneš zticha, dítě,“ řekla Yukiri, upírajíc zelené oči na Egwain. „Ještě jedno slovo a postarám se o to, že podstoupíš takové pokání, až ti dojdou slzy.“

„Pochybuju, že bys mi ho mohla nařídit ještě víc, než už mám, Yukiri,“ odvětila Egwain klidně. „Pokud nemám v pracovně správkyně novicek trávit každodenně celý den. Kromě toho, když mě za ní pošleš, co jí řeknu? Že jsi mi pokání uložila ty osobně? Bude vědět, že jsem se s tebou dnes neměla sejít. To by mohlo vyvolat otázky.“

„Mohly bychom prostě nechat Meidani, ať ti nařídí pokání,“ řekla bílá Seaine.

„Ona nic takového neudělá,“ prohlásila Egwain. „Uznává mou autoritu amyrlin.“

Ostatní sestry se na Meidani podívaly. Egwain zatajila dech. Meidani se podařilo přikývnout, přestože vypadala vyděšeně, že se ostatním staví na odpor. Egwain tiše vděčně vydechla.

Saerin se zatvářila překvapeně, ale zvědavě. Yukiri, stále stojící se založenýma rukama, se nedala odradit tak snadno. „To je jedno. Prostě jí nařídíme, ať ti uloží pokání.“

„Vážně?“ řekla Egwain. „Myslela jsem, že jste mi tvrdily, že účelem čtvrté přísahy je nastolit jednotu, zabránit jí běžet s vašimi tajemstvími za Elaidou. A teď bys tu čtvrtou přísahu použila jako palici a donutila Meidani stát se vaším nástrojem?“

V místnosti nastalo ticho.

„Proto je přísaha poslušnosti strašlivý nápad,“ řekla Egwain. „Žádná žena by neměla mít nad jinou takovou moc. To, co jste provedly těm ostatním, je jen nepatrný krůček od nátlaku. Pořád se snažím rozhodnout, jestli je tahle ohavnost vůbec nějak ospravedlnitelná; to, jak se k Meidani a ostatním chováte, nejspíš rozhodne.“

„Musím se opakovat?“ vyštěkla Yukiri a obrátila se k ostatním. „Proč ztrácíme čas kvokáním s touhle holkou jako slepice na hřadu? Musíme se rozhodnout!“

„Mluvíme s ním, protože se zdá odhodlaná dělat potíže,“ řekla Saerin úsečně s pohledem upřeným na Egwain. „Posaď se, Yukiri. Já se o to dítě postarám.“

Egwain se s bušícím srdcem zahleděla Saerin do očí. Yukiri si odfrkla, posadila se a nejspíš si konečně vzpomněla, že je Aes Sedai, protože se zatvářila klidněji. Tahle skupinka byla pod velkým tlakem. Kdyby se rozneslo, co dělají…

Egwain nespouštěla ze Saerin oči. Předpokládala, že skupině velí Yukiri – ona a Saerin si byly v síle přibližně rovny a mnohé z hnědých byly poddajné. Ale byl to omyl; bylo příliš snadné učinit si o někom předčasně úsudek v závislosti na jejím adžah.

Saerin se předklonila a promluvila pevným hlasem. „Dítě, ty nás musíš poslechnout. Nemůžeme tě nechat přísahat na hůl přísahy a stejně pochybuju, že bys odpřisáhla poslušnost. Ale nemůžeš pokračovat s touhle komedií, že jsi amyrlinin stolec. Všechny víme, jak často podstupuješ pokání, a všechny víme, jak malý to má účinek. Takže mě nech zkusit něco, co s tebou předpokládám nikdo jiný nezkusil: rozum.“

„Můžeš říct, co máš na srdci,“ řekla Egwain.

Hnědá ohrnula nos. „Dobře. Tak za prvé, ty nemůžeš být amyrlin. S tím ločidlem sotva dokážeš usměrňovat!“

„Spočívá tedy autorita amyrlinina stolce v její síle usměrňovat?“ zeptala se Egwain. „Není nic víc než násilnice, kterou ostatní poslouchají, protože je může přinutit dělat to, co chce?“

„No, ne,“ odpověděla Saerin.

„Pak nechápu, co má to, že mi dávají ločidlo, společného s mou autoritou.“

„Bylas degradována na novicku.“

„Jenom Elaida je tak hloupá, aby se domnívala, že někdo může Aes Sedai odebrat její postavení,“ řekla Egwain. „Především se jí nikdy nemělo dovolit, aby si myslela, že takovou moc vůbec má.“

„Kdyby si to nemyslela,“ řekla Saerin, „byla bys mrtvá, holka.“

Egwain se jí opět podívala do očí. „Někdy mám pocit, že by bylo lepší být mrtvá, než vidět, co Elaida udělala ženám v této Věži.“

Celá místnost opět utichla.

„Musím říct,“ ozvala se Seaine tuše, „že tvá tvrzení jsou zcela nesmyslná. Elaida je amyrlin, protože ji řádně pozvedla sněmovna. Proto ty nemůžeš být amyrlin.“

Egwain zavrtěla hlavou. „Byla ‚pozvednuta‘ po ostudném a nanejvýš neobvyklém sesazení Siuan Sanče. Jak tváří v tvář něčemu takovému můžete nazývat Elaidino postavení řádným?“ Něco ji napadlo, byl to risk, ale připadalo jí to správné. „Povězte mi toto. Vyslýchaly jste nějaké ženy, které jsou v současné době přísedící? Našly jste mezi nimi černé?“

Zatímco Saerin se tvářila stále stejně, Seaine znepokojeně odvrátila pohled. Vida! pomyslela si Egwain.

„Našly,“ řekla Egwain. „Dává to smysl. Kdybych patřila k černým, hodně bych se snažila dostat některou ze svých temných družek na pozici přísedící. Odtamtud se dá s Věží manipulovat nejlépe. A teď mi povězte tohle. Byly některé z těch černých přísedících mezi těmi, které zvolily Elaidu? Podpořila některá z nich sesazení Siuan?“

Zavládlo ticho.

„Odpovězte mi,“ řekla Egwain.

„Našly jsme mezi přísedícími černou,“ přiznala nakonec Doesine. „A… ano, byla jednou z těch, které sesadily Siuan Sanče.“ Mluvila zachmuřeně. Uvědomila si, kam Egwain míří.

„Siuan byla sesazena naprostým minimem přísedících, které je vyžadováno,“ řekla Egwain. „Jedna z nich byla černá, což její hlas činí neplatným. Utišily jste a sesadily svou amyrlin, zavraždily jejího strážce, a to všechno jste udělaly protiprávně.“

„Při Světle,“ zašeptala Seaine. „Ona má pravdu.“

„To je k ničemu,“ řekla Yukiri a opět vstala. „Jestli začneme zpochybňovat a snažit se potvrdit, která amyrlin mohla být pozvednuta členkami černých, pak bychom mohly podezřívat každou amyrlin, která kdy na stolci seděla!“

„Ano?“ zeptala se Egwain. „A kolik z nich bylo zvoleno sněmovnou, v níž seděl jen přesně nejmenší požadovaný počet stávajících přísedících? A to je jen jeden důvod, proč byla vážná chyba takto Siuan sesadit. Když pozvedaly mě, ujistily jsme se, že každá přísedící ve městě ví, co se děje.“

„Falešné přísedící,“ ukázala Yukiri prstem. „Které svá místa získaly nezákonně!“

Egwain se k ní obrátila, vděčná, že nemohou slyšet, jak jí nervózně buší srdce. Musela se ovládat. Musela. „Ty říkáš, že jsme falešné, Yukiri? Kterou amyrlin bys raději následovala? Tu, která dělá z Aes Sedai novicky a přijaté, ruší celé adžah a způsobuje rozkol ve Věži, který je nebezpečnější než kterákoli armáda, která na ni kdy zaútočila? Ženu, která byla částečně pozvednuta za pomoci černého adžah? Nebo bys raději sloužila amyrlin, která se to všechno snaží napravit?“

„Určitě netvrdíš, že si myslíš, že jsme černým pomohly pozvednout Elaidu,“ řekla Doesine.

„Myslím, že my všechny sloužíme zájmům Stínu,“ řekla ostře Egwain, „dokud se necháváme rozdělit. Jak si představujete, že černé reagovaly na téměř tajné svržení amyrlinina stolce, následované roztržkou mezi Aes Sedai? Nepřekvapilo by mě, kdyby se po dalším vyšetřování ukázalo, že ta bezejmenná černá sestra, kterou jste objevily, není v té skupině, která se zasloužila o sesazení právoplatné amyrlin, jediná temná družka.“

To vyvolalo další vlnu ticha.

Saerin se opřela a vzdychla. „Nemůžeme změnit minulost. Jakkoli jsou tvá tvrzení poučná, Egwain al’Vere, jsou v konečném důsledku marná.“

„Souhlasím, že nemůžeme změnit, co se stalo,“ přikývla Egwain. „Ale můžeme hledět k budoucnosti. Ačkoli shledávám vaši snahu o odhalení černých adžah obdivuhodnou, mnohem víc mě povzbuzuje vaše ochota na tom spolupracovat. V současné Věži je spolupráce mezi adžah vzácná. Vyzývám vás, abyste si za svůj hlavní cíl vzaly toto, přinést Bílé věži jednotu. Ať to stojí cokoli.“

Vstala napůl s očekáváním, že ji některá sestra pokárá, ale skoro to vypadalo, jako by zapomněly, že mluví s „novickou“ a vzbouřenkyní. „Meidani,“ řekla Egwain. „Ty mne uznáváš jako amyrlin.“

„Ano, matko,“ řekla žena a sklopila hlavu.

„Ukládám ti tedy dál spolupracovat s těmito ženami. Nejsou naši nepřátelé a nikdy nebyly. Poslat tě zpátky jako špeha byla chyba, kterou bych si bývala přála zastavit. Avšak když jsi teď tady, můžeš být užitečná. Je mi líto, že musíš pokračovat ve svém představení před Elaidou, ale chválím tvou odvahu v té věci.“

„Budu sloužit, jak je třeba, matko,“ odpověděla, i když vypadala, že je jí zle.

Egwain pohlédla na ostatní. „Je lepší si věrnost zasloužit než vynutit. Máte tady hůl přísahy?“

„Ne,“ řekla Yukiri. „Je těžké ji tajně odnést. Můžeme ji vzít jen občas.“

„Škoda,“ řekla Egwain. „Ráda bych složila přísahy. Nicméně ji rychle seženete a osvobodíte Meidani od čtvrté přísahy.“

„Zvážíme to,“ řekla Saerin.

Egwain vyklenula obočí. „Jak si přejete. Ale vězte, že jakmile bude Bílá věž opět celá, sněmovna se dozví o tom, co jste tady udělaly. Ráda bych je informovala o tom, že jste byly opatrné a ne že jste svévolně toužily po moci. Pokud mě budete v příštích pár dnech potřebovat, můžete pro mě poslat – ale buďte tak hodné a najděte způsob, jak se vypořádat s těmi dvěma červenými sestrami, které mě hlídají. Raději bych už ve Věži znovu nepoužívala cestování, abych nevědomky neodhalila příliš mnoho těm, kdo by raději měli zůstat nevědomí.“

Nechala to prohlášení viset ve vzduchu a vyrazila ke dveřím. Strážce ji nezastavil, přestože ji sledoval těma svýma podezíravýma očima. Přemýšlela, čí strážce to je – měla dojem, že žádná ze sester v místnosti strážce nemá, ačkoli si tím nebyla jistá. Možná patřil k některé z dalších vyzvědaček, vyslaných ze Salidaru, a Saerin a ostatní ho povolaly. To by vysvětlovalo jeho náladu.

Meidani rychle vyšla za Egwain, ohlížejíc se přes rameno, jako by očekávala námitky nebo výtky, že za ní běží. Strážce jednoduše zavřel dveře.

„Nemůžu uvěřit, že jsi uspěla,“ řekla šedá. „Měly by tě pověsit za paty a nechat výt!“

„Na to jsou příliš moudré,“ odpověděla Egwain. „Jsou jediné v téhle zatracené Věži – možná kromě Silviany – komu sedí na krku něco podobného hlavě.“

„Silviany?“ zeptala se Meidani překvapeně. „Copak tě každý den nebije?“

„Několikrát denně,“ řekla Egwain nepřítomně. „Je velmi svědomitá, nemluvě o hloubavosti. Kdybychom měly víc takových jako ona, Věž by se do tohohle stavu především vůbec nedostala.“

Meidani si Egwain s nezvyklým výrazem ve tváři pozorně prohlédla. „Ty skutečně jsi amyrlin,“ řekla nakonec. Byla to zvláštní poznámka. Copak právě nepřísahala, že uznává Egwaininu autoritu?

„Pojď,“ řekla Egwain a zrychlila krok. „Musím se vrátit dřív, než ty červené začnou mít podezření.“

KAPITOLA 13 - Nabídka na odchod

KAPITOLA 13

NABÍDKA NA ODCHOD

Gawyn stál s připraveným mečem a snažil se zastrašit dva strážce. Do stodoly škvírami pronikalo světlo a vzduch jiskřil prachem a kousky slámy, zvířenými bojem. Gawyn pomalu ustupoval přes udupanou hliněnou podlahu, procházeje při tom kalužemi světla. Vzduch ho hřál na kůži. Ze spánků mu stékaly čůrky potu, ale meč svíral pevně, zatímco dva strážci postupovali proti němu.

Ten vepředu byl Sleete, pružný muž s dlouhýma rukama a hrubě řezanými rysy. V nerovnoměrném světle ve stodole vypadala jeho tvář jako nedokončené dílo, na něž by člověk mohl narazit v sochařské dílně, s dlouhými stíny přes oči, rozdělenou bradou a křivým nosem; zlomeným, ale neléčeným. Měl dlouhé vlasy a černé licousy.

Hattori velice potěšilo, když její strážce konečně dorazil do Dorlanu; ztratila ho u Dumajských studní a jeho příběh byl onoho druhu, o nichž zpívají kejklíři a potulní pěvci. Zraněný Sleete ležel celé hodiny, než se mu v horečce podařilo chytit koně za otěže a vyškrábat se do sedla. Kůň ho téměř bezvědomého věrně nesl celé hodiny, než dorazili do blízké vesnice. Tamní vesničané byli v pokušení prodat Sleeta místní tlupě berků – jejich vůdce je krátce předtím navštívil a slíbil jim bezpečí odměnou za prozrazení uprchlíků z nedaleké bitvy. Starostova dcera ho však obhajovala a přesvědčila je, že banditi, kteří hledají zraněné strážce, musejí být temní druzi. Vesničané se rozhodli místo toho Sleeta ukrýt a dívka se o něj starala, dokud se neuzdravil.

Jakmile byl Sleete v tak dobrém stavu, aby mohl cestovat, musel se vytratit; děvčeti se zjevně docela zalíbil. Mezi molodci se šeptalo, že Sleete utekl i proto, že sám začínal k dívce cítit náklonnost. Většina strážců měla dost rozumu, aby k nikomu nepřilnula. Sleete odešel v noci poté, co dívka a její rodina usnuly – ale na oplátku za milosrdenství, které mu vesnice prokázala, vyslídil lupičskou bandu a postaral se o to, aby vesnici už nikdy neobtěžovala.

Byla to látka pro příběhy a pověsti – alespoň mezi obyčejnými lidmi. Pro strážce byl Sleetův příběh téměř samozřejmostí. Muži jako on přitahovali pověsti stejně, jako běžní muži přitahovali blechy. Ve skutečnosti nechtěl Sleete svůj příběh nikomu vyprávět; vyšel na světlo jen díky důkladnému vyptávání, kterým ho molodci zahrnuli. Pořád se choval, jako by se na jeho přežití nebylo čím chlubit. Byl strážce. Přežít navzdory všem okolnostem, projet v deliriu míle drsného terénu, s ještě ne zcela zahojenými zraněními vyřídit bandu lupičů – to byly prostě jen věci, které jste jako strážce dělali.

Gawyn si jich vážil. Dokonce i těch, které zabil. Zvláště těch, které zabil. Taková oddanost, taková ostražitost, to vyžadovalo jedinečný druh mužů. Taková skromnost. Zatímco Aes Sedai manipulovaly světem a stvůry jako al’Thor získávaly slávu, muži jako Sleete dennodenně tiše odváděli hrdinskou práci. Bez slávy nebo uznání. Pokud si na ně někdo pamatoval, tak obvykle jen ve spojení s jejich Aes Sedai. Nebo jiní strážci. Na vlastní se nezapomíná.

Sleete zaútočil a jeho meč vyrazil před v přímém bodnutí, vedeném nejvyšší rychlostí. Zmije mrská jazykem, troufalý výpad, účinnější díky tomu, že Sleete bojoval ve dvojici s hubeným malým mužem, který Gawyna obcházel zleva. Marleš byl jediný další strážce v Dorlanu – a jeho příchod byl mnohem méně dramatický než Sleetův. Marleš byl členem původní skupiny jedenácti Aes Sedai, která unikla z Dumajských studní, a celou dobu zůstal s nimi. Jeho vlastní Aes Sedai, hezká mladá domanská zelená jménem Vaša, je lenivě sledovala od stěny stodoly.

Gawyn Zmiji mrskající jazykem odrazil Kočkou tančící na zdi, když jediným máchnutím srazil úder stranou a sekl po nohách. Nicméně účelem nebylo zasáhnout, jednalo se o obranný pohyb, který mu měl umožnit udržet si v dohledu oba protivníky. Marleš zkusil Pohlazení leoparda, ale Gawyn přešel do Skládání vějíře, opatrně srazil úder stranou a čekal další od Sleeta, který byl z těch dvou ten nebezpečnější. Sleete se hladkým krokem přesunul a meč držel u boku, zatímco se zády obracel k obrovským hromadám sena v zadní části nevětrané stodoly.

Gawyn provedl Kočku na rozpáleném písku, zatímco Marleš zkusil Kolibříka líbajícího medovou růži. Kolibřík nebyla správná figura, kterou při takovém útoku použít; zřídka byl užitečný proti člověku, který se bránil, ale Marleše už zjevně unavovalo nechat se pořád odrážet. Začínal být nedočkavý. To by mohl Gawyn využít. A využije.

Sleete opět postupoval vpřed. Gawyn znovu zaujal obranný postoj se zvednutým mečem, zatímco se k němu strážcové společně přibližovali. Gawyn okamžitě přešel na Kvítky jabloně ve větru. Jeho čepel se třikrát zableskla a zatlačila zírajícího Marleše zpět. Marleš zaklel a vrhl se vpřed, ale Gawyn plynule zvedl meč z předchozí figury a přešel na Setřesení rosy z větve. Postoupil vpřed v sérii šesti prudkých úderů, tři proti každému protivníkovi, a srazil Marleše dozadu na zem – ten muž se opět vrhl do boje příliš rychle – dvakrát srazil Sleetovu čepel stranou a vše zakončil tím, že mu přitiskl meč na krk.

Oba strážci na Gawyna ohromeně zírali. Když je Gawyn posledně porazil, tvářili se podobně, a předtím taky. Sleete nosil meč s volavkou a v Bílé věži byly jeho schopnosti téměř legendární. Říkalo se, že dokonce dvakrát ze sedmi zápasů porazil i Lana Mandragorana, v dobách, kdy ještě Mandragoran šermoval proti ostatním strážcům. Marleš nebyl tak slavný jako jeho společník, ale stále to byl schopný a vycvičený strážce, tedy ne snadný protivník.

Avšak Gawyn zvítězil. Opět. Když šermoval, zdály se věci tak jednoduché. Svět se smrskl – stlačený jako bobule, aby se z nich získala šťáva – do něčeho menšího a z blízka snadněji viditelného. Gawyn celý život netoužil po ničem jiném než chránit Elain. Chtěl bránit Andor. Možná se naučit být trochu víc jako Galad.

Proč nemohl být život stejně jednoduchý jako šermířský souboj? Jasní, před tebou seřazení protivníci. Zjevná výhra: přežití. Když muži bojovali, navazovali vztahy. Při výměně úderů se z vás stávali bratři.

Gawyn sklonil meč, ustoupil a zasunul ho do pochvy. Nabídl ruku Marlešovi, který se jí chopil, vstal a zavrtěl hlavou. „Jsi pozoruhodný, Gawyne Trakande. Když se hýbeš, jsi jako bytost ze světla, barev a stínu. Když ti čelím, připadám si jako děcko s klackem.“

Sleete při zasouvání meče nic neřekl, ale s respektem na Gawyna kývl – stejně jako v posledních dvou případech, kdy spolu bojovali. Moc toho nenamluvil. Gawyn to oceňoval.

V rohu stodoly stál soudek s vodou a muži k němu zamířili. Korbet, jeden z molodců, spěšně ponořil naběračku a podal ji Gawynovi. Gawyn ji dal Sleetovi. Starší muž opět přikývl a napil se, zatímco Marleš si ze zaprášené okenní římsy vzal pohár a obsloužil se sám. „Povídám, Trakande,“ pokračoval malý muž, „budeme ti muset najít nějaký meč s volavkama. Nikdo by ti neměl čelit, aniž by věděl, do čeho leze!“

„Já nejsem mistr šermíř,“ řekl Gawyn tiše, vzal si od křivonosého Sleeta zpátky naběračku a napil se. Voda byla teplá, což bylo dobře. Menší šok, přirozenější.

„Zabil jsi Hammara, ne?“ zeptal se Marleš.

Gawyn zaváhal. Jednoduchost, kterou předtím při boji cítil, se už rozpadala. „Ano.“

„No, tak jsi mistr šermíř,“ řekl Marleš. „Když padl, měl sis vzít jeho meč.“

„To by nebylo uctivé,“ řekl Gawyn. „Kromě toho jsem neměl čas sbírat kořist.“

Marleš se zasmál, jako by to byl žert, třebaže Gawyn se o žádný nesnažil. Ohlédl se na Sleeta, který jej sledoval zvláštním pohledem.

Šustění suknic ohlásilo Vašin příchod. Zelená měla dlouhé černé vlasy a nápadné zelené oči, které občas vypadaly téměř jako kočičí. „Už sis dohrál, Marleši?“ zeptala se se slabým domanským přízvukem.

Marleš se uchechtl. „Měla bys být šťastná, že mě vidíš si hrát, Vašo. Myslím, že si vzpomínám, že ti moje ‚hraní‘ párkrát na bojišti zachránilo krk.“

Nakrčila nos a zvedla obočí. Gawyn se jen zřídka setkal s Aes Sedai a strážcem, kteří by spolu měli tak neformální vztah jako tihle dva. „Pojď,“ řekla, otočila se a zamířila k otevřeným vratům stodoly. „Chci se podívat, co Narenwin a ostatní drží tak dlouho uvnitř. Páchne to rozhodováním.“

Marleš pokrčil rameny a hodil pohár Korbetovi. „Ať už se rozhodují o čemkoli, doufám, že to znamená přesun. Nelíbí se mi vysedávat tady ve vesnici, zatímco se k nám plíží ti vojáci. Jestli to v táboře ještě zhoustne, nejspíš uteču a dám se k cikánům.“

Gawyn přitakal. Už to bylo celé týdny, kdy se naposledy odvážil poslat molodce na výpad. Bryneovy pátrací skupiny se neustále přibližovaly k vesnici, což umožňovalo stále méně nájezdů po krajině.

Vaša vyšla ze vrat, ale Gawyn ji přesto slyšel, jak říká: „Občas mluvíš jako malé děcko.“ Marleš jen pokrčil rameny, mávl Gawynovi a Sleetovi na rozloučenou a opustil stodolu.

Gawyn zavrtěl hlavou, nabral si další naběračku a znovu se napil. „Ti dva mi někdy vážně připadají jako bratr a sestra.“

Sleete se usmál.

Gawyn odložil naběračku, kývl na Korbeta a měl se k odchodu. Chtěl zkontrolovat večeři pro molodce a ujistit se, že ji řádně rozdělují. Někteří z mládenců si zvykli šermovat a trénovat, když měli jíst.

Avšak když odcházel, Sleete se natáhl a vzal ho za paži. Gawyn se překvapeně ohlédl.

„Hattori má jen jednoho strážce,“ řekl muž tichým, chraplavým hlasem.

Gawyn přikývl. „To není u zelených tak neobvyklé.“

„Není to proto, že by jich nechtěla mít víc,“ řekl Sleete. „Před lety, když se se mnou spojila, řekla, že si vezme dalšího jen tehdy, pokud ho uznám za hodného. Požádala mě, ať hledám. Ona o těchhle záležitostech moc nepřemýšlí. Má na práci jiné věci.“

Dobře, pomyslel si Gawyn a uvažoval, proč mu to Sleete povídá.

Sleete se obrátil a pohlédl Gawynovi do očí. „Už je to víc než deset let, ale našel jsem někoho, kdo je toho hoden. Jestli chceš, spojí se s tebou hned.“

Gawyn na Sleeta překvapeně zamrkal. Vytáhlý muž už se zase zahalil do proměnlivého pláště, pod nímž měl oděv v nevýrazných hnědých a zelených barvách. Ostatní si stěžovali, že Sleete kvůli dlouhým vlasům a licousům vypadá ošuměleji, než by strážce měl. Ale „ošumělý“ nebyl pro tohoto muže správný výraz. Možná drsný, ale přirozený. Jako neotesané kameny nebo zkroucený – ale přesto houževnatý – dub.

„Jsem poctěn, Sleete,“ řekl Gawyn. „Ale já jsem do Bílé věže přišel studovat kvůli andorským tradicím, ne proto, že jsem se chtěl stát strážcem. Moje místo je po boku mé sestry.“ A jestli se se mnou někdo spojí, bude to Egwain.

„Z těchto důvodu jsi přišel,“ řekl Sleete, „ale ty důvody už jsou minulostí. Bojuješ v naší válce, zabíjel jsi strážce a bránil Věž. Jsi jeden z nás. Patříš k nám.“

Gawyn zaváhal.

„Pátráš,“ řekl Sleete. „Jako jestřáb, co se rozhlíží sem a tam a snaží se rozhodnout, jestli se usadit nebo lovit. Nakonec tě létání unaví. Připoj se k nám a staň se jedním z nás. Zjistíš, že Hattori je dobrá Aes Sedai. Moudřejší než většina, mnohem méně náchylná k třenicím a bláhovostem než mnohé ve Věži.“

„Já nemůžu, Sleete,“ zavrtěl Gawyn hlavou. „Andor…“

„Bílá věž nepovažuje Hattori za vlivnou,“ řekl Sleete. „Ostatní se málokdy starají, co dělá. Aby tě získala, nechala by se poslat do Andoru. Mohl bys mít obojí, Gawyne Trakande. Přemýšlej o tom.“

Gawyn opět zaváhal a pak přikývl. „Dobře. Popřemýšlím o tom.“

Sleete ho pustil. „Víc člověk žádat nemůže.“

Gawyn se obrátil k odchodu, ale pak se zastavil a ohlédl se na Sleeta v zaprášené stodole. Pak pokynul rukou Korbetovi a udělal strohé gesto. Běž a hlídej, znamenalo to. Molodec dychtivě přikývl – patřil mezi nimi k nejmladším a vždycky hledal něco, na čem by se mohl předvést. Bude hlídat vrata a upozorní muže uvnitř, když se někdo přiblíží.

Sleete zvědavě sledoval, jak Korbet s rukou na meči zaujímá postavení. Pak k němu Gawyn popošel blíž a promluvil tišeji, tak tiše, že to Korbet nemohl slyšet. „Co si myslíš o tom, co se stalo ve Věži, Sleete?“

Drsný muž svraštil čelo, pak ustoupil a opřel se o stěnu. Při tomto nenuceném pohybu pohledem zkontroloval okno, aby si byl jistý, že je odtud nikdo neposlouchá.

„Je to špatné,“ řekl nakonec tlumeně. „Strážce by neměl bojovat proti strážci. Aes Sedai by neměla bojovat proti Aes Sedai. Nemělo se to stát. Ne teď. Nikdy.“

„Ale stalo,“ řekl Gawyn.

Sleete přikývl.

„A teď máme dvě různé skupiny Aes Sedai,“ pokračoval Gawyn, „se dvěma různými armádami, kdy jedna obléhá druhou.“

„Jenom drž hlavu dole,“ řekl Sleete. „Ve Věži je dost pruďasů, ale také moudré hlavy. Udělají správnou věc.“

„Což je?“

„Ukončí to,“ řekl Sleete. „Se zabíjením, když to bude nutné, jinak, pokud to půjde. Nic nestojí za tohle rozdělení. Nic.“

Gawyn přikývl.

Sleete potřásl hlavou. „Moje Aes Sedai neměla z událostí ve Věži dobrý pocit. Chtěla se dostat ven. Je moudrá… moudrá a mazaná. Ale taky není mocná, takže ji ostatní neposlouchají. Aes Sedai. Někdy to vypadá, že se starají jenom o to, kdo drží větší klacek.“

Gawyn se naklonil blíž. Jen zřídka jste zaslechli někoho mluvit o postavení a vlivu Aes Sedai. Neměly hodnosti jako ve vojsku, ale všechny instinktivně věděly, která z nich velí. Jak to fungovalo? Vypadalo to, že Sleete má nějakou představu, ale už o tom dál nemluvil, takže to prozatím bude muset zůstat tajemstvím.

„Hattori se dostala ven,“ pokračoval Sleete tiše. „Byla členkou toho poselstva k al’Thorovi, ale nevěděla, o co všechno jde. Prostě jen nechtěla být ve Věži. Moudrá žena.“ Vzdychl, narovnal se a položil Gawynovi ruku na rameno. „Hammar byl dobrý muž.“

„To byl,“ řekl Gawyn a ucítil, jak se mu svírá žaludek.

„Ale byl by tě zabil,“ řekl Sleete. „Čistě a rychle. To on útočil, ne ty. Chápal, proč jsi udělal, co jsi udělal. Toho dne nikdo nečinil dobrá rozhodnutí. Žádná dobrá se udělat nedala.“

„Já…“ Gawyn jen přikývl. „Děkuju ti.“

Sleete sundal ruku a zamířil ke vchodu. Nicméně se ještě ohlédl. „Někteří tvrdí, že se pro mě měla Hattori vrátit,“ řekl. „Ti tvoji molodci si myslí, že mě u Dumajských studní opustila. Neopustila. Věděla, že jsem naživu. Věděla, že jsem zraněný. Ale taky mi věřila, že splním svoji povinnost, zatímco ona plní tu svou. Ona musela donést zeleným zprávu o tom, k čemu došlo u Dumajských studní, co bylo obsahem amyrlininých skutečných rozkazů ohledně al’Thora. Já jsem musel přežít. Konali jsme svou povinnost. Ale kdyby poté, co byla zpráva doručena, necítila, že už sám přicházím, přišla by pro mě. Bez ohledu na okolnosti. A oba to víme.“

S těmi slovy odešel. Gawyn zůstal sám, zamyšlený nad nezvyklým rozloučením. Se Sleetem se často nemluvilo snadno. Hovor mu nešel tak hladce jako šermování.

Gawyn zavrtěl hlavou, vyšel ze stodoly a mávnutím ruky uvolnil Korbeta ze služby. Gawyn v žádném případě nehodlal souhlasit, že se stane Hattoriným strážcem. Nabídka byla na kratičký okamžik lákavá, ale jen jako způsob, jak uniknout problémům. Věděl, že by jako její strážce nebyl šťastný, ani jako strážce nikoho jiného kromě Egwain.

Slíbil by Egwain cokoli. Cokoli, pokud by to neublížilo Andoru nebo Elain. Světlo, slíbil by jí, že nezabije al’Thora. Přinejmenším ne, dokud Gawyn nebude schopen s jistotou dokázat, že Drak zabil jeho matku. Proč Egwain nedokázala pochopit, že muž, s nímž vyrůstala, se změnil ve stvůru, pokřivenou jedinou silou? Al’Thora bylo třeba zlikvidovat. Pro dobro jich všech.

Gawyn kráčel přes náves, zatínal a povoloval pěst a přál si, aby dokázal přenést klid a jistotu šermu i do zbytku života. Ve vzduchu pronikavě čpěl zápach krav a hnoje z chlévů; bude rád, až se dostane zpátky do normálního města. Velikost a odlehlost Dorlanu z něj dělaly dobrý úkryt, ale Gawyn si velmi přál, aby Elaida molodcům bývala jako domov vybrala nějaké méně smradlavé místo. Připadalo mu, že až do konce života bude jeho oblečení nasáklé pachem dobytka – za předpokladu, že je během příštích pár týdnů vzbouřenecká armáda nevypátrá a do posledního nepobije.

Když se přiblížil ke starostovu domu, potřásl Gawyn hlavou. Dvoupodlažní stavení mělo špičatou střechu a stálo přímo uprostřed vesnice. Hlavní část molodců tábořila na malém plácku za domem. Kdysi tam rostly ostružiny, ale žhavé léto následované mrazivou zimou keře zabily. Byla to jedna z věcí, které způsobí, že letošní zima bude ještě krutější.

Pole nebylo nejlepším místem na táboření – muži si neustále stěžovali, že si musejí z kůže vytahovat ostružiníkové trny – ale leželo blízko středu vesnice, a přesto bylo částečně izolované. Pár trnů za tu výhodu stálo.

Aby tam došel, musel Gawyn přejít přes nedlážděnou náves a kolem strouhy, tekoucí před starostovým domem. Kývnutím pozdravil skupinu žen, které tam praly prádlo. Aes Sedai si je najaly, aby praly sestrám a Gawynovým důstojníkům. Plat byl za tolik práce malý a Gawyn dával ženám navíc tu trochu peněz, co si mohl dovolit z vlastního, což mu vyneslo smích Narenwin Sedai, ale vděk vesničanek. Gawynova matka si vždy myslela, že prostí pracující lidé tvoří páteř království; zlom je a brzy zjistíš, že už se nemůžeš hýbat. Lidé z tohoto městečka možná nejsou poddaní jeho sestry, ale on nedopustí, aby je jeho oddíly využívaly.

Prošel kolem starostova domu a všiml si zavřených okenic. Marleš posedával venku, zatímco jeho drobná Aes Sedai stála s rukama v bok a mračila se na dveře. Očividně ji odmítly pustit dovnitř. Proč? Vaša neměla mezi Aes Sedai vysoké postavení, ale také ne tak nízké jako Hattori. Pokud Vaše odepřely vstup… nu, pak se možná uvnitř stavení skutečně probíraly důležité věci. V Gawynovi to vyvolalo zvědavost.

Jeho muži by si toho nevšímali – Rajar by mu řekl, že záležitosti Aes Sedai je nejlepší nechat jim samotným a cizí uši by neměly poslouchat, aby nenadělaly zmatek. To byl jeden z důvodů, proč by z Gawyna nebyl dobrý strážce. Aes Sedai nevěřil. Jeho matka ano, a podívejme se, kam ji to dostalo. A jak Bílá věž zacházela s Elain a Egwain… nu, možná Aes Sedai podporoval, ale rozhodně jim nevěřil.

Obešel stavení zezadu a provedl naprosto odůvodnitelnou kontrolu stráží. Většina Aes Sedai ve vsi neměla strážce – buď patřily k červeným, nebo své strážce nechaly jinde. Pár jich bylo dost starých, aby jejich strážci mohli zemřít stářím a ony si nikdy nevybraly nové. Dvě nešťastnice o své strážce přišly u Dumajských studní. Gawyn a ostatní předstírali, jak mohli, že nevidí zarudlé oči a občasné vzlykání, které se ozývalo z jejich pokojů.

Aes Sedai samozřejmě tvrdily, že ochranu molodců nepotřebují. Nejspíš měly pravdu. Gawyn však u Dumajských studní viděl mrtvé Aes Sedai; nebyly nepřemožitelné.

U zadních dveří mu Hal Moir zasalutoval a nechal Gawyna vstoupit, aby pokračoval v inspekci. Gawyn vyšel po krátkém rovném schodišti a vstoupil do horní chodby. Tady propustil Berdena, tairenského molodce s tmavou kůží, který držel stráž. Berden byl důstojník a Gawyn mu přikázal jít a zkontrolovat přidělování jídla v táboře. Muž přikývl a odešel.

Před dveřmi pokoje Narenwin Sedai se Gawyn zarazil. Pokud chtěl slyšet, co se mezi Aes Sedai děje, řešením by zjevně bylo poslouchat za dveřmi. Berden byl jediný voják na stráži v druhém podlaží a nebyli zde žádní strážci, kteří by je chránili proti nevítaným uším. Představa špiclování však zanechala v Gawynových ústech pachuť. Neměl by být nucen tajně poslouchat. Byl velitelem molodců a Aes Sedai jeho jednotky pěkně využívaly. Dlužily mu informace. Proto místo aby se snažil poslouchat, rázně zaklepal na dveře.

Odpovědí mu bylo ticho. Pak se dveře pootevřely a ve škvíře se objevila Covarlina zamračená tvář. Světlovlasá červená velela sestrám ve městě, než byla nahrazena, ale stále patřila k důležitějším ženám v Dorlanu.

„Nikdo nás neměl vyrušovat,“ obořila se na něj pootevřenými dveřmi. „Tvoji vojáci měli rozkazy nikoho nepouštět dovnitř, dokonce ani jiné sestry.“

„Tyhle pravidla pro mě neplatí,“ prohlásil Gawyn a pohlédl jí do očí. „Mým mužům hrozí v téhle vesnici vážné nebezpečí. Když už mě nenecháte podílet se na plánování, tak alespoň žádám, ať můžu poslouchat.“

Na Covarlině bezvýrazné tváři jako by se objevilo podráždění. „Tvoje drzost je den ode dne větší, dítě,“ řekla. „Možná bychom tě měly zbavit velení a na tvé místo dosadit vhodnějšího velitele.“

Gawyn zaťal zuby.

„Myslíš, že kdyby je o to nějaká sestra požádala, neodsunuli by tě stranou?“ zeptala se Covarla se slabým úsměvem. „Možná jsou jen ubohá náhražka armády, ale znají svoje místo. Škoda, že o jejich veliteli se nedá říct totéž. Vrať se ke svým mužům, Gawyne Trakande.“

S těmi slovy mu zabouchla dveře před nosem.

Gawyn měl cukání si cestu do pokoje vynutit. Ale to by ho uspokojilo tak na dva nádechy, neboť právě tak dlouho by Aes Sedai trvalo svázat ho jedinou silou. Jaký vliv by to mělo na morálku molodců? Vidět svého velitele, statečného Gawyna Trakanda, jak ho vyhazují ze stavení s roubíkem ze vzduchu v puse? Potlačil vztek a vydal se zpátky dolů. Vešel do kuchyně a opřel se o stěnu na opačné straně, odkud zíral na schody do druhého podlaží. Když teď propustil Berdena, měl pocit, že musí na stráži zůstat sám nebo někoho poslat pro jiného muže. Nejdřív chtěl chvilku přemýšlet; jestli jejich porada nahoře bude trvat dlouho, nechá se vystřídat.

Aes Sedai. Rozumný člověk se od nich držel dál, když to bylo možné, nebo je rychle poslouchal, když se držet dál nešlo. Gawyn měl problémy dělat obojí; jeho původ mu bránil se držet dál a jeho hrdost zase je poslouchat. Elaidu při povstání nepodporoval proto, že by ji měl rád – během let, kdy pracovala jako poradkyně jeho matky, se vždy chovala chladně. Ne, podporoval je, protože se mu nelíbilo, jak Siuan zachází s jeho sestrou a Egwain.

Ale chovala by se Elaida k dívkám lépe? Nebo kterákoli z nich? Gawyn se rozhodl v okamžiku, kdy jej ovládaly vášně; nebyl to chladnokrevný čin věrnosti, jak předpokládali jeho muži.

Komu tedy patřila jeho věrnost?

O pár minut později kroky na schodech a slabé hlasy z chodby nad ním ohlásily, že Aes Sedai ukončily svou tajnou schůzku. Covarla, oblečená v červené a žluté, scházela dolů po schodech a říkala něco sestrám za sebou. „… nemůžu uvěřit, že vzbouřenkyně zvolily vlastní amyrlin.“

Následovala ji Narenwin – útlá a s hranatou tváří – a přikyvovala. Pak ho ohromilo, když se za nimi na schodišti vynořila Katerina Alruddin. Gawyn se omráčeně napřímil. Katerina z tábora odjela před několika týdny, den po příjezdu Narenwin. Červená sestra s havraními vlasy nebyla součástí původní skupiny, kterou rozkazem poslali do Dorlanu, a využila to jako výmluvu, aby se mohla vrátit do Bílé věže.

Kdy se vrátila do Dorlanu? Jak se sem vrátila? Jeho muži by Gawynovi ohlásili, kdyby ji viděli. Pochyboval, že hlídkám mohl její příjezd uniknout.

Když tři Aes Sedai procházely kuchyní, Katerina Gawyna přejela zlomyslným pohledem. Všimla si, jak je ohromený.

„Ano,“ řekla Katerina, obracejíc se na Covarlu. „Představ si to – amyrlin bez stolce, na kterém by mohla sedět! Je to banda hloupých holek, která předvádí dětské loutkové divadlo s panenkami oblečenými jako moudřejší dospělí. Samozřejmě si pro tu povinnost vybraly divoženku, a navíc jenom přijatou. Věděly, jak ubohé to jejich rozhodnutí je.“

„Ale aspoň ji zajaly,“ poznamenala Narenwin, která se zastavila ve dveřích, zatímco Covarla vyšla ven.

Katerina se ostře zasmála. „Zajaly a přinutily půl dne výt. Teď bych nechtěla být tou al’Vereovic holkou. Samozřejmě si za to, že je nechala přehodit jí štólu amyrlin přes ramena, nezaslouží o nic míň.“

Cože? šokovaně napadlo Gawyna.

Tři ženy vyšly z kuchyně a jejich hlasy slábly. Gawyn to stěží vnímal. Zapotácel se dozadu a opřel se o stěnu. To nebylo možné! Znělo to jako… Egwain… Musel se přeslechnout!

Ale Aes Sedai nemohly lhát. Zaslechl řeči, že vzbouřenkyně mají vlastní sněmovnu a amyrlin… ale Egwain? To bylo směšné! Byla pouhá přijatá!

Ale koho lepšího si vybrat, když hrozí pád? Možná že žádná ze sester nebyla ochotná dát hlavu na špalek tím, že titul přijme. Z mladší ženy jako Egwain by byla dokonalá figurka.

Gawyn se dal dohromady a pospíšil si z kuchyně a za Aes Sedai. Vyšel do pozdního odpoledne a narazil na Vašu, která tam stála a s otevřenou pusou zírala na Katerinu. Gawyn zjevně nebyl jediný, koho nečekaný návrat červené ohromil.

Gawyn popadl za paži Tanda, jednoho z molodců, kteří drželi stráž před stavením. „Viděl jsi, jak vchází do domu?“

Mladý Andořan zavrtěl hlavou. „Ne, můj pane. Jeden z mužů uvnitř ohlásil, že ji viděl na schůzce s ostatními Aes Sedai – vypadá to, že nečekaně sešla z podkroví. Ale žádný ze stráží neví, jak se tam dostala!“

Gawyn vojáka pustil a rozběhl se za Katerinou. Trojici žen dohonil uprostřed prašného náměstíčka. Všechny tři k němu obrátily bezvěkou, stejně zamračenou tvář se sevřenými rty. Covarla měla v očích zvlášť tvrdý pohled, ale Gawynovi bylo jedno, jestli mu vezmou molodce nebo ho svážou ve vzduchu. Na ponížení nezáleželo. Záleželo jen na jediné věci.

„Je to pravda?“ zeptal se naléhavě. Pak se přikrčil a přinutil mluvit uctivě. „Prosím, Katerino Sedai. Je pravda, co jsem tě zaslechl říkat o vzbouřenkyních a jejich amyrlin?“

Pozorně si jej prohlížela a odhadovala. „Myslím, že by bylo dobré oznámit tu zprávu tvým vojákům. Ano, vzbouřenecká amyrlin byla zajata.“

„A její jméno?“ zeptal se Gawyn.

„Egwain al’Vere,“ řekla Katerina. „Ať se pro jednou šeptandou šíří pravda.“ S přezíravou odměřeností na něj kývla a všechny tři opět vyrazily. „To, co jsem vás naučila, dobře využijte. Amyrlin trvá na tom, aby se nájezdy zintenzívnily, a tahle tkaniva by vám měla umožnit nebývalou pohyblivost. Ale nebuďte překvapené, když vás budou vzbouřenkyně čekat. Vědí, že máme jejich takzvanou amyrlin, a nejspíš uhodly, že známe i jejich nová tkaniva. Nebude trvat dlouho, než budou mít cestování všichni. Použijte ostří, které jste dostaly, než se otupí.“

Gawyn sotva poslouchal. Část jeho mysli byla ohromena. Cestování? Věc z pověstí. Tak takhle Gareth Bryne zásoboval svou armádu?

Nicméně větší část Gawynovy mysli zůstávala ochromena. Siuan Sanče utišily a plánovaly popravit, a to byla jen sesazená amyrlin. Co udělají s falešnou amyrlin, vůdkyní vzbouřenecké frakce?

Přinutily půl dne výt…

Egwain mučily. Utiší ji! Nejspíš už to udělaly. Potom ji popraví. Gawyn sledoval tři odcházející Aes Sedai. Pak se pomalu obrátil, podivně klidný, a položil ruku na hrušku jílce.

Egwain byla v maléru. Záměrně zamrkal. Stál na návsi, v dálce bučel dobytek, ve strouze vedle něj bublala voda.

Egwain popraví.

Komu patří tvá věrnost, Gawyne Trakande?

Podivně jistým krokem prošel vesnicí. Při akci proti Bílé věži se nebude možné na molodce spolehnout. Nemohl je použít k pokusu o záchranu Egwain. Bylo však nepravděpodobné, že při záchraně uspěje jen sám. Tím mu zůstávala pouze jedna možnost.

Za deset minut stál ve svém stanu a pečlivě si balil sedlové brašny. Většina jeho věcí bude muset zůstat tady. Existovala vzdálená výzvědná stanoviště a on v nich i předtím prováděl nehlášenou kontrolu. To mu poskytne dobrou výmluvu, proč opustit ležení.

Nesměl vyvolat podezření. Covarla měla pravdu. Molodci ho následovali. Vážili si ho. Ale nebyli jeho – patřili Bílé věži, a kdyby amyrlin poručila, obrátili by se proti němu stejně rychle, jako se on obrátil proti Hammarovi. Pokud by kdokoli z nich jen náznakem pochopil, k čemu se chystá, nedostal by se ani sto kroků od tábora.

Zavřel a zapnul sedlové brašny. To bude muset stačit. Vyšel ze stanu, přehodil si brašny přes rameno a zamířil k úvazištím pro koně. Cestou mávnutím ruky přivolal Rajara, který oddílu vojáků ukazoval nějaké pokročilé šermířské techniky. Rajar pověřil velením jiného muže, pospíšil si za Gawynem a při pohledu na sedlové brašny svraštil čelo.

„Zajedu zkontrolovat čtvrté stanoviště,“ řekl Gawyn.

Rajar zvedl pohled k obloze; už se šeřilo. „Tak pozdě?“

„Posledně jsem je kontroloval ráno,“ řekl Gawyn. Zvláštní bylo, že mu nebušilo srdce. Byl klidný a vyrovnaný. „A předtím odpoledne. Ale největší nebezpečí překvapivého útoku hrozí večer, když je stále ještě dost světla na útok, ale zároveň už dost pozdě a muži jsou unavení a najezení.“

Rajar přikývl a připojil se v chůzi ke Gawynovi. „Světlo ví, že teď potřebujeme, aby byli ostražití,“ souhlasil. Bryneovi vlastní zvědové prozkoumávali vesnice ani ne půl dne jízdy od Dorlanu. „Seženu ti doprovod.“

„Není třeba,“ řekl Gawyn. „Posledně mě ze čtvrtého stanoviště viděli přijíždět na půl míle daleko. Oddíl zvedá příliš mnoho prachu. Chci vidět, jak mají bystré oči, když jde jen o jednoho jezdce.“

Rajar se zase zamračil.

„Budu v pořádku,“ řekl Gawyn a přinutil se k ironickému úsměvu. „Rajare, víš, že budu. Co je? Bojíš se, že mě zajmou berkové?“

Rajar se uvolnil a zasmál. „Tebe? To by spíš chytili Sleeta. Tak dobře. Ale až se vrátíš do tábora, určitě mi pošli zprávu. Když se nevrátíš, nebudu půl noci obavami spát.“

Pak je mi líto, že tě připravím o spánek, příteli, pomyslel si Gawyn a přikývl. Rajar odběhl, aby dál dohlížel na šermování, a Gawyn se brzy ocitl těsně za hranicí tábora, kde svému koni rozvazoval nohy, zatímco jeden z vesnických chlapců – který zaskakoval jako stájník – mu přinesl sedlo.

„Vypadáš jako muž, který se rozhodl,“ ozval se náhle tichý hlas.

Gawyn se prudce obrátil a sáhl po meči. Jeden ze stínů poblíž se hýbal. Když se podíval pozorněji, dokázal rozeznat postavu tmavého muže s křivým nosem. Zatracené strážcovské pláště!

Gawyn se pokusil tvářit nenuceně tak jako s Rajarem. „Asi jsem rád, že mám něco na práci,“ řekl a odvrátil se od Sleeta k přicházejícímu stájníkovi. Gawyn mu hodil měďák, vzal si sedlo a chlapce propustil.

Sleete jej dál sledoval ze stínu mohutné borovice, zatímco Gawyn přehazoval sedlo přes Výzvův hřbet. Strážce to věděl. Gawyn svým chováním ošálil všechny ostatní, ale cítil, že na tohoto muže to fungovat nebude. Světlo! Bude muset zabít dalšího muže, jehož si váží? Ať shoříš, Elaido! Ať shoříš, Siuan Sanče, a celá vaše Věž. Přestaňte využívat lidi. Přestaňte využívat mě!

„Kdy mám tvým mužům říct, že už se nevrátíš?“

Gawyn pevně utáhl sedlové řemeny a čekal, až jeho kůň postojí. Svraštil čelo a podíval se přes koně. „Ty mě nechceš zastavit?“

Sleete se uchechtl. „Dneska jsem s tebou bojoval třikrát a nevyhrál ani jednou, i když jsem měl dobrého spolubojovníka. Ty vypadáš jako muž, který bude v případě potřeby zabíjet, a já po smrti netoužím tak, jak si někteří možná myslí.“

„Bojoval bys se mnou,“ řekl Gawyn, který konečně skončil se sedlem a zvedl brašny na místo a přivázal je. Výzva zafrkal. Kůň nikdy nenosil rád váhu navíc. „Zemřel bys, kdybys to považoval za nutné. Kdybys zaútočil, tak dokonce i kdybych tě zabil, vyvolalo by to bengál. Nikdy bych nedokázal vysvětlit, proč jsem zabil strážce. Mohl bys mě zastavit.“

„Pravda,“ řekl Sleete.

„Tak proč mě necháš jít?“ zeptal se Gawyn, otočil valacha a uchopil otěže. Pohlédl do stínem zahalených očí a měl dojem, že na rtech pod nimi zahlédl slabounký nádech úsměvu.

„Možná prostě jen rád vidím, když mužům na něčem záleží,“ řekl Sleete. „Možná doufám, že najdeš způsob, jak to pomoct ukončit. Možná jsem líný a rozbolavělý a tolik porážek ubilo moji odvahu. Kéž najdeš, co hledáš, mladý Trakande.“ A se zašustěním pláště se Sleete stáhl a zmizel v temnotě přicházející noci.

Gawyn se vyhoupl do sedla. Napadalo jej pouze jedno místo, kam se mohl obrátit o pomoc při záchraně Egwain.

Pobídl koně patami a nechal Dorlan za sebou.

KAPITOLA 14 - Schránka se otevírá

KAPITOLA 14

SCHRÁNKA SE OTEVÍRÁ

„Takže tohle je jedna z Duší Stínu,“ řekla Sorilea. Bělovlasá moudrá kroužila kolem vězenkyně a zamyšleně Semirhage pozorovala. Kadsuane samozřejmě od někoho jako Sorilea neočekávala strach. Aielská žena byla drsná osoba, jako socha, která snášela bouři za bouří a trpělivě čelila větrům. Tato moudrá představovala mezi Aiely zvlášť silnou osobu. Do panského sídla dorazila teprve nedávno, společně s těmi, kdo al’Thorovi donesli hlášení z Bandar Ebanu.

Kadsuane čekala, že mezi těmi, kdo následovali al’Thora, najde nejrůznější věci: zuřivé válečníky, nezvyklé způsoby, čest a věrnost, nezkušenost s delikátností a politikou. Měla pravdu. Jednu věc, s níž však určitě nepočítala, bylo, že najde někoho sobě rovného. Zaručeně ne v moudré, která stěží dokázala usměrňovat. Přesto však, ke svému údivu, takto na aielskou ženu s tváří jako z vyčiněné kůže pohlížela.

Ne že by Sorilee důvěřovala. Moudrá měla vlastní cíle a ty nemusely být plně zajedno s Kadsuaninými. Nicméně shledávala Sorileu schopnou, a v současném světě bylo jen málo požehnaných lidí, kteří si to slovo zasloužili.

Semirhage sebou náhle škubla a Sorilea naklonila hlavu. Zaprodankyně se tentokrát nevznášela; stála vzpřímeně, na sobě měla hnědé šaty z tuhé látky a krátké tmavé vlasy zacuchané z nedostatku česání. Stále z ní vyzařovala nadřazenost a autorita. Stejně jako by v podobné situaci vyzařovala z Kadsuane.

„Co je to za tkaniva?“ zeptala se Sorilea a ukázala rukou. Tkaniva, o nichž byla řeč, byla příčinou Semirhagina občasného trhnutí.

„To je můj osobní trik,“ řekla Kadsuane, rozpletla tkanivo a znovu ho vytvořila, aby ukázala, jak je udělané. „Každých pár minut subjektu zazvoní v uších a zablesknou mu před očima, čímž mu brání ve spánku.“

„Doufáš, že ji vyčerpáš tak, že začne mluvit,“ řekl Sorilea a znovu si Zaprodankyni prohlédla.

Semirhage byla samozřejmě obklopena ochranou, která jí bránila je slyšet. Navzdory tomu, že se dva dny slušně nevyspala, měla žena klidný výraz a otevřené oči jí zakrývaly zářící světla. Pravděpodobně ovládala nějaký duševní trik, který jí pomáhal zahánět vyčerpání.

„Pochybuju, že ji to zlomí,“ přiznala Kadsuane. „Pche! Stěží to s ní trhne.“ Ona, Sorilea a Bair – stará moudrá, která neměla schopnost usměrňovat – byly jediné osoby v místnosti. Aes Sedai, udržující štít nad Semirhage, seděly venku.

Sorilea přikývla. „Jedna z Duší Stínu sebou nenechá tak snadno manipulovat. Přesto je od tebe moudré, že to zkoušíš, vzhledem ke svým… omezením.“

„Mohly bychom promluvit s Kar’a’karnem,“ řekla Bair. „Přesvědčit ho, aby nám ji na nějakou dobu předal. Pár dnů… citlivého aielského výslechu a poví, co si budeš přát.“

Kadsuane se neutrálně usmála. Jako kdyby vést výslech dovolila někomu jinému! Tato žena měla příliš cenná tajemství, než aby je Kadsuane riskovala, dokonce i v rukou spojenců. „Nu, klidně se zeptej,“ řekla, „ale pochybuju, že tě al’Thor poslechne. Víš, jak se ten hloupý kluk staví k ubližování ženám.“

Bair si povzdechla. Bylo zvláštní představit si tuto babičkovskou dámu, jak se účastní „citlivého aielského výslechu“.

„Ano,“ řekla. „Myslím, že máš pravdu. Rand al’Thor je dvakrát paličatější než kterýkoli kmenový náčelník, co znám. A dvakrát tak povýšený. Předpokládat, že ženy nedokážou snášet bolest stejně dobře jako muži!“

Kadsuane si odfrkla. „Po pravdě řečeno, uvažovala jsem nad tím, že tuhle nechám pověsit a zmrskat, ať si al’Thor zakazuje, co chce! Ale nemyslím si, že by to fungovalo. Pcha! Abychom ji zlomily, budeme muset najít něco jiného než bolest.“

Sorilea stále upřeně pozorovala Semirhage. „Promluvím si s ní.“

Kadsuane pohybem ruky rozpustila tkanivo, které Semirhage bránilo slyšet, vidět nebo mluvit. Žena mrkla – jen jednou – aby se jí rozjasnilo před očima, pak se obrátila k Sorilee a Bair. „Ach,“ řekla. „Aielové. Kdysi jste bývali tak dobří služebníci. Řekněte mi, jak moc vás to žere, vědět, že jste zradili své přísahy? Vaši předkové by křičeli o trest, kdyby věděli, kolik mrtvých mají jejich potomci na svědomí.“

Sorilea nijak nereagovala. Kadsuane věděla pár podrobností z toho, co al’Thor o Aielech odhalil, věcí, které zaslechla z druhé či třetí ruky. Al’Thor tvrdil, že Aielové kdysi následovali Cestu listu, vázaní přísahou nikomu neublížit, než své přísahy zradili. Kadsuane tato šeptanda zajímala, a ještě víc, když slyšela, jak ji Semirhage potvrzuje.

„Vypadá o tolik lidštěji, než jsem čekala,“ řekla Sorilea Bair. „Její výrazy, její tón, její přízvuk – ačkoli jsou zvláštní, je jim snadné porozumět. To jsem nečekala.“

Nad tou poznámkou Semirhage na okamžik přimhouřila oči. Zvláštní. Byla to silnější reakce, než jakou vyvolal prakticky jakýkoli z předchozích trestů. Záblesky světla a zvuku vyvolaly jen slabé, bezděčné cukání. Sorileina slova jako by se však dotkla Semirhaginých citů. Skutečně by moudré tak snadno uspěly tam, kde Kadsuane dlouho selhávala?

„Myslím, že tohle si musíme pamatovat,“ řekla Bair. „Žena je jen žena, bez ohledu na stáří nebo na to, jaká tajemství si pamatuje. Maso se dá pořezat, krev prolít, kosti zlámat.“

„Po pravdě si připadám téměř zklamaná, Kadsuane Melaidhrin,“ řekla Sorilea, vrtíc bělovlasou hlavou. „Tahle nestvůra má velmi malé tesáky.“

Semirhage už nereagovala. Sebeovládání se jí vrátilo, tvář měla klidnou, oči panovačné. „O vás nových Aielech bez přísahy a o tom, jak si vykládáte čest, jsem něco málo zaslechla. Velice si užiju, až budu zkoumat, kolik bolesti a utrpení bude třeba, než se příslušníci vašich kmenů zahanbí. Řekněte mi, jak moc si myslíte, že budu muset zatlačit, než některý z vás zabije kováře a povečeří jeho maso?“

Pokud chápala téměř posvátné postavení kovářů mezi Aiely, věděla víc než jen „něco málo“. Sorilea při těch slovech ztuhla, ale nechala to být. Znovu setkala ochranu před odposloucháváním, pak zaváhala a ještě před oči zajatkyně umístila koule světla. Ano, v síle byla slabá, ale učila se rychle.

„Je moudré ji tu takhle držet?“ zeptala se Sorilea tónem, jenž naznačoval, že každému jinému by to přednesla jako požadavek. Kvůli Kadsuane promluvila mírněji a Kadsuane se nad tím téměř usmála. Sorilea a ona byly jako dva staří jestřábi, zvyklí hřadovat a vládnout a nyní nucení hnízdit na sousedních stromech. Ani pro jednu z nich nebyla uctivost snadná.

„Kdybych si měla vybrat,“ pokračovala Sorilea, „myslím, že bych jí nechala podříznout krk a její mrtvolu pohodit do prachu, aby tam uschla. Držet ji naživu je jako držet si jako mazlíčka černého chřestýše.“

Kadsuane se pohrdavě ušklíbla. „S tím nebezpečím máš pravdu, ale zabít ji teď by bylo horší. Al’Thor mi nemůže – nebo nechce – sdělit přesný počet Zaprodanců, které zabil, ale naznačuje, že přinejmenším půlka z nich je ještě naživu. Budou bojovat v Poslední bitvě a každé tkanivo, které se od Semirhage naučíme, znamená o jedno méně, kterým nás můžou překvapit.“

Zdálo se, že to Sorileu nepřesvědčilo, ale už v té záležitosti nenaléhala. „A ten předmět?“ zeptala se. „Můžu ho vidět?“

Kadsuane na ni téměř vyštěkla ne. Ale… Sorilea naučila Kadsuane cestování, neuvěřitelně mocný nástroj. Byla to nabídka, natažená ruka. Kadsuane s těmito ženami musela pracovat, zvláště pak se Sorileou. Al’Thor byl větší úkol, než mohla zvládnout jedna žena.

„Pojď se mnou,“ řekla Kadsuane a vyšla z dřevěné místnosti. Moudré ji následovaly. Venku Kadsuane přikázala sestrám – Daigian a Sarene – aby se ujistily, že Semirhage zůstává vzhůru a s otevřenýma očima. Pravděpodobně to nebude fungovat, ale byla to nejlepší strategie, kterou Kadsuane v tu chvíli měla.

Ačkoli… také měla Semirhagin pomíjivý výraz, ten náznak hněvu, který dala najevo při Sorileině poznámce. Když jste dokázali ovládat něčí hněv, mohli jste ovládat i jiné emoce. Proto se tak moc soustředila na to, aby al’Thora naučila držet prudkou povahu na uzdě.

Ovládání a hněv. Co to Sorilea řekla, že to vyvolalo tuto reakci? Že ji zklamalo, že Semirhage vypadá tak lidsky. Bylo to, jako kdyby Sorilea očekávala, že jedna ze Zaprodanců bude stejně pokřivená jako myrddraalové nebo draghkarové. A proč ne? Zaprodanci byli tři tisíce let postavami z pověstí, hrozivě se vznášející stíny temnoty a tajemství. Mohlo být zklamáním zjistit, že jsou v mnoha směrech těmi nejlidštějšími z Temného následovníků: malicherní, ničiví a hádaví. Přinejmenším se takhle chovali podle toho, co prohlašoval al’Thor. Bylo zvláštní, jak dobře je znal.

Semirhage se však považovala za víc než jen člověka. Tato jistota, tato vláda nad svým okolím, pro ni byla zdrojem síly.

Kadsuane zavrtěla hlavou. Příliš mnoho problémů a příliš málo času. Samotná dřevěná chodba byla další připomínkou al’Thorovy klukovské pošetilosti; Kadsuane stále cítila kouř, dostatečně silně, aby to bylo nepříjemné. Zející dírou v průčelí domu – zakrytou jen kusem látky – pronikal za jarních nocí dovnitř mrazivý vzduch. Měli by se přestěhovat, ale on prohlásil, že se nenechá vyhnat.

Vypadalo, jako by al’Thor po Poslední bitvě téměř dychtil. Nebo možná jen rezignoval. Cítil, že aby se tam dostal, musí si vynutit cestu mezi malicherně se hádajícími lidmi, jako si půlnoční poutník klestí cestu sněhovými závějemi, aby se dostal do hostince. Problém byl, že al’Thor nebyl na Poslední bitvu připravený. Kadsuane to cítila ve způsobu, jakým mluvil, jakým se choval. Ve způsobu, jakým s tím zachmuřeným a téměř omámeným výrazem pozoroval svět. Kdyby se muž, kterým byl nyní, postavil Temnému, aby rozhodl o osudu světla, Kadsuane by se o lidstvo bála.

Kadsuane se dvěma moudrými došla do svého pokoje v sídle, solidní nepoškozené místnosti s dobrým výhledem na trávník a ležení před domem. Moc vybavení nepožadovala: slušnou postel, uzamykatelnou truhlu, zrcadlo a stolek. Byla příliš stará a netrpělivá, než aby se obtěžovala s něčím jiným.

Truhla byla jen vějička; měla v ní trochu zlata a další poměrně bezcenné předměty. Svůj nejvzácnější majetek buď nosila – v podobě ozdob z ter’angrialů – nebo ukrývala v zašle vyhlížející schránce na dokumenty, která ležela na stolku se zrcadlem. Nerovnoměrně namořená krabička z ošoupaného dubového dřeva měla dost vrubů a důlků, aby vypadala používaně – ale nebyla tak opotřebovaná, aby mezi ostatními věcmi vyčnívala. Když za nimi Sorilea zavřela dveře, Kadsuane odstranila pasti na schránce.

Připadalo jí zvláštní, jak málo Aes Sedai se naučilo dělat s jedinou silou něco nového. Učily se nazpaměť časem vyzkoušená a tradiční tkaniva, ale stěží pomyslely na to, co jiného by mohly dělat. Pravda, experimentování s jedinou sílou mohlo skončit katastrofou, ale mnoho jednoduchých extrapolací se dalo provést bez ohrožení. Jednou z nich bylo i její tkanivo použité na schránce. Až donedávna používala obvyklé tkanivo z ohně, ducha a vzduchu, určené ke zničení dokumentů v krabičce, pokud by ji otevřel někdo nepovolaný. Účinné, i když poněkud bez fantazie.

Její nové tkanivo bylo mnohem všestrannější. Předměty ve schránce nezničilo – Kadsuane si nebyla jistá, zda je lze zničit. Místo toho se tkanivo – upravené tak, že bylo neviditelné – vymrštilo v kroutících se pramenech vzduchu a polapilo všechny, kdo se nacházeli v místnosti, když se skříňka otevřela. Pak další tkanivo vydalo hlasitý zvuk, napodobující stovky trubek, hrajících ve světelných záblescích, a spustilo tak poplach. Tkanivo by také spustilo, pokud by kdokoli schránku otevřel, přesunul ji nebo se jí jen dotkl tím nejjemnějším vláknem jediné síly.

Kadsuane odklopila víko. Krajní obezřetnost byla nutná. Neboť uvnitř schránky ležely dva předměty, které představovaly velmi vážné nebezpečí.

Sorilea k ní přistoupila a podívala se na obsah. Jedním z předmětů byla figurka vousatého muže, držícího kouli, asi tři dlaně vysoká. Druhý byl černý kovový obojek a dva náramky: a’dam vyrobený pro muže. S tímto ter’angrialem si mohla žena z muže, který dokázal usměrňovat, udělat otroka, když ovládala jeho schopnost dotknout se jediné síly. Možná ho zcela ovládat. Obojek netestovali. Al’Thor to zakázal.

Sorilea tiše zasyčela. Sošky si nevšímala a soustředila se na náramky a obojek. „Ta věc je zlo.“

„Ano,“ řekla Kadsuane. Jen zřídka by obyčejnou věc nazvala „zlem“, ale tato byla. „Nyneiva al’Meara tvrdí, že je s tou věcí do jisté míry obeznámena. I když se mi z té holky nepodařilo vytáhnout, jak to, že tyhle věci ví, prohlašuje, že ví, že existoval pouze jediný mužský a’dam, a že zařídila jeho vhození do oceánu. Také však přiznává, že osobně jeho zničení neviděla. Seančané ho mohli použít jako vzor.“

„Vidět něco takového je znepokojující,“ řekla Sorilea. „Kdyby ho s tím zajala některá z Duší Stínu, nebo i někdo ze Seančanů…“

„Světlo nás všechny ochraňuj,“ zašeptala Bair.

„A lidé, kteří mají tohle, jsou stejní lidé, s nimiž si al’Thor přeje uzavřít mír?“ Sorilea zavrtěla hlavou. „Už jen vytvoření těchhle ohavností by si mělo žádat krevní mstu. Slyšela jsem, že existují i další podobné. Co s těmi?“

„Jsou uložené jinde,“ řekla Kadsuane a zavřela víko. „Společně s ženským a’damem, který jsme získaly. Moje známé – Aes Sedai, které odešly na odpočinek – je testují a snaží se objevit jejich slabá místa.“ Také měly Callandor. Kadsuane se ani trochu nelíbilo pustit ho z dohledu, ale cítila, že meč stále ukrývá tajemství, která by se z něj dala vymámit.

„Tenhle si nechávám tady, protože mám v úmyslu najít způsob, jak ho vyzkoušet na muži,“ řekla. „To by byl nejlepší způsob, jak najít jeho slabiny. Al’Thor ale nedovolí nasadit ho žádnému z aša’manů. Ani na chviličku.“

Bair to znepokojilo. „Je to trochu jako testovat sílu oštěpu tím, že ho do někoho vrazíme,“ zamumlala.

Sorilea však souhlasně přikývla. Chápala to.

Jednou z prvních věcí, co Kadsuane po ukořistění ženských a’damů udělala, bylo, že si jeden z nich nasadila a zkoušela, jak z něho uniknout. Samozřejmě to prováděla za pečlivě řízených okolností a s ženami, kterým důvěřovala, že jí pomohou se z něj dostat. Nakonec to musely udělat. Kadsuane nedokázala objevit žádný způsob, jak se z něj vymanit sama.

Ale když měl váš nepřítel v plánu něco vám udělat, museli jste přijít na to, jak tomu čelit. Dokonce i když to znamenalo nasadit si obojek. Al’Thor to nedokázal pochopit. Když se zeptala, jen něco zamumlal o „zatracené truhle“ a o výprascích.

„Musíme s tím mužem něco udělat,“ řekla Sorilea a pohlédla Kadsuane do očí. „Od našeho posledního setkání je to s ním horší.“

„Je,“ řekla Kadsuane. „Je překvapivě zdatný při ignorování mého výcviku.“

„Tak si o tom promluvme,“ řekla Sorilea a přitáhla si stoličku. „Musíme vymyslet plán. Pro dobro všech.“

„Pro dobro všech,“ souhlasila Kadsuane. „A především samotného al’Thora.“

KAPITOLA 15 - Místo, kde začít

KAPITOLA 15

MÍSTO, KDE ZAČÍT

Rand se probudil na podlaze ve vstupní hale. Posadil se a zaposlouchal se do vzdáleného zurčení vody. Potok před panským sídlem? Ne… ne, tak to nebylo. Stěny a podlaha byly z kamene, ne ze dřeva. Na zdech nevisely lucerny ani svíce, a přesto jej obklopovalo světlo.

Vstal, uhladil si červený kabát a cítil se podivně klidný. Odněkud to místo poznával, zasunuté v jeho vzpomínkách. Jak se sem dostal? Nedávnou minulost měl zamlženou a jako by mu unikala, podobná mizejícímu mlžnému závoji…

Ne, pomyslel si rozhodně. Jeho vzpomínky poslechly a síla jeho odhodlání je přivolala zpět na místo. Předtím byl v domanském panském sídle a čekal na Rhuarkovo hlášení ohledně zajetí prvních členů kupecké rady. Min, usazená v hlubokém zeleném křesle v jejich společném pokoji, si četla nějaký životopis, Každý hrad.

Rand byl vyčerpaný, tak jako poslední dobou často. Šel si lehnout. Takže spal. Byl tohle svět snů? Přestože jej příležitostně navštěvoval, věděl málo o jeho zvláštnostech. Egwain a aielští snílci o něm mluvili jen obezřetně.

Toto místo mu připadalo jiné než svět snů, a podivně známé. Pohlédl do chodby; byla tak dlouhá, že se ztrácela ve stínech, na obou stěnách bylo vidět dveře, jejichž dřevo bylo suché a popraskané. Ano… napadlo ho, když zachytil vzpomínku. Už jsem tady byl, ale je to dávno.

Vybral si náhodně jedny dveře – věděl, že nebude záležet na tom, které si zvolí – a otevřel je. Za nimi byl nepříliš velký pokoj. Opačnou stranu tvořila řada šedých kamenných oblouků a za nimi ležel malý dvůr a bylo vidět oblohu s planoucími rudými mračny. Mraky rostly a vyskakovaly jeden ze druhého jako bubliny na vroucí vodě. Byla to mračna hrozící bouře, ač nepřirozená.

Podíval se pozorněji a uviděl, že každý nový mrak má podobu zmučené tváře s ústy otevřenými v němém výkřiku. Mrak se nadmul, zvětšil, obličej se zdeformoval, čelist zahýbala, tváře zkroutily, oči vyvalily. Pak se rozpoltil, z jeho povrchu vyhřezly nové obličeje, ječící a vroucí. Bylo to zároveň ochromující a děsivé.

Mimo dvůr nebyla žádná zem. Jen ta strašlivá obloha.

Rand se nechtěl podívat na levou stranu pokoje. Tam stál krb. Kameny, které tvořily podlahu, ohniště a sloupy byly zkroucené, jako by je roztavil extrémní žár. Na okrajích jeho zorného pole jako by se pohybovaly a měnily. Úhly a proporce místnosti byly špatně. Stejně jako když sem přišel kdysi dávno.

Tentokrát však bylo něco jinak. Něco ohledně barev. Mnoho z kamenů bylo černých, jako by byly sežehnuty, a posetých prasklinami. Zevnitř zářilo vzdálené rudé světlo, jako by měly jádra ze žhavé lávy. Kdysi tady stával stůl, ne? Naleštěný stůl z kvalitního dřeva, jehož prosté linie tvořily znepokojivý kontrast se znetvořenými tvary kamenů?

Stůl zmizel, ale před krbem stála čelem k plamenům dvě křesla s vysokými opěradly, zakrývajícími toho, kdo by v nich mohl sedět. Rand se přiměl vykročit a jeho boty klapaly na žhnoucích kamenech. Necítil horko; ani z nich, ani z ohně. S bušícím srdcem a zatajeným dechem se blížil ke křeslům. Bál se toho, co najde.

Obešel je. V křesle vlevo seděl muž. Vysoký a mladý, s energickou tváří a starýma modrýma očima, v nichž se odrážel oheň v krbu, až měly duhovky téměř nachovou barvu. Druhé křeslo bylo prázdné. Rand k němu došel a posadil se, uklidnil bušící srdce a hleděl do tančících plamenů. Toho muže už předtím ve viděních viděl, nebyl jako ti, kteří se objevovali, když myslel na Mata nebo Perrina.

Při vzpomínce na jeho přátele se barvy neobjevily. To bylo zvláštní, ale tak nějak to čekal. Vidění, která měl o muži v druhém křesle, se od těch s Perrinem a Matem lišily. Byla nějak víc niterná, skutečnější. Občas měl při těchto viděních Rand téměř pocit, jako by mohl natáhnout ruku a muže se dotknout. Bál se toho, co by se stalo, kdyby to udělal.

S tím mužem se setkal pouze jednou. V Šadar Logotu. Ten cizinec Randovi zachránil život a Rand často uvažoval, kdo to byl. Nyní, na tomto místě, to Rand konečně zjistil.

„Ty jsi mrtvý,“ zašeptal Rand. „Zabil jsem tě.“

Muž se zasmál, aniž spustil oči z plamenů. Byl to hluboký hrdelní smích, v němž bylo jen málo skutečného veselí. Kdysi Rand toho muže znával pouze jako Ba’alzamona – jméno pro Temného – a naivně si myslel, že když ho zabil, nadobro Stín porazil.

„Díval jsem se, jak umíráš,“ řekl Rand. „Probodl jsem ti hruď Callandorem. Iša-“

„Tak se nejmenuju,“ přerušil ho muž, stále hledě do plamenů. „Nyní jsem znám jako Moridin.“

„Jméno není důležité,“ řekl Rand hněvivě. „Jsi mrtvý a tohle je jenom sen.“

„Jenom sen,“ zasmál se Moridin. „Ano.“ Muž měl na sobě černý kabát a kalhoty, jejichž temnotu narušovala jen červená výšivka na rukávech.

Moridin se na něj konečně podíval. Plameny z ohně v krbu vrhaly na jeho ostrou tvář a nemrkající oči zářivé červené a oranžové světlo. „Proč vždycky tak kňučíš? Jenom sen. Copak nevíš, že mnoho snů je pravdivějších než bdělý svět?“

„Jsi mrtvý,“ zopakoval Rand paličatě.

„Ty taky. Víš, já viděl umírat tebe. V záchvatu zuřivosti jsi stvořil celou horu, aby se stala tvou hrobkou. Jak arogantní.“

Luis Therin – poté, co zjistil, že zabil všechny, které miloval – natáhl jedinou sílu a zničil sám sebe, během čehož vytvořil Dračí horu. Jakákoli zmínka o této události vždy v Randově mysli vyvolala kvílení zármutku a hněvu.

Tentokrát však bylo ticho.

Moridin se obrátil zpátky k chladným plamenům. Na boku, v kamenech krbu, zahlédl Rand pohyb. Mihotavé kousky stínu, stěží viditelné puklinami v kamenech. Vzadu zářil rudý žhavý žár, jako když se roztaví skála, a stíny se horečně pohybovaly. Rand slyšel slabounké škrábání. Krysy, uvědomil si. Za kameny byly krysy, pohlcované strašlivým žárem, uvězněným na opačné straně. Jejich drápky škrábaly a tlačily se prasklinami, jak se krysy snažily uniknout sežehnutí.

Některé z těch malinkých paciček vypadaly téměř lidsky.

Jenom sen, řekl si Rand důrazně. Jenom sen. Poznal však pravdu v Moridinových slovech. Randův nepřítel stále žil. Světlo! Kolik ostatních se také vrátilo? Hněvivě sevřel područku křesla. Možná by měl být vyděšený, ale už dávno přestal před tímhle tvorem a jeho pánem utíkat. V Randovi už nezbylo místo pro strach. Vlastně by to měl být Moridin, kdo se bojí, protože když se naposledy setkali, Rand ho zabil.

„Jak?“ dožadoval se Rand odpovědi.

„Kdysi dávno jsem ti slíbil, že ti Veliký pán dokáže vrátit tvou ztracenou lásku. Nemyslíš, že může snadno oživit toho, kdo mu slouží?“

Jiné jméno Temného bylo Pán hrobů. Ano, byla to pravda, dokonce i když to Rand toužil popřít. Proč by ho mělo překvapovat, že se jeho nepřátelé vracejí, když Temný dokáže přivést mrtvé k životu?

„Všichni se opět rodíme,“ pokračoval Moridin, „jsme znovu a znovu vetkáváni do vzoru. Pro mého pána není smrt žádnou překážkou s výjimkou těch, které zasáhl odřivous. Ti jsou mimo jeho dosah. Je zázrak, že si je pamatujeme.“

Takže někteří z ostatních skutečně byli mrtví. Odřivous byl klíč. Ale jak se Moridin dostal do Randových snů? Rand každou noc vztyčoval ochrany. Pohlédl na Moridina a všiml si na mužových očích něčeho zvláštního. V bělmech se vznášely malé černé tečky a pluly sem a tam jako kousky popela, beze spěchu nadnášené větrem.

„Víš, Veliký pán ti může zajistit zdravý rozum,“ řekl Moridin.

„Tvůj poslední dar příčetnosti mi žádnou útěchu nepřinesl,“ řekl Rand, jehož samotného ta slova překvapila. To byla vzpomínka Luise Therina, ne jeho. Přesto Luis Therin z jeho mysli zmizel. Zde, na místě, kde všechno ostatní působilo proměnlivě, se Rand kupodivu z nějakého důvodu cítil vyrovnaněji. Jeho části do sebe lépe zapadaly. Samozřejmě ne dokonale, ale lépe, než jak si poslední dobou pamatoval.

Moridin si tiše odfrkl, ale nic neřekl. Rand se obrátil zpět k plamenům a sledoval, jak se kroutí a třepotají. Tvořily tvary jako mraky, ale tentokrát to byla bezhlavá těla, kostlivá, se zády prohnutými bolestí, která se na okamžik svíjela v ohni a škubala sebou v křečích, než se zábleskem zmizela v nicotě.

Rand nějakou dobu pozoroval oheň a přemýšlel. Pozorovatel by je mohl považovat za dva staré přátele, kteří si užívají teplo zimního krbu. Až na to, že plameny žádné teplo nevydávaly a Rand jednoho dne tohoto muže opět zabije. Nebo zemře jeho rukou.

Moridin poklepal prsty na křeslo. „Proč jsi sem přišel?“

Přišel sem? pomyslel si ohromeně Rand. Moridin ho sem nepřenesl?

„Cítím se tak unavený,“ pokračoval Moridin a zavřel oči. „Jsi to ty, nebo jsem to já? Nejraději bych Semirhage za to, co udělala, uškrtil.“

Rand se zamračil. Byl Moridin šílený? Išamael na konci rozhodně působil jako blázen.

„Nemáme čas bojovat,“ řekl Moridin a mávl na Randa rukou. „Běž. Nech mě na pokoji. Nevím, co by se nám stalo, kdybychom se vzájemně zabili. Brzy budeš Velikému pánovi patřit. Jeho vítězství je jisté.“

„Neuspěl předtím a neuspěje znovu,“ řekl Rand. „Já ho porazím.“

Moridin se opět zasmál, stejným bezcitným smíchem jako předtím. „Možná porazíš,“ řekl. „Ale myslíš, že na tom záleží? Uvažuj. Kolo se otáčí, stále znovu a znovu. Věky se stále opakují a lidé bojují proti Velikému pánovi. Ale on jednoho dne zvítězí a až to udělá, kolo se zastaví.

Proto je vítězství jisté. Myslím, že přijde v tomto věku, ale pokud ne, tak v jiném. Když zvítězíš, jen to povede k další bitvě. Když zvítězí on, všechno skončí. Nechápeš, že nemáte naději?“

„Proto ses přidal na jeho stranu?“ zeptal se Rand. „Vždycky jsi toho tolik napřemýšlel, Elane. Tvoje logika tě zničila, že?“

„Žádná cesta nevede k vítězství,“ řekl Moridin. „Jedinou cestou je následovat Velikého pána a nějaký čas vládnout, než všechno skončí. Ostatní jsou hlupáci. Touží po velkolepé odměně na věčnost, ale žádná věčnost nebude. Jen nynějšek, poslední dny.“

Znovu se zasmál a tentokrát v tom byla radost. Skutečné potěšení.

Rand se zvedl. Moridin ho obezřetně sledoval, ale nevstal.

„Je cesta, jak vyhrát, Moridine,“ řekl Rand. „Hodlám ho zabít. Zničit Temného. Ať se kolo otáčí bez jeho neustálé poskvrňující přítomnosti.“

Moridin nereagoval. Stále zíral do plamenů. „Jsme spojení,“ řekl Moridin nakonec. „Myslím, že takhle ses sem dostal, ačkoli našemu poutu sám nerozumím. Pochybuju, že vůbec chápeš, jak strašně hloupé to tvoje tvrzení je.“

Rand pocítil záblesk hněvu, ale potlačil ho. Nenechá se vyprovokovat. „Uvidíme.“

Sáhl po jediné síle. Byla daleko, moc daleko. Rand ji sevřel a cítil, jak ho to škubnutím táhne pryč, jako by byl na laně ze saidínu. Místnost zmizela a stejně tak jediná síla, když se Rand ponořil do hluboké temnoty.

* * *

Rand sebou konečně přestal ve spánku házet a Min zadržela dech v naději, že znovu nezačne. S nohama složenýma pod tělem a zabalená v pokrývce seděla v křesle v rohu pokoje a četla si. Na nízkém stolku vedle ní stále lampa, jejíž mihotavé tančící světlo ozařovalo Minimu hromádku zatuchlých knih. Praskající skořápka, Poznámky a komentáře, Pomníky minulosti. Většinou knihy o historii.

Rand tiše vzdychl, ale nepohnul se. Min vydechla a zase se uvelebila v křesle, s kopií Pelateových Rozjímání založených prstem. Ačkoli byly okenice na noc zavřené, slyšela venku v borovicích skučet vítr. Místnost byla slabě cítit tím podivným ohněm. Díky Aviendžině pohotovosti se hrozící katastrofa proměnila v pouhou nepříjemnost. Ne že by se jí za to dostalo odměny. Moudré ji dál dřely jako poslední kupcovu mulu.

Min se k ní nedokázala dostat tak blízko, aby si spolu mohly promluvit, navzdory skutečnosti, že už nějaký čas byly v ležení spolu. Nevěděla, co si o druhé ženě myslet. Toho večera, kdy si společně daly oosquai, se spolu začaly cítit trochu příjemněji. Ale jeden den z vás kamarádky neudělá a Min nebyla představa sdílení muže rozhodně příjemná.

Min se znovu podívala na Randa, který teď ležel na zádech, oči měl zavřené a klidně dýchal. Levou paži s odhaleným pahýlem měl položenou na pokrývkách. Nechápala, jak se mu daří usnout, když má na boku ta zranění. Jakmile na ně pomyslela, ucítila bolest – všechna byla součástí klubka Randových emocí vzadu v její mysli. Naučila se bolesti si nevšímat. Musela. Pro něj to bude mnohem, mnohem silnější. Nechápala, jak to může vydržet.

Nebyla Aes Sedai – Světlu díky – ale nějak se s ním spojila. Bylo to úžasné; dokázala říci, kde je nebo jestli je rozrušený. Většinou se dokázala ubránit tomu, aby ji jeho emoce přemohly, až na chvíle společné vášně. Ale jaká žena by v takové chvíli nechtěla být přemožena? S tímto poutem, které jí umožňovalo cítit vlastní touhu a běsnící výbuchy ohně, jež představovaly Randovu touhu po ní, to byla obzvlášť… povzbuzující zkušenost.

Při té myšlence zrudla a otevřela Rozjímání, aby se rozptýlila. Rand se potřeboval vyspat a ona mu to dopřeje. Kromě toho musela studovat, ačkoli čelila závěrům, které se jí nelíbily.

Tyto knihy patřily Heridu Felovi, laskavému starému učenci, který se připojil k Randově škole v Cairhienu. Min se usmála, když si vzpomněla na Felův roztržitý způsob mluvy a jeho zmatené – přesto však nějak geniální – objevy.

Herid Fel byl teď mrtvý, zavražděný, roztrhaný na kusy zplozencem Stínu. Něco v těchto knihách objevil, něco, co chtěl říct Randovi. Něco o Poslední bitvě a zámcích na věznici Temného. Fela zabili těsně předtím, než stihl informaci předat. Možná to byla shoda náhod; možná tyhle knihy neměly s jeho smrtí co dělat. Ale možná ano. Min byla odhodlaná najít odpovědi. Kvůli Randovi i kvůli samotnému Heridovi.

Položila Rozjímání a zvedla Úvahy v ruinách, dílo staré víc než tisíc let. Založila si ho malým proužkem papíru, nyní už vybledlou zprávu, kterou Herid poslal Randovi krátce před vraždou. Min ji převracela v prstech a opět si ji přečetla.

Víra a řád dávají sílu. Musíš odklidit rum, než začneš stavět. Vysvětlím, až se příště uvidíme.

Nevoď tu holku. Moc hezká.

Napadlo ji – když četla jeho knihy – že by mohla sledovat jeho myšlenky. Rand chtěl informaci o tom, jak uzavřít vězení Temného. Mohl Fel objevit to, co si myslela?

Zavrtěla hlavou. Co si ona myslí, že dělá, když se snaží vyřešit vědeckou záhadu? Ale kdo jiný tu byl? Někdo z hnědého adžah by se na to možná hodil lépe, ale dalo se jim věřit? Dokonce i ty, které Randovi složily přísahu, by mohly dojít k závěru, že je v jeho nejlepším zájmu, když před ním budou držet věci v tajnosti. Sám Rand měl příliš mnoho práce a v poslední době byl i tak na knihy příliš netrpělivý. Takže zůstávala Min. Začínala dávat dohromady části toho, co Rand bude muset udělat, ale bylo toho víc – o tolik víc – co zůstávalo neznámé. Cítila, že se dostává blízko, ale bála se prozradit Randovi to, co objevila. Jak by reagoval?

Zatímco listovala knihou, vzdychla. Nikdy by ji nenapadlo, že se právě ona zblázní do nějakého chlapa. A přesto byla tady, následovala jej, kamkoliv šel, a upřednostňovala jeho potřeby před svými. Neznamenalo to, že je jeho mazlíček, bez ohledu na to, co někteří lidé v táboře povídali. Následovala Randa, protože ho milovala a cítila – doslova – že její lásku oplácí. Navzdory tvrdosti, která jím kousek po kousku pronikala, navzdory hněvu a ponurosti svého života ji miloval. A tak dělala, co bylo v jejích silách, aby mu pomohla.

Kdyby dokázala pomoct vyluštit tuhle hádanku, hádanku jak zapečetit věznici Temného, prospěla by nejen Randovi, ale celému světu. Co na tom záleželo, že vojáci v táboře nevědí, v čem spočívá Minina důležitost? Pravděpodobně bylo lepší, když ji všichni považovali za bezvýznamnou. Každý zabiják, který by Randa přišel zavraždit, by si měl myslet, že si Min nemusí všímat. Ten rádoby zabiják by brzy objevil nože ukryté v jejích rukávech. Neuměla to s nimi tak dobře jako Tom Merrilin, ale na zabití to stačilo.

Rand se ve spánku převrátil, ale zase se uklidnil. Milovala ho. Nebyla to její volba, ale její srdce – nebo vzor, nebo Stvořitel, nebo kdo tomu všemu velí – učinilo rozhodnutí za ni. A nyní by své city nezměnila, ani kdyby mohla. I když to znamenalo nebezpečí, když to znamenalo snášet pohledy lidí v táboře, když to znamenalo… dělit se o něj s jinými.

Rand se znovu zavrtěl. Tentokrát zasténal, otevřel oči a posadil se. Zvedl ruku k hlavě a nějak se mu dařilo vypadat unaveněji než ve chvíli, kdy šel spát. Na sobě měl jen spodky a hruď měl holou. Dlouho jen tak seděl, pak vstal a přešel k oknu zakrytému okenicemi.

Min zavřela knihu. „A co si myslíš, že děláš, ovčáku? Spal jsi sotva pár hodin!“

Otevřel okenice a okno do noci za nimi. Zbloudilý závan větru rozechvěl plamen její lampy.

„Rande?“ zeptala se Min.

Stěží ho slyšela, když odpověděl. „Je uvnitř mojí hlavy. Ve snu byl pryč. Ale je zase zpátky.“

Odolala pokušení zhroutit se v křesle. Světlo, nesnášela, když musela poslouchat o Randově šílenství. Doufala, že když uzdravil saidín, zmizí i šílenství z poskvrnění. „On?“ zeptala se nuceně klidným hlasem. „Hlas… Luise Therina?“

Obrátil se, tvář lemovanou venkovní zataženou noční oblohou a v nestejnoměrném světle lampy většinou zahalenou stíny.

„Rande,“ řekla, odložila knihu a připojila se k němu u okna. „Musíš s někým mluvit. Nemůžeš to všechno zadržovat uvnitř.“

„Musím být silný.“

Zatáhla ho za paži a obrátila jej k sobě. „Držet si mě od těla znamená, že jsi silný?“

„Já si tě nedržím…“

„Ale ano. Něco se tam děje, za těma tvýma aielskýma očima. Rande, myslíš, že tě kvůli tomu, co slyšíš, přestanu milovat?“

„Bude tě to děsit.“

„Ale,“ řekla a založila si ruce. „Takže teďka jsem nějaká křehká květinka, či co?“

Otevřel pusu a zápasil se slovy tak jako dřív. Tehdy, když nebyl ničím víc než ovčákem, který vyrazil za dobrodružstvím. „Min, já vím, že jsi silná. Ty si uvědomuješ, že to vím.“

„Tak mi věř, že budu dost silná, abych unesla, co máš v sobě,“ řekla. „Nemůžeme prostě předstírat, že se nic neděje.“ Přinutila se mluvit dál. „Poskvrnění na tobě zanechalo otisk. Já vím, že ano. Ale když se o to nedokážeš podělit se mnou, tak s kým?“

Prohrábl si vlasy, pak se odvrátil a začal přecházet sem a tam. „Světlo to všechno spal, Min! Jestli moje nepřátelé objeví moje slabosti, využijou je. Připadám si slepý. Běžím ve tmě po neznámé cestě. Nevím, jestli na ní nejsou díry nebo jestli celá ta prokletá věc nekončí strmým útesem!“

Když ji míjel, položila mu ruku na paži a zastavila ho. „Pověz mi to.“

„Budeš si myslet, že jsem šílenec.“

Ušklíbla se. „Už si stejně myslím, že jsi pitomý dutohlavec. Může to být o moc horší?“

Podíval se na ni a jeho tvář se částečně uvolnila. Posadil se na kraj postele a tiše vzdychl. Ale byl to pokrok.

„Semirhage měla pravdu,“ řekl Rand. „Slyším… věci. Hlas. Hlas Luise Therina, Draka. Mluví se mnou a reaguje na okolní svět. Někdy se mi pokouší vzít saidín. A… a občas uspěje. Je divoký, Min. Šílený. Ale věci, které dokáže s jedinou sílou, jsou úžasné.“

Zíral do dálky. Min se zachvěla. Světlo! Nechával ten hlas ve své hlavě vládnout jedinou sílou? Co to znamenalo? Že předával vládu šílené části svého mozku?

Zavrtěl hlavou. „Semirhage tvrdí, že je to jen šílenství, trik mojí mysli, ale Luis Therin ví věci – věci, které já nevím. Věci o dějinách, o jediné síle. Měla jsi vidění, které ukazovalo dva lidi, jak splývají v jednoho. To znamená, že Luis Therin a já jsme odlišní! Dva lidi, Min. Je skutečný.“

Došla k němu a posadila se vedle něj. „Rande, on je ty. Nebo ty jsi on. Znovu vetkaný do vzoru. Ty vzpomínky a věci, které dokážeš, jsou pozůstatky toho, kým jsi býval.“

„Ne,“ řekl Rand. „Min, on je šílený a já ne. Kromě toho selhal. Já neselžu. Neudělám to, Min. Neublížím těm, které miluju, tak jako on. A až Temného porazím, nedovolím, aby se zakrátko mohl vrátit a zase nastolit hrůzovládu.“

Tři tisíce let jsou „zakrátko“? Objala ho. „Záleží na tom?“ zeptala se. „Ať je to jiná osoba, nebo jsou to jen vzpomínky z minulosti, jsou to užitečné informace.“

„Ano,“ řekl Rand, který opět působil nepřítomně. „Ale já se bojím používat jedinou sílu. Když to dělám, riskuju, že ho nechám převzít kontrolu. Nedá se mu věřit. Nechtěl ji zabít, ale to nic nemění na skutečnosti, že to udělal. Světlo… Iliena…“

Dělo se to takto s nimi všemi? Myslel si každý z nich, že je ve skutečnosti příčetný a že to ta druhá osoba uvnitř páchá ty strašné věci?

„Už to skončilo, Rande,“ řekla a přitiskla ho k sobě. „Ať je ten hlas cokoli, už se nebude zhoršovat. Saidín je čistý.“

Rand neodpověděl, ale uvolnil se. Zavřela oči a užívala si pocit jeho teplého těla vedle ní, zejména když nechal otevřené okno.

„Išamael žije,“ řekl Rand.

Prudce otevřela oči. „Cože?“ Právě když se začínala cítit příjemně!

„Navštívil jsem ho ve světě snů,“ řekl Rand. „A než se zeptáš, ne, nebyla to jenom noční můra a nebylo to šílenství. Bylo to skutečný a nedokážu vysvětlit, jak to vím. Prostě mi budeš muset věřit.“

„Išamael,“ zašeptala. „Zabil jsi ho!“

„Ano,“ řekl Rand. „V Tearském Kameni. Vrátil se s novou tváří a novým jménem, ale je to on. Mělo nás napadnout, že se to stane; Temný by tak užitečné nástroje neopustil bez boje. Dosáhne až za hrob.“

„Tak jak můžeme vyhrát? Když se každej, koho zabijeme, prostě vrátí zpátky…“

„Odřivous,“ řekl Rand. „Ten je zabije nadobro.“

„Kadsuane říkala…“

„Je mi jedno, co říkala Kadsuane,“ zavrčel. „Ona je moje rádkyně a dává mi rady. Jenom rady. Já jsem Drak Znovuzrozený a já se rozhodnu, jak budeme bojovat.“ Zmlkl a zhluboka se nadechl. „V každém případě je jedno, jestli se Zaprodanci vracejí, je jedno, koho nebo co na nás Temný pošle. Nakonec ho zničím, když to bude možné. Když ne, alespoň ho zavřu tak hluboko, že na něj svět bude moct zapomenout.“

Podíval se na ni. „K tomu… ten hlas potřebuju, Min. Luis Therin ví věci. Nebo… nebo já vím věci. Ať je to jakkoli, ty znalosti tam jsou. Určitým způsobem Temného zničí jeho vlastní poskvrnění, protože to mi umožnilo přístup k Luisi Therinovi.“

Min zalétla pohledem ke svým knihám. Heridův kousek papíru stále vyčuhoval z hlubin Úvah mezi ruinami. „Rande,“ řekla. „Musíš zničit zámky na věznici Temného.“

Podíval se na ni a svraštil čelo.

„Jsem si tím jistá,“ řekla. „Celou tu dobu jsem pročítala Heridovy knihy a věřím, že to myslel tím ‚odklízením rumu‘. Abys věznici Temného znovu vystavěl, musíš ho nejdřív otevřít. Odstranit záplatu, vytvořenou na Vrtu.“

Čekala, že tomu nebude věřit. Ohromilo ji, když prostě jen přikývl. „Ano,“ řekl. „Ano, to dává smysl. Pochybuju, že to budou chtít lidi slyšet. Jestliže se zámky rozlomí, nedá se říct, co se stane. Když se mi ho nepodaří zadržet…“

Proroctví neříkala, že Rand zvítězí. Jen že bude bojovat. Min se znovu zachvěla – zatracené okno! – ale podívala se Randovi do očí. „Vyhraješ. Porazíš ho.“

Vzdychl. „Věříš šílenci, Min?“

„Věřím tobě, ovčáku.“ Náhle mu kolem hlavy zavířily obrazy. Většinou je ignorovala, ledaže byly nové, ale nyní si je prohlížela. Světlušky pohlcené temnotou. Tři ženy před pohřební hranicí. Záblesky světla, temnoty stínu, znamení smrti, koruny, zranění, bolest a naděje. Divoká bouře kolem Randa al’Thora, silnější než jakákoli skutečná.

„Pořád nevíme co dělat,“ řekl. „Zámky jsou tak křehké, že bych je dokázal zlomit v rukách, ale co pak? Jak ho zastavím? Říká se ve tvých knížkách něco o tomhle?“

„Těžko říct,“ přiznala. „Stopy – pokud to jsou stopy – jsou neurčité. Budu hledat dál. Slibuju. Najdu ti odpovědi.“

Přikývl a ji překvapilo, když skrze pouto ucítila jeho důvěru. Taková emoce byla u něj v poslední době děsivě vzácná, ale nevypadal tak tvrdě jako v uplynulých dnech. Stále byl jako kámen, ale možná s několika puklinami a ochotný pustit ji dovnitř. Byl to začátek.

Objala ho pevněji a opět zavřela oči. Místo, kde začít, ale zbývalo tak málo času. Bude to muset stačit.

* * *

Pečlivě zastíněnou hořící svíčkou zapálila Aviendha lucernu na tyči. Mihotavě se rozhořela a osvětlila trávník kolem. V řadách stanů chrápali spící vojáci. Večer byl studený, vzduch štiplavý a v dálce rachotily větve. Zahoukala osamělá sova. A Aviendha byla vyčerpaná.

Padesátkrát přešla trávník, zapálila lucernu, sfoukla ji, pak odklusala zpátky na druhou stranu trávníku, kde si v panském sídle zapálila svíčku a opatrně – se zastíněným plamenem – se vydala opět zapálit lucernu.

Další měsíc takových trestů a asi z ní bude stejný blázen jako mokřiňané. Moudré se jednoho dne probudí a najdou ji, jak si jde zaplavat, nese zpola plný měch na vodu nebo – dokonce – pro radost jezdí na koni! Vzdychla, příliš unavená, než aby dál přemýšlela, a obrátila se k aielské části tábora, aby šla konečně spát.

Někdo za ní stál.

Trhla sebou a sáhla po dýce, ale uvolnila se, když rozeznala Amys. Ze všech moudrých se k Aviendze mohla nepozorovaně připlížit jedině ona – bývalá Děva.

Moudrá stála se spojenýma rukama a hnědý šátek a sukně se jí slabě třepotaly ve větru. Aviendze naskočila husí kůže z obzvlášť mrazivého závanu. Amysiny stříbrné vlasy působily ve večerním světle téměř přízračně; zamotala se v nich sosnová jehlička, kterou přinesl vítr. „Přistupuješ ke svým trestům s takovou… horlivostí, dítě,“ řekla Amys.

Aviendha sklopila oči. Upozorňovat na její činnost znamenalo ji zahanbovat. Docházel jí čas? Rozhodly se moudré konečně to s ní vzdát? „Prosím, moudrá. Jen dělám, co si žádá povinnost.“

„Ano, děláš,“ řekla Amys. Zvedla ruku, prohrábla si vlasy a našla sosnovou jehličku, kterou pak upustila na uschlou trávu. „A také neděláš. Někdy, Aviendho, se tak staráme o věci, které jsme udělali, že ani nezvážíme věci, které jsme neudělali.“

Aviendha byla vděčná za tmu, která ukryla její zahanbující ruměnec. V dálce zazvonil voják na zvon, aby odbil hodinu, a bylo slyšet jedenáct tichých zádumčivých úderů. Jak má na Amysina slova odpovědět? Žádná vhodná odpověď ji nenapadala.

Aviendhu zachránil záblesk světla těsně za táborem. Byl slabý, ale ve tmě se dal snadno postřehnout.

„Co je?“ zeptala se moudrá, která si všimla, kam se Aviendha dívá, a obrátila se, aby sledovala její pohled.

„Světlo,“ řekla Aviendha. „Z prostoru pro cestování.“

Amys se zamračila a pak se obě vydaly tím směrem. Brzy narazily na Damera Flinna, Davrama Bašereho, nepočetnou saldejskou stráž a Aiely, přicházející do tábora. Co si měl člověk myslet o tvorovi, jako je Flinn? Poskvrnění bylo očištěno, ale tento muž – a mnozí jiní – přišli a chtěli se učit dřív, než k tomu došlo. Sama Aviendha by raději objala Oslepitele, než aby udělala něco takového, ale dokázali, že jsou mocnými zbraněmi.

Amys s Aviendhou ustoupily stranou, zatímco skupinka pospíchala k sídlu, osvětlenému jen vzdálenými mihotavými pochodněmi a zataženou oblohou nad ním. Přestože většinu oddílu, vyslaného na setkání se Seančany, tvořili Bašereho vojáci, bylo v něm i několik Děv. Amys se s jednou z nich setkala pohledem, se starší ženou jménem Korana. Ta zůstala pozadu, a přestože se to ve tmě dalo špatně rozeznat, vypadala ustaraně. Možná rozzlobeně.

„Co je nového?“ zeptala se Amys.

„Vetřelci, tihle Seančané,“ Korana to slovo téměř vyplivla, „souhlasili, že se s Kar’a’karnem znovu sejdou.“

Amys přikývla. Korana však hlasitě zafuněla a její krátké vlasy se zavlnily v mrazivém větru.

„Mluv,“ řekla Amys.

„Kar’a’karn se o mír snaží až moc,“ odpověděla Korana. „Tihle Seančani mu dali důvod k vyhlášení krevní msty, ale on se na ně culí a podbízí se jim. Připadám si jako cvičený pes, kterého pošlou lízat nohy cizího člověka.“

Amys pohlédla na Aviendhu. „Co na to říkáš, Aviendho?“

„Moje srdce s jejími slovy souhlasí, moudrá. Ale i když je Kar’a’karn v některých věcech blázen, tentokrát ne. Můj rozum je s ním zajedno a v tomto případě hodlám následovat právě rozum.“

„Jak to ty můžeš říct?“ obořila se na ni Korana. Položila důraz na ty, jako by chtěla naznačit, že Aviendha – donedávna Děva – by to měla chápat.

„Co je důležitější, Korano?“ odvětila Aviendha a zvedla bradu. „Spor, který máš s jinou Děvou, nebo ten, který má tvůj kmen s nepřítelem?“

„Kmen má samozřejmě přednost. Ale co na tom?“

„Seančani si zaslouží, aby se proti nim bojovalo,“ řekla Aviendha, „a máš pravdu, že je bolestivé žádat je o mír. Ale zapomínáš, že máme většího nepřítele. Sám Oslepitel je ve válce s celým lidstvem a naše povinnost je silnější než spory mezi národy.“

Amys přikývla. „Někdy jindy bude dost času, abychom Seančanům ukázaly váhu našich oštěpů.“

Korana zavrtěla hlavou. „Moudrá, zníš jako mokřiňanka. Co je nám do jejich proroctví a příběhů? Povinnost Randa al’Thora jakožto Kar’a’karna je mnohem větší než jeho povinnost vůči mokřiňanům. On nás musí dovést ke slávě.“

Amys se na světlovlasou Děvu tvrdě podívala. „Mluvíš jako Šaido.“

Korana její pohled na okamžik opětovala, ale pak svěsila hlavu o odvrátila oči. „Odpusť, moudrá,“ řekla nakonec. „Mám toh. Ale měla bys vědět, že Seančané mají v táboře Aielanky.“

„Cože?“ zeptala se Aviendha.

„Mají nasazené obojky,“ řekla Korana, „jako ty jejich zkrocené Aes Sedai. Myslím, že je při našem příchodu předváděli jako kořist. Rozeznala jsem mezi nimi mnoho žen Šaidů.“

Amys tiše zasykla. Šaidové nebo ne, Aielanka jako damane byla vážná urážka. A Seančané se svými zajatkyněmi vychloubali. Sevřela dýku.

„Co říkáš teď?“ podívala se Amys na Aviendhu.

Aviendha zaťala zuby. „Totéž, moudrá, ačkoli bych si skoro raději vyřízla jazyk, než abych to přiznala.“

Amys přikývla a stočila pohled zpátky ke Koraně. „Nemysli si, že tuto urážku přehlédneme, Korano. Pomstíme se. Jakmile tahle válka skončí, Seančané pocítí krupobití našich šípů a hroty oštěpů. Ale až skončí. Běž oběma kmenovým náčelníkům povědět, co jsi řekla mně.“

Korana přikývla – svému toh dostojí později, mezi čtyřma očima s Amys – a odešla. Damer Flinn a ostatní už došli k domu; vzbudí Randa? Nyní spal, přestože uprostřed nočního trestu byla Aviendha nucena utlumit jejich pouto, aby necítila pocity, kterým by se raději vyhnula. Přinejmenším by je raději necítila zprostředkovaně.

„O tomhle se mezi oštěpy bude nebezpečně mluvit,“ řekla Amys zamyšleně. „Lidé budou volat po útoku a žádat, aby se Kar’a’karn přestal snažit sjednat mír.“

„Zůstanou s ním, když odmítne?“ zeptala se Aviendha.

„Samozřejmě, že ano,“ řekla Amys. „Jsou to Aielové.“ Pohlédla na Aviendhu. „Nemáme moc času, dítě. Asi bychom tě měly přestat rozmazlovat. Od zítřka pro tebe vymyslím nějaké vhodnější tresty.“

Rozmazlovat mě? Aviendha sledovala, jak Amys odchází. Určitě už nemůžou vymyslet nic zbytečnějšího nebo víc ponižujícího!

Avšak už dávno se naučila Amys nepodceňovat. S povzdechem se rozběhla a zamířila zpátky ke svému stanu.

KAPITOLA 16 - V Bílé věži

KAPITOLA 16

V BÍLÉ VĚŽI

„Chtěla bych slyšet mluvit novicku. Řekni mi, Egwain al’Vere, jak bys situaci vyřešila ty?“

Egwain vzhlédla od mísy skořápek, v jedné ruce ocelový louskáček, v druhé baňatý vlašský ořech. Bylo to poprvé, co ji některá z přítomných Aes Sedai oslovila. Začínala si myslet, že se obsluhování tří bílých ukáže jako další plýtvání časem.

Dnes odpoledne seděla na malém balkóně na třetím podlaží věže. Přísedící mohly požadovat nejen pokoj s velkými okny, ale také s balkóny, což nebylo u obyčejných sester běžné, ačkoli ne zcela neslýchané. Tento měl tvar jako malá vížka, byl obehnaný oblou masivní kamennou zídkou a podobná visela i seshora. Mezi těmi dvěma bylo dost prostoru a výhled byl velice hezký, na východ přes zvlněné kopce, které nakonec přerostly v Rodovrahovu Dýku. Za jasného dne mohlo být v dálce vidět i samotnou Dýku.

Na balkóně vál chladný větřík a takhle vysoko byl svěží a nezkažený zápachem města pod nimi. Po obou stranách balkónu rostly zkroucené popínavé ostříky s trojhrotými listy a jejich plazivé výhonky pokrývaly vnitřek kamenného zdiva, až vypadalo jako nějaké trosky hluboko v lese. Rostliny byly zdobnější, než by Egwain v pokojích bílé očekávala, ale o Ferane se říkalo, že je trochu marnivá. Nejspíš se jí líbilo, že je její balkón tak dobře rozeznatelný, přestože protokol vyžadoval, aby rostlinu prořezávala tak, aby nenarušovaly třpytivý obrys samotné Věže.

Tři bílé seděly v proutěných křeslech u nízkého stolku. Egwain seděla před nimi na proutěné stoličce zády k oknu tak, aby neměla výhled, a louskala pro ně ořechy. Tuhle práci mohl udělat kdokoli ze služebnictva nebo kuchyňských pomocníků. Byl to však ten druh práce, kterým sestry vyplňovaly čas novickám, o nichž měly za to, že příliš lenoší.

Egwain si myslela, že louskání ořechů je jen zástěrka. Poté, co si jí téměř hodinu nevšímaly, si tím už nebyla tak jistá, ale nyní se na ni všechny tři dívaly. Neměla by o svých instinktech pochybovat.

Ferane měla měděnou pokožku Domanců a prudkou povahu, což bylo na bílou zvláštní. Byla malá, měla tvář jako jablíčko a tmavé lesklé vlasy. Její zlatohnědé šaty byly tenké ale slušné, se širokou bílou šerpou u pasu, ladící s jejím šátkem, který měla právě na sobě. Na šatech nechyběla výšivka a látka jako by – snad záměrně – připomínala její domanský původ.

Zbývající dvě, Mijasi a Tesan, si oblékly bílé šaty, jako by se bály, že jakákoli jiná barva by byla zradou jejich adžah. Tento názor se mezi všemi Aes Sedai šířil stále víc. Tesan byla Taraboňanka a tmavé vlasy měla spletené do copů, zdobených korálky. Korálky byly bílé a zlaté a lemovaly úzkou tvář, jež působila, jako by ji nahoře a dole seštípli a pak natáhli. Vždycky vypadala, jako když si s něčím dělá starosti. Ačkoli to možná bylo jen těmi časy. Světlo ví, že se všichni mají čeho obávat.

Mijasi byla klidnější a hlavu jí korunovaly ocelově šedé vlasy svázané do drdolu. Její aessedaiovská tvář neprozrazovala žádná z mnoha let, která musela prožít, aby její vlasy získaly tak stříbrnou barvu. Byla vysoká a kyprá a měla své ořechy ráda dokonale rozlousknuté. Žádné úlomky či kousky ořechů, pouze celé půlky. Egwain jeden opatrně vypáčila ze skořápky, kterou rozlouskla, a podala jí ho; malá hnědá hrudka byla zvrásněné a hrbolatá, jako mozek maličkého zvířátka.

„Na co ses to ptala, Ferane?“ zeptala se, zatímco rozlouskla další ořech a vyhodila skořápku do kbelíku, který jí stál u nohou.

Bílá se při Egwainině nevhodné odpovědi téměř ani nezamračila. Všechny si začínaly zvykat, že tahle „novicka“ se jen málokdy chová v souladu se svým údajným postavením. „Ptala jsem se,“ řekla Ferane rozvážně, „co bys na místě amyrlin udělala ty. Považuj to za součást své lekce. Víš, že se Drak znovu zrodil, a víš, že ho Věž musí ovládnout, aby došlo k Poslední bitvě. Jak bys s ním zacházela?“

Zajímavá otázka. Neznělo to příliš jako „lekce“. Ale Feranin tón zároveň ani nezněl jako pobídka, aby si stěžovala na Elaidu. V tom hlase bylo až příliš pohrdání vůči Egwain.

Zbývající dvě bílé mlčely. Ferane byla přísedící, takže se jí podrobovaly.

Slyšela, jak často mluvím o Elaidině selhání, pokud jde o Randa, napadlo Egwain, když hleděla do Feraniných chladných černých očí. Takže zkouška, co? Tohle bude muset vyřešit velice opatrně.

Egwain sáhla pro další ořech. „Nejdřív bych poslala skupinu sester do jeho vesnice.“

Ferane zvedla obočí. „Zastrašit jeho rodinu?“

„Samozřejmě, že ne,“ řekla Egwain. „Vyslechnout je. Kdo je Drak Znovuzrozený? Má výbušnou povahu, je vášnivý? Nebo je to klidný muž, opatrný a obezřetný? Byl to člověk, který tráví čas sám na polích, nebo si mezi jinými mladíky rychle dělal přátele? Našly byste ho spíš v hospodě, nebo v dílně?“

„Ale ty už ho znáš,“ ozvala se slabým hlasem Tesan.

„Já ano,“ řekla Egwain a rozlouskla ořech. „Ale mluvily jsme o hypotetické situaci.“ Jen si pamatujte, že ve skutečném světě znám Draka Znovuzrozeného osobně. Jako nikdo jiný ve Věži.

„Předpokládejme, že ty jsi ty,“ řekla Ferane. „A že on je Rand al’Thor, tvůj kamarád z dětství.“

„Dobře.“

„Pověz mi,“ předklonila se Ferane, „z těch typů mužů, které jsi předtím vyjmenovala, který se na tohohle Randa al’Thora nejlíp hodí.“

Egwain zaváhala. „Všechny,“ řekla a hodila kousky ořechu do misky k ostatním. Mijasi se ho nedotkne, ale zbylé dvě nebyly tak vybíravé. „Kdybych já byla já a Drak byl Rand, věděla bych, že na muže je rozumný – i když občas trochu paličatý. No, většinou. Ale důležitější je, že bych věděla, že v srdci je to dobrý muž. A tak bych za ním jako další krok poslala sestry, aby mu nabídly vedení.“

„A kdyby je odmítl?“ zeptala se Ferane.

„Pak bych poslala špehy,“ řekla Egwain, „a pozorovala, jestli je jiný než muž, kterého jsem kdysi znávala.“

„A zatímco bys čekala a špehovala, on by děsil zemi, působil pohromu a sbíral vojsko pod svůj prapor.“

„A není to to, co od něj chceme?“ zeptala se Egwain. „Nevěřím, že bychom mu mohly zabránit získat Callandor, i kdybychom chtěly. Podařilo se mu znovu nastolit pořádek v Cairhienu, sjednotit Tear a Illian pod jedním vládcem a pravděpodobně získal i přízeň Andoru.“

„Nemluvě o podmanění Aielů,“ řekla Mijasi a natáhla se pro hrst ořechů.

Egwain se na ni ostře podívala. „Aiely si nikdo nepodmaní. Rand si získal jejich úctu. Tehdy jsem byla s ním.“

Mijasi ztuhla s rukou kousek od misky. Otřásla se, přerušila oční kontakt s Egwain, popadla misku a stáhla se zpátky do křesla. Balkónem zavál chladný větřík, zašustil listím na popínavých rostlinách, které se podle Feraniných stížností letos na jaře nezazelenaly tak, jak by měly. Egwain se vrátila k louskání ořechů.

„Vypadá to,“ prohlásila Ferane, „že bys ho prostě nechala zasévat chaos, jak uzná za vhodné.“

„Rand al’Thor je jako řeka,“ řekla Egwain. „Klidný a pokojný, když ho nic neznepokojuje, ale jako zuřivý a dravý proud, když ho sevřete příliš pevně. To, co mu Elaida udělala, bylo stejné, jako kdybyste se pokoušely přinutit Manetherendrelle protéct šest dlaní širokým kaňonem. Čekat, než odhalíte mužskou povahu, není hloupé – ani to není známka slabosti. Jednat bez informací je šílenství a Bílá věž si zasloužila bouři, kterou vyvolala.“

„Snad,“ řekla Ferane. „Ale stále jsi mi neřekla, jak by ses s tou situací vypořádala ty, poté, co bys sesbírala informace a čas vyčkávání by skončil.“ Ferane byla známá svou prudkou povahou, ale v tuto chvíli byl její hlas chladný, jak bylo mezi bílými běžné. Byl to chlad osoby, která hovoří bez emocí, přemýšlí logicky a netoleruje vnější vlivy.

Nebyl to nejlepší způsob, jak k problémům přistupovat. Lidé byli mnohem složitější než sada pravidel nebo čísel. Ano, někdy byl vhodný čas na logiku, ale někdy také na emoce.

Rand představoval problém, s nímž se nechtěla zdržovat – musela se s problémy vypořádávat postupně. Bylo ale také třeba zabývat se plány do budoucna. Kdyby nezvážila, jak se vypořádat s Drakem Znovuzrozeným, nakonec by se ocitla ve stejně špatné situaci jako Elaida.

On už byl jiný než muž, kterého znávala. Ale přesto semínka osobnosti v jeho nitru musejí být stejná. Během měsíců, kdy společně putovali Aielskou pustinou, viděla jeho zuřivost. V dětství se tak často neprojevovala, ale nyní chápala, že už tehdy musela číhat. Nebylo to tím, že by se u něj náhle objevila výbušná povaha; bylo to prostě jen tím, že ho v Dvouříčí nic nerozzlobilo.

V průběhu měsíců, které strávila v jeho společnosti, jako by byl s každým dalším krokem tvrdší. Byl pod neuvěřitelným tlakem. Jak se má s takovým mužem jednat? Upřímně řečeno, neměla ponětí.

Jenomže v tomto rozhovoru ve skutečnosti nešlo o to, co dělat s Randem. Šlo o to, že se Ferane snažila zjistit, co je Egwain zač.

„Rand al’Thor se považuje za císaře,“ řekla Egwain. „A myslím, že teď jím je. Když si bude myslet, že na něj tlačí nebo ho postrkávají určitým směrem, bude reagovat špatně. Kdybych s ním měla jednat já, poslala bych delegaci na jeho počest.“

„Honosný průvod?“ zeptala se Ferane.

„Ne,“ řekla Egwain. „Ale ani ne chudý. Skupinu tří Aes Sedai. Vedla by je šedá a za společnice by měla zelenou a modrou. Modrým je díky minulosti nakloněný a zelené jsou často považovány za protějšek červených, což by byl jemný náznak toho, že s ním raději chceme spolupracovat než jej zkrotit. Šedá proto, že by to čekal, a také proto, že když pošleme šedou, znamená to, že následovat budou vyjednávání a ne armády.“

„Dobrá logika,“ přikývla Tesan.

Ferane se nenechala přesvědčit tak snadno. „Podobné delegace v minulosti neuspěly. Pokud vím, i Elaidino vlastní poselstvo vedla šedá.“

„Ano, ale Elaidino poselstvo mělo zásadní chybu,“ řekla Egwain.

„A to jakou?“

„Pochopitelně tu, že ho poslala červená,“ odpověděla Egwain a rozlouskla ořech. „Dělá mi potíže najít logiku v tom, že za dnů Draka Znovuzrozeného povýšíme na amyrlin členku červeného adžah. Nevypadá to, jako by bylo předurčeno, že to mezi ním a Věží vyvolá nepřátelství?“

„Dalo by se říct,“ opáčila Ferane, „že v těchto těžkých časech je červená třeba, protože červené mají nejvíc zkušeností v zacházení s muži, kteří umějí usměrňovat.“

„‚Zacházení‘ není totéž co ‚spolupráce‘,“ řekla Egwain. „Drakovi Znovuzrozenému se nemělo dovolit jen tak pobíhat, ale od kdy se Bílá věž zabývá únosy a nutí lidi konat podle naší vůle? Copak se neříká, že nikdo není obratnější a opatrnější než my? Nejsme hrdé na to, že dokážeme ostatní přimět dělat, co by měli, a přitom je nechat si myslet, že to byl jejich nápad? Kdy jsme v minulosti zamykaly krále do beden a bily je za neposlušnost? Proč jsme teď – ze všech časů pod Světlem – opustily naše jemné metody a změnily se na obyčejné berky?“

Ferane si vybrala ořech. Zbývající dvě bílé se vyměnily znepokojený pohled. „To, co říkáš, zní rozumně,“ přiznala nakonec přísedící.

Egwain odložila louskáček. „Rand al’Thor je v srdci dobrý muž, ale potřebuje vedení. Právě v těchto dnech jsme měly být nejrafinovanější. Měly jsme ho přimět, aby nikomu nevěřil tolik jako Aes Sedai, aby se spoléhal na naše rady. Měly jsme mu ukázat, jak je moudré naslouchat. Místo toho jsme mu předvedly, že s ním hodláme zacházet jako se vzpurným děckem. Kvůli tomu, jak jsme to zpackaly, zajal několik Aes Sedai a dovolil, aby další byly spojeny s těmi jeho aša’many.“

Ferane se ztuhle napřímila. „O téhle ohavnosti se raději ani nezmiňovat.“

„Cože?“ ozvala se šokovaně Tesan a zvedla ruku k hrudi. Některé bílé jako by nikdy nevěnovaly okolnímu světu pozornost. „Ferane? Tys o tom věděla?“

Ferane neodpověděla.

„Já jsem… tyhle řeči zaslechla,“ řekla zavalitá Mijasi. „Pokud je to pravda, něco se musí udělat.“

„Ano,“ řekla Egwain. „Naneštěstí se teď nemůžeme zaměřit na al’Thora.“

„On je ten největší problém, kterému svět čelí,“ ozvala se Tesan s uštípnutou tváří a předklonila se. „Nejdřív to musíme vyřídit s ním.“

„Ne,“ řekla Egwain. „Jsou tu jiné záležitosti.“

Mijasi se zamračila. „Když nám hrozí Poslední bitva, nevidím nic jiného důležitého.“

Egwain zavrtěla hlavou. „Kdybychom se teď zabývaly Randem, byly bychom jako sedlák, který hledí na vůz a dělá si starosti, že v něm nemá naložené žádné zboží, které by mohl prodat – ale ignoruje skutečnost, že má prasklou nápravu. Naložte vůz dřív, než nastane čas, a jenom ho rozbijete a budete na tom hůř, než když jste začaly.“

„A co přesně tím chceš říct?“ naléhala Tesan.

Egwain se znovu podívala na Ferane.

„Chápu,“ řekla Ferane. „Mluvíš o rozkolu v Bílé věži.“

„Může prasklý kámen tvořit dobrý základ stavby?“ zeptala se Egwain. „Udrží roztřepený provaz splašeného koně? Jak můžeme, ve svém současném stavu, doufat, že zvládneme samotného Draka Znovuzrozeného?“

Ferane promluvila: „Tak proč dál podporuješ rozdělení tím, že trváš na tom, že jsi amyrlinin stolec? Popíráš vlastní logiku.“

„A kdybych se zřekla nároku na amyrlinin stolec, Věž by to uzdravilo?“ zeptala se Egwain.

„Pomohlo by to.“

Egwain zvedla obočí. „Na chvíli předpokládejme, že kdybych se vzdala nároku, dokázala bych vzbouřenou frakci přesvědčit, aby se vrátila do Bílé věže a přijala Elaidino vedení.“ Zvedla obočí ještě výš, čímž naznačila, za jak pravděpodobné to považuje. „Zahojilo by to rozkol?“

„Právě jsi řekla, že ano,“ řekla Tesan a svraštila čelo.

„Vážně?“ řekla Egwain. „Přestaly by sestry pobíhat po chodbách a bát se zůstat o samotě? Přestaly by se hloučky žen z různých adžah při setkání na chodbách na sebe tvářit nepřátelsky? Se vší úctou, necítily bychom už potřebu neustále nosit šátky, abychom zdůraznily, kdo jsme a komu patří naše věrnost?“

Ferane na okamžik sklopila oči ke svému šátku s bílými třásněmi.

Egwain se předklonila a pokračovala. „Právě vy, ze všech žen ve Věži, určitě chápete důležitost spolupráce mezi adžah. Potřebujeme, aby se ženy s různými zájmy a schopnostmi sdružovaly do adžah. Ale má to smysl, když odmítají spolupracovat?“

„Bílé toto… politováníhodné napětí nezpůsobily,“ ohrnula nos Mijasi. „Na vině je to, že ostatní jednají s takovým přebytkem emocí.“

„Na vině je současné vedení,“ řekla Egwain, „vedení, které učí, že je správné tajně utišovat jiné sestry nebo popravovat strážce ještě dřív, než se jejich Aes Sedai vůbec dostane před soud. Že není nic špatného sebrat sestře šátek a degradovat ji na přijatou, že není nic špatného na rozpuštění celého adžah. A co jednání bez porady se sněmovnou v tak nebezpečné věci, jako je únos a uvěznění Draka Znovuzrozeného? Nedalo se čekat, že sestry budou tak vyděšené a ustarané? Není to, co se s námi stalo, zcela logické?“

Tři bílé mlčely.

„Já se nepodvolím,“ řekla Egwain. „Ne, dokud bychom i tak zůstaly rozdělené. Dál budu trvat na tom, že Elaida není amyrlin. Její činy to prokázaly. Chcete pomoct v boji proti Temnému? Nu, váš první krok je nezabývat se Drakem Znovuzrozeným. Vaším prvním krokem by mělo být podat ruku sestrám z ostatních adžah.“

„Proč my?“ ozvala se Tesan. „Nejsme odpovědné za činy jiných.“

„A vy vůbec za nic nemůžete?“ zeptala se Egwain a dala najevo trochu hněvu. Copak žádná z jejích sester nepřijme ani špetku odpovědnosti? „Vy, z bílého adžah, jste měly vidět, kam tahle cesta povede. Ano, Siuan a modré měly své chyby – ale vy jste měly vidět, jaká je chyba ji svrhnout a pak Elaidě dovolit modré rozpustit. Kromě toho, pokud vím, tak několik členek vašeho vlastního adžah se účastnilo zvolení Elaidy za amyrlin.“

Mijasi se lehce odtáhla. Bílé neměly rády, když jim někdo připomínal Alviarin a její selhání coby Elaidiny kronikářky. Zdálo se, že místo toho, aby se obrátily proti Elaidě, protože bílou sestru vypudila, obrátily se proti vlastní člence za to, jak je zahanbila.

„I tak si myslím, že je to práce pro šedé,“ řekla Tesan, ale nezněla už tak přesvědčeně jako před chvílí. „Měla by sis promluvit s nimi.“

„To jsem udělala,“ řekla Egwain. Začínala jí docházet trpělivost. „Některé se mnou nemluví a stále mi ukládají pokání. Jiné tvrdily, že trhliny nejsou jejich vina, ale po troše přemlouvání souhlasily, že udělají, co bude v jejich silách. Žluté byly velice rozumné a myslím, že na problémy ve Věži začínají nahlížet jako na zranění, které je nutno vyléčit. Stále pracuji s několika hnědými sestrami – připadají mi těmi problémy spíš fascinované než vyděšené. Poslala jsem několik z nich, aby v historických záznamech hledaly příklady rozdělení, v naději, že narazí na příběh Renaly Merlon. Mělo by být snadné dát si to do souvislostí a možná začnou chápat, že naše současné problémy se dají vyřešit

Ironií je, že nejpaličatější jsou zelené. V mnoha směrech dokážou být stejné jako červené, což je k zlosti, protože by opravdu měly být ochotné přijmout mě jako někoho, kdo by patřil k nim. Zůstává tedy jen modré adžah, které bylo rozpuštěno, a červené. Pochybuju, že sestry z posledně jmenovaného adžah budou mým návrhům zrovna přístupné.“

Ferane se zamyšleně opírala a Tesan seděla se třemi zapomenutými ořechy v ruce a zírala na Egwain. Mijasi se škrábala v ocelově šedých vlasech a oči měla rozšířené překvapením.

Odhalila toho Egwain příliš? Aes Sedai se pozoruhodně podobaly Randu al’Thorovi; nelíbilo se jim, když zjistily, že se s nimi manipuluje.

„Šokovalo vás to,“ řekla. „Co, myslíte si, že bych měla prostě jen sedět – jako většina – a nic nedělat, zatímco se Věž hroutí? Tyhle bílé šaty mi vnutily a neuznávám, co představují, ale využiju je. Žena v bílé novicek je jedna z mála, kdo v těchto dnech může chodit do prostor různých adžah. Někdo musí pracovat na tom, aby se Věž zotavila, a já jsem nejlepší volba. Kromě toho je to moje povinnost.“

„Jak… rozumné,“ řekla Ferane a na bezvěké tváři se jí objevily vrásky.

„Děkuji,“ řekla Egwain. Obávaly se, že překročila své hranice? Byly rozzlobené, že manipuluje Aes Sedai? Chladně odhodlané postarat se jí o další trest?

Ferane se předklonila. „Řekněme, že bychom chtěly pracovat na uzdravení Věže. Jakou cestu bys doporučovala?“

Egwain ucítila příval vzrušení. V posledních dnech nezažívala nic než neúspěchy. Pitomé zelené! Až bude uznána za amyrlin, budou si připadat jako hlupačky.

„Suana ze žlutého adžah vás tři brzy pozve, abyste se s ní najedly,“ řekla Egwain. Přinejmenším to Suana nabídne, až ji k tomu Egwain postrčí. „Přijměte a najezte se někde na veřejnosti, třeba v některé zahradě Věže. Ať vás vidí, že jste rády spolu. Pokusím se přesvědčit některou z hnědých sester, aby vás příště pozvala ona. Ostatní sestry musejí vidět, že se spolu stýkají různá adžah.“

„To je docela prosté,“ řekla Mijasi. „Vyžaduje to jen velmi málo námahy, ale můžeme tím hodně získat.“

„Uvidíme,“ řekla Ferane. „Můžeš jít, Egwain.“

Nelíbilo se jí nechat se takto propustit, ale nedalo se s tím nic dělat. Nicméně ta žena dala Egwain najevo respekt tím, že ji oslovila jménem. Egwain vstala a pak – velice opatrně – kývla na Ferane hlavou. Přestože Tesan ani Mijasi nedaly najevo žádné silné emoce, obě nepatrně rozevřely oči. Teď už se ve Věži velmi dobře vědělo, že Egwain se nikdy neklaní. A Egwain ohromilo, když jí Ferane gesto oplatila a sama nepatrně sklonila hlavu.

„Kdyby ses rozhodla vybrat si bílé, Egwain al’Vere,“ řekla ta žena, „věz, že tě tady uvítáme. Na někoho tak mladého byla dnes tvá logika pozoruhodná.“

Egwain skryla úsměv. Sotva před čtyřmi dny jí Bennae Nalsad v podstatě nabídla místo mezi hnědými a Egwain stále ještě cítila překvapení nad tím, jak opatrně jí Suana doporučovala žluté. Téměř ji přiměly změnit názor – ale na vině bylo především její současné zklamání zelenými. „Děkuji ti,“ řekla. „Ale musíte si pamatovat, že amyrlin musí představovat všechna adžah. Náš rozhovor byl nicméně příjemný. Doufám, že mi v budoucnu opět dovolíte se k vám připojit.“

S těmi slovy Egwain zamířila pryč a dovolila si široce se usmát na Feranina křivonohého strážce, který hlídal uvnitř místnosti hned u dveří balkónu, Úsměv jí vydržel přesně do chvíle, kdy opustila prostory bílého adžah a našla Katerinu, jak na ni čeká v chodbě. Červená nepatřila k těm dvěma, které Egwain ráno přidělily, a ve Věži se povídalo, že teď, když její kronikářka zmizela na tajemné výpravě, se Elaida na Katerinu spoléhá čím dál víc.

Na Katerinině ostré tváři viděla úsměv. To nebylo dobré znamení. „Tady,“ řekla žena a podala jí dřevěný pohár s čirou tekutinou. Byl čas na Egwaininu odpolední dávku ločidla.

Egwain se zašklebila, ale vzala si pohár a vypila ho. Kapesníkem si otřela ústa a vyrazila chodbou.

„A kampak to jdeš?“ zeptala se Katerina.

Sebeuspokojení v jejím hlase přimělo Egwain zaváhat. Zamračeně se obrátila. „Moje příští lekce…“

„Žádné příští lekce nebudou,“ řekla Katerina. „Alespoň ne takové, které jsi doteď dostávala. Všechny souhlasí, že na novicku to s tkanivem umíš znamenitě.“

Egwain svraštila čelo. Pozvednou ji znovu na přijatou? Pochybovala, že jí Elaida poskytne víc svobody, a ve svém pokoji trávila málo času, takže víc místa nebylo důležité.

„Ne,“ řekla Katerina, líně si pohrávajíc s třásněmi šátku. „Bylo rozhodnuto, že to, co se potřebuješ naučit, je pokora. Amyrlin se doslechla o tom, jak se pošetile odmítáš uklánět sestrám. Podle jejího názoru je to poslední známka tvé vzdorovité povahy, takže se ti dostane jiného poučení.“

Egwain na okamžik pocítila strach. „Jaké poučení?“ zeptala se vyrovnaným hlasem.

„Domácí práce,“ řekla Katerina.

„Ty už dělám, stejně jako novicky.“

„Ty mi nerozumíš,“ řekla Katerina. „Odteď nebudeš dělat nic jiného než pracovat. Okamžitě se budeš hlásit v kuchyních – každé odpoledne tam budeš pracovat. Večer budeš drhnout podlahy. Ráno se ohlásíš správci a budeš pracovat v zahradách. Tak bude vypadat tvůj život, každý den tyhle tři stejné činnosti – každá pět hodin – dokud se nevzdáš své pošetilé pýchy a nenaučíš se klanět svým představeným.“

To byl konec i toho mála svobody, které Egwain měla. Z Katerininých očí zářila škodolibá radost.

„Takže to chápeš,“ řekla Katerina. „Žádné další návštěvy na pokojích sester, žádné plýtvání jejich časem, zatímco zkoušíš tkaniva, která už dávno umíš. Žádné další lenošení; místo toho budeš pracovat. Co na to říkáš?“

Egwain nedělala starosti obtížnost práce – nevadily jí práce, které denně vykonávala. Zničí ji nedostatek kontaktů se sestrami. Jak uzdraví Bílou věž? Světlo! Byla to katastrofa.

Zaťala zuby a potlačila city. Pohlédla Katerině do očí a řekla: „Dobře. Pojďme.“

Katerina zamžikala. Očividně očekávala scénu nebo alespoň boj. Na to však nebyla příhodná chvíle. Egwain se obrátila ke kuchyním a nechala prostory bílého adžah za sebou. Nesměla jim ukázat, jak účinný tento trest je.

Cestou potlačila paniku. Prostorné chodby vnitřní Věže lemovaly držáky s lampami, dlouhé a zvlněné, podobající se hadím hlavám, chrlícím oheň vzhůru ke kamennému stropu. Dokáže se s tím vypořádat. Vypořádá se s tím. Nezlomí ji.

Možná by měla pár dní pracovat a pak předstírat, že se pokořila. Měla by se uklonit, jak požaduje Elaida? Vlastně to bylo prosté. Jediné pukrle a mohla by se vrátit k důležitějším povinnostem.

Ne, pomyslela se. Ne, to by byl konec. V okamžiku, kdy se poprvé ukloním, prohraju. Kdyby se uklonila, Elaida by měla důkaz, že se Egwain dá zlomit. Poklona by začala pád do zkázy. Elaida by se brzy rozhodla, že Egwain musí Aes Sedai oslovovat řádnými tituly. Falešná amyrlin by Egwain opět poslala pracovat, neboť by věděla, že minule to zabralo. Ustoupila by Egwain i tam? Jak dlouho by trvalo, než by všechna její důvěryhodnost skončila zapomenutá, zadupaná do dlaždic věžových chodeb?

Nemohla se sklonit. Bití její chování nezměnilo; práce taky nesmí.

Tři hodiny práce v kuchyni jí náladu právě nespravily. Laras, rázná správkyně kuchyní, Egwain poslala vydrhnout jedno z ohnišť, podobné peci. Byla to špinavá práce, u níž nešlo moc přemýšlet. Ne že by měla moc možností, jak z této situace uniknout.

Egwain se posadila na paty, zvedla ruku a předloktím si otřela čelo. Zůstaly na něm šmouhy od sazí. Egwain tiše vzdychla. Ústa a nos si chránila kusem vlhké látky, který jí bránil vdechnout příliš mnoho popela. Cítila na obličeji svůj horký a dusný dech a kůži měla lepkavou potem. Kapky, které jí stékaly z tváře, byly špinavé od černých sazí; skrz látku cítila mdlý uleželý zápach popela, který byl spalován stále znovu, znovu a znovu.

Pec byla velké hranaté místo z vypálených červených cihel. Byla na obou stranách otevřená a bohatě stačila k tomu, aby se dalo vlézt dovnitř – což přesně musela Egwain udělat. Uvnitř se na povrchu komínu vytvořila tmavá usazenina, kterou bylo třeba oškrábat, aby neucpala komín nebo se neuvolňovala a nepadala do jídla. Venku v jídelně Egwain slyšela Katerinu a Lirene, jak si povídají a smějí se. Červené pravidelně nakukovaly dovnitř, aby ji zkontrolovaly, ale skutečně na ni dohlížela Laras, která drhla hrnce na druhé straně místnosti.

Egwain se na práci převlékla do pracovních šatů. Přestože kdysi bývaly bílé, novicky je opakovaně používaly při čištění ohnišť, takže se do nich zažraly saze. Na látce byly šedé skvrny, podobající se stínům.

Promnula si kříž, opět si klekla na všechny čtyři a vlezla dál do pece. Malou dřevěnou škrabkou vyrýpávala hrudky popela ze spár mezi cihlami, pak je shrábla a vyhodila do mosazných kbelíků, jejichž okraje byla pokryté šedobílým popelem. Jejím prvním úkolem bylo seškrábat všechny volné saze a naplnit jimi kbelíky. Ruce měla od práce tak černé, až se bála, že ani sebezuřivějším drhnutím je neumyje. Kolena ji bolela a představovala zvláštní protějšek k zadku, který jí stále pálil od pravidelného ranního výprasku.

Pokračovala v práci, škrabkou dřela zčernalou cihlu, matně osvětlená lucernou, kterou nechala hořet v rohu pece. Měla chuť použít jedinou sílu; červené venku by ale ucítily, jak usměrňuje, a navíc zjistila, že odpolední dávka ločidla byla neobvykle silná, takže nedokáže usměrnit ani pramínek. Vlastně bylo tak silné, až se jí z toho chtělo spát, což jí práci ještě ztěžovalo.

Tohle bude její život? Uvězněná uvnitř pece, kde oškrabuje cihly, které nikdo nevidí, zamčená před světem? Nemůže se Elaidě postavit, když na ni všichni zapomenou. Tiše zakašlala a zvuk se rozlehl vnitřkem ohniště.

Potřebovala plán. Zdálo se, že jediným východiskem bude využít sestry, které se pokoušejí vymýtit černé adžah. Ale jak se za nimi dostat? Když ji ostatní sestry neučí, nemá možnost uniknout svým červeným dozorkyním tím, že vstoupí do prostoru jiného adžah. Mohla by se nějak vytratit během práce? Kdyby zjistily, že je pryč, nejspíš by skončila ještě hůř.

Nemohla ale dopustit, aby její život ovládla tahle otrocká dřina! Poslední bitva se blíží, Drak Znovuzrozený si volně pobíhá kolem a amyrlinin stolec čistí na všech čtyřech ohniště! Zaťala zuby a zuřivě škrábala. Saze se vypalovaly tak dlouho, že na kameni vytvořily lesklou černou patinu. Nikdy se jí nepodaří dostat všechno dolů. Jen se musí ujistit, že je pec dost čistá, aby se saze neuvolňovaly.

Na hladké patině spatřila odraz stínu, který se hýbal u otvoru na druhé straně pece. Egwain okamžitě sáhla po zdroji – ale samozřejmě nic nenašla. Ne když jí ločidlo zatemňovalo mysl. Ale před pecí rozhodně někdo byl, krčil se a tiše pohyboval…

Egwain v jedné ruce sevřela škrabku a druhou se pomalu natáhl dolů, aby popadla smeták, kterým zametala popel. Pak se prudce otočila.

Laras, nakukující do pece, ztuhla. Správkyně kuchyní na sobě měla velkou bílou zástěru, rovněž pokrytou skvrnami od sazí. Její kulatá tvář už zažila nejednu zimu; vlasy jí začínaly šedivět a kolem očí měla vrásky. Jak se skláněla, tvořila se jí druhá, třetí a čtvrtá brada, a rukou s tlustými prsty svírala okraj ohniště.

Egwain se uvolnila. Proč si byla tak jistá, že se k ní někdo plíží? Byla to jen Laras, která ji přišla zkontrolovat.

Ale proč se ta žena pohybovala tak tiše? Laras pohlédla stranou a přimhouřila oči. Pak zvedla prst ke rtům. Egwain se znovu napjala. Co se to dělo?

Laras vycouvala z pece a pokynula Egwain, ať jde za ní. Správkyně kuchyní se pohybovala zlehka, mnohem tišeji, než by Egwain považovala za možné. Pomocní kuchaři a umývači nádobí rachotili někde v jiných částech kuchyní, ale žádného nebylo vidět. Egwain se vyplížila z pece, zastrčila si škrabku za opasek a vdechla čerstvý vzduch bez sazí. Zhluboka se nadechla a dostalo se jí nevrlého pohledu od Laras, následovaného dalším prstem zvednutým ke rtům.

Egwain přikývla a vydala se kuchyní za ní. Netrvalo dlouho a Egwain stála ve spižírně, provoněné vůní zrní a zrajících sýrů. Dlažba zde ustoupila odolnějším cihlám. Lara odsunula pár pytlů a pak otevřela část podlahy. Byly to padací dveře, pokryté tenkými cihlami, aby vypadaly jako součást podlahy. Odhalily malou kamennou místnost pod spižírnou, dost velkou, aby se do ní vešel člověk, ačkoli někdo vysoký by se tam dost tísnil.

„Počkáš tady do noci,“ řekla Laras tiše. „Hned teď tě odtud dostat nemůžu, ne když je ve Věži rušno jako na dvoře plným slepic, když je poblíž liška. Ale pozdě večer se vynáší smetí a já tě schovám mezi holkama, co ho odnášejí. Dělník z přístavu tě odvede k malý loďce a převeze přes řeku. Mám ve stráži nějaké přátele; budou se dívat jinam. Až se dostaneš na druhou stranu, je to na tobě. Radím ti, aby ses nevracela k těm hlupačkám, co z tebe udělaly svoji loutku. Najdi si místo, kde se schováš, než se tohle přežene, a pak se vrať a podívej, jestli tě ta, co bude velet, vezme zpátky. Podle toho, co se děje, není pravděpodobný, že to bude Elaida…“

Egwain překvapeně zamrkala.

„No tak,“ řekla zavalitá žena. „Hybaj dovnitř.“

„Já…“

„Na žvanění nemáme čas!“ prohlásila Laras, jako by to nebyla ona, kdo pořád mluví. Podle toho, jak se neustále rozhlížela a podupávala nohou, byla očividně nervózní. Ale také něco takového zjevně nedělala poprvé. Proč byla obyčejná kuchařka ve Věži tak zběhlá v plížení, proč měla při ruce plán, jak Egwain dostat z opevněného a obléhaného města? A především, proč vůbec měla v kuchyních takovou skrýš? Světlo? Jak ji udělala?

„O mě se neboj,“ řekla Laras s pohledem upřeným a Egwain. „Já se o sebe postarám. Všechny kuchyňské pomocníky budu držet dál od místa, kde pracuješ. Ty Aes Sedai tě kontrolujou jenom asi tak co půl hodiny – a protože to udělaly právě před minutkou, bude chvíli trvat, než se znovu podívají. Až to udělají, budu dělat hloupou a všechny si budou myslet, žes z kuchyní vyklouzla. Brzo tě dostaneme z města a nikdo nebude nic vědět.“

„Ano,“ řekla Egwain, která konečně našla hlas, „ale proč?“ Předpokládala, že poté, co pomohla Min a Siuan, už Laras nebude dychtit pomáhat další uprchlici.

Laras se na ni znovu podívala a v jejích očích bylo stejné odhodlání jako v očích kterékoli Aes Sedai. Egwain tuto ženu očividně podcenila. Co byla doopravdy zač?

„Nebudu se podílet na lámání něčího ducha,“ prohlásila Laras přísně. „Ty výprasky jsou ostudný! Hloupé Aes Sedai. Celé roky jsem věrně sloužila, to ano, ale teď mi řekly, že tě mám dřít tak tvrdě, jak to jen půjde, a pořád. No, já poznám, kdy holku přestaly učit a začaly se ji snažit ubít. A já to nestrpím, ne u mě v kuchyních. Světlo spal Elaidu za to, že si myslí, že může dělat něco takovýho! Popravit tě nebo z tebe udělat novicku, to je mi jedno. Ale tohle lámání je nepřijatelné!“

Žena stála s rukama v bok a ze zástěry se jí vznášely obláčky mouky. Egwain se kupodivu přistihla, že nabídku zvažuje. Siuaninu nabídku na záchranu odmítla, ale kdyby teď uprchla, vrátila by se ke vzbouřencům s tím, že se osvobodila. To bylo mnohem lepší než se nechat zachránit. Mohla by před tímhle vším uniknout, uniknout výpraskům, uniknout dřině.

Aby dělala co? Seděla venku a dívala se, jak se Věž hroutí?

„Ne,“ řekla Laras. „Tvá nabídka je velice laskavá, ale já ji nemůžu přijmout. Promiň.“

Laras se zamračila. „A teď poslouchej…“

„Laras,“ přerušila ji Egwain, „s Aes Sedai nikdo takovým tónem nemluví, ani když je to správkyně kuchyní.“

Laras zaváhala. „Holka hloupá. Ty nejsi Aes Sedai.“

„Ať to uznáváš, nebo ne, stejně nemůžu odejít. Pokud nemáš v úmyslu zkusit mě do té díry sama nacpat, svázanou a s roubíkem, abych nekřičela, a potom mě osobně doprovodit přes řeku, pak navrhuju, abys mě nechala vrátit se k práci.“

„Ale proč?“

„Protože,“ řekla Egwain a ohlédla se zpátky k ohništi, „někdo s ní musí bojovat.“

„Takhle bojovat nemůžeš,“ řekla Laras.

„Každý den je bitva,“ řekla Egwain. „Každý den, kdy se odmítnu sklonit, něco znamená. Dokonce i když to bude vědět jen Elaida a její červené, má to význam. Malý, ale větší, než co bych dokázala zvenčí. Pojď. Ještě mi zbývají dvě hodiny práce.“

Obrátila se a vyrazila zpátky k ohništi. Laras zdráhavě zavřela poklop své tajné místnosti a připojila se k ní. Teď ta žena dělala mnohem větší hluk, otírala se o pulty a její kroky byly na cihlách hlasitě slyšet. Zvláštní, jak dokázala být tak tichá, když chtěla.

Kuchyněmi se pohyboval záblesk červené látky, jako krev mrtvého králíka na sněhu. Egwain ztuhla, když si jí Katerina v šatech s karmínovou suknicí a žlutým lemováním všimla. Červená měla sevřená rty a přimhouřené oči. Všimla si, jak Egwain s Laras odcházejí?

Laras ztuhla.

„Teď už chápu, co jsem dělala špatně,“ řekla rychle Egwain správkyni kuchyní, přičemž upírala pohled na druhé ohniště, které leželo poblíž místa, kde předtím stály ve spižírně. „Děkuji, že jsi mi to ukázala. Teď už budu pečlivější.“

„To rozhodně buď,“ řekla Laras, která už se vzpamatovala z leknutí. „Jinak poznáš, co je to skutečný trest, na jako ty polovičaté výprasky, co dává správkyně novicek. A teď zpátky do práce.“

Egwain přikývla a chtěla rychle vyrazit k peci. Katerina ji zvednutou rukou zarazila. Egwainino srdce se zrádně rozbušilo.

„To není třeba,“ prohlásila Katerina. „Amyrlin požaduje, aby ji novicka dnes obsluhovala při večeři. Řekla jsem amyrlin, že jeden den práce jen těžko zlomí někoho tak hloupě paličatého, jako je tohle dítě, ale ona na tom trvá. Řekla bych, že dostaneš první příležitost prokázat svou pokoru, dítě. Radím ti, abys ji využila.“

Egwain sklopila oči k začerněným rukám a špinavým šatům.

„Běž, utíkej,“ řekla Katerina. „Umyj se a převleč. Amyrlin na tebe nebude čekat.“

Ukázalo se, že umýt se je téměř stejně těžké jako vyčistit topeniště. Saze jí zašpinily ruce podobným způsobem jako pracovní šaty. Egwain strávila téměř hodinu koupelí v kádi s vlažnou vodou a snažila se dát do pořádku. Nehty měla polámané od oškrabávání cihel a měla dojem, že pokaždé, když si opláchne vlasy, vymyje z nich celé vědro vloček sazí.

Nicméně byla za tu možnost vděčná. Zřídka měla dost času na koupel; většinou se sotva stihla rychle vydrhnout. Zatímco se v malé koupelně se šedými dlaždicemi drhla a oplachovala, uvažovala, co dál.

Odmítla příležitost k útěku. To znamenalo, že musí pracovat s Elaidou a červenými, jedinými sestrami, s nimiž se stýkala. Bude ale možné přimět je pochopit, jakých chyb se dopustily? Kéž by jim všem mohla nařídit pokání a zbavit se jich.

Ale ne. Byla amyrlin; reprezentovala všechna adžah – včetně červeného. Nemohla s nimi zacházet tak, jako Elaida zacházela s modrými. Červené se k ní chovaly nejvíc nepřátelsky, ale to jen znamenalo větší výzvu. Zdálo se, že se Silvianou se někam dostává, a nepřiznala Lirene Doirellin, že se Elaida dopustila vážných chyb?

Možná, že červené nebyly jediné, které mohla ovlivnit. Vždycky tu byla možnost, že se s jinými sestrami potká na chodbách. Kdyby ji některá oslovila, červené by Egwain dost dobře nemohly odvléct pryč. Zachovaly by jistou důstojnost, což by Elain poskytlo možnost jistého styku s jinými sestrami.

Ale jak se chovat k samotné Elaidě? Bylo moudré nechat falešnou amyrlin, ať si dál myslí, že Egwain už téměř zastrašila? Nebo nastal čas postavit se na odpor?

Když skončila s koupelí, připadala si Egwain mnohem čistší a mnohem sebejistější. Její válka nabrala vážný obrat k horšímu, ale stále může bojovat. Rychle si prohrábla mokré vlasy kartáčem, hodila na sebe nové šaty novicky – Světlo, jak bylo příjemné cítit na kůži měkkou čistou látku! – a vyšla ven, aby se připojila ke svému doprovodu.

Vydaly se s ní vzhůru do amyrlininých komnat. Egwain minula několik hloučků sester a kvůli nim se pečlivě držela zpříma. Její strážkyně ji provedly prostorem červených, kde dlaždice na podlaze změnily vzor na rudý a tmavě šedý. Tudy procházelo víc lidí, ženy v šátcích, sloužící s plamenem Tar Valonu na prsou. Žádní strážci; to Egwain vždy připadalo divné, protože v jiných částech Věže se vyskytovali tak běžně.

Po dlouhém výstupu a několika zatáčkách dorazily do Elaidiných komnat. Egwain si bezděčně uhladila suknici. Cestou se rozhodla, že musí v Elaidině přítomnosti mlčet, tak jako posledně. Víc ji podráždit by jen vedlo k dalším omezením. Egwain se nebude ponižovat, ale ani se nenechá vyprovokovat, aby ji urazila. Ať si ta ženská myslí, co chce.

Sloužící otevřela dveře a zavedla Egwain dovnitř do jídelny. Egwain ohromilo, co tam spatřila. Předpokládala, že bude obsluhovat jen samotnou Elaidu, nebo možná ještě Meidani. Egwain ani na okamžik nenapadlo, že bude jídelna plná žen. Bylo jich pět, z každého adžah kromě červeného a modrého. A každá z nich byla přísedící. Byla zde Yukiri, stejně jako Doesine, obě patřící k tajným lovcům černých adžah. Byla zde i Ferane, ačkoli se zdálo, že je překvapena Egwaininou přítomností; nevěděla předtím bílá o večeři, nebo to prostě jen nezmínila?

Rubinde ze zeleného adžah seděla vedle Ševan z hnědého, sestry, s níž se Egwain chtěla setkat. Ševan byla jednou z těch, které podporovaly vyjednávání se vzbouřenými Aes Sedai, a Egwain doufala, že ji popostrčí dál k tomu, aby pomohla sjednotit Bílou věž zevnitř.

U stolu neseděla kromě Elaidy žádná jiná červená sestra. Bylo to proto, že všechny červené přísedící pobývaly mimo Věž? Možná Elaida vzhledem ke své přítomnosti považovala skupinu v místnosti za vyváženou, protože se stále pokládala za červenou, i když by neměla.

Byl to dlouhý stůl, křišťálové poháry se třpytily a odrážely světlo z ozdobných bronzových stojacích lamp, postavených podél stěn, natřených vybledlou červenožlutou barvou. Všechny ženy měly krásné šaty v barvách svých adžah. V místnosti se vznášela vůně šťavnatého masa a v páře vařené mrkve. Ženy si povídaly. Přátelsky, ale nuceně. Napjatě. Nechtěly tady být.

Na druhé straně pokoje na Egwain kývla Doesine, téměř s úctou. To něco naznačovalo. „Jsem tady, protože jsi tvrdila, že jsou tyhle věci důležité,“ jako by to říkalo. Elaida seděla v čele stolu, oblečená v rudých šatech s dlouhými rukávy, které kolem živůtku zdobily nebroušené granáty, a na tváři měla spokojený úsměv. Sloužící pobíhali sem a tam, nalévali víno a přinášeli jídlo. Proč Elaida sezvala přísedící na večeři? Byl to pokus o zhojení ran uvnitř Bílé věže? Zmýlila se Egwain, pokud šlo o názor na ni?

„Vida, dobře,“ řekla Elaida, když si všimla Egwain. „Konečně jsi dorazila. Pojď sem, dítě.“

Egwain poslechla, vydala se přes místnost a všimly si jí i poslední přísedící. Některé se nad její přítomností tvářily zmateně, jiné zvědavě. Cestou si Egwain něco uvědomila.

Tento jediný večer by snadno mohl zhatit vše, na čem pracovala.

Když ji tady Aes Sedai uvidí podlézavě obsluhovat Elaidu, Egwain v jejich očích ztratí postavení. Elaida prohlašovala, že Egwain zastrašila – avšak Egwain dokázala, že tomu tak není. Jestliže se tady podvolí Elaidině vůli, byť trochu, budou na to hledět jako na důkaz.

Světlo tu ženskou spal! Proč pozvala tolik z žen, které se Egwain snažila ovlivnit? Byla to prostě jen shoda okolností? Egwain se připojila k falešné amyrlin v čele stolu a sloužící jí podala křišťálový džbán s jiskřivým červeným vínem. „Postaráš se, abych měla stále plný pohár,“ řekla Elaida. „Čekej tady, ale nechoď příliš blízko. Nerada bych čichala ty saze, co máš na sobě po dnešním odpoledním trestu.“

Egwain zaťala zuby. Čichala saze? Po hodinovém drhnutí? To sotva. Ze strany viděla v Elaidiných očích spokojený výraz, zatímco žena upíjela víno. Pak se Elaida obrátila k Ševan, která seděla v křesle napravo od ní. Hnědá sestra byla vyčouhlá žena se sukovitýma rukama a kostnatou tváří, jako osoba vytvořená z pokroucených klacků. Prohlížela si jejich hostitelku zamyšlenýma očima.

„Pověz mi, Ševan,“ řekla Elaida, „pořád trváš na těch pošetilých rozhovorech se vzbouřenci?“

Ševan odpověděla. „Sestry musí dostat šanci se usmířit.“

„Už svou šanci měly,“ řekla Elaida. „Upřímně řečeno, od hnědých jsem čekala víc. Chováte se zarputile, a přitom nemáte ponětí, jak to chodí ve skutečném světě. Podívej, dokonce i Meidani se mnou souhlasí, a to je šedá! Víš, jaké jsou ony.“

Ševan se odvrátila a vypadala rozčileněji než předtím. Proč je Elaida pozvala na večeři, když chtěla jen urážet je i jejich adžah? Zatímco Egwain vše sledovala, červená obrátila pozornost k Ferane a postěžovala si jí na Rubinde, přísedící za zelené adžah, která také odporovala Elaidině snaze o ukončení rozhovorů. Během hovoru zvedla pohár k Egwain a poklepala na něj. Upila sotva pár doušků.

Egwain stiskla zuby a dolila pohár. Ostatní ji už viděly pracovat – vždyť pro Ferane louskala ořechy. Tohle její pověst nezničí, ne pokud ji Elaida nepřinutí se nějak pokořit.

Ale jaký má tato večeře smysl? Nezdálo se, že by se Elaida snažila dát adžah dohromady. Pokud vůbec něco, tak ty trhliny ještě rozšiřovala tím, jak odbývala ty, jež s ní nesouhlasily. Čas od času si od Egwain nechala dolít pohár, ale nikdy v něm nebylo víc místa než pro jeden či dva doušky.

Egwain to pomalu začínala chápat. Tato večeře nebyla o práci s adžah. Byla o tom, aby Elaida přinutila přísedící udělat to, co si myslela, že by měly. A s Egwain se tam chtěla jen předvést! Všechno to bylo jen o tom, dokázat ostatním, jak mocná Elaida je – mohla vzít ženu, kterou jiní jmenovali amyrlin, obléci jí šaty novicky a každý den jí ukládat pokání.

Egwain cítila, že znovu dostává zlost. Proč Elaida pokaždé dokázala vzbouřit její emoce? Sloužící odnesli mísy s polévkou, přinesli podnosy na páře a másle vařené mrkve a ve vzduchu se vznášel náznak skořicové vůně. Egwain večeři nedostala, ale bylo jí příliš zle, než aby se starala o jídlo.

Ne, pomyslela si a obrnila se. Neukončím to předčasně jako posledně. Vydržím. Jsem silnější než Elaida. Jsem silnější než její šílenství.

Konverzace pokračovala, Elaida pronášela urážlivé poznámky vůči ostatním, někdy záměrně, někdy zjevně bezděčně. Ostatní odvedly rozhovor od vzbouřenců a stočily ho k nezvykle zatažené obloze. Nakonec Ševan zmínila zvěsti, že daleko na jihu spolupracují Seančané s Aiely.

„Zase Seančani?“ povzdechla si Elaida. „S těmi si nemusíš dělat starosti.“

„Moje zdroje říkají něco jiného, matko,“ řekla Ševan toporně. „Myslím, že musíme věnovat větší pozornost tomu, co dělají. Nechala jsem některé sestry, ať se tohoto dítěte zeptají na její zkušenosti s nimi, které byly značné. Měla bys slyšet, co dělají Aes Sedai.“

Elaida se zasmála zvonivým melodickým smíchem. „Určitě víš, že tohle dítě má sklony přehánět!“ Pohlédla na Egwain. „Šíříš lži pro toho svého kamaráda, toho blázna al’Thora? Co jsi o těch vetřelcích povídala? Pracují pro něj, ne?“

Egwain neodpověděla.

„Mluv,“ řekla Elaida a pokynula jí pohárem. „Řekni těmto ženám, že jsi vykládala lži. Přiznej se, nebo ti zase uložím pokání, holko.“

Pokání, kterého by se jí dostalo za nemluvení, by bylo lepší než snášet Elaidinu zuřivost za to, že jí odporuje. Mlčení bylo cestou k vítězství.

Avšak když se Egwain rozhlédla po dlouhém mahagonovém stole, prostřeném zářivě bílým porcelánem Mořského národa, spatřila pět párů očí, které ji pozorně sledují. Viděla jejich otázky. O samotě s nimi Egwain mluvila směle, ale bude na svých tvrzeních trvat teď, když čelí nejmocnější ženě na světě? Ženě, která má v rukou Egwainin život?

Byla Egwain amyrlin? Nebo jen holka, co ráda něco předstírá?

Světlo tě spal, Elaido, napadlo ji a zaťala zuby, neboť pochopila, že se mýlila. Mlčení k vítězství nepovede, ne před těmito ženami. Nebude se ti líbit, jak to bude pokračovat.

„Seančané pro Randa nepracují,“ řekla Egwain. „A představují pro Bílou věž vážné nebezpečí. Nešířila jsem žádné lži. Říct něco jiného by znamenalo porušit tři přísahy.“

„Ty jsi tři přísahy nesložila,“ řekla Elaida přísně a obrátila se k ní.

„Složila,“ odvětila Egwain. „Nedržela jsem hůl přísahy, ale má slova nejsou pravdivá díky holi. Pronesla jsem slova přísah v srdci a jsou mi tak dražší, neboť mě nic nenutí je dodržovat. A při přísaze, která mě váže, ti znovu říkám, že jsem snílek, a snila jsem o tom, že Seančané zaútočí na Bílou věž.“

Elaidiny oči na okamžik vzplály a sevřela vidličku, až jí zbělely klouby prstů. Egwain jí hleděla do očí a Elaida se nakonec znovu zasmála. „Vidím, že jsi paličatá jako vždycky. Musím říct Katerině, že měla pravdu. Za to svoje přehánění budeš potrestána, dítě.“

„Tyto ženy vědí, že nelžu,“ řekla Egwain klidně. „A pokaždé, když trváš na tom, že ano, se v jejich očích snižuješ. Dokonce i když nevěříš mému snu, musíš připustit, že Seančané představují hrozbu. Nasazují obojky ženám, které mohou usměrňovat, a pomocí nějakého zvráceného ter’angrialu je používají jako zbraň. Cítila jsem ten obojek na krku. Pořád ho čas od času cítím. Ve snech. V nočních můrách.“

V místnosti zavládlo ticho.

„Ty jsi pošetilé dítě,“ řekla Elaida v očividné snaze předstírat, že Egwain není hrozba. Měla se otočit a podívat se ostatním do očí. Kdyby to udělala, spatřila by pravdu. „Nu, přinutilas mě k tomu. Poklekneš přede mnou, dítě, a budeš prosit o odpuštění. Hned teď. Jinak tě nechám zavřít o samotě. Tohle chceš? Ale nemysli si, že výprasky přestanou. Stále budeš činit každodenní pokání, jenom tě po každém hodí do cely. A teď na kolena a pros o odpuštění.“

Přísedící se na sebe dívaly. Už se nedalo couvnout. Egwain si přála, aby k tomu nedošlo. Ale došlo a Elaida chtěla boj.

Bylo na čase jí ho dopřát. „A když se před tebou neskloním?“ zeptala se Egwain a pohlédla té ženské do očí. „Co pak?“

„Ty poklekneš, ať tak či onak,“ zavrčela Elaida a uchopila zdroj.

„Použiješ na mě sílu?“ zeptala se Egwain klidně. „Musíš se uchýlit k tomuhle? Copak bez usměrňování nemáš žádnou autoritu?“

Elaida zaváhala. „Mám právo potrestat toho, kdo mi neprokazuje náležitou úctu.“

„Takže mě přinutíš poslechnout,“ řekla Egwain. „Tak tohle uděláš se všemi ve Věži, Elaido? Adžah se ti postaví, a je rozpuštěno. Někdo se ti znelíbí, a ty se pokusíš zničit její právo být Aes Sedai. Až tohle skončí, podrobíš si všechny sestry.“

„Nesmysl!“

„Vážně?“ zeptala se Egwain. „A řeklas jim o svém nápadu na novou přísahu? Přísahu, kterou na hůl přísahy složí všechny sestry, přísahu poslouchat amyrlin a podporovat ji?“

„Já…“

„Popři to,“ řekla Egwain. „Popři, že jsi to prohlásila. Dovolí ti to přísahy?“

Elaida ztuhla. Kdyby byla černá, mohla by to popřít, hůl nehůl. Ale Meidani mohla každopádně Egwainino tvrzení dosvědčit.

„Byly to jen takové řeči,“ řekla Elaida. „Jenom úvahy, myšlenky pronášené nahlas.“

„V úvahách je často pravda,“ řekla Egwain. „Zavřela jsi samotného Draka Znovuzrozeného do truhly; právě jsi mi před všemi těmito svědky hrozila tímtéž. Lidé ho nazývají tyranem, ale to ty jsi ta, kdo ničí naše zákony a vládne pomocí strachu.“

Elaida vytřeštila oči a bylo vidět její hněv. Vypadala… ohromeně. Jako by nedokázala pochopit, jak se od trestání vzpurné novicky dostala k debatě se sobě rovnou. Egwain viděla, že žena začíná splétat vlákno vzduchu. Tohle bylo nutno zarazit. Roubík ze vzduchu by diskusi ukončil.

„Jen do toho,“ řekla Egwain klidně. „Použij sílu, abys mě umlčela. Neměla bys bý jako amyrlin schopná protivníka k poslušnosti přemluvit, místo aby ses uchýlila k násilí?“

Koutkem oka Egwain zahlédla, jak drobná Yukiri ze šedého adžah při této poznámce přikyvuje.

Elaidiny oči hněvivě vzplály a pustila vlákno vzduchu. „Nemusím se tady dohadovat s obyčejnou novickou,“ odsekla Elaida. „Amyrlin se neospravedlňuje před někým, jako jsi ty.“

„‚Amyrlin chápe nejsložitější učení a debaty,‘“ citovala zpaměti Egwain. „‚Přesto je nakonec služebníkem všech, dokonce i nejposlednějších nádeníků.‘“ Tato slova patřila Balladare Arandaille, první amyrlin pozvednuté z hnědého adžah. Napsala je v posledních spisech, než zemřela; spisy vysvětlovaly její vládu a to, co udělala během Kavarthenských válek. Arandaille cítila, že jakmile je krize zažehnána, je morální povinností amyrlin vysvětlit prostým lidem své chování.

Ševan, sedící vedle Elaidy, uznale přikývla. Ten citát byl poněkud nejasný; Egwain žehnala Siuaniným nenápadným lekcím z moudrosti předchozích amyrlin. Mnohé z toho, co říkala, pocházelo z utajených dějin, ale mnoho skvostů také pocházelo od žen jako Balladare.

„Co to meleš za nesmysly?“ obořila se na ni Elaida.

„Cos měla v úmyslu s Randem al’Thorem udělat, až ho zajmeš?“ zeptala se Egwain a Elaidiny poznámky si nevšímala.

„Já nemusím…“

„Neodpovídáš mně,“ řekla Egwain a kývla k ženám kolem stolu, „ale jim. Vysvětlilas jim to, Elaido? Jaké byly tvé plány? Nebo se té otázce vyhneš stejně jako ostatním, které jsem položila?“

Elaida začala rudnout, ale s určitým úsilím se uklidnila. „Držela bych ho v bezpečí a odstíněného tady ve Věži, dokud by nenastal čas Poslední bity. To by mu zabránilo působit utrpení a chaos, jak to v mnoha zemích udělal. Stálo to za riziko, že se rozzuří.“

„‚Jako pluh obrací hlínu, tak on obrátí životy lidí, a vše, co bylo, pohltí oheň jeho očí,‘“ řekla Egwain. „‚Válečné polnice budou znít při jeho krocích, krkavci se budou krmit při jeho slovech a on ponese korunu z mečů.‘“

Elaida se zaraženě zamračila.

„Karaethonský cyklus, Elaido,“ řekla Egwain. „Když jsi Randa nechala zavřít, aby byl držen v ‚bezpečí‘, získal už Illian? Nosil už to, co pojmenoval korunou z mečů?“

„No, ne.“

„A jak jsi čekala, že naplní proroctví, když bude ukrytý v Bílé věži?“ zeptala se Egwain. „Jak měl způsobit válku, jak říkají proroctví? Jak rozbít státy a připoutat je k sobě? Jak by mohl ‚pobít svůj lid mečem míru‘ nebo ‚spoutat devět měsíců, aby mu sloužily‘, kdyby byl někde zamčený? Hovoří proroctví o tom, že bude ‚zbavený pout‘? Nemluví proroctví o ‚chaosu jeho činů‘? Jak se může něco dít, když bude v řetězech?“

„Já…“

„Tvá logika je ohromující, Elaido,“ řekla Egwain chladně. Při těch slovech se Ferane zlomyslně usmála; nejspíš opět přemýšlela o tom, že by se Egwain hodila do bílého adžah.

„Pche,“ řekla Elaida, „tvoje otázky jsou nesmyslné. Proroctví se musela vyplnit. Jiná možnost nebyla.“

„Takže říkáš, že tvůj pokus ho spoutat byl předem určený k neúspěchu.“

„Ne, to vůbec ne,“ řekla Elaida, která už zase zrudla. „S tímhle bychom si neměly lámat hlavu – rozhodnutí není na tobě. Ne, měly bychom mluvit o těch tvých vzbouřenkyních a o tom, co Bílé věži udělaly ony!“

Dobrá změna rozhovoru a pokus zahnat Egwain do defensivy. Elaida nebyla úplně neschopná. Jenom arogantní.

„Já vidím, že ony se snaží zhojit rány, které mezi sebou máme,“ řekla Egwain. „Nemůžeme změnit, co se stalo. Nemůžeme změnit, co jsi provedla Siuan, dokonce i když moje společnice objevily způsob, jak její utišení vyléčit. Můžeme jen jít vpřed a ze všech sil se snažit zahladit jizvy. Co děláš, Elaido? Odmítáš jednání, pokoušíš se přinutit přísedící, aby se stáhly? Urážíš adžah, která nejsou tvá vlastní?“

Doesine ze žlutého adžah tiše zamumlala na souhlas. To upoutalo Elaidiny oči a na okamžik zmlkla, jako by si uvědomila, že ztratila kontrolu nad debatou. „A dost.“

„Zbabělče,“ řekla Egwain.

Elaidiny oči vzplály. „Jak se opovažuješ!“

„Opovažuju se říkat pravdu, Elaido,“ odpověděla Egwain tiše. „Jsi zbabělec a tyran. Nazvala bych tě i temnou družkou, ale myslím, že Temný by se nejspíš příliš styděl, kdyby ho s tebou spojovali.“

Elaida zavřeštěla, utkala záblesk síly a srazila jím Egwain zády na zeď, až jí z ruky vylétl džbán s vínem. Ten se roztříštil na dřevěné podlaze, krvavá tekutina se z něj rozlétla a pokropila stůl a polovinu hostů a ušpinila bílý ubrus rudými šmouhami.

„Ty mi říkáš temná družka?“ ječela Elaida. „To ty jsi temná družka. Ty a ti tvoji rebelové venku, kteří se mě snaží odvrátit od toho, co se musí udělat.“

Poryv setkaného vzduchu Egwain opět přirazil na zeď a ona se zhroutila na podlahu na střepy rozbitého džbánu, které jí pořezaly paže. Tucet prutů ji mrskalo a rvalo jí šaty. Z paží jí prýštila krev, a jak ji Elaida tloukla, krev se rozprskávala kolem a špinila stěnu.

„Elaido, přestaň!“ řekla Rubinde a se zašustěním zelených šatů vstala. „Zešílelas?“

Těžce oddechující Elaida se k ní obrátila. „Nepokoušej mě, zelená!“

Pruty Egwain dál mrskaly. Snášela to mlčky. Namáhavě se postavila. Cítila, jak jí už natékají paže i tvář. Stále však na Elaidu upírala klidný pohled.

„Elaido!“ zaječela Ferane, vstávajíc. „Porušuješ věžový zákon! Nemůžeš používat sílu k trestání novicky!“

„Já jsem věžový zákon!“ běsnila Elaida. Ukázala na sestry. „Vysmíváte se mi. Vím že ano. Za mými zády. Když mě vidíte, tváříte se uctivě, ale já vím, co říkáte, co si šeptáte. Vy nevděční blázni! Po tom, co jsem pro vás udělala! Myslíte si, že vás budu snášet věčně? Vemte si tuhle jako příklad!“

Obrátila se, ukázala na Egwain a pak ohromeně klopýtla a ustoupila, když zjistila, že ji Egwain klidně sleduje. Elaida tiše zalapala po dechu a zvedla si ruku k hrudi, zatímco pruty dál dopadaly. Všechny viděly tkaniva a všechny viděly, že Egwain neječí, přestože nemá v ústech roubík ze vzduchu. Z paží jí kapala krev, a přesto nenacházela důvod proč křičet. Místo toho v duchu žehnala aielským moudrým za jejich moudrost.

„A čeho,“ zeptala se Egwain klidně, „mám být příkladem, Elaido?“

Bití pokračovala. Světlo, jak to bolelo! V koutcích Egwaininých očí se objevily slzy, ale už se předtím cítila hůř. Mnohem hůř. Cítila se tak pokaždé, když pomyslela na to, co ta ženská dělá Věži, kterou Egwain milovala. Její skutečná bolest nepocházela z ran, ale z toho, jak se Elaida před přísedícími chová.

„Při Světle,“ zašeptala Rubinde.

„Kéž bych tady nebyla třeba, Elaido,“ řekla Egwain tiše. „Kéž by v tobě měla Věž velkolepou amyrlin. Kéž bych mohla ustoupit a přijmout tvou vládu. Kéž by sis to zasloužila. Ochotně bych přijala popravu, kdyby to znamenalo nechat zde schopnou amyrlin. Bílá věž je důležitější než já. Můžeš říct totéž?“

„Chceš popravu!“ zařvala Elaida, která zase našla hlas. „No, tak tu mít nebudeš! Smrt je pro tebe příliš dobrá, temná družko! Budu se dívat, jak tě bijí – všichni se budou dívat – dokud s tebou nebudu hotová. Teprve pak umřeš!“ Obrátila se k sloužícím, kteří na ni s otevřenou pusou zírali z opačné strany pokoje. „Pošlete pro vojáky! Chci, aby tuhle hodili do nejhlubší kobky, kterou ve Věži máme! Ať se po celém městě rozhlásí, že Egwain al’Vere je temná družka, která odmítla milost amyrlin!“

Sloužící se rozběhli splnit její požadavky. Rákosky stále dopadaly, ale Egwain byla čím dál tím otupělejší. V návalu mdloby zavřela oči – z levé paže, kde měla nejhlubší ránu, ztratila příliš mnoho krve.

Situace se vyhrotila, jak se obávala. Její osud se završil.

Nebála se však o svůj život. Místo toho se bála o Bílou věž. Jak se opírala o zeď a myšlenky se jí zamlžovaly, přemohl ji zármutek.

Ať tak či onak, její boj zevnitř Věže byl u konce.

KAPITOLA 17 - Otázky kontroly

KAPITOLA 17

OTÁZKY KONTROLY

„Měla bys být opatrnější,“ řekla Sarene zevnitř místnosti. „Máme velký vliv na amyrlinin stolec. Když budeš nápomocná, mohly bychom ji přesvědčit, ať zmírní tvé tresty.“

Kadsuane, která naslouchala z chodby před výslechovou místností, usazená v pohodlném křesle z klád, zřetelně zaslechla Semirhagino pohrdavé odfrknutí. Kadsuane popíjela z šálku teplého čaje. Chodba byla prostá, dřevěná s dlouhým kaštanově hnědým a bílým kobercem a hranolovitými lampami na stěnách, vydávajícími mihotavé světlo.

V chodbě s ní bylo několik dalších žen – Daigian, Erian, Elza – které byly na řadě s udržováním Semirhagina štítu. S výjimkou Kadsuane se všechny Aes Sedai v táboře střídaly. Bylo příliš nebezpečné snažit se tuto povinnost vnutit pouze níže postaveným Aes Sedai, kvůli obavám z únavy. Štít musel zůstávat silný. Jen Světlo vědělo, co by se stalo, kdyby se Semirhage vysvobodila.

Kadsuane usrkávala čaj otočená zády ke stěně. Al’Thor trval na tom, že příležitost vyslechnout Semirhage dostanou také „jeho“ Aes Sedai, a nejen ty, které vybrala Kadsuane. Nebyla si jistá, zda to je nějaký pokus prosazovat autoritu, nebo zda si skutečně upřímně myslí, že by mohly uspět tam, kde ona – až dosud – selhávala.

Každopádně to byl důvod, proč dnes vedla výslech Sarene. Tarabonská bílá byla přemýšlivá a naprosto si neuvědomovala, že je jednou z nejkrásnějších žen, které za celé roky získaly šátek. Její nenucenost nebyla nečekaná, neboť patřila k bílému adžah, jehož členky často uměly být stejně nevšímavé jako hnědé. Sarene také netušila, že Kadsuane venku pomocí tkaniva ze vzduchu a ohně poslouchá. Byl to jednoduchý trik, který se často naučily novicky. Když ho Kadsuane spojila s tím nově objeveným způsobem, jak obracet něčí tkanivo, mohla poslouchat, aniž by někdo uvnitř zjistil, že je tady.

Aes Sedai, které stály venku, pochopitelně viděly, co dělá, ale žádná nic neřekla. Dokonce i když dvě z nich – Elza a Erian – patřily k tomu hloučku hlupaček, které přísahaly věrnost al’Thorovic klukovi, kolem ní jen zlehka našlapovaly; věděly, co si o nich myslí. Pitomé ženské. Občas jí připadalo, jako kdyby půlka jejích spojenců byla rozhodnutá ji její práci jenom ztěžovat.

Uvnitř pokračovala Sarene s výslechem. Většina Aes Sedai v sídle už se o výslech pokusila. Hnědé, zelené, bílé i žluté – žádná neuspěla. Samotná Kadsuane ještě čekala, až Zaprodankyni sama položí otázky. Ostatní Aes Sedai na ni hleděly jako na téměř bájnou postavu, kteroužto pověst přiživovala. Zůstávala mimo Bílou věž po celá desetiletí, aby se ujistila, že ji mnohé budou považovat za mrtvou. Když se objevila, způsobilo to rozruch. Vyrážela pronásledovat falešné Draky, protože to bylo nezbytné i protože každý muž, kterého polapila, posiloval její pověst mezi ostatními Aes Sedai.

Všechna její práce směřovala k těmto posledním dnům. Světlo ji oslep, jestli tomu al’Thorovic klukovi dovolí to teď všechno zničit!

Zakryla zamračení tím, že se napila čaje. Pomalu ztrácela kontrolu, kousek po kousku. Kdysi by něco tak dramatického jako třenice v Bílé věži okamžitě přitáhlo její pozornost. Na tom problému však nemohla začít pracovat. Rozvolňovalo se samotné stvoření a jediný způsob, jak s tím mohla bojovat, byl věnovat veškeré úsilí al’Thorovi.

A on odolával všem jejím pokusům mu pomoci. Krok za krokem se z něj stával muž s vnitřnostmi jako z kamene, chladný a neschopný se přizpůsobit. Socha bez citů nemohla Temnému čelit.

Zatracený kluk! A teď tu byla Semirhage, která jí neustále vzdorovala. Kadsuane měla sto chutí vrazit dovnitř a té ženě se postavit, ale Merise kladla přesně stejné otázky, jaké by kladla i Kadsuane, a neuspěla. Jak dlouho by Kadsuanina pověst zůstala nedotčená, kdyby se ukázala být stejně bezmocná jako ostatní?

Sarene opět začala mluvit.

„K Aes Sedai by ses neměla takhle chovat,“ řekla Sarene klidným hlasem.

„Aes Sedai?“ zeptala se s uchechtnutím Semirhage. „Nezahanbuje tě používat ten termín, když mluvíš o vás? Jako když si štěně říká vlk!“

„Přiznávám, že možná nevíme všechno, ale…“

„Nevíte nic,“ odvětila Semirhage. „Jste děti, co si hrají s hračkami svých rodičů.“

Kadsuane poklepala ukazováčkem o bok šálku. Opět ji ohromilo, jak jsou si se Semirhage podobné – a opět se jí z toho sevřely vnitřnosti.

Koutkem oka zahlédla štíhlou služebnou, jak stoupá po schodech s podnosem s fazolemi a dušenými ředkvičkami, které měla mít Semirhage k obědu. To už je tolik hodin? Sarene Zaprodankyni vyslýchala tři hodiny a celou dobu mluvila hezky v kruzích. Služka se přiblížila a Kadsuane jí pokynula, ať vstoupí.

Vzápětí tác dopadl s řinčením na podlahu. Kadsuane se vymrštila na nohy, uchopila saidar a téměř vběhla do pokoje. Hlas zajatkyně ji přiměl se zastavit.

„Tohle jíst nebudu,“ řekla Zaprodankyně, která se jako vždy dokonale ovládala. „Už mě ty vaše splašky unavují. Donesete mi něco přiměřeného.“

„A pokud ano,“ ozvala se Sarene, očividně se chytající jakékoli příležitosti, „odpovíš na naše otázky?“

„Možná,“ odpověděla Semirhage. „Uvidíme, jestli budu mít náladu.“

Bylo ticho. Kadsuane pohlédla na ostatní ženy v chodbě, které všechny při té ráně vyskočily na nohy, ačkoli hlasy neslyšely. Pokynula jim, ať se posadí.

„Běž a přines jí něco jiného,“ řekla Sarene uvnitř místnosti služebné. „A pošli někoho, ať to tu vytře.“ Dveře se otevřely a pak rychle zavřely, jak služka chvátala pryč.

Sarene pokračovala. „Příští otázka rozhodne, jestli to jídlo opravdu dostaneš, nebo ne.“ Navzdory rozhodnému hlasu Kadsuane slyšela v Sareniných slovech spěch. Nečekaný pád tácu s jídlem ji polekal. Všechny byly kolem Zaprodankyně tak nervózní. Nechovaly se podřízeně, ale jednaly s ní s určitým respektem. Jak by mohly jinak? Byla legenda. Nikdo se neocitl v přítomnosti takového stvoření – jednoho z nejzlověstnějších, jaké kdy žilo – aniž by necítil alespoň trochu bázně.

Trochu bázně…

„Je to naše chyba,“ zašeptala Kadsuane. Zamrkala, pak se obrátila a otevřela dveře do místnosti.

Semirhage stála uprostřed malého pokoje. Znovu byla svázaná vzduchem, když tkanivo bylo pravděpodobně spleteno v okamžiku, kdy upustila tác. Mosazný podnos ležel odhozený a šťáva z fazolí se vsakovala do letité dřevěné podlahy. V místnosti nebyla okna; bývalo to skladiště, proměněné v „celu“, v níž měla být Zaprodankyně zadržována. Sarene – s tmavými vlasy spletenými do copů, ozdobených korálky, a výrazem překvapení v nádherné tváři nad tím nenadálým vniknutím – seděla v křesle před Semirhage. Její strážce Vitalien, muž se širokými rameny a popelavým obličejem, stál v rohu.

Semirhage neměla spoutanou hlavu a očima zalétla ke Kadsuane.

Kadsuane se do toho zapojila; nyní se té ženě musela postavit. Naštěstí to, co plánovala, nevyžadovalo vybrané chování. Všechno se to vracelo k jediné otázce. Jak by Kadsuane zlomila sama sebe? Teď, když ji to napadlo, bylo řešení prosté.

„Vida,“ řekla Kadsuane vážně. „Vidím, že to dítě odmítlo jídlo. Sarene, uvolni tkanivo.“

Semirhage zvedla obočí a otevřela pusu, aby pronesla něco posměšného, ale jakmile Sarene uvolnila tkanivo vzduchu, Kadsuane popadla Semirhage za vlasy a – nenuceným mávnutím chodidla – podrazila ženě nohy a pustila ji na podlahu.

Možná mohla použít sílu, ale připadalo jí správné použít ruce. Připravila si několik tkaniv, třebaže je pravděpodobně nebude potřebovat. Semirhage, ač vysoká, měla štíhlou postavu a Kadsuane byla vždy spíše statná než štíhlá. Navíc zajatkyně vypadala naprosto ohromená tím, jak se s ní zachází.

Kadsuane si jedním kolenem klekla ženě na záda a přistrčila jí obličej k rozlitému jídlu. „Jez,“ řekla. „Nemám ráda, když se plýtvá jídlem, dítě, zvláště v těchhle dobách.“

Semirhage zaprskala několik slov, které Kadsuane pokládala za kletby, přestože žádné z nich nepoznala. Jejich význam se nejspíš ztratil v čase. Nadávky brzy ustaly a Semirhage znehybněla. Nebránila se. Kadsuane by to také neudělala; to by jen ublížilo její pověsti. Moc Semirhage jakožto zajatkyně pramenila ze strachu a respektu, které k ní Aes Sedai cítily. Kadsuane to musela změnit.

„Tvoje křeslo, prosím,“ požádala Sarene.

Bílá, která vypadala ohromeně, vstala. Vyzkoušely všechny druhy mučení, které vyhovovaly al’Thorovým podmínkám, ale ze všech byla vidět úcta. Zacházely se Semirhage jako s nebezpečnou silou a důstojným protivníkem. To jen posílilo její sebevědomí.

„Budeš jíst?“ zeptala se Kadsuane.

„Zabiju tě,“ řekla Semirhage klidně. „Jako první, dřív než všechny ostatní. Přinutím je poslouchat tvůj vřískot.“

„Aha,“ odvětila Kadsuane. „Sarene, běž říct těm třem sestrám venku, ať jdou dovnitř.“ Kadsuane se odmlčela. „Taky jsem na druhé straně chodby viděla nějaké služky uklízet pokoje. Ty mi taky zavolej.“

Sarene přikývla a vyběhla z pokoje. Kadsuane se usadila v křesle, spředla vlákna vzduchu a zvedla Semirhage na nohy. Elza a Erian velice zvědavě nahlédly do místnosti. Pak vstoupily a Sarene vzápětí za nimi. O chvilku později vešla Daigian s pěti sloužícími: třemi domanskými ženami v zástěrách, vytáhlým mužem, jenž měl hnědé prsty od natírání dřeva, a jedním klukem. Výborně.

Když vstoupili, Kadsuane použila prameny vzduchu, aby si Semirhage přehnula přes kolena. A pak začala Zaprodankyni uštědřovat výprask.

Semirhage nejprve odolávala. Pak začala nadávat. Pak začala chrlit výhrůžky. Kadsuane pokračovala a začínala ji bolet ruka. Semirhaginy výhrůžky se změnily na vzteklé a bolestivé vytí. Uprostřed se vrátila služka s jídlem a Semirhage ještě víc zahanbila. Aes Sedai to sledovaly s pokleslými bradami.

„A teď,“ řekla Kadsuane po chvíli a přerušila tak jedno ze zajatčiných zakvílení. „Budeš jíst?“

„Najdu si každého, koho jsi kdy milovala,“ řekla Zaprodankyně se slzami v očích. „Nakrmím je jimi navzájem, zatímco ty se budeš dívat. Já…!“

Kadsuane zamlaskala a začala nanovo. Hlouček v místnosti to sledoval s užaslým tichem. Semirhage začala brečet – ne bolestí, ale ponížením. To byl klíč. Semirhage nebylo možno porazit bolestí nebo přesvědčováním – ale zničit její obraz, to bude v její mysli mnohem strašlivější než jakýkoli jiný trest. Stejně jako by to bylo pro Kadsuane.

Po dalších pár minutách Kadsuane přestala a uvolnila tkanivo, které Semirhage drželo znehybněnou. „Budeš jíst?“ zeptala se.

„Já…“

Kadsuane zvedla ruku a Semirhage jí prakticky seskočila z klína, lezla po podlaze a jedla fazole.

„Je to člověk,“ řekla Kadsuane s pohledem upřeným na ostatní. „Jenom člověk, jako každý z nás. Má tajemství, ale každý malý kluk může mít tajemství, které nechce nikomu říct. Pamatujte si to.“

Kadsuane vstala a vyrazila ke dveřím. Vedle Sarene, která fascinovaně sledovala, jak Zaprodankyně pojídá fazole z podlahy, se zarazila. „Možná s sebou budeš chtít začít nosit kartáč na vlasy,“ dodala Kadsuane. „Docela z toho bolí ruce.“

Sarene se usmála. „Ano, Kadsuane Sedai.“

A teď, pomyslela si Kadsuane, když vycházela z místnosti, co udělat s al’Thorem?

* * *

„Můj pane,“ řekl Grady a promnul si ošlehanou tvář. „Myslím, že to nechápeš.“

„Tak mi to vysvětli,“ řekl Perrin. Stál na úbočí kopce a hleděl dolů na obrovské shromáždění uprchlíků a vojáků. Všude se zvedaly neladící stany nejrůznějších podob – hnědé aielské s jedinou špicí; barevné velké cairhienské; běžně používané stany se dvěma vrcholky – jak se lidé připravovali na noc.

Jak doufal, Šaido Aielové je nepronásledovali. Nechali Perrinovu armádu se stáhnout, ačkoli jeho zvědové hlásili, že se nyní přiblížili, aby prozkoumali město. Každopádně to znamenalo, že má Perrin čas. Čas odpočívat, čas odbelhat se pryč, čas – jak doufal – použít průchody, aby odsud dostal většinu uprchlíků.

Světlo, byla to ale velká skupina. Tisíce a tisíce lidí… a zkoordinovat je a řídit je bylo jako noční můra. Několik posledních dní se nezabýval ničím jiným než nekonečným proudem stížností, námitek, rozsudků a papírování. Odkud Balwer pořád bral tolik papírů? Zdálo se, že to mnohé z lidí, kteří přišli s Perrinem, uspokojuje. Rozsudky a rozhodování sporů jim připadaly o tolik úřednější, když byly na papíře. Balwer tvrdil, že Perrin bude potřebovat pečeť.

Práce ho rozptylovala, což bylo dobře. Perrin však věděl, že své problémy nemůže odkládat příliš dlouho. Rand ho přitahoval na sever. Perrin musel táhnout do Poslední bitvy. Na ničem jiném nezáleželo.

A přesto mu při pátrání po Faile právě toto zaměření na jediný cíl, kdy si nevšímal ničeho jiného, působilo velké problémy. Nějak musel najít rovnováhu. Musel se rozhodnout, jestli chce tyto lidi vést. Musel se usmířit s vlkem ve svém nitru, s tou šelmou, která běsnila, když šel do bitvy.

Ale než toto všechno udělá, musel dostat uprchlíky domů. To se ukazovalo jako problém. „Už jsi měl čas odpočívat, Grady,“ řekl Perrin.

„Únava je jen část toho, můj pane,“ řekl Grady. „I když, po pravdě, pořád mám pocit, že bych prospal celej tejden.“

Vypadal unaveně. Byl to statný muž s tváří a povahou sedláka. Perrin by tomuto muži věřil, že splní svou povinnost, víc než většině urozených pánů, co znal. Ale i na Gradyho bylo možné tlačit jen do určité míry. Co to s mužem dělalo, když musel tak moc usměrňovat? Grady měl pytle pod očima a navzdory opálení bledou tvář. Přestože byl ještě mladý, začínal šedivět.

Světlo, využíval jsem ho tvrdě, napadlo Perrina. Jeho a Nealda. Začínal chápat, že je to další výsledek jeho zarputilosti. To, co provedl Aramovi, jak dovolil lidem kolem sebe zůstat bez vůdce… Musím to napravit. Musím najít způsob, jak se s tím vším vypořádat.

Když to neudělá, možná se k Poslední bitvě vůbec nedostane.

„Jde o tohle, můj pane.“ Grady si znovu promnul bradu, prohlížeje si tábor. Různé skupiny – Mayenerové, Alliandřina garda, muži z Dvouříčí, Aielové, uprchlíci z různých měst – tábořily odděleně ve vlastních kruzích. „Máme asi sto tisíc lidí, který potřebujeme dostat domů. Teda ty, kteří půjdou. Spousta jich říká, že se cítí bezpečněji tady s tebou.“

„S tím můžou dát pokoj,“ prohlásil Perrin. „Patří k rodinám.“

„A ti, co mají rodiny na území Seančanů?“ Grady pokrčil rameny. „Než dorazili nájezdníci, spousta z těchhle lidí by se s radostí vrátila. Ale teď… No, pořád mluví a tom, že zůstanou tam, kde je jídlo a ochrana.“

„I tak můžeme poslat ty, kteří chtějí jít,“ řekl Perrin. „Bez nich se nám bude cestovat lépe.“

Grady zavrtěl hlavou. „O to jde, můj pane. Tvůj muž Balwer nám to spočítal. Dokážu udělat dost velký průchod, aby jím prošli dva lidé najednou. Pokud počítáš, že jim bude trvat vteřinu, než projdou skrz… No, poslat je všechny by trvalo hodiny a hodiny. Přesné číslo nevím, ale on tvrdil, že by to byly celé dny práce. A říkal, že jeho odhady jsou nejspíš příliš optimistické. Můj pane, jsem tak unavený, že bránu udržím otevřenou sotva hodinu.“

Perrin zaťal zuby. Bude si muset ta čísla od Balwera vyžádat, ale měl skličující pocit, že Balwer bude mít pravdu.

„Tak budeme pokračovat v pochodu,“ řekl Perrin. „Na sever. Každý den s Nealdem otevřete průchody a část lidí vrátíme domů. Ale neunavujte se.“

Grady přikývl, oči prázdné vyčerpáním. Možná by bylo nejlepší pár dní počkat, než s tím vším začnou. Perrin zasvěceného kývnutím propustil a Grady seběhl zpátky do tábora. Perrin zůstal na svahu, odkud si prohlížel různé části ležení, kde se lidé připravovali k večeři. Vozy stály uprostřed tábora, naložené jídlem, které – jak se obával – jim dojde dřív, než dorazí do Andoru. Nebo by měl vyrazit do Cairhienu? Tam viděl Randa naposledy, přestože jeho vidění ukazovala, že Rand není ani v jedné z těchto zemí. Pochyboval, že by ho andorská královna přivítala s otevřenou náručí, po těch řečech, které kolují o něm a o tom zatraceném praporu s rudým orlem.

Pro tuto chvíli se Perrin přestal problémem zabývat. Vypadalo to, že se tábor zabydluje. Každý kruh stanů poslal své zástupce do ústřední zásobárny, aby si tam vyžádali večerní příděly. Každá skupina měla na starosti vlastní jídlo; Perrin jen dohlížel na rozdílení surovin. Rozeznával zásobovacího důstojníka – Cairhieňana jménem Bavin Rockshaw – jak stojí na jednom z vozů a postupně jedná s jednotlivými zástupci.

Spokojený s inspekcí sešel Perrin dolů do ležení a cestou k vlastním stanům, které stály u dvouříčských, prošel cairhienskou částí tábora.

Už své vylepšené smysly považoval za samozřejmost. Objevily se společně se zežloutnutím očí. Zdálo se, že těch už si většina lidí kolem něj nevšímá, ale když potkal někoho nového, silně si uvědomoval rozdíl. Například mnozí z cairhienských uprchlíků přestávali stavět stany. Sledovali ho, když procházel kolem, a šeptali: „Zlatooký.“

Neměl to jméno moc rád. Jméno jeho rodiny bylo Aybara a on ho nosil s hrdostí. Byl jeden z mála, kdo jej mohli předat dál. Trolloci se o to postarali.

Zalétl pohledem k nedalekému hloučku uprchlíků a ti se rychle vrátili zpátky k zatloukání stanových kolíků. Zatímco pracovali, Perrin minul dvojici mužů z Dvouříčí – Toda al’Caara a Joriho Congara. Zahlédli ho a pozdravili pěstí zvednutou k srdci. Oni Perrina Zlatookého nepovažovali za osobu, které je nutno se bát, ale za někoho, koho respektují, i když si pořád šeptali o noci, kterou strávil v Berelainině stanu. Perrin si přál, aby stínu této události dokázal uniknout. Muži byli stále ještě nadšení a nabuzení z vítězství nad Šaidy, ale nebylo to tak dávno, co Perrin cítil, že mezi nimi není vítán.

Nicméně se zdálo, že oba na okamžik odložili nelibost. Místo toho mu zasalutovali. Zapomněli, že s nimi Perrin vyrůstal? Co ty časy, kdy se Jori Perrinovi posmíval kvůli nepříliš hbitému jazyku nebo kdy se stavoval v kovárně, aby se chvástal tím, které dívce se mu podařilo ukrást hubičku?

Perrin jim kývnutí prostě oplatil. Nemělo smysl hrabat se v minulosti, ne když jejich věrnost vůči „Perrinovi Zlatookému“ pomohla zachránit Faile. Nicméně když odcházel, díky až příliš ostrému sluchu zaslechl, jak klábosí o nedávné bitvě a své úloze v ní. Jeden z nich stále páchl krví; nevyčistil si boty. Pravděpodobně si krvavého bláta ani nevšiml.

Občas Perrin uvažoval, zda jsou jeho smysly opravdu lepší než jiných. Dával si tu práci a všímal si věcí, které ostatní přehlíželi. Jak si mohli nevšimnout toho pachu krve? Nebo svěžího horského vzduchu na severu? Voněl domovem, přestože se nacházeli mnoho líg od Dvouříčí. Kdyby jiní lidé chvíli postáli, zavřeli oči a dávali pozor, dokázali by cítit totéž co on? Kdyby otevřeli oči a pozorněji se podívali na okolní svět, říkali by o nich jiní, že mají „pronikavý“ zrak, jako to říkali o Perrinovi?

Ne. To byla jen představivost. Jeho smysly byly lepší; jeho spřízněnost s vlky ho změnila. Už nějakou dobu na to příbuzenství nemyslel – příliš se soustředil na Faile. Ale přestal si své oči tak uvědomovat. Byly jeho součástí. Nemá smysl nad nimi reptat.

A přesto, ta zuřivost, kterou při boji cítil… ztráta sebeovládání. Dělalo mu to stále větší starosti. Poprvé to cítil oné tak vzdálené noci, kdy bojoval s bělokabátníky. Perrin nějakou dobu nevěděl, jestli je vlk nebo člověk.

A nyní – během jedné ze svých nedávných návštěv ve vlčím snu – se pokusil zabít Hopsala. Ve vlčím snu byla smrt konečná. Perrin toho dne málem ztratil sám sebe. Toto pomyšlení probudilo starý strach, který odsunul stranou. Strach související s mužem, chovajícím se jako vlk a zamčeným v kleci.

Kráčel po stezce ke svému stanu a rozhodoval se. Odhodlaně pátral po Faile a vyhýbal se vlčímu snu, jako se vyhýbal vší své odpovědnosti. Tvrdil, že na ničem jiném nezáleží. Avšak věděl, že pravda je mnohem složitější. Soustředil se na Faile, protože ji tak moc miloval, ale navíc to dělal proto, že se mu to hodilo. Její záchrana představovala výmluvu, proč se vyhýbat věcem jako neklid, pramenící z jeho role vůdce, a nejasné příměří s vlkem v jeho nitru.

Zachránil Faile, ale spousta věcí stále nebyla v pořádku. Odpovědi možná leží v jeho snech.

Nastal čas se vrátit.

KAPITOLA 18 - Naléhavá zpráva

KAPITOLA 18

NALÉHAVÁ ZPRÁVA

Ve chvíli, kdy vešla do tábora Aes Sedai, Siuan ztuhla s košem špinavého prádla opřeným o bok. Tentokrát šlo o její vlastní prádlo. Konečně jí došlo, že nemusí prát svoje i Bryneovo. Proč nenechat novicky, aby se jejímu prádlu věnovaly? Rozhodně jich je tady dost.

A všechny do jedné se mačkaly na chodníku kolem velkého stanu uprostřed ležení. Stály jedna vedle druhé, bílá stěna korunovaná hlavami všech přírodních odstínů. Žádné běžné setkání sněmovny by nepřitáhlo takovou pozornost. Něco se muselo dít.

Siuan položila proutěný koš na prádlo na špalek a přikryla ho ručníkem. Obloze nedůvěřovala, ačkoli v průběhu minulého týdne nanejvýš občas chvíli mrholilo. Nevěř dokmistrově obloze. Slova, kterými se měl člověk řídit. Dokonce i kdyby následkem byl jenom koš mokrého, navíc špinavého prádla.

Spěchala po rozbahněné cestě a vystoupila na jeden z dřevěných chodníků. Hrubá prkna se jí pod nohama lehce pohybovala a skřípala, jak Siuan spěchala ke stanu. Mluvilo se o tom, že se dřevěné lávky nahradí něčím trvalejším, možná i něčím tak drahým, jako je dlažba.

Došla za záda shromážděných žen. Poslední schůze sněmovny, která přitáhla takovou pozornost, odhalila, že aša’manové k sobě připoutávají sestry a že samotné poskvrnění bylo očištěno. Světlo dej, aby na ni nečekala žádná taková překvapení! Už tak měla napjaté nervy od toho, že se musí vypořádat s tím zatraceným Garethem Brynem. Navrhl, aby mu dovolila naučit ji zacházet s mečem, jen tak pro jistotu. Nikdy si nemyslela, že jsou meče nějak zvlášť k něčemu. Kromě toho, kdo kdy slyšel o ozbrojené Aes Sedai, která bojuje jako nějaký šílený Aiel? Namouduši, to je ale chlap.

Protlačila se mezi novickami, rozladěná, že je musí nutit, aby jí věnovaly pozornost a nechaly ji projít. Samozřejmě ustoupily, jakmile zjistily, že mezi nimi prochází sestra, ale byly tak zaujaté, že dalo práci dostat je z cesty. Několik z nich vypeskovala, že neplní své povinnosti. Kde je Tiana? Měla ty holky dávno nahnat zpátky do práce. I kdyby se v táboře objevil sám zatracený Rand al’Thor, novicky by měly pokračovat ve výuce!

Nakonec, poblíž chlopní vchodu do stanu, našla ženu, kterou očekávala. Šeriam, jako Egwainina kronikářka, nemohla do sněmovny vstoupit bez amyrlin. Takže jí nezbývalo než čekat venku. Bylo to nejspíš lepší, než se dusit u sebe ve stanu.

Žena s ohnivými vlasy ztratila v průběhu uplynulých týdnů značnou část své kyprosti. Opravdu si potřebovala nechat ušít nové šaty; ty staré na ní začínaly viset. Nicméně zdálo se, že nedávno opět získala určitý klid a byla méně nevyrovnaná. Možná že to, co ji sužovalo, už pominulo. Ona především vždy trvala na tom, že se nic neděje.

„Rybí střeva,“ zabručela Siuan, když jí jedna z novicek nechtěně udeřila loktem. Siuan se na dívku zamračila, ta svěsila hlavu, odběhla a skupinka novicek, která patřila k ní, ji zdráhavě následovala. Siuan se obrátila zpátky k Šeriam. „Tak o co jde? Ukázalo se, že některý z kluků ze stáje je král Tearu?“

Šeriam nadzvedla obočí. „Elaida má cestování.“

„Cože?“ zeptala se Siuan a pohlédla do stanu. Sedadla byla zaplněná Aes Sedai, ke kterým mluvila Ašmanaille ze šedého adžah. Proč nebylo toto setkání zapečetěno pro plamen?

Šeriam přikývla. „Zjistily jsme to, když jsme Ašmanaille poslaly vybírat do Kandoru.“ Tributy byly jedním z hlavních zdrojů příjmů Egwaininých Aes Sedai. Po mnoho staletí všechna království posílala tyto dary do Tar Valonu. Na tomto příjmu už Bílá věž nebyla závislá – měla mnohem lepší způsoby, jak se financovat, takové, které nezávisely na štědrosti jiných. Přesto nebyly tributy nikdy zastaveny a mnoho Hraničních států se stále drželo starých způsobů.

Než se Bílá věž rozštěpila, bylo jednou z Ašmanailliných povinností tyto dary zaznamenávat a každý měsíc zasílat jménem amyrlin poděkování. Rozdělení Bílé věže a objev cestování znamenalo, že pro Egwaininy Aes Sedai bylo velmi jednoduché vyslat poselstvo a tributy vybírat osobně. Dokud peníze odcházely, bylo hlavnímu kandorskému úředníkovi jedno, kterou ze stran Bílé věže podporuje, a ochotně předal peníze přímo Ašmanaille.

Obléhání Tar Valonu umožnilo jednoduše odsávat peníze z tributů, které měla dostat Elaida, a místo toho je používat na placení Bryneových vojáků. Velmi příjemný obrat událostí. Ale žádné moře nezůstává klidné navěky.

„Hlavní úředník byl docela vzteklý,“ říkala Ašmanaille obvyklým klidným hlasem. „‚Tento měsíc jsem vám už zaplatil,‘ řekl mi. ‚Dal jsem peníze ženě, která přišla ani ne před jedním dnem. Žena měla dopis od samotné amyrlin, řádně zapečetěný, ve kterém stálo, že mám peníze předat pouze člence červeného adžah.‘“

„Tím není řečeno, že Elaida má cestování,“ poznamenala zevnitř stanu Romanda. „Ta červená sestra se mohla do Kandoru dostat jinak.“

Ašmanaille zavrtěla hlavou. „Viděli, jak dělá průchod. Hlavní úředník zjistil chybu v účtech a poslal za Elaidiným poselstvem písaře, aby jim předal trochu peněz navíc. Ten muž naprosto přesně popsal, co viděl. Koně projížděli černou dírou ve vzduchu. Tak ho tak ohromilo, že zavolal stráž – ale to už byli Elaidini lidé pryč. Sama jsem ho vyslechla.“

„Nelíbí se mi věřit slovu jediného muže,“ řekla Moria, sedící téměř vepředu.

„Hlavní úředník podrobně popsal ženu, která od něj převzala peníze,“ řekla Ašmanaille. „Jsem si jistá, že to byla Nesita. Možná bychom mohly zjistit, jestli je ve věži? To by nám poskytlo další důkaz.“

Ostatní začaly něco namítat, ale Siuan přestala pozorně poslouchat. Možná to byl velmi promyšlený úskok, jak odvést jejich pozornost, ale nemohly to riskovat. Světlo! Je ona ta jediná, která používá hlavu?

Popadla nejbližší novicku, fádní dívku, která byla pravděpodobně starší než vypadala – musela být, protože nevypadala na víc než na devět. „Potřebuju posla,“ řekla jí Siuan. „Zaběhni pro jednoho z těch, které urozený pán Bryne nechal v táboře, aby mu doručovali zprávy. Rychle.“

Dívka vyjekla a odběhla.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se Šeriam.

„Zachraňuju nám život,“ řekla Siuan a přitom upírala na novicky zamračený pohled. „Dobrá!“ zavrčela. „Přestaňte tu očumovat! Jestli máte kvůli tomuhle průšvihu odloženou výuku, tak si najděte něco na práci. Každá novicka, která bude za deset vteřin pořád stát na tomhle chodníku, si vyslouží takový pokání, až nedokáže ani napočítat do deseti!“

To vyvolalo hromadné zmizení bíle oděných, jak jednotlivé rodiny chvátaly pryč. Během několika okamžiků zde se Siuan a Šeriam zůstal jen hlouček přijatých. Přijaté se přikrčily, když se na ně Siuan podívala, ale ta nic neřekla. Součástí výhod postavení přijaté byla větší volnost. Kromě toho, dokud mohla Siuan chodit, aniž by do někoho narážela, byla spokojená.

„Proč vůbec tohle jednání nebylo zapečetěno pro plamen?“ zeptala se Šeriam.

„Nevím,“ přiznala Šeriam a nahlédla do velkého stanu. „Jestli je to pravda, je to skličující novina.“

„Tohle se nakonec muselo stát,“ řekla Siuan, ačkoli ve skutečnosti nebyla ani náhodou klidná. „Zprávy o cestování se musejí šířit.“

Co se stalo? uvažovala. Nezlomily Egwain, že ne? Světlo dej, ať k vyzrazení toho tajemství nedonutily ji nebo Leanu. Beonin. Musela to být ona. Světlo to všechno spal!

Zavrtěla hlavou. „Světlo dej, ať uchováme cestování před Seančany. Až na Bílou věž zaútočí, budeme chtít mít alespoň tuhle výhodu.“

Šeriam ji pochybovačně pozorovala. Většina sester Egwainině snění o útoku nevěřila. Hlupačky – chtěly ulovit rybu, ale nechtěly ji vykuchat. Nepozvedly jste nějakou ženu na amyrlin a pak braly její varování na lehkou váhu.

Siuan netrpělivě čekala, podupávala nohou a poslouchala hovor uvnitř stanu. Právě když začínala uvažovat, jestli bude muset poslat další novicku, jeden z Bryneových poslů přiklusal na koni ke stanu. Mrzutá bestie, na které posel jel, byla černá jako půlnoc a s bílými skvrnami těsně nad kopyty a frkala na Siuan. Jezdec, který koně zastavil, měl úhlednou uniformu a krátce zastřižené hnědé vlasy. Opravdu musel tu obludu brát s sebou?

„Aes Sedai?“ zeptal se muž a uklonil se jí z koňského hřbetu. „Máš zprávu pro urozeného pána Brynea?“

„Ano,“ řekla Siuan. „A postaráš se, aby byla doručena s nejvyšší rychlostí. Rozumíš? Mohly by na tom záviset životy nás všech.“

Voják rázně přikývl.

„Řekni urozenému pánu Bryneovi…“ začala Siuan. „Řekni mu, aby si hlídal křídla. Náš nepřítel se naučil způsob, který jsme k cestě sem použili my.“

„Jak přikazuješ.“

„Zopakuj mi to,“ řekla Siuan.

„Samozřejmě, Aes Sedai,“ odpověděl hubený muž a znovu se uklonil. „Jen abys věděla, dělám posla v generálově štábu už víc než deset let. Moje paměť…“

„Dost,“ přerušila ho Siuan. „Je mi jedno, jak dlouho to děláš. Je mi jedno, jak máš dobrou paměť. Je mi jedno, jestli tě nějakým zvratem osudu požádali o doručení přesně stejné zprávy už tisíckrát předtím. Zopakuješ mi ji.“

„Ehm, ano, Aes Sedai. Řeknu urozenému panu generálovi, že si má hlídat křídla. Náš nepřítel se naučil způsob, který jsme k cestě použili my.“

„Dobře. Jeď.“

Muž přikývl.

„Hned!“

Vzepjal toho příšerného koně a tryskem vyjel z ležení, až za ním plášť vlál.

„A co mělo znamenat tohle?“ zeptala se Šeriam, která na chvíli odvrátila pohled od dění ve sněmovně.

„Ujistila jsem se, že se neprobudíme obklíčení Elaidinou armádou,“ řekla Siuan. „Vsadím se, že jsem jediná, koho napadlo varovat našeho generála, že nepřítel možná právě zlikvidoval naši největší taktickou výhodu. Tolik k obléhání.“

Šeriam se zamračila, jako by ji to vůbec nenapadlo. Nebude sama. Ano, některé si na Brynea vzpomenou a nudou mu chtít dát nakonec vědět. Pro mnohé však nebylo katastrofou to, že Elaida teď může poslat své vojsko, aby jim vpadlo v bok, nebo že je Bryneovo obléhání k ničemu. Pro ně bude mít katastrofa osobnější ráz: vědomost, kterou se snažily utajit, padla do rukou jiných. Cestování bylo jejich, a teď ho má Elaida! Velmi aessedaiovské. Nejdřív pobouření, pak důsledky.

Nebo možná jen Siuan zahořkla. Někoho uvnitř stanu konečně napadlo, aby nechal setkání zapečetit pro plamen, takže se Siuan stáhla a sestoupila z lávky na udusanou zem. Novicky se rozbíhaly na všechny strany s hlavami sklopenými, aby se vyhnuly jejímu pohledu, ačkoli se rychle ukláněly. Dneska mi to podřízené chování moc nejde, pomyslela si Siuan s úšklebkem.

Bílá věž se rozpadala. Adžah se navzájem oslabovala malichernými spory. Dokonce i tady, v Egwainině ležení, se víc času věnovalo politikaření než přípravám na blížící se bouři.

A Siuan byla za tato selhání částečně odpovědná.

Elaida a její adžah měly určitě lví podíl viny. Ale rozdělila by se Věž vůbec, kdyby Siuan pěstovala spolupráci mezi adžah? Elaida na to neměla tolik času. Každá trhlina, která se ve Věži objevila, by se pravděpodobně dala vysledovat zpátky k drobným prasklinkám, které vznikly v době, kdy úřad amyrlin zastávala Siuan. Kdyby víc působila jako prostředník mezi jednotlivými frakcemi Bílé věže, mohla těm ženám do kostí natlouct sílu? Mohla jim zabránit, aby se proti sobě obrátily jako krví posedlé piraně?

Drak Znovuzrozený byl důležitý. Byl však pouze jednou postavou v předivu těchto posledních dní. Bylo příliš snadné na to zapomenout, příliš snadné sledovat dramatickou postavu z pověstí a zapomenout na vše ostatní.

Vzdychla, zvedla koš s prádlem a – ze zvyku – zkontrolovala, že je tam všechno. Když to dělala, přistoupila k ní z jedné z vedlejších cestiček postava v bílém. „Siuan Sedai?“

Siuan zvedla oči a svraštila čelo. Novicka, která před ní stála, patřila k nejzvláštnějším v táboře. Šarina, které bylo téměř sedmdesát let, měla ošlehanou vrásčitou babičkovskou tvář. Stříbrné vlasy měla na temeni svázané do drdolu, a i když se při chůzi nehrbila, měla jistou zjevnou váhu. Tolik toho viděla, tolik toho vykonala, zažila tolik let. A na rozdíl od Aes Sedai Šarina všechny ty roky prožila. Pracovala, založila rodinu, dokonce i pohřbila děti.

V jediné síle byla mocná. Pozoruhodně; zaručeně jednoho dne dosáhne na šátek, a až se to stane, bude stát vysoko nad Siuan. V tuto chvíli jí však Šarina vysekla hluboké pukrle. Prokazovala téměř dokonalou úctu. Vědělo se, že ze všech novicek si nejméně stěžuje, dělá nejmenší potíže a nejpilněji studuje. Jako novicka uměla věci, které se mnohé Aes Sedai nikdy nenaučily – nebo je zapomněly ve chvíli, kdy získaly šátek. Jak být v případě potřeby pokorná, jak přijmout trest, jak poznat, že se musíte učit, místo abyste předstíraly, že už něco víte. Kéž bychom jen měly pár desítek takových, napadlo Siuan, a o pár desítek méně Elaid a Romand.

„Ano, dítě?“ zeptala se Siuan. „O co jde?“

„Viděla jsem tě zvedat to prádlo, Siuan Sedai,“ řekla Šarina. „A napadlo mě, že bych ti ho možná měla odnést.“

Siuan zaváhala. „Nechtěla bych, aby ses unavila.“

Šarina zvedla obočí velice nenovicovským způsobem. „Zrovna loni nosily tyhle staré paže dvakrát tak těžké náklady k řece a zpátky a přitom si celou cestu pohrávaly se třemi vnoučaty, Siuan Sedai. Myslím, že se mi nic nestane.“ V očích měla něco, co naznačovalo, že její nabídka není taková, jak se zdá. Vypadalo to, že se nevyzná jen v léčení.

Zvědavá Siuan dovolila staré ženě vzít koš. Společně vyrazily po cestičce směrem ke stanům novicek.

„Je zvláštní,“ řekla Šarina, „že tak zdánlivě prosté odhalení dokáže vyvolat takový rozruch, nemyslíš, Siuan Sedai?“

„To, že Elaida objevila cestování, je důležité odhalení.“

„A přesto ani zdaleka tak důležité jako ta, která se údajně objevila na tom jednání před pár měsíci, kdy nás navštívil muž, který umí usměrňovat. Je divné, že tohle vyvolalo takový výstup.“

Siuan zavrtěla hlavou. „Uvažování davu často nejprve působí zvláštně, Šarino. O návštěvě toho aša’mana stále všichni mluví a dychtí po dalším. Takže nadšeně reagují, když mají možnost dozvědět se víc. Tak může k velkým odhalením dojít tajně, ale menší pak mohou vyvolat výbuch úzkosti.“

„Řekla bych, že tenhle postřeh by někdo mohl dobře využít.“ Šarina kývnutím pozdravila hlouček novicek, který míjely. „Tedy kdyby chtěl někdo vyvolat obavy.“

„Co to vykládáš?“ zeptala se Siuan a přimhouřila oči.

„Ašmanaille nejprve podala hlášení Lelaine Sedai,“ řekla tiše Šarina. „Zaslechla jsem, že to Lelaine nechala tu novinu uniknout. Řekla ji nahlas na doslech skupiny novicek, zatímco svolávala sněmovnu. Taky odrazila několik dřívějších návrhů, aby bylo jednání zapečetěno pro plamen.“

„Aha,“ řekla Siuan. „Tak proto!“

„Samozřejmě jsou to jenom klepy,“ vysvětlila Šarina a zastavila se ve stínu neudržované kapinice. „Nejspíš je to jenom hloupost. Vždyť Aes Sedai Lelaininy úrovně by věděla, že když jí nějaká informace uklouzne v doslechu novicek, brzy se donese ke všem ochotným uším.“

„A to jsou ve Věži všechny.“

„Přesně tak, Siuan Sedai,“ řekla Šarina s úsměvem.

Lelaine chtěla z jednání udělat cirkus – chtěla, aby novicky poslouchaly a všechny sestry v táboře se připojily k debatě. Proč? A proč se jí Šarina svěřovala se svými nenovickovskými názory?

Odpověď byla zjevná. Čím ohroženější se budou ženy v táboře cítit – čím větší nebezpečí pro ně Elaida představuje – tím snáze dokáže pevná ruka převzít kontrolu. Přestože nyní se sestry rozhorlovaly nad pouhou ztrátou přísně střeženého tajemství, brzy si uvědomí nebezpečí, které Siuan už odhalila. Brzy zavládne strach. Obavy. Úzkost. Obléhání nezabere, ne teď, když obklíčené Aes Sedai mohou cestovat kamkoli a kdykoli. Bryneova armáda u mostů se stala zbytečnou.

Pokud se Siuan nemýlí, Lelaine se ujistí, že si všichni uvědomí i důsledky.

„Chce, abychom se bály,“ řekla Siuan. „Chce vyvolat krizi.“ Bylo to chytré. Siuan to měla předvídat. Skutečnost, že tomu tak nebylo – a to, že se k ní o Lelaininých plánech nic nedoneslo – také šeptem napovídala podstatnou věc. Ta ženská možná Siuan nedůvěřuje tak moc, jak se zdálo. Zatraceně!

Upřela pozornost na Šarinu. Šedovlasá žena trpělivě stála a čekala, než se Siuan prokouše tím, co jí odhalila.

„Proč jsi mi to řekla?“ zeptala se Siuan. „Podle toho, co víš, jsem Lelainin lokaj.“

Šarina zvedla obočí. „Prosím, Siuan Sedai. Tyhle oči nejsou slepé, a vidí ženu, která se velice usilovně snaží zaměstnávat nepřátele amyrlin.“

„Dobrá,“ řekla Siuan. „Ale stejně se odhaluješ a nic moc za to nedostaneš.“

„Nic moc?“ zeptala se Šarina. „Odpusť mi, Siuan Sedai, ale co myslíš, že se mnou bude, když se amyrlin nevrátí? Bez ohledu na to, co Lelaine Sedai nyní tvrdí, cítíme, co si o tom skutečně myslí.“

Siuan zaváhala. Přestože Lelaine nyní hrála roli Egwainina horlivého zastánce, nebylo to tak dlouho, co byla ohledně příliš starých novicek stejně nespokojená jako všechny ostatní. Jen málokdo měl rád, když se tradice měnily.

Když byly nyní novicky zapsány do knihy novicek, bylo by velmi těžké je z Věže dostat. To ale neznamenalo, že Aes Sedai budou starší ženy přijímat i dál. Navíc existovala slušná možnost, že si Lelaine – nebo kdokoli jiný, kdo skončí jako amyrlinin stolec – najde způsob, jak oddálit nebo přerušit postup žen, které byly přijaty v rozporu s tradicemi. To by se zaručeně týkalo i Šariny.

„Postarám se, ať se amyrlin dozví o tom, co tady děláš,“ řekla Siuan. „Budeš odměněna.“

„Mojí odměnou bude návrat Egwain Sedai, Siuan Sedai. Kéž by to bylo rychle. Ve chvíli, kdy nás přijala, propojila náš osud se svým. Po tom, co jsem viděla a co jsem cítila, nemám v úmyslu přestat s výcvikem.“ Žena zvedla koš. „Předpokládám, že si přeješ tohle vyprat a vrátit?“

„Ano. Děkuju ti.“

„Jsem novicka, Siuan Sedai. Je to moje povinnost a potěšení.“ Postarší žena se uctivě uklonila a vyrazila dál po cestičce krokem, který patřil mladší ženě.

Siuan ji sledovala, jak odchází, a pak zastavila další novicku. Další posel Bryneovi. Jen pro jistotu. Pospěš si, holka, řekla Siuan v duchu Egwain a zalétla pohledem k jehle Bílé věže. Šarina není jediná, jejíž osud je propletený s tvým. Všechny jsi nás zapletla do té svojí sítě.

KAPITOLA 19 - Manévry

KAPITOLA 19

MANÉVRY

Chaos. Celý svět byl chaos.

Tuon stála s rukama složenýma za zády na balkóně své audienční síně v ebúdarském paláci. Na palácových pozemcích – s dlaždicemi vydrhnutými doběla, stejně jako i mnoho jiných ploch ve městě – nacvičoval oddíl altarských ozbrojenců ve zlaté a černé formace pod bedlivým dohledem dvojice jejích vlastních důstojníků. Za nimi se zvedalo město, jeho bílé, barvami zdobené kupole vedle vysokých bílých věží.

Pořádek. Tady v Ebú Daru vládl pořádek, dokonce i na pláních se stany a vozy u města. Seančanští vojáci hlídkovali a udržovali mír; bylo v plánu vyčistit Rahad. Jenom to, že byl někdo chudý, nebyl důvod – nebo omluva – proč se neřídit zákony.

Jenže toto město bylo jen maličké, maličké místečko řádu ve světě zmítaném divokou bouří. Teď, když císařovna zemřela, byl i samotný Seančan rozbitý občanskou válkou. Přišlo corenne, ale znovuzískání zemí Artuše Jestřábí křídlo pokračovalo pomalu, když ho zdržoval Drak Znovuzrozený na východě a domanská vojska na severu. Čekala na zprávy o generálporučíkovi Turanovi, ale znamení nebyla příznivá. Galgan stále trval na tom, že by je výsledek mohl překvapit, ale v tutéž hodinu, kdy byla informována o Turanově kritické situaci, Tuon viděla černou holubici. Znamení bylo jasné. Turan se nevrátí živý.

Chaos. Pohlédla stranou, kde stál věrný Karede v silné zbroji v krvavě rudé a tmavě zelené, téměř černé barvě. Byl to vysoký muž s hranatou tváří, téměř stejně pevnou, jako byla zbroj, kterou nosil. Dnes – den po Tuonině návratu do Ebú Daru – s sebou měl rozestavěné podél zdí plné dva tucty příslušníků Smrtonosné gardy společně se šesti ogierskými zahradníky. Lemovali místnost s vysokým stropem a bílým sloupořadím. Karade cítil chaos a neměl v úmyslu ji znovu nechat unést. Nejvíc smrtící byl chaos tehdy, když jste vytvářeli předpoklady, co mohl a co nemohl nakazit. Tady v Ebú Daru se projevoval v podobě frakce, která byla odhodlaná připravit Tuon o život.

Vyhýbala se pokusům o vraždu od chvíle, co začala chodit, a všechny je přežila. Očekávala je. Svým způsobem díky nim vzkvétala. Jak jste měli vědět, že jste mocní, když na vás neposílali nájemné zabijáky?

Ale Surotina zrada… skutečně chaos, když se ze samotné velitelky Předběžníků stal zrádce. Nastolit ve světě zase řád bude velmi, velmi složité. Možná nemožné.

Tuon se napřímila. Nečekala, že se stane císařovnou ještě mnoho let. Avšak splní svou povinnost.

Obrátila se a odešla z balkónu zpátky do audienční síně, aby se tam setkala se zástupem, který na ni čekal. Stejně jako ostatní urození měla na tvářích popel na znamení toho, že truchlí nad ztrátou císařovny. Tuon ke své matce nechovala příliš velkou náklonnost, ale tu císařovna nepotřebovala. Poskytovala řád a stabilitu. Teprve když na jejích bedrech spočinula ta tíha, začala Tuon chápat důležitost těchto věcí.

Síň byla široká a obdélníková, osvětlená mnohoramennými svícny mezi sloupy a jasnou sluneční září, pronikající sem z balkónu za Tuoninými zády. Tuon nechala z místnosti odstranit koberce, neboť dávala přednost zářivě bílým dlaždicím. Na stropě byla freska zobrazující rybáře na moři a racky poletující v jasném vzduchu a stěny měly tlumeně modrou barvu. Před svícny vpravo od Tuon klečela skupina deseti da’covale. Měli na sobě průsvitné oděvy a čekali na rozkazy. Suroth mezi nimi nebyla. Tu měla na starost Smrtonosná garda, přinejmenším dokud jí nedorostou vlasy.

Jakmile Tuon vstoupila do síně, všichni neurození se poklonili na kolenou a čelem na zemi. Urození poklekli a sklonili hlavy.

Naproti da’covale na opačné straně síně klečely Lanelle a Melitene v šatech ozdobených stříbrnými blesky na červeném poli na sukních. Jejich uvázané damane klečely tváří k zemi. Pro několik damane byl Tuonin únos nesnesitelný; během její nepřítomnosti propadly neutišitelnému pláči.

Její audienční křeslo bylo poměrně prosté. Dřevěné křeslo s černým sametem na područkách a opěradle. Posadila se, oblečená v plisovaných šatech modré barvy nejhlubšího moře a bílém třepotajícím se pláštíku. Jakmile usedla, lidé v místnosti se zvedli ze svých uctivých pozic – všichni kromě da’covale, kteří zůstali klečet. Selucia, se zlatými vlasy spletenými do copu na pravé straně a levou polovinou hlavy vyholenou, vstala a postavila se ke křeslu. Neměla na tvářích popel, protože nepatřila k urozeným, ale bílá páska na její paži ukazovala, že – stejně jako celá říše – truchlí nad ztrátou císařovny.

Juril, Tuonin tajemník a tajně také její ruka, se postavil vedle křesla z druhé strany. Smrtonosná garda se seskupila kolem ní a jejich tmavá zbroj se ve slunečním světle slabě třpytila. Poslední dobou byli vůči ní zvlášť ochranitelští. Vzhledem k nedávným událostem jim to neměla za zlé.

Tady sedím, pomyslela si Tuon, obklopená svou mocí, damane na jedné a Smrtonosná garda na druhé straně. A přesto se necítím o nic bezpečněji než s Matrimem. Zvláštní, že by se s ním měla cítit v bezpečí.

Přímo před ní, osvětlená nepřímým slunečním světlem z balkónu za ní, stála sbírka urozených, mezi nimiž zaujímal nejvyšší postavení generálkapitán Galgan. Dnes měl na sobě zbroj s hrudním plátem natřeným tmavě modrou barvou, téměř tak tmavou, že by to mohla být černá. Jemné bílé vlasy mu na hlavě tvořily hřeben s vyholenými boky a byly spletené až po ramena, protože patřil k výše urozeným. S ním stáli dva příslušníci níže urozených – generálpraporečník Najirah a generálpraporečník Jamada – a několik neurozených důstojníků. Trpělivě vyčkávali a pečlivě se vyhýbali Tuonině pohledu.

Několik kroků za nimi čekal hlouček dalších příslušníků urozených, aby byl svědkem jejích činů. V jejich čele stáli šlachovitý Faverde Nothiš a Amenar Šumada s protáhlou tváří. Oba byli důležití – dostatečně důležití, aby představovali nebezpečí. Suroth by jistě nebyla jediná, kdo v těchto časech vidí příležitost. Kdyby Tuon padla, císařovnou by se mohl stát prakticky kdokoli. Nebo císařem.

Válka v Seančanu neskončí rychle; ale až k tomu dojde, vítěz – nebo vítězka – samozřejmě také usedne na Křišťálový trůn. A pak budou existovat dva vůdci Seančanské říše, rozdělení oceánem, spojení touhou porazit jeden druhého. Ani jeden z nich by nemohl toho druhého nechat naživu.

Řád, pomyslela si Tuon, poklepávajíc na dřevěnou područku modře nalakovaným nehtem. Musí ze mě vyzařovat řád. Přinesu klidný vzduch těm, kolem kterých zuří bouře.

„Selucia je má pravdomluvčí,“ oznámila místnosti. „Ať to vejde mezi urozenými ve známost.“

Toto prohlášení se čekalo. Selucia to úklonou hlavy přijala, přestože netoužila po ničem jiném než sloužit a chránit Tuon. Nebude za toto postavení ráda. Také však byla čestná a přímá; bude z ní skvělá pravdomluvčí.

Alespoň si tentokrát mohla být Tuon jistá, že její pravdomluvčí nepatří k Zaprodancům.

Věřila tedy Falendřině historce? Nezněla právě hodnověrně, spíš jako některý z Matrimových vymyšlených příběhů o neexistujících stvořeních, číhajících ve tmě. A přesto další sul’dam a damane Falendřino vyprávění potvrdily.

Přinejmenším některá fakta se zdála zřejmá. Anath spolupracovala se Suroth. Suroth – po troše přesvědčování – přiznala, že se setkala s jednou ze Zaprodankyň. Nebo si to přinejmenším myslela. Nevěděla, že Zaprodankyně je tatáž osoba jako Anath, ale vypadalo to, že to odhalení pokládá za uvěřitelné.

Ať už byla Anath Zaprodankyně, či nikoli, v převlečení za Tuon se setkala s Drakem Znovuzrozeným. A pak se ho pokusila zabít. Řád, napadlo Tuon, která zachovávala nehybnou tvář. Představuji řád.

Tuon rychle pokynula Selucii, která stále byla Tuoniným hlasem – a jejím stínem – ačkoli k tomu přidala odpovědnost pravdomluvčí. Když rozkazuje těm, kteří stojí hluboko pod ní, Tuon to nejprve řekne Selucii, která ta slova pronese.

„Přikazuje se ti poslat ho dovnitř,“ řekla Selucia da’covale vedle trůnu. Uklonil se k zemi, dotkl se čelem podlahy a pak odspěchal na druhou stranu velké síně a otevřel dveře.

Beslan, král Altary a hlava rodu Micobarů, byl štíhlý mladík s černýma očima a vlasy. Měl olivovou kůži, mezi Altařany běžnou, ale zvykl si nosit oděv oblíbený mezi urozenými. Volné žluté kalhoty a kabát s vysokým límcem, který mu sahal jen do půlky hrudi, a pod ním žlutou košili. Urození mu vytvořili zřetelnou uličku středem místnosti a Beslan po ní kráčel se sklopenýma očima. Když došel na místo před trůnem určené prosebníkům, poklekl a hluboce se uklonil. Dokonalý obraz věrného poddaného, až na tenkou zlatou korunu na hlavě.

Tuon pokynula Selucii.

„Nařizuje se ti vstát,“ řekla Selucia.

Beslan vstal, i když stále odvracel pohled. Byl to dobrý herec.

„Dcera Devíti měsíců vyjadřuje soustrast nad tvou ztrátou,“ řekla mu Selucia.

„Já vyjadřuji totéž jí,“ řekl. „Můj žal je jen svíčkou v porovnání s ohněm, který cítí seančanský lid.“

Byl příliš podlézavý. Byl král; nečekalo se od něj, že se bude klanět tak hluboko. Byl roven mnohým z urozených.

Téměř by mohla věřit tomu, že je jen povolný vůči ženě, která se brzy stane císařovnou. Ale ona znala jeho povahu příliš dobře, přestože jen prostřednictvím špehů a řečí.

„Dcera Devíti měsíců si přeje vědět, proč jsi přestal pořádat slyšení,“ řekla Selucia, sledujíc pohyby Tuoniných rukou. „Pokládá za nešťastné, že tví lidé nemohou požádat o audienci u krále. Smrt tvé matky byla stejně tragická jako šokující, ale tvé království tě potřebuje.“

Beslan se uklonil. „Prosím, vysvětli jí, že jsem nepovažoval za vhodné se nad ni vyvyšovat. Nejsem si jistý, jak se chovat. Nechtěl jsem ji urazit.“

„Víš jistě, že toto je skutečný důvod?“ zeptala se Selucia. „Není to třeba proto, že proti nám plánuješ povstání, a nemáš tak čas na své další povinnosti?“

Beslan prudce vzhlédl široce rozevřenýma očima. „Vaše Veličenstvo, já…“

„Nemusíš říkat žádné další lži, Tylinino dítě,“ oslovila ho Tuon přímo, čímž mezi shromážděnými urozenými vyvolala překvapivá zajíknutí. „Vím, co jsi říkal generálu Habigerovi a svému příteli, urozenému pánu Malalinovi. Vím o tvých tajných schůzkách ve sklepení hostince U Tří hvězd. Vím to všechno, králi Beslane.“

V místnosti zavládlo ticho. Beslan na okamžik sklonil hlavu. Pak se překvapivě zvedl na nohy a podíval se jí přímo do očí. Nečekala by, že to v sobě ten uhlazený mladík má. „Nedovolím, aby mí lidé…“

„Na tvém místě bych držela jazyk za zuby,“ přerušila ho Tuon. „Stojíš na písku.“

Beslan zaváhal. Viděla otázku v jeho očích. Copak ho nenechá popravit? Kdybych tě chtěla zabít, pomyslela si, už bys byl mrtvý a toho nože by sis ani nevšiml.

„Seančan je zachvácen bojem,“ řekla Tuon, prohlížejíc si ho. Zdálo se, že ho ta slova šokovala. „Copak, myslel sis, že to budu ignorovat, Beslane? Nehodlám se spokojeně dívat na hvězdy, zatímco se má říše kolem hroutí. Je nutné přiznat pravdu. Moje matka je mrtvá. Žádná císařovna není.

Nicméně armády corenne jsou více než dostatečné, abychom si udrželi naše pozice na této straně oceánu včetně Altary.“ Předklonila se a snažila se, aby z ní vyzařovala autorita a odhodlání. Její matka to dokázala pořád. Tuon nebyla tak vysoká jako ona, ale bude potřebovat tu auru. Už jen tím, že se ocitnou v její přítomnosti, musejí se ostatní cítit bezpečněji.

„V časech, jako jsou tyto,“ pokračovala Tuon, „nelze hrozby povstání tolerovat. Mnozí slabost říše uvidí jako příležitost a jejich rozvratnické hašteření – když mu nebudeme bránit – bude znamenat konec pro nás všechny. Proto musím být tvrdá. Velmi tvrdá. Vůči těm, kdo mi vzdorují.“

„Tak proč,“ zeptal se Beslan, „jsem stále naživu?“

„Začal jsi své povstání plánovat dřív, než vešly události v říši ve známost.“

Ohromeně se zamračil.

„Začal jsi se svou rebelií, když tady vládla Suroth,“ řekla Tuon, „a když tvá matka byla ještě královna. Od té doby se toho hodně změnilo, Beslane. Velmi mnoho. V časech, jako jsou tyto, je možné dosáhnout něčeho velkého.“

„Musíš vědět, že nedychtím po moci,“ řekl Beslan. „Mojí jedinou touhou je svoboda pro můj lid.“

„Já vím,“ řekla Tuon, sevřela ruce s nalakovanými nehty a lokty si položila na opěradla křesla. „A to je další důvod, proč jsi stále naživu. Nebouříš se z touhy po moci, ale z čiré nevědomosti. Žiješ v omylu, a to znamená, že se můžeš změnit, pokud dostaneš správné informace.“

Zmateně na ni hleděl. Sklop oči, hlupáku. Nenuť mě nechat tě spráskat za drzost! Jako by slyšel její myšlenky, odvrátil oči a sklopil je. Ano, pokud šlo o tohohle, její úsudek byl správný.

Jak ošidné bylo její postavení! Pravda, měla armády – ale velkou část z nich zbytečně ztratila kvůli Surotině agresi.

Všechna království na této straně oceánu se nakonec budou muset sklonit před Křišťálovým trůnem. Všechny marath’damane budou uvázány, všichni králové či královny složí přísahu. Suroth ale tlačila příliš tvrdě, zvlášť při tom fiasku s Turanem. Sto tisíc mužů ztracených v jediné bitvě. Šílenství.

Tuon Altaru potřebovala. Potřebovala Ebú Dar. Lid Beslana miloval. Narazit mu hlavu na kůl po záhadné smrti jeho matky… Nu, Tuon bude mít v Ebú Daru klid, ale raději by kvůli jeho dosažení nevyprázdnila přední linie.

„Smrt tvé matky je ztráta,“ řekla Tuon. „Byla to dobrá žena. Dobrá královna.“

Beslan sevřel rty.

„Můžeš promluvit,“ dovolila Tuon.

„Její smrt… zůstává nevysvětlená,“ řekl. Byl to zjevný náznak.

„Nevím, jestli její smrt způsobila Suroth,“ řekla Tuon jemněji. „Ona tvrdí, že ne. Ale ta záležitost se prošetřuje. Pokud se ukáže, že za tou smrtí stála Suroth, tobě i Altaře se dostane omluvy od samotného trůnu.“

Urození opět zalapali po dechu. Pohledem je umlčela a obrátila se zpátky k Beslanovi. „Ztráta tvé matky je velká. Musíš vědět, že své přísahy dodržovala.“

„Ano,“ řekl hořce. „A vzdala se trůnu.“

„Ne,“ prohlásila stroze. „Trůn náleží tobě. To je ta nevědomost, o které jsem mluvila. Ty musíš vést svůj lid. Oni musejí mít krále. Nemám čas ani chuť vykonávat za tebe tvou povinnost.

Předpokládáš, že seančanská nadvláda nad tvou zemí bude znamenat, že tví lidé ztratí svobodu. Tak to není. Až přijmou naši vládu, budou svobodnější, chráněnější a mocnější.

Stojím nad tebou. Je to však tak nepřijatelné? S mocí říše budeš schopen udržet hranice a hlídkovat ve svých zemích za hranicemi Ebú Daru. Mluvíš o svém lidu? Nu, přikázala jsem, ať ti něco připraví.“ Kývla stranou a předstoupila da’covale s pružnými údy a koženou brašnou v rukou.

„Uvnitř,“ řekla Tuon, „najdeš čísla, která shromáždili mí zvědové a stráže. Můžeš přímo vidět zprávy o zločinnosti v průběhu naší okupace. Dostaneš zprávy a seznamy, které srovnávají, jak na tom lidé byli před a po návratu.

Věřím, že víš, co najdeš. Říše je pro tebe východisko, Beslane. Mocný, mocný spojenec. Nebudu tě urážet nabídkami trůnů, které nechceš. Nalákám tě příslibem stability, jídla a ochrany pro tvůj lid. To vše za prostou cenu – tvou věrnost.“

Váhavě si vzal brašnu.

„Dávám ti na výběr, Beslane,“ řekla Tuon. „Pokud si to přeješ, můžeš si zvolit popravu. Neudělám z tebe da’covale. Dovolím ti zemřít se ctí a bude oznámeno, že jsi zemřel, protože jsi odmítl přísahat a rozhodl se Seančany nepřijmout. Jestliže si to přeješ, povolím to. Tví lidé budou vědět, že jsi vzdoroval až do smrti.

Nebo se můžeš rozhodnout posloužit jim lépe. Můžeš si zvolit život. Pokud to uděláš, budeš pozvednut mezi výše urozené. Vystoupíš a budeš vládnout, jak tví lidé potřebují. Slibuji, že nebudu řídit záležitosti tvého lidu. Budu žádat zdroje a muže do svých vojsk, jak se sluší, a tvé slovo nebude moci zrušit moje. Kromě toho budeš mít v Altaře absolutní moc. Žádný urozený nebude mít právo tvým poddaným rozkazovat, ubližovat jim nebo je uvěznit bez tvého svolení.

Přijmu a posoudím seznam urozených rodin, o nichž se domníváš, že by měly být pozvednuty mezi níže urozené, a pozvednu ne méně než dvacet z nich. Altara se stane stálým sídlem císařovny na této straně oceánu. Jako taková se zde stane nejmocnějším královstvím. Můžeš si vybrat.“

Předklonila se a rozpletla prsty. „Ale pochop jedno. Jestliže se rozhodneš k nám připojit, dáš mi své srdce, a ne jen slova. Nedovolím ti ignorovat přísahy. Dávám ti tuto možnost, protože věřím, že můžeš být silný spojenec, a myslím, že jsi byl sveden z cesty, snad Surotinými spletitými sítěmi.

Máš jeden den, aby ses rozhodl. Dobře si to rozmysli. Tvá matka se domnívala, že toto je nejlepší cesta, a byla to moudrá žena. Říše znamená stabilitu. Vzpoura by znamenala jen utrpení, hladovění a neznámo. V těchto dobách není dobré být sám, Beslane.“

Zase se opřela, zatímco Beslan si prohlížel brašnu, kterou držel. Pokorně se uklonil před odchodem, třebaže trhaně, jako by myslel na něco jiného.

„Můžeš jít,“ řekla mu.

Vstal, ale neobrátil se k odchodu. Zíral na své ruce a brašnu a v místnosti zavládlo ticho. Přistoupil k němu da’covale, aby ho popohnal, jelikož byl propuštěn, ale Tuon sloužícího zvednutou rukou zarazila.

Předklonila se a několik urozených začalo při čekání přešlapovat. Beslan jen zíral na brašnu. Nakonec zvedl odhodlané oči. A pak k jejímu překvapení znovu poklekl.

„Já, Beslan z rodu Micobarů, přísahám věrnost a službu Dceři Devíti měsíců a skrze ni i Seančanské říši, nyní a navěky, leda by se rozhodla mě přísahy sama zprostit. Mé země a trůn jsou její a já je vkládám do jejích rukou. Tak přísahám před Světlem.“

Tuon si dovolila úsměv. Za Beslanem vystoupil generálkapitán Galgan a obrátil se na krále. „To není řádný způsob, jak…“

Tuon ho gestem umlčela. „Požadujeme, aby tito lidé přijali naše způsoby, generále,“ řekla. „Je vhodné, abychom my přijali něco z těch jejich.“ Samozřejmě ne příliš. Ale mohla poděkovat dlouhému rozhovoru s panímámou Anan, který jí umožnil to pochopit. Možná se Seančané s těmito lidmi dopustili chyby, když je nutili skládat seančanské přísahy poslušnosti. Matrim je složil, ale snadno je ignoroval, když to bylo třeba – ale držel slovo, které jí dal, a jeho muži ji ujišťovali, že je to čestný muž.

Jak zvláštní, že jsou ochotní vyvyšovat jednu přísahu nad jinou. Tihle lidé byli divní. Ale aby jim mohla vládnout, bude je muset pochopit – a bude jim muset vládnout, aby posbírala síly k návratu do Seančanu.

„Tvá přísaha mě těší, králi Beslane. Pozvedávám tě mezi výše urozené a dávám tobě a tvému rodu vládu nad královstvím Altara, teď a navěky, když tvá správa a vláda bude podléhat jen samotnému císařskému trůnu. Povstaň.“

Postavil se na roztřesených nohou. „Víš jistě, že nejsi ta’veren, má paní?“ zeptal se. „Protože když jsem sem přicházel, rozhodně jsem nečekal, že udělám tohle.“

Ta’veren. Tihle lidé a jejich hloupé pověry! „Potěšil jsi mne,“ řekla mu. „Znala jsem tvou matku jen krátce, ale považovala jsem ji za velmi schopnou. Opravdu nerada bych bývala byla nucena popravit jejího jediného zbývajícího syna.“

Chápavě přikývl. Selucia vedle ní tajně ukázala rukou. To bylo dobře provedeno. Možná netradičně, ale velmi delikátně.

Tuon zalil hřejivý pocit pýchy. Obrátila se k bělovlasému generálu Galganovi. „Generále. Uvědomuji si, že čekáš, aby sis se mnou promluvil, a tvá trpělivost je chvályhodná. Nyní můžeš přednést své myšlenky. Králi Beslane, můžeš odejít nebo zůstat. Je tvým právem účastnit se kteréhokoli veřejného slyšení, které konám ve tvém království, a nepotřebuješ k tomu svolení ani pozvání.“

Beslan přikývl, uklonil se, ale stáhl se stranou, odkud mohl vše pozorovat.

„Děkuji ti, nejvyšší dcero,“ řekl Galgan uctivě a předstoupil. Mávl na své só’džin, kteří stáli venku v chodbě. Vstoupili – nejprve se vrhli před Tuon tváří k zemi – a pak rychle přichystali stůl a několik map. Jeden ze sloužících přinesl Galganovi balík, s nímž generál přistoupil k Tuon. Karede se v mžiku objevil po její pravici a Selucia po levici, ale generál zůstal stát v uctivé vzdálenosti. Uklonil se a rozbalil balík na zemi. Byl to červený prapor s kruhem uprostřed, rozděleným klikatou čarou. Jedna půlka kruhu byla černá, druhá bílá.

„Co je to?“ zeptala se Tuon a předklonila se.

„Prapor Draka Znovuzrozeného,“ řekl Galgan. „Poslal ho s vyslancem a žádostí o další setkání.“ Vzhlédl – nepodíval se jí do očí, ale ukázal jí zamyšlenou ustaranou tvář.

„Když jsem dnes ráno vstala,“ řekla Tuon, „spatřila jsem obrazec jako tři věže na obloze a jestřába, který mezi nimi vysoko ve vzduchu přelétal.“

Různí příslušníci urozených v síni pozorně přikyvovali. Jenom Beslan vypadal zmateně. Jak mohli tihle lidi bez znalostí znamení žít? Netoužili porozumět předpovědím osudu, které jim vzor nabízí? Jestřáb a tři věže byli předzvěstí blížících se složitých rozhodnutí. Naznačovali, že bude třeba troufalosti.

„Co si myslíš o žádosti Draka Znovuzrozeného o setkání?“ zeptala se Tuon Galgana.

„Možná by nebylo moudré se s tím mužem setkat, nejvyšší dcero. Nejsem si jistý jeho nároky na jeho titul. A kromě toho, nemá teď říše jiné starosti?“

„Divíš se, proč naše armády neustoupily,“ řekla Tuon. „Proč jsme nevyrazili do Seančanu, abychom zajistili trůn.“

Sklonil hlavu. „Věřím tvé moudrosti, nejvyšší dcero.“

„Toto je Drak Znovuzrozený,“ řekla Tuon. „A ne jen nějaký podvodník. Jsem o tom přesvědčená. Musí se poklonit před Křišťálovým trůnem, než bude moci začít Poslední bitva. A proto musíme zůstat. Není to náhoda, že k návratu došlo nyní. Jsme tady potřeba. Naneštěstí víc, než jsme potřeba v naší vlasti.“

Galgan pomalu přikývl. Souhlasil s ní, že se nemají vracet do Seančanu; jen prostě předpokládal, že to si bude přát. Tím, že prohlásila, že zůstanou, si získala jeho úctu. Ne že by stále neuvažoval, že se trůnu zmocní sám. Člověk nemohl zastávat takovou pozici bez značné dávky ctižádosti.

Také se však vědělo, že je nejen ctižádostivý, ale i rozvážný. Neudeří, pokud nebude přesvědčený, že to je to nejlepší. Musel by věřit, že s velkou pravděpodobností uspěje a že odstranění Tuon bude pro říši lepší. To byl ten rozdíl mezi ctižádostivým hlupákem a ctižádostivým moudrým mužem. Ten druhý chápal, že někoho zabít je jen začátek. Připravit Tuon o život a zabrat si trůn by mu nic nepřineslo, pokud by si znepřátelil zbytek urozených.

Přistoupil ke stolu s mapami. „Pokud si dál přeješ vést válku, nejvyšší dcero, dovol mi ti objasnit stav tvé armády. Jeden z našich nejambicióznějších plánů organizuje generálporučík Yulan.“

Galgan pokynul směrem ke shromážděným důstojníkům a předstoupil malý tmavý muž z níže urozených. Měl černou paruku, aby zakryl pleš, a předstoupil, poklekl před Tuon a uklonil se.

„Přikazuje se ti stát a promluvit, generále,“ pronesla Selucia.

„Nejvyšší dcera ať ví, že děkuji,“ řekl Yulan a vstal. U stolu s mapami pokynul několika pobočníkům, aby zvedli mapu tak, aby ji Tuon viděla. „Kromě neúspěchu v Arad Domanu pokračuje proces znovuzískání těchto zemí tak, jak jsme čekali. Pomaleji, než bychom chtěli, ale ne bez velkých vítězství. Lidé v těchto královstvích se nevrhají na pomoc při obraně svých sousedů. Měli jsme velký úspěch s obsazováním jednoho po druhém. Jen dvě věci nám dělají starosti. První je tenhle Rand al’Thor, Drak Znovuzrozený, který na severu a východě vede agresivní válku o sjednocení. Budeme potřebovat moudrost nejvyšší dcery, aby nás naučila, jak si ho podmanit.

Druhou naší starostí je velké množství marath’damane, shromážděných na místě známém jako Tar Valon. Věřím, že nejvyšší dcera slyšela o mocné zbrani, kterou použily ke zničení velkého kusu země na sever od Ebú Daru.“

Tuon přikývla.

„Sul’dam nikdy neviděly nic podobného,“ pokračoval Yulan. „Předpokládáme, že jde o věc damane, kterou je lze naučit, pokud zajmeme správné marath’damane. Ta úžasná schopnost přesouvat se v okamžiku z jednoho místa na jiné – je-li to pravda – kterou mají, bude druhou velkou taktickou výhodou, kterou musíme získat.“

Tuon opět přikývla, prohlížejíc si mapu, která zobrazovala místo zvané Tar Valon. Selucia pronesla: „Nejvyšší dceru tvé plány zajímají. Pokračuj.“

„Vyjadřuji své hluboké díky,“ uklonil se Yulan. „Jako vzdušný kapitán mám tu čest velet rakenům a to’raken, sloužícím při návratu. Věřím, že úder v srdci území našeho nepřítele by byl nejen možný, ale také nanejvýš výhodný. Ještě jsme nemuseli čelit mnoha těm marath’damane v boji, ale jak budeme postupovat na území ovládané Drakem Znovuzrozeným, nepochybně jim budeme čelit ve velkých počtech.

V tuto chvíli se domnívají, že jsou před námi v bezpečí. Úder, který bychom v tuto chvíli provedli, by mohl mít velký dopad na budoucnost. Každá marath’damane, kterou uvážeme, nejen že představuje mocný nástroj, který získají naše armády, ale také takový, který naši nepřátelé ztratí. Předběžná hlášení tvrdí, že na tom místě nazývaném Bílá věž jsou shromážděny stovky a stovky marath’damane.“

Tolik? pomyslela si Tuon. Taková síla by mohla válku zcela zvrátit. Pravda. Ty marath’damane, které cestovaly s Matrimem, říkaly, že ony se válek neúčastní. Vskutku, marath’damane, které kdysi bývaly Aes Sedai, se – až dosud – ukázaly jako zbraně nepoužitelné. Ale mohl by existovat nějaký způsob, jak ty jejich údajné přísahy překroutit? Cosi, co Matrim jen tak mimochodem zmínil, ji přimělo domnívat se, že ano. Zakmitala prsty.

„Dcera Devíti měsíců chce vědět, jak by se dal útok proti nim provést,“ pronesla Selucia. „Vzdálenost je velká. Stovky líg.“

„Použili bychom vojsko složené především z to’raken,“ řekl generál Yulan. „S pár rakeny jako zvědy. Mapy, které jsme ukořistili, ukazují rozsáhlé louky a pastviny s velmi řídkým osídlením, které by se po cestě daly využít k odpočinku. Mohli bychom zaútočit tady přes Murandy,“ ukázal na druhou mapu, kterou pobočník nadzvedl, „a dostat se k Tar Valonu z jihu. Je-li to nejvyšší dceři libo, mohli bychom zaútočit v noci, když budou marath’damane spát. Našim cílem bude jich co nejvíc zajmout.“

„Zajímá nás, zda se to skutečně dá provést,“ pronesla Selucia. Tuon to zaujalo. „Kolik útočníků bychom na takový nájezd dokázali použít?“

„Kdybychom do toho dali vše?“ zeptal se Yulan. „Věřím, že by se mi k útoku podařilo shromáždit osmdesát až sto to’raken.“

Osmdesát až sto to’raken. Takže asi kolem tří set vojáků, aby zůstalo místo pro návrat se zajatými marath’damane. Na takovýto nájezd budou tři stovky značný počet, ale budou se muset pohybovat rychle a lehce, aby je nechytili do pasti.

„Je-li nejvyšší dceři libo,“ řekl generál Galgan a opět předstoupil vpřed. „Věřím, že plán generála Yulana je skutečně dobrý. Je v něm riziko velké ztráty, ale už nikdy nebudeme mít takovou příležitost. Kdyby byly použity v boji, mohly by nás tyto marath’damane zneškodnit. A kdyby se nám podařilo dostat k té jejich zbrani, nebo dokonce k jejich schopnosti cestovat na velké vzdálenosti… Nu, věřím, že za takový možný zisk stojí riskovat všechny to’raken v naší armádě.“

„Je-li nejvyšší dceři libo,“ pokračoval generál Yulan. „Náš plán vyžaduje užití dvaceti jednotek Nebeských pěstí – celkem dvě stě vojáků – a padesáti spojených sul’dam. Také si myslíme, že by možná byla vhodná malá skupina Krvavých nožů.“

Krvavé nože, elitní členové Nebeské pěsti, která už sama o sobě byla exkluzivní. Yulan a Galgan byli téhle akci opravdu oddaní! Nikdo nenasazoval Krvavé pěsti, pokud to nemyslel velice vážně, protože oni se ze svých misí nevraceli. Jejich povinností bylo zůstat na místě poté, co se Pěsti stáhnou, a působit nepříteli škody – tolik škod, kolik jen půjde. Kdyby některé z nich dokázali dostat do Tar Valonu s rozkazem zabít tolik marath’damane, kolik bude možné…

„Drak Znovuzrozený nebude na tento útok reagovat dobře,“ řekla Tuon Galganovi. „Není s těmito marath’damane spojený?“

„Podle některých hlášení,“ řekl Galgan. „Jiná říkají, že stojí proti nim. A další, že jsou jeho figurky. Nad našimi ubohými informaci v této oblasti klopím oči, nejvyšší dcero. Nedokázal jsem roztřídit lži a pravdy. Než získáme lepší informace, musíme předpokládat to nejhorší, že ho to nesmírně rozzuří.“

„A přesto si myslíš, že to za to stojí?“

„Ano,“ odpověděl bez zaváhání Galgan. „Pokud jsou tyto marath’damane ve spojení s Drakem Znovuzrozeným, pak máme ještě větší důvod udeřit nyní, než je bude moct použít proti nám. Možná ho nájezd rozzuří – ale také ho oslabí, což ti při vyjednávání s ním dá silnější postavení.“

Tuon zamyšleně přikývla. Toto bylo nepochybně ono těžké rozhodnutí ze znamení. Avšak její volba se zdála očividná. Vůbec to nebylo složité rozhodnutí. Všem těm marath’damane v Tar Valonu je třeba nasadit obojek, a toto byl skvělý způsob, jak jediným mocným úderem oslabit odpor vůči Vždyvítěznému vojsku.

Znamení však hovořilo o těžkém rozhodnutí. Pokynula Selucii. „Je v této místnosti někdo, kdo s tímto plánem nesouhlasí?“ zeptal se její hlas. „Někdo, kdo by uvedl námitky vůči tomu, co předložil generál Yulan a jeho muži?“

Urození v místnosti si prohlíželi jeden druhého. Beslan se možná zavrtěl, ale zůstal zticha. Altařané nic nenamítali proti tomu, že se zdejším marath’damane nasazují obojky; zdálo se, že těm, kdo umějí usměrňovat, moc nevěří. Nebyli tak moudří jako v Amadicii, kde tyhle Aes Sedai postavili mimo zákon, ale ani je nevítali. Beslan nebude proti úderu proti Bílé věži nic namítat.

Opřela se a čekala… na co? Možná toto nebylo ono rozhodnutí, o němž znamení mluvilo. Otevřela ústa, aby vydala rozkaz k pokračování s přípravami na útok, ale v tu chvíli ji zarazily otevírající se dveře.

Vzápětí smrtonoši, střežící dveře, ustoupili, a vpustili dovnitř só’džin, který konal službu v chodbě. Muž s mohutnými pažemi, Ma’combe, se uklonil hluboko k zemi, černý cop, který měl přes pravé rameno, sklouzl stranou a spadl na podlahu. „Je-li to Dceři Devíti měsíců libo, generálporučík Tylee Chirgan by chtěla požádat o slyšení.“

Galgan vypadal ohromeně.

„O co jde?“ zeptala se ho Tuon.

„Neuvědomil jsem si, že se vrátila, nejvyšší dcero,“ řekl. „Pokorně navrhuji, abys jí dovolila promluvit. Je jedním z mých nejlepších důstojníků.“

„Může vstoupit,“ pronesla Selucia.

Vstoupil mužský da’covale v bílém rouchu a uvedl ženu ve zbroji a s přilbou pod paží. Vysoká štíhlá žena měla tmavou kůži a krátké černé hustě kudrnaté vlasy. Na spáncích měla vlasy bíle prokvetlé. Překrývající se pláty její zbroje na sobě měly nalakované červené, žluté a modré pruhy a při chůzi skřípaly. Patřila jen k níže urozeným – nedávno ji z rozkazu generála Galgana povýšili – ale byla o tomto informována prostřednictvím rakenů. Po stranách hlavy měla vlasy vyholené sotva na šířku prstu.

Tylee měla oči zarudlé únavou. Podle pachu potu a koní, který se z ní linul, přišla za Tuon okamžitě po návratu do města. Do síně ji následovalo několik mladších vojáků, také vyčerpaných, a jeden z nich nesl velký hnědý pytel. Jakmile došli k místu určenému prosebníkům – čtverci z červené látky – všichni poklekli. Obyčejní vojáci sklonili čela až k zemi a Tylee sebou trhla, jako by chtěla učinit totéž, ale zastavila se. Ještě si nezvykla na to, že je jednou z urozených.

„Je očividné, že jsi unavená, válečníku,“ pronesla Selucia. Tuon se předklonila. „Předpokládáme, že máš velmi důležité zprávy?“

Tylee se zvedla na jedno koleno a pokynula stranou. Jeden z jejích vojáků se zvedl na kolena a nadzvedl hnědý pytel. Dole na něm byla tmavá sražená skvrna. Krev.

„Je-li nejvyšší dceři libo,“ řekla Tylee hlasem, jenž prozrazoval vysílení. Kývla na svého muže a on pytel otevřel a vysypal obsah na podlahu. Hlavy několika zvířat. Kance, vlka a … jestřába? Tuon zamrazilo. Jestřábí hlava byla stejně velká jako lidská. Možná větší. Ale nevypadaly… správně. Hlavy byly strašlivě znetvořené.

Mohla by přísahat, že jestřábí hlava, které se překulila tak, že Tuon jasně viděla tvář, má lidské oči. A… ostatní hlavy měly… také lidské rysy. Tuon potlačila zachvění. Co to bylo za ohavné znamení?

„Co to má znamenat?“ dožadoval se odpovědi Galgan.

„Předpokládám, že nejvyšší dcera ví o mém vojenském podniku proti Aielům,“ řekla Tylee, stále klečíc na jednom koleni. Tylee během toho boje zajala damane, ačkoli Tuon toho o moc víc nevěděla. Generál Galgan její návrat očekával s určitou zvědavostí, aby si poslechl celý příběh.

„Během mé výpravy,“ pokračovala Tylee, „se ke mně připojili muži různých národů, z nichž žádný nesložil přísahy. Až bude čas, podám o nich plné hlášení.“ Zaváhala a pak pohlédla na hlavy. „Tihle… tvorové… na můj oddíl zaútočili během zpáteční cesty, deset líg od Ebú Daru. Utrpěli jsme těžké ztráty. Kromě hlav jsme přinesli i několik celých těl. Chodili po dvou jako lidé, ale hodně se podobali zvířatům.“ Opět zaváhala. „Věřím, že jsou to, čemu někteří na této straně oceánu říkají trolloci. Věřím, že přicházejí sem.“

Chaos. Urození se začali dohadovat o tom, jak je to nepravděpodobné. Generál Galgan svým důstojníkům okamžitě nařídil, ať zorganizují hlídky a vyšlou posly s varováním před možným útokem na město. Sul’dam, které stály na kraji síně, se vrhly vpřed, aby prozkoumaly hlavy, zatímco Smrtonosná garda potichu obstoupila Tuon, aby jí poskytla další obrannou vrstvu, a všechny – urozené, sloužící i vojáky – sledovala se stejnou opatrností.

Tuon měla pocit, že by ji to mělo šokovat. Ale kupodivu nešokovalo. Takže se v tom Matrim nemýlil, ukázala kradmo Selucii znakovou řečí. A ona si myslela, že trolloci nejsou nic než pověra. Znovu se podívala na hlavy. Hnus.

Selucia vypadala znepokojeně. Zajímalo by mě, jestli jsou i další věci, které říkal a my nad nimi mávly rukou, pravda?

Tuon zaváhala. Budeme se ho muset zeptat. Moc ráda bych ho měla zpátky. Ztuhla; neměla v úmyslu prozradit tak mnoho. Považovala však vlastní emoce za podivné. Cítila se s ním v bezpečí, ačkoli se to zdálo být směšné. A přála si, aby tu s ní teď byl.

Hlavy byly jen dalším důkazem, že toho o něm ví velmi málo. Znovu dostala štěbetající dav pod kontrolu. Selucia pronesla: „Utišíte se.“

V místnosti nastalo ticho, přestože urození i sul’dam vypadali velice rozčileně. Tylee stále klečela se sklopenou hlavou a voják, který donesl pytel, klečel vedle ní. Ano, bude třeba ji důkladně vyslechnout.

„Tato zpráva moc nemění,“ pronesla Selucia. „Už jsme si byly vědomy, že Poslední bitva přichází. Vážíme si odhalení generálporučíka Tylee. Bude pochválena. Avšak toto pouze znamená, že je ještě naléhavější, abychom si Draka Znovuzrozeného podmanili.“

Několik lidí v místnosti, včetně generála Galgana, přikývlo. Zdálo se, že Beslana to tak rychle nepřesvědčí. Vypadal znepokojeně.

„Je-li to nejvyšší dceři libo,“ řekla s úklonou Tylee.

„Smíš promluvit.“

„Během posledních pár týdnů jsem viděla mnoho věcí, které mě přiměly k zamyšlení,“ řekla Tylee. „Dokonce ještě předtím, než došlo k útoku na mé jednotky, jsem měla obavy. Moudrost a ušlechtilost nejvyšší dcery jí nepochybně umožní vidět dál než někomu takovému, jako jsem já, ale věřím, že naše dosavadní vítězství v této zemi byla snadná ve srovnání s tím, co by mohlo přijít. Kdybych mohla být tak troufalá… Věřím, že Drak Znovuzrozený a ti, kdo k němu patří, by byli lepší spojenci než nepřátelé.“

Bylo to troufalé prohlášení. Tuon se předklonila a její nalakované nehty zacvakaly na područkách křesla. Mnozí z níže urozených by byli ze setkání s někým z císařovniny domácnosti, natož s nejvyšší dcerou, tak vyděšení, že by se neodvážili promluvit. A tato žena pronášela návrhy? V přímém rozporu s vůlí, kterou Tuon projevila?

„Těžké rozhodnutí není vždy rozhodnutí, kdy jsou si obě strany rovny, Tuon,“ řekla Selucia náhle. „Možná že v tomto případě je těžké rozhodnutí správné, ale nese s sebou i špatné následky.“

Tuon překvapeně zamrkala. Ano, uvědomila si. Selucia je teď můj pravdomluvčí. Chvíli bude trvat, než si na ni zvykne v této roli. Už uplynuly celé roky od chvíle, kdy ji Selucia opravila nebo pokárala na veřejnosti.

A přesto, setkat se s Drakem Znovuzrozeným osobně? Potřebovala se s ním spojit a měla to v úmyslu. Ale nebylo by lepší jít za ním silná, poté, co budou jeho armády poraženy a Bílá věž stržena? Bylo nutné, aby ho ke Křišťálovému trůnu přivedla za pečlivě řízených okolností a on chápal, že se musí podvolit její autoritě.

A přesto… když v Seančanu probíhá vzpoura… když je její postavení tady v Altaře stěží stabilizované… Nu, možná by trocha času na rozmyšlenou – trocha času, aby se párkrát zhluboka nadechla a zajistila si to, co už má – stála za odklad jejího úderu proti Bílé věži.

„Generále Galgane, pošlete rakeny k našim silám na Almothské pláni a ve východní Altaře,“ prohlásila rozhodně. „Řekněte jim, ať drží naše zájmy, ale vyhnou se střetu s Drakem Znovuzrozeným. A odpovězte na jeho žádost o setkání. Dcera Devíti měsíců se s ním setká.“

Generál Galgan přikývl a uklonil se.

Do světa je třeba vnést řád. Pokud toho má dosáhnout tím, že trochu sklopí oči a setká se s Drakem Znovuzrozeným, budiž.

Kupodivu cítila, že si přeje – znovu – aby byl Matrim tady s ní. Při přípravách na setkání by mohla jeho znalosti tohoto Randa al’Thora dobře využít. Ať se ti nic nestane, ty zvláštní muži, pomyslela si, pohlížejíc zpátky na balkón a směrem na sever. Nevykopej si hlubší jámu, než z jaké se dokážeš vyškrábat na svobodu. Teď jsi princ krkavců. Nezapomeň se podle toho chovat.

Ať jsi kdekoli.

KAPITOLA 20 - Na rozbité cestě

KAPITOLA 20

NA ROZBITÉ CESTĚ

„Ženské,“ prohlásil Mat, který jel na Okovi po prašné málo užívané cestě, „jsou jako mezci.“ Zamračil se. „Počkat. Ne. Kozy. Ženské jsou jako kozy. Akorát, že si každá zatracená ženská myslí, že je kůň; jedinečném, dostihovej kůň. Chápeš mě, Talmanesi?“

„Čistá poezie, Mate,“ řekl Talmanes a přitom si nacpával dýmku tabákem.

Mat trhl otěžemi a Oko se plahočil dál. Kamennou cestu lemovaly vysoké borovice. Měli štěstí, že starodávnou silnici, kterou museli postavit ještě před Rozbitím, objevili. Byla převážně zarostlá, kameny na mnoha místech roztříštěné a velké kusy byly… nu, prostě pryč.

Kolem cesty a mezi kameny začínaly rašit mladé výhonky borovic, miniaturní verze svých otců, tyčících se nad nimi. Cesta byla široká, i když hrbolatá, což bylo dobře. Mat s sebou měl sedm tisíc mužů, všechny na koních, a ten necelý týden, který strávili na cestě poté, co poslal Tuon zpátky do Ebú Daru, jeli rychle.

„Pokoušet se s ženskou o rozumnou domluvu nemá smysl,“ pokračoval Mat s očima upřenýma před sebe. „Je to jako… no, je to jako když si s ní chceš dát přátelskou partičku kostek. Jenže ta ženská odmítá uznat i ty základní zatracený pravidla. Chlap, ten tě ošidí – ale udělá to čestně. Použije zatíženou kostku, aby sis myslel, žes prohrál náhodou. A když nejsi dost chytrej, aby sis všiml, co dělá, tak si možná tvoje peníze zaslouží. Tak to je.

Ale ženská se posadí k tý samý hře, usmívá se a tváří se, jako že chce hrát. Jenomže když je na řadě, hodí vlastníma kostkama, co jsou na všech stranách prázdný. Nikde jediná tečka. Prohlídne si svůj hod, pak se na tebe podívá a prohlásí: ‚Zjevně jsem vyhrála.‘

Ty se podrbeš na hlavě a podíváš se na kostky. Pak se podíváš na ni a pak zase dolů na kostky. ‚Ale na těch kostkách nejsou žádné oka,‘ řekneš.

‚Ale ano, jsou,‘ na to ona. ‚A na obou padla jednička.‘

‚To je přesně to číslo, který potřebuješ k výhře,‘ řekneš.

‚To je mi ale náhoda,‘ odpoví a začne shrabávat tvoje peníze. A ty tam sedíš a snažíš se přijít na to, co se zrovna stalo. A něco ti dojde. Dvě jedničky nejsou vítězná kombinace! Ne když ty jsi hodil šest. To znamená, že potřebovala pár dvojek! Vzrušeně jí vysvětlíš, co jsi zjistil. A víš, co ona pak udělá?“

„Nemám ponětí, Mate,“ odpověděl Talmanes s dýmkou v zubech, z jejíž hlavičky stoupal tenký proužek kouře.

„Ona se natáhne,“ řekl Mat, „a promne prázdné strany kostek. A pak ani nemrkne a prohlásí: ‚Omlouvám se. Na kostkách byla nějaká špína. Jasně vidíš, že vlastně padly dvojky!‘ A bude tomu věřit. Bude tomu zatraceně věřit!“

„Neuvěřitelné,“ řekl Talmanes.

„Jenže to ještě není konec!“

„Myslel jsem si, že nebude, Mate.“

„Sebere ti všecky peníze,“ mávl Mat jednou rukou, zatímco druhou přidržel ašandarei na sedle. „A pak za ní přijde půlka ženských v místnosti a poblahopřejou jí, že hodila pár dvojek! Čím víc si budeš stěžovat, tím víc těch ženských se zapojí do hádky. Během chvilky jsou v přesile a každá z nich ti vysvětlí, že jsou na těch kostkách jasné dvojky a ty by ses měl opravdu přestat chovat jako dítě. Všechny ty zatracený ženský do poslední uvidí dvojky! Dokonce i ta prudérní ženská, která tu tvoji od narození nesnášela – protože babička tvý ženy ukradla její babičce recept na medové koláče, když ještě byly holky – se postaví na její stranu.“

„Jsou to opravdu ohavná stvoření,“ řekl Talmanes nevzrušeně. Talmanes se málokdy usmíval.

„A když skončí,“ pokračoval Mat téměř spíš sám pro sebe, „budeš mít prázdný měšec, hromadu úkolů k vyřízení, seznam oblečení, co máš nosit, a příšerný bolehlav. Budeš tam sedět, zírat na stůl a začneš uvažovat, jestli na těch kostkách přece jenom nepadly dvojky. I kdyby jenom proto, aby sis zachoval zbytky příčetnosti. Říkám ti, tak to vypadá, když se snažíš s ženskou rozumně domluvit.“

„A tos udělal. Obšírně.“

„Neděláš si ze mě legraci že ne?“

„Ale Mate!“ prohlásil Cairhieňan. „Víš, že bych nikdy nic takového neudělal.“

„Škoda,“ zamumlal Mat a podezřívavě se na něj podíval. „Rád bych se zasmál.“ Ohlédl se. „Vanine! Kde to u Temného zpráskaného zadku jsme?“

Tlustý bývalý zloděj koní zvedl hlavu. Jel kousek za Matem a vezl rozvinutou mapu oblasti, kterou měl přehnutou přes desku, aby ji mohl číst v sedle. Zíral na tu zatracenou věc půlku rána. Mat ho požádal, aby je nenápadně dostal přes Murandy, a ne se s nimi na měsíce ztratil v horách!

„To je Oslepitelův vrch,“ řekl Vanin a tlustým prstem ukázal na horu s rovným vrcholem, stěží viditelnou nad korunami sosen. „Alespoň si to myslím. Mohla by to být hora Sarlden.“

Přikrčený kopec se hoře příliš nepodobal; na vrcholku byla stěží trocha sněhu. Samozřejmě že jen pár „hor“ v této oblasti dělalo dojem, nedaly se srovnat s pohořím Oparů poblíž Dvouříčí. Tady, severovýchodně od Damonského pohoří, se krajina změnila na nízké předhůří. Byl to složitý terén, ale průchodný, když jste byli odhodlaní. A Mat byl odhodlaný. Odhodlaný nenechat se zase sevřít Seančany, odhodlaný nenechat se vidět nikým, kdo o jeho přítomnosti nemusel vědět. Už bylo té řezničiny příliš. Chtěl z téhle země, tak podobné oprátce, pryč.

„Fajn,“ řekl Mat a přitáhl Okovi uzdu a zařadil se vedle Vanina, „která z těch hor to je? Možná bychom se zase měli zeptat mistra Roidelleho.“

Mapa patřila kresliči map; jen díky jeho přítomnosti byli vůbec schopni tuhle cestu najít. Vanin ale trval na tom, že vojsko povede on – kreslič map nebyl totéž co zvěd. Nenecháte zaprášeného kartografa jet vepředu a vést vás, trval na svém Vanin.

Po pravdě řečeno, mistr Roidelle neměl jako průvodce příliš mnoho zkušeností. Byl to učenec, vědec. Dokázal vám dokonale vysvětlit mapu, ale zjistit, kde jsou, mu dělalo stejné potíže jako Vaninovi, protože tahle cesta byla tak rozkouskovaná a rozbitá a borovice dost vysoké, aby zakrývaly význačné body, a vršky kopců všechny skoro stejné.

Samozřejmě zde byla také skutečnost, že to vypadalo, že se Vanin kartografovou přítomností cítí ohrožen, jako by si dělal starosti, že ho sesadí z pozice průvodce Mata a Bandy. Mat by od obtloustlého zloděje nikdy takové pocity neočekával. Kdyby neztratili tolik zatraceného času, možná by ho to i pobavilo.

Vanin se zamračil. „Myslím, že to musí být hora Sarlden. Ano. Musí to tak být.“

„Což znamená…?“

„Což znamená, že pojedem dál po cestě,“ řekl Vanin. „Totéž, co jsem ti říkal před hodinou. Nemůžeme pochodovat se zatracenou armádou takhle hustým lesem, ne? Což znamená zůstat na šutrech.“

„Jenom se ptám,“ řekl Mat a stáhl si krempu klobouku na ochranu před sluncem. „Velitel se na takové věci musí ptát.“

„Měl bych jet napřed,“ zamračil se znovu Vanin. Mračil se rád. „Pokud to je hora Sarlden, měla by být asi hodinu nebo dvě daleko slušně velká vesnice. Z dalšího pahorku bych ji mohl vidět.“

„Tak jeď,“ přikývl Mat. Samozřejmě vyslali napřed zvědy, ale žádný z nich nebyl tak dobrý jako Vanin. Navzdory své velikosti se ten chlap dokázal k nepřátelskému opevnění dostat tak blízko, že mohl strážným spočítat vousy, a přitom ho nikdo ani nezahlédl. Nejspíš by zmizel i s jejich večeří.

Vanin si znovu prohlížel mapu a potřásal hlavou. „Vlastně,“ zamumlal, „Teď když o tom přemejšlím, možná je to hora Favlend…“ Než mohl Mat něco namítnout, odklusal pryč.

Mat si povzdechl a pobídla Oka, aby dohnal Talmanese. Cairhieňan zavrtěl hlavou. Talmanes uměl být vášnivý. Ze začátku jejich známosti se Mat domníval, že je přísný a neumí se bavit. Talmanes nebyl přísný, byl jen zdrženlivý. Občas však jako by se v šlechticových očích zablesklo, jako by se smál světu, navzdory rozhodně sevřené čelisti a neusmívajícím se rtům.

Dnes měl na sobě červený kabát lemovaný zlatem a čelo měl vyholené a napudrované podle cairhienské módy. Vypadalo to proklatě směšně, ale kdo byl Mat, aby to soudil? Talmanes měl možná příšerný vkus, ale byl to věrný důstojník a dobrý chlap. Kromě toho se skvěle vyznal ve víně.

„Netvař se tak mrzutě, Mate,“ řekl Talmanes a přitom potahoval z dýmky se zlatým okrajem. Kde ji vůbec sebral? Mat si nevzpomínal, že by ji měl už předtím. „Tvoji chlapi mají plné břicha, nacpané kapsy a právě slavně zvítězili. Voják nemůže žádat o moc víc.“

„Pochovali jsme tisíc mužů,“ řekl Mat. „To není žádný vítězství.“ Vzpomínky v jeho hlavě – ty, které nepatřily jemu – říkaly, že by měl být pyšný. Bitva proběhla dobře. Ale stále zde byli ti mrtví, kteří na něj spoléhali.

„Vždycky jsou nějaké ztráty,“ řekl Talmanes. „Nemůžeš se jimi užírat, Mate. Stává se to.“

„Když nebojuješ, nedochází ke ztrátám.“

„Tak proč tak často vyjíždět do bitvy?“

„Bojuju jenom tehdy, když není vyhnutí!“ obořil se na něj Mat. Krev a zatracenej popel, bojoval jenom tehdy, když musel. Když ho chytili do pasti! Proč to vypadalo, jako že se to stane pokaždé, když se otočí?

„Jak myslíš, Mate,“ řekl Talmanes, vyndal z úst dýmku a vědoucně jí na Mata ukázal. „Ale něco tě žere. A nejsou to ti chlapi, co jsme ztratili.“

Zpropadení šlechtici. Dokonce i ti, které jste dokázali snést, jako Talmanes, si vždycky mysleli, že toho tolik vědí.

Samozřejmě byl Mat teď taky šlechtic. Nemysli na to, řekl si. Talmanes Mata pár dní oslovoval „Vaše Výsosti“, dokud Matovi nepovolily nervy a neseřval ho – Cairhieňané dokázali být takoví pedanti, když šlo o postavení.

Když si Mat poprvé uvědomil, co jeho sňatek s Tuon znamená, zasmál se, ale byl to smích nevěřícné bolesti. A chlapi říkali, že má štěstí. Tak proč mu to jeho štěstí nepomohlo se tomuhle osudu vyhnout! Zatracený princ krkavců! Co mělo znamenat tohle?

Nu, právě teď se musel postarat o své muže. Ohlédl se na řady jezdců a kušiníků, jedoucích za nimi. Obojích byly tisíce, i když Mat nařídil svinout korouhve. Nebylo pravděpodobné, že na téhle zapomenuté cestě potkají moc kolemjdoucích, ale kdyby je někdo přece jen viděl, nechtěl, aby si pouštěli pusu na špacír.

Budou ho Seančané pronásledovat? On i Tuon věděli, že teď stojí na opačných stranách, a ona viděla, co jeho armáda dokáže.

Milovala ho? Oženil se s ní, ale Seančané neuvažovali jako běžní lidé. Zůstala v jeho zajetí, snášela ho a nikdy se nepokusila o útěk. Ale moc nepochyboval o tom, že by se mu postavila, kdyby to pokládala za nejlepší pro svou říši.

Ano, pošle za ním muže, i když ho možné pronásledování netrápilo zdaleka tolik jako obava, že by se nemusela dostat bezpečně zpátky do Ebú Daru. Někdo za Tuoninu hlavu nabídl nesmírně velkou hromadu peněz. Seančanský zrádce, vůdce armády, kterou Mat zničil. Pracoval sám? Byli i jiní? Do čeho to Mat Tuon pustil?

Ty otázky jej neustále pronásledovaly. „Co myslíš, měl jsem ji vůbec nechat jít?“ slyšel Mat sám sebe, jak se ptá.

Talmanes pokrčil rameny. „Dal jsi své slovo, Mate, a já myslím, že ten docela velký seančanský chlapík s odhodlanýma očima a černou zbrojí by nereagoval dobře, kdybys ji zkusil zadržet.“

„Ale pořád by mohla být v nebezpečí,“ řekl Mat téměř pro sebe a stále otočenou hlavou. „Neměl jsem ji spouštět z očí. Bláznivá ženská.“

„Mate,“ ozval se Talmanes a znovu na něj ukázal fajfkou. „Překapuješ mě. Už začínáš znít úplně jako ženáč.“

To s Matem trhlo. Obrátil se v Okově sedle. „Cože? Co to má znamenat?“

„Nic, Mate,“ řekl Talmanes rychle. „Jenom, že jak o ní fantazíruješ, tak jsem…“

„Já nefantazíruju,“ štěkl po něm Mat, stáhl si krempu klobouku a upravil šálu. Jeho medailon ho příjemně tížil na krku. „Jenom si dělám starosti. To je všechno. Ví toho o Bandě hodně a mohla by prozradit naše silný stránky.“

Talmanes pokrčil rameny a zabafal z dýmky. Nějakou dobu jeli mlčky. Borovicové jehličí šumělo ve větru a Mat občas zezadu, kde v malém hloučku jely Aes Sedai, zaslechl ženský smích. Navzdory skutečnosti, že se navzájem neměly rády, spolu obvykle bez problémů vycházely, když je někdo mohl vidět. Ale jak říkal Talmanesovi, ženy se k sobě chovaly nepřátelsky jen tak dlouho, než se objevil muž, proti kterému se mohly spojit.

Slunce bylo zakryté planoucím závojem mraků; Mat už celé dny neviděl čisté sluneční světlo. Stejně dlouho neviděl ani Tuon. Tyto dvě věci jako by se v jeho hlavě spojily. Byly nějak propojené?

Zatracený pitomče, pomyslel si. Za chvilku začneš uvažovat jako ona, vidět znamení v každé maličkosti a hledat symboly a významy pokaždé, když ti přes cestu přeběhne králík nebo si uprdne kůň!

Takové věštění bylo jeden velký nesmysl. I když musel přiznat, že se teď přikrčí pokaždé, když slyší dvakrát zahoukat sovu.

„Miloval jsi někdy nějakou ženu, Talmanesi?“ uslyšel se Mat ptát.

„Několik,“ odvětil malý muž, za nímž se při jízdě vznášely spirály dýmu.

„A uvažoval jsi někdy, že si některou z nich vezmeš?“

„Ne, Světlo chraň,“ řekl Talmanes. Pak se zjevně zamyslel nad tím, co řekl. „Chci říct, v tu chvíli to pro mě nebylo to pravé, Mate. Ale jsem si jistý, že tobě se to vydaří.“

Mat se zamračil. Když se Tuon konečně zatraceně rozhodla uzavřít manželství, nemohla si vybrat chvíli, kdy ostatní nemohli nic slyšet?

Ale ne. Ona šla a řekla to přede všemi včetně Aes Sedai. To znamenalo, že Mat je odsouzen k záhubě. Aes Sedai uměly skvěle udržet tajemství, ledaže ta tajemství mohla jakkoli uvést do rozpaků nebo být nepříjemná Matrimu Cauthonovi. Pak jste si mohli být jistí, že se novinka za jediný den rozšíří po celém táboře a nejspíš ji zaslechnou i o tři vesnice dál. Jeho vlastní zatracená matka – lígy a lígy daleko – se už ty zprávy nejspíš doslechla.

„S hazardem neskončím,“ zamumlal Mat. „Ani s pitím.“

„Myslím, že to už jsi mi říkal,“ řekl Talmanes. „Zatím třikrát nebo čtyřikrát. Napůl věřím, že kdybych v noci nakoukl k tobě do stanu, zastihl bych tě, jak to mumláš ze spánku. ‚Dál budu zatraceně hrát! Zatraceně, zatraceně hrát a pít! Kde je moje zpropadený pití? Chce si o něj někdo zahrát?‘“ Všechno pronášel s dokonale nehybnou tváří, ale opět měl v očích náznak úsměvu, když jste věděli, kam se podívat.

„Jenom jsem se chtěl ujistit, že to všichni vědí,“ řekl Mat. „Nechci, aby si někdo začal myslet, že měknu, jenom proto, že… však víš.“

Talmanes po něm střelil chlácholivým pohledem. „Nezměkneš jenom proto, že ses oženil, Mate. Vždyť i někteří ze samotných hlavních kapitánů jsou myslím ženatí. Davram Bašere určitě, a Rodel Ituralde. Ne, nezměkneš, protože ses oženil.“

Mat rázně přikývl. Dobře, že je v tom jasno.

„Ale možná budeš nudný,“ poznamenal Talmanes.

„Tak a dost,“ prohlásil Mat. „V příští vesnici, na kterou narazíme, si zajdeme do hospody zahrát kostky. Ty a já.“

Talmanes se ušklíbl. „Co za třetiřadá vína v těchhle mrňavých horských vesnicích mají? Prosím, Mate. Příště budeš chtít, abych pil pivo.“

„Žádné debaty.“ Mat se ohlédl, když zaslechl povědomé hlasy. Olver – s ušima trčícíma do stran a nejošklivější drobnou tváří, co kdy Mat viděl – seděl obkročmo na Vichrovi a klábosil s Noalem, který jel vedle něj na kostnatém valachovi. Větrem ošlehaný stařec pochvalně přikyvoval tomu, co Olver říkal. Malý chlapec vypadal překvapivě vážně a nepochybně vysvětloval další ze svých teorií, jak se nejlépe vplížit do věže Gendžei.

„Hej,“ ozval se Talmanes. „Támhle je Vanin.“

Mat se obrátil a spatřil jezdce blížícího se po kamenité cestě před nimi. Vanin vždycky vypadal tak směšně, usazený na koni jako meloun a s nohama trčícíma do stran. Ale ten chlap uměl jezdit, o tom nebylo pochyb.

„Je to hora Sarlden,“ prohlásil Vanin, když dojel k nim a otíral si zpocené vysoké čelo. „Vesnice leží přímo před námi; na mapě se jmenuje Zadní Úhor. Jsou to zatraceně dobrý mapy,“ dodal zdráhavě.

Mat vydechl úlevou. Začínal si myslet, že by mohli bloudit v těchhle horách tak dlouho, až Poslední bitva přijde a skončí. „Skvěle,“ začal, „můžeme…“

„Vesnice?“ otázal se strohý ženský hlas.

Mat se s povzdechem otočil, zatímco se tři jezdkyně protlačily dopředu kolony. Talmanes neochotně zvedl ruku k vojákům za nimi a zastavil pochod, zatímco se Aes Sedai vrhly na chudáka Vanina. Tlustý muž se přikrčil v sedle a tvářil se, jako by se raději nechal přistihnout při krádeži koní – a tudíž mířil na popraviště – než aby tady musel sedět a nechat se vyslýchat Aes Sedai.

Smečku vedla Joline. Kdysi by ji Mat možná popsal jako hezkou holku se štíhlou postavou a velkýma svůdnýma hnědýma očima. Avšak ona bezvěká aessedaiovská tvář pro něj nyní představovala okamžité varování. Ne, teď by si na zelenou nedovolil myslet jako na hezkou. Začněte tím, že budete na Aes Sedai myslet jako na hezkou, a stačí dvě mlasknutí jejího jazyka a zjistíte, že vás má omotané kolem prstu a skáčete, jak píská. Vždyť Joline už naznačila, že by se jí líbilo mít Mata jako strážce!

Byla na něj pořád naštvaná, protože jí nasekal? Samozřejmě mu nemohla ublížit pomocí síly – dokonce i bez jeho medailonu, protože Aes Sedai skládaly přísahu nepoužívat sílu k zabíjení, pokud nešlo o velmi přesně určené okolnosti. Ale nebyl pitomec. Všiml si, že ty jejich přísahy se nijak nezmiňují o používání nožů.

S Joline byla Edesina ze žlutého adžah a Teslyn z červeného. Až na tu bezvěkou tvář se na Edesinu docela pěkně dívalo, ale Teslyn byla přitažlivá asi stejně jako klacek. Illiánská žena s přísnou tváří byla kostnatá a odrbaná jako stará kočka, která se příliš dlouho starala sama o sebe. Ale podle toho, co Mat viděl, měla dobrou hlavu, a občas se k němu chovala s určitým respektem. Respekt od červené. Představte si to.

Nicméně podle toho, jak se tyhle Aes Sedai na Mata střídavě dívaly, když dorazily dopředu, byste nikdy nepoznali, že mu dlužily život. Tak to s ženami chodilo. Zachraňte jim život, a ony nevyhnutelně prohlásí, že se právě chystaly samy utéct, a tudíž vám nic nedluží. Půlku času vás budou peskovat, že jim kazíte jejich údajné plány.

Proč se staral? Ať shoří, jednoho dne dostane rozum a další partu nechá brečet v řetězech.

„Co to mělo znamenat?“ naléhala Joline na Vanina. „Konečně jsi zjistil, kde jsme?“

„To teda zatraceně jo,“ řekl Vanin a nestydatě se podrbal. Dobrý chlap, ten Vanin. Mat se usmál. Vanin se ke všem lidem choval stejně. K Aes Sedai i všem ostatním.

Joline hleděla Vaninovi přímo do očí a tyčila se jako chrlič na sídle nějakého urozeného pána. Vanin se skutečně přikrčil, pak ochabl a nakonec v rozpacích sklopil pohled. „Chci říct, ano, Joline Sedai.“

Mat cítil, jak mu vadne úsměv. Všechno to Světlo tě spal, Vanine!

„Výborně,“ řekla Joline. „A zaslechla jsem, že před námi leží vesnice? Snad konečně najdeme slušný hostinec. Dala bych si něco jiného než tu ‚stravu‘, které tihle Cauthonovi darebáci říkají jídlo.“

„Tak počkat,“ ozval se Mat, „to není…“

„Jak daleko jsme od Caemlynu, pane Cauthone?“ přerušila ho Teslyn. Ze všech sil se snažila Joline ignorovat. Vypadalo to, že si ty dvě jdou v poslední době po krku – samozřejmě tím nanejvýš chladnokrevným a navenek přívětivým způsobem. Aes Sedai se nehašteří. Jednou ho za to, že jejich „debaty“ nazval „hašteřením“, vyplísnily. Ale Mat měl sestry a moc dobře věděl, jak takové hašteření vypadá.

„Cos to předtím říkal, Vanine?“ zeptal se Mat a podíval se na něj. „Že jsme asi dvě stě líg od Caemlynu?“

Vanin přikývl. Plán byl zamířit nejdřív do Caemlynu, protože se potřeboval sejít s Esteanem a Daeridem a zajistit potřebné informace a zásoby. Poté mohl dostát svému slibu Tomovi. Věž Gendžei bude muset dalších pár týdnů počkat.

„Dvě stě líg,“ řekla Teslyn. „Takže jak dlouho nám potrvá tam dorazit?“

„No, to záleží, řekl bych,“ odpověděl Vanin. „Kdybych jel sám a měl dva dobré koně, které bych střídal, a jel bych známým terénem, nejspíš bych dvě stě líg zvládl za něco dýl než týden. Ale celá armáda, přes tyhle kopce a po rozbité cestě? Řek bych dvacet dnů. Možná dýl.“

Joline pohlédla na Mata.

„Bandu neopustíme,“ prohlásil Mat. „Takováhle varianta není, Joline.“

S nespokojeným výrazem odvrátila pohled.

„Můžete vyrazit samy,“ řekl Mat. „To platí pro vás všechny. Vy Aes Sedai nejste moji vězni; můžete kdykoli odejít, pokud se vydáte na sever. Nebudu ale riskovat, že se vypravíte zpátky a zajmou vás Seančani.“

Jaké by to bylo, zase cestovat jen s Bandou a nemít kolem žádnou Aes Sedai? Kéž by.

Teslyn vypadala zamyšleně. Joline na ni pohlédla, ale červená nijak nenaznačila, zda by byla ochotná odejít, či ne. Edesina nicméně zaváhala a pak na Joline kývla. Byla ochotná.

„Dobře tedy,“ řekla Joline Matovi povýšeně. „Bylo by dobré už nemuset snášet tvoji neotesanost, Cauthone. Připravte nám, řekněme, čtyřiadvacet koní a my odjedeme.“

„Dvacet čtyři?“ zeptal se Mat.

„Ano,“ řekla Joline. „Tady tvůj muž zmínil, že aby tu cestu vykonal v rozumném čase, potřeboval by dva koně. Patrně proto, aby mohl zvířata střídat, když se unaví.“

„Jste dvě,“ řekl Mat a cítil, jak se v něm vzmáhá hněv. „To znamená čtyři koně. Myslel jsem, že na takové počty jsi dost chytrá, Joline.“ A tišeji dodal: „I když jen tak tak.“

Joline vytřeštila oči a v Edesinině výraze bylo vidět ohromení. Teslyn po něm vrhla šokovaný pohled a vypadala zklamaně. Vedle něj Talmanes jenom sklonil dýmku a tiše hvízdl.

„Kvůli tomu svému medailonu jsi pěkně drzý, Matrime Cauthone,“ řekla Joline chladně.

„To kvůli svojí puse jsem drzý, Joline,“ odvětil Mat s povzdechem a dotkl se medailonu, ukrytého pod volně zašněrovanou košilí. „Díky medailonu jenom mluvím pravdu. Myslím, žes mi chtěla vysvětlit, proč potřebuješ čtyřiadvacet mejch koní, když jich mám sotva dost pro svý muže?“

„Po dvou pro Edesinu, mě a moje strážce,“ řekla Joline ztuha. „Dva pro každou bývalou sul’dam. Nečekáš, že je nechám tady, aby je ta tvoje banda zkazila?“

„Dva strážci a dvě sul’dam,“ řekl Mat. „To je dvanáct koní.“

„Dva pro Setalle. Předpokládám, že se bude s námi chtít dostat od tohohle všeho.“

„Čtrnáct.“

„Další dva pro Teslyn,“ řekla Joline. „Nepochybně bude chtít jít s námi, přestože momentálně nemá v této záležitosti co říct. A budeme potřebovat asi čtyři nákladní zvířata, aby vezla naše věci. Taky se budou muset při vezení nákladu střídat, to znamená další čtyři. Dvacet čtyři.“

„Které budete krmit čím?“ zeptal se Mat. „Jestli pojedete tak rychle, nebudete mít čas nechat koně se napást. Navíc v týhle době sotva najdou něco k jídlu.“ To se ukázalo jako velký problém; jarní tráva nerašila. Louky, které míjeli, byly pokryté hnědým spadaným listím, uschlá zimní tráva rozpláclá sněhem a stěží sem tam rostly trsy zelené trávy nebo plevele. Koně se samozřejmě mohli krmit uschlým listím a zimní trávou, ale divoká vysoká zvěř a další zvířata se činila a snědla vše, co dokázala najít.

Jestli se země nerozhodne brzy vykvést… nu, čeká je těžké léto. Ale to byl úplně jiný problém.

„Samozřejmě budeme potřebovat, abyste nám dali krmení,“ řekla Joline. „A nějaké peníze na hostinec…“

„A kdo se o všechny ty koně bude starat? Budete je každý večer hřebelcovat, kontrolovat jim kopyta, dohlédnete na řádné odměřování krmení?“

„Asi bychom s sebou mohli vzít pár tvých vojáků,“ řekla Joline a zněla nespokojeně. „Nutná nepříjemnost.“

„Jediné, co je nutné,“ řekl Mat rozhodně, „je, aby moji chlapi zůstali tam, kde o ně stojí, ne kde jsou nepříjemnost. Ne, zůstanou tady – a žádné peníze ode mě nedostanete. Jestli chcete jít, můžete si každá vzít jednoho koně a k tomu jednoho koně jako nákladního. Dám vám pro ty ubohý zvířata nějaké žrádlo, a už to je ode mě velkorysé.“

„Ale když budeme mít jenom jednoho koně pro každého, budeme stěží rychlejší než armáda!“ namítla Joline.

„No to si představ,“ řekl Mat. „Vanine, běž a řekni Mandevwinovi, ať to rozhlásí. Brzo se utáboříme. Vím, že je sotva odpoledne, ale chci, aby Banda zůstala tak daleko od vesnice, aby nepůsobila jako hrozba, ale zároveň dost blízko, aby se pár z nás mohlo vydat na průzkum.“

„Dobře,“ odpověděl Vanin a v hlase neměl ani trochu respektu, který projevoval těm zatraceným Aes Sedai. Obrátil koně a rozjel se kolem kolony.

„A Vanine,“ zavolal na něj Mat. „Ujisti se, že když říkám ‚pár z nás se vydá‘, myslím tím malou skupinku, vedenou mnou a Talmanesem. Nechci, aby tam vpadlo sedm tisíc vojáků, co hledají nějakou zábavu! Koupím tam dvoukolák a všechno pivo, co seženu, a pošlu ho zpátky chlapům. V táboře povládne přísný pořádek a nikdo se do vesnice náhodou nezatoulá na návštěvu. Rozuměno?“

Vanin se zachmuřeným výrazem přikývl. Nikdy nebylo veselé být ten, kdo mužům oznámí, že nedostanou volno. Mat se obrátil zpátky k Aes Sedai. „No?“ zeptal se. „Přijímáte moji laskavou nabídku, nebo ne?“

Joline jen nakrčila nos a pak na koni odklusala zpátky dozadu zástupu – zjevně odmítla možnost odjet sama. Škoda. Při takové představě by se celou cestu usmíval. I když Joline by pravděpodobně trvalo nanejvýš tři dny, než by někde ve vesnici sehnala nějakého naivku, který by jí dal svoje koně, takže by se svými společníky mohla jet rychleji.

Edesina odjela a Teslyn se odvlekla za ní, sledujíc Mata zvláštním pohledem. Také se stále tvářila zklamaně. Odvrátil oči a pak se naštval sám na sebe. Proč se on staral o to, co si ona myslí?

Talmanes na něj hleděl. „To na tebe bylo zvláštní, Mate,“ řekl.

„Co?“ zeptal se Mat. „To omezení vojáků? Banda je dobrá cháska, ale nikdy jsem nepotkal skupinu vojáků, kteří by se čas od času nedostali do potíží, zvlášť když je po ruce pivo.“

„Nemluvil jsem o mužích, Mate,“ řekl Talmanes a ohnul se, aby si vyklepal fajfku o třmen, až zbytky tabáku padaly na kamennou cestu za koněm. „Mluvím o tom, jak jsi jednal s Aes Sedai. Světlo, Mate, mohli jsme se jich zbavit! Dvacet čtyři koní a trochu peněz za to, že se zbavíme dvou Aes Sedai, bych považoval za výhodný obchod.“

„Nenechám se postrkovat,“ prohlásil Mat paličatě a mávl na Bandu, aby opět vyrazila na pochod. „Dokonce ani proto, abych se zbavil Joline. Jestli ode mě něco chce, ať o to požádá alespoň s chloupkem zdvořilosti místo toho, aby se mě snažila donutit, ať jí dám, co chce. Nejsem žádný domácí psík.“ Světlo ho spal, nebyl! A taky se nechoval jako ženáč, ať už to znamenalo cokoli.

„Ona ti opravdu chybí,“ řekl mírně překvapeně Talmanes, zatímco se jejich koně zařadili vedle sebe.

„A o čem to blábolíš teď?“

„Mate, přiznávám, že vždycky nepatříš k těm nejuhlazenějším mužům. Občas je tvůj humor vskutku uleželý a tvůj tón poněkud drsný. Ale zřídkakdy jsi vysloveně hrubý nebo úmyslně urážlivý. Opravdu máš nervy na pochodu, že ano?“

Mat nic neřekl, jen si opět stáhl krempu klobouku.

„Jsem si jistý, že bude v pořádku,“ řekl Talmanes jemněji. „Patří ke královské rodině. Ti vědí, jak se o sebe postarat. A má ty vojáky, co na ni dávají pozor. Nemluvě o ogierech. Ogierští válečníci! Koho by něco takového napadlo? Bude v pořádku.“

„S tímhle rozhovorem jsme skončili,“ řekl Mat a posunul si oštěp, aby ho držel vzpřímeně, zakřivenou čepelí směrem k neviditelnému slunci nad nimi a s koncem zasunutým do popruhu na boku sedla.

„Já jenom…“

„Dost,“ řekl Mat. „Už nemáš další tabák, že?“

Talmanes vzdychl. „Byl to poslední ždibec. Dobrý tabák – z Dvouříčí. Jediný váček, který jsem už nějakou dobu viděl. Byl to dárek od krále Roedrana, společně s dýmkou.“

„Musel si tě cenit.“

„Byla to dobrá, poctivá práce,“ řekl Talmanes. „A příšerně nudná. Ne jako jezdit s tebou, Mate. Je dobré mít tě zpátky, i s tou drsnou slupkou a tak. Ale to, jak jsi s Aes Sedai mluvil o píci, mi dělá starosti.“

Mat přikývl. „Jak jsme na tom se zásobami?“

„Je jich málo,“ řekl Talmanes.

„Ve vesnici nakoupíme, kolik toho půjde,“ řekl Mat. „Po tom, co ti dal Roedran, nám peníze tečou z uší.“

Malá vesnice nejspíš nebude mít dost zásob, aby zásobila celé vojsko. Ale podle map se brzy ocitnou v zalidněnějších oblastech. Když jste cestovali s tak pohyblivým vojskem, jako je Banda, každý den v této oblasti projedete kolem jedné či dvou vesnic. Abyste se udrželi nad vodou, sháněli jste jídlo a kupovali všechno, co bylo k sehnání… a to v každé vesnici, kterou jste minuli. Tady vůz plný zásob, támhle dvoukolák, vědro či dvě jablek z hospodářství, kolem kterého projíždíte. Sedm tisíc mužů bylo hodně, ale dobrý velitel věděl, že nemá odmítat ani hrstku zrní. Všechno se sčítalo.

„Ano, ale prodají nám vesničani něco?“ zeptal se Talmanes. „Když jsme jeli za tebou, měli jsme vážně problémy přimět někoho, aby nám jídlo prodal. Vypadá to, že v téhle době se toho nedá moc sehnat. Jídla začíná být nedostatek bez ohledu na to, kam se vydáš a kolik peněz máš.“

Zatraceně dokonalé. Mat zaskřípal zuby a pak se dopálil sám na sebe, že to udělal. No, možná byl trochu nervózní. Ale ne kvůli Tuon.

Každopádně se musel uvolnit. A ta vesnice před nimi – jak jí to Vanin říkal? Zadní Úhor? „Kolik máš u sebe peněz?“

Talmanes svraštil čelo. „Pár zlatých marek a měšec plný stříbrných korun. Proč?“

„To nestačí,“ řekl Mat a mnul si bradu. „Nejdřív budeme muset vyhrabat něco z mojí osobní truhly. Možná ji vzít celou.“ Obrátil Oka. „Pojď.“

„Počkej, Mate,“ řekl Talmanes, přitáhl uzdu a vydal se za ním. „Co to děláme?“

„Laskavě využiješ moji nabídku jít se pobavit do hospody,“ odpověděl Mat. „A když už budeme u toho, doplníme zásoby. Když budu mít štěstí, bude to zadarmo.“

Kdyby tady byly Egwain či Nyneiva, zpohlavkovaly by ho a řekly mu, že nic takového neudělá. Tuon by se na něj pravděpodobně zvláštně podívala a pak řekla něco, z čeho by cítil hanbu až v botách.

Na Talmanesovi ale bylo dobré to, že prostě jen ostruhami pobídl koně vpřed, s klidnou tváří a jen náznakem pobavení v očích. „No, tak to musím vidět.“

KAPITOLA 21 - Uhlíky a popel

KAPITOLA 21

UHLÍKY A POPEL

Perrin otevřel oči a zjistil, že visí ve vzduchu.

Pocítil bodnutí hrůzy, jak se zmítal na obloze. Nad hlavou mu vířily černé mraky, temné a zlověstné. Dole se ve větru vlnila pláň divoké hnědé trávy a po lidech nebylo ani památky. Žádné stany, žádné cesty, dokonce ani otisky nohou.

Perrin nepadal. Prostě tam jen visel. V panice reflexivně zamával rukama, jako by chtěl plavat, jak se jeho mysl snažila najít v tom zmatku smysl.

Vlčí sen, napadlo ho. Jsem ve vlčím snu. Šel jsem spát s nadějí, že se sem dostanu.

Přinutil se dýchat a přestal sebou tlouct, přestože bylo těžké zůstat klidný, zatímco visel desítky sáhů ve vzduchu. Náhle kolem něj prolétla postava se šedou srstí, která skákala vzduchem. Vlk slétl na pole pod nimi a lehce přistál.

„Hopsale!“

Seskoč dolů, Mladý býku. Seskoč. Je to bezpečné. Jako vždy přicházela vlkova slova v podobě směsice pachů a obrazů. Perrin se v jejich výkladu neustále zlepšoval – měkká hlína jako znázornění země, ženoucí se vítr jako zpodobnění skoku, vůně uvolnění a klidu naznačující, že není třeba se bát.

„Ale jak?“

Mnohokrát předtím ses vždycky vrhal vpřed, jako čerstvě odstavené štěně. Seskoč. Seskoč dolů! Hluboko pod ním seděl Hopsal na zadku na poli a zubil se na Perrina.

Perrin zaskřípal zuby a zamumlal pár nadávek o paličatých vlcích. Připadalo mu, že ti mrtví jsou obzvlášť umínění. Nicméně Hopsal měl pravdu. Perrin už na tomto místě dřív skákal, i když nikdy ne ze samotného nebe.

Zhluboka se nadechl, pak zavřel oči a představil si, jak skáče. Kolem něj zahvízdal náhlý poryv větru, ale pak jeho nohy dopadly na měkkou půdu. Otevřel oči. Vedle něj seděl na zemi velký šedý vlk, pokrytý jizvami z mnoha bojů, a na rozlehlé pláni kolem rostlo divoké proso, hustě promísené trsy dlouhé tenké trávy, trčícími vysoko do vzduchu. Kousavá stébla se ve větru otírala Perrinovi o ruce a svědila ho. Dle pachu byla tráva příliš suchá, jako seno, ponechané přes zimu ve stodole.

Některé věci byly zde ve vlčím snu pomíjivé; v jednu chvíli mu u nohou ležela hromada listí, a vzápětí byla pryč. Všechno bylo cítit mírně zvětrale, jako by to tam tak úplně nebylo.

Vzhlédl. Obloha věštila bouři. Obvykle byly na tomto místě mraky stejně pomíjivé jako vše ostatní. Mohlo být úplně zataženo; pak, v jediném okamžiku, se zcela rozjasnilo. Tentokrát temné bouřkové mraky přetrvávaly. Vřely, vířily a mezi jednotlivými mračny prolétaly blesky. Přesto však blesky nikdy nezasáhly zemi a neozývalo se žádné hřmění.

Pláň byla nezvykle tichá. Zlověstná mračna halila celou oblohu. A nemizela.

Poslední lov se blíží. Hopsal zvedl hlavu k obloze. Pak poběžíme spolu. Ledaže bychom místo toho spali.

„Spali?“ řekl Perrin. „A co Poslední lov?“

Přichází, souhlasil Hopsal. Jestli se Stínobijce zmocní bouře, všichni navždy usnou. Když budeme žít, pak budeme společně lovit. Ty a my.

Perrin si promnul bradu ve snaze roztřídit obrazy, pachy, zvuky, pocity. Moc velký smysl mu to nedávalo.

Nu ale teď byl tady. Chtěl sem přijít a rozhodl se, že bude-li to možné, získá od Hopsala pár odpovědí. Bylo příjemné Hopsala znovu vidět.

Běž, vyslal Hopsal. Neznělo to znepokojeně. Byla to nabídka. Poběžme společně.

Perrin přikývl a rozběhl se trávou. Hopsal klusal vedle něj a vysílal pobavení. Dvě nohy, Mladý býku? Dvě nohy jsou pomalé! Toto vyslání vypadalo jako obraz navzájem o sebe zakopávajících lidí, klopýtajících o vlastní prodloužené slabé nohy.

Perrin zaváhal. „Musím si udržet kontrolu, Hopsale,“ řekl. „Když nechám převzít kontrolu vlka… no, dělám nebezpečné věci.“

Vlk naklonil hlavu a dál klusal travnatým polem po Perrinově boku. Stébla křupala a škrábala, jak jimi oba procházeli, a když našli stopu drobné zvěře, vydali se po ní.

Běž, pobízel ho Hopsal, očividně zmatený Perrinovým zdráháním.

„Nemůžu,“ řekl Perrin a zastavil se. Hopsal se obrátil a několika skoky se k němu vrátil. Páchl zmatkem.

„Hopsale, když ztrácím kontrolu,“ vysvětlil Perrin, „děsím sám sebe. Poprvé se mi to stalo těsně potom, co jsem se potkal s vlky. Musíš mi pomoct to pochopit.“

Hopsal na něj prostě jen dál zíral a z pootevřené tlamy mu vyčníval kousek jazyka.

Proč to dělám? pomyslel si Perrin a zavrtěl hlavou. Vlci nemysleli jako lidé. Co záleželo na tom, co si o tom všem Hopsal myslí?

Budeme lovit společně, vyslal Hopsal.

„Co když s tebou nechci lovit?“ řekl Perrin. Když ta slova vyslovil, sevřelo se mu srdce. Měl tohle místo rád, vlčí sen, třebaže dokázal být nebezpečný. Od té doby, co odešel z Dvouříčí, se mu tady přihodila spousta podivuhodných věcí.

Nemohl však dále ztrácet kontrolu. Musel najít rovnováhu. Zahodit sekeru znamenalo rozdíl. Sekera a kladivo byly různé zbraně – jedna se dala použít pouze k zabíjení, zatímco druhá mu dávala na vybranou.

Ale musel tu volbu uskutečnit. Musel se ovládat. A zdálo se, že prvním krokem je naučit se ovládat vlka ve svém nitru.

Poběž se mnou, Mladý býku, vyslal Hopsal. Zapomeň na ty myšlenky. Poběž jako vlk.

„Nemůžu,“ odpověděl Perrin. Obrátil se a prohlížel si pláň. „ale potřebuju tohle místo poznat, Hopsale. Musím se naučit, jak ho používat, jak ho ovládat.“

Lidé, pomyslel si Hopsal a vyslal pachy pohrdání a hněvu. Ovládání. Vždycky ovládání.

„Chci, abys mě to naučil,“ řekl Perrin, který se obrátil zpátky k vlkovi. „Chci tohle místo ovládnout. Ukážeš mi jak?“

Hopsal se posadil.

„Fajn,“ řekl Perrin. „Najdu si jiné vlky, kteří mi to ukážou.“

Otočil se a rozběhl se po zvířecí stopě. Toto místo nepoznával, ale naučil se, že vlčí sen je nepředvídatelný. Tahle louka s po pás vysokou trávou a tisovými remízky mohla být kdekoli. Kde najde vlky? Vyslal mysl na průzkum a zjistil, že je to tady mnohem těžší.

Nechceš běhat. Ale hledáš vlky. Proč děláš takové potíže, vlče? Hopsal seděl ve trávě před ním.

Perrin zavrčel a vyskočil, až prolétl vzduchem sto kroků. Při dopadu položil nohu do trávy, jako by šlo o obyčejný krok.

A pak byl Hopsal před ním. Perrin vlka neviděl skákat. Byl na jednom místě, a teď na jiném. Perrin zaťal zuby a znovu vyslal mysl. Pátrat po jiných vlcích. Něco vzdáleného cítil. Musel se víc snažit. Soustředil se, nějak do sebe natáhl víc síly a podařilo se mu dotlačit mysl dál.

Tohle je nebezpečné, Mladý býku, vyslal Hopsal. Přišel jsi sem příliš silně. Zemřeš.

„Vždycky to říkáš,“ odpověděl Perrin. „Pověz mi, co chci vědět. Ukaž mi, jak se to naučit.“

Paličaté štěně, vyslal Hopsal. Vrať se, až nebudeš rozhodnutý strkat čumák do zmijího hnízda.

S těmi slovy do Perrina něco narazilo, tíha proti jeho mysli. Všechno zmizelo a jeho to vyhodilo – jako list před bouří – z vlčího snu ven.

* * *

Faile cítila, jak se její muž vedle ní ve spánku převaluje. V temnotě stanu na něj vrhla rychlý pohled; ačkoli ležela na lůžku vedle něj, nespala. Čekala a poslouchala, jak dýchá. Převrátil se na záda a rozespale něco zamumlal.

Ze všech nocí, kdy může neklidně spát… pomyslela si mrzutě.

Malden opustili před týdnem. Uprchlíci rozbili tábor – nu, nebo tábory – poblíž říčního toku, který vedl přímo k Jehannahské silnici, ležící nedaleko.

Posledních pár dní šlo všechno hladce, ačkoli Perrin usoudil, že jsou aša’manové stále příliš unavení, než aby otevírali průchody. Strávila se svým manželem večer a připomněla mu několik důležitých důvodů, proč si ji vůbec vzal. Rozhodně byl nadšený, ačkoli v očích měl to nezvyklé ostří. Ne nebezpečné, pouze usoužené. Zatímco byli rozděleni, něco ho stále víc sužovalo. Chápala to. Sama měla pár vlastních přízraků. Člověk nemohl čekat, že vše zůstane stejné, a poznala, že ji stále miluje – vášnivě miluje. To stačilo, takže si s tím dál nedělala starosti.

Ale plánovala hádku, která z něj jeho tajemství vytáhne. Ještě pár dní s tím počká. Bylo dobré manželovi připomenout, že žena se spokojeně nesmíří se vším, co dělá, ale nechtěla, aby si myslel, že není ráda, že ho má zpátky.

Právě naopak. Usmála se, převalila se a položila mu ruku na zarostlou hruď a hlavu na holé rameno. Tohoto statného muže, podobného valící se lavině, milovala. Být zase zpátky s ním byl dokonce sladší pocit než její vítězný útěk Šaidům.

S chvěním víček otevřel oči a Faile vzdychla. Láska nebo ne, přála si, aby dnes v noci spal! Copak ho dost neutahala?

Podíval se na ni; jeho zlaté oči jako by ve tmě slabě žhnuly, i když věděla, že je to jen hra světla. Pak si ji přitáhl kousek blíž. „Já jsem s Berelain nespal,“ řekl nevrle. „Je fuk, co se povídá.“

Drahý, roztomilý, nechápavý Perrin. „Já vím, že ne,“ řekla chlácholivě. Ty řeči se k ní donesly. Prakticky každá žena, s níž v táboře mluvila, Aes Sedai počínaje a služkou konče, předstírala, že se snaží držet jazyk za zuby, ale přesto vyklopila tutéž novinu. Perrin, který strávil noc ve stanu první z Mayene.

„Ne, vážně,“ řekl Perrin a do hlasu se mu vloudil prosebný tón. „Nespal, Faile. Prosím.“

„Řekla jsem, že ti věřím.“

„Znělas… nevím. Světlo to spal, ženská, zněla jsi žárlivě.“

Copak se nikdy nepoučí? „Perrine,“ řekla rozhodně. „Trvalo mi skoro rok – nemluvě o značných potížích – tě svést, a i pak to fungovalo jen proto, že se do toho vložilo i manželství! Berelain není tak obratná, aby tě zvládla.“

Zvedl pravou ruku a se zmateným výrazem se poškrábal ve vousech. Pak se usmál.

„Kromě toho,“ dodala a přitiskla se blíž k němu, „jsi pronesl slova. A já ti věřím.“

„Takže nežárlíš?“

„Samozřejmě, že žárlím,“ řekla a pleskla ho do hrudi. „Perrine, copak jsem ti to nevysvětlovala? Manžel musí vědět, že jeho žena žárlí, jinak si neuvědomí, jak moc ho miluje. To, co je ti nejdražší, si střežíš. Vážně, jestli mě budeš nutit takhle věci vysvětlovat, pak mi nezůstanou žádné tajemství.“

Při poslední poznámce si tiše odfrkl. „Pochybuju, že je to možné.“

Ztichl a Faile zavřela oči v naději, že Perrin zase usne. Venku slyšela vzdálené hlasy strážných, hovořících na hlídce, a zvuk jednoho z podkovářů – Jerasida, Aemina nebo Faltona – pracujícího dlouho do noci, vytloukajícího podkovu nebo hřeb, aby připravil koně na zítřejší pochod. Bylo příjemné ten zvuk zase slyšet. Pokud šlo o koně, nebyli Aielové k ničemu, a Šaidové chycené koně buď pouštěli, nebo z nich udělali pracovní zvířata. Během pobytu v Maldenu viděla spoustu dobrých jezdeckých klisen tahat vozíky.

Měla by mít divný pocit z toho, že je zpátky? Strávila v zajetí necelé dva měsíce, ale připadalo jí to jako roky. Roky, během nichž dělala Sevanně poslíčka a trestali ji, jak se jim zachtělo. Ale nezlomilo ji to. Kupodivu se v té době cítila jako šlechtična víc, než kdy předtím.

Bylo to, jako by až do Maldenu tak úplně nechápala, co to znamená být urozená paní. Ó ano, dostala svůj díl vítězství. Ča Faile, lidé z Dvouříčí, Alliandre a vojáci z Perrinova tábora. Využila svůj výcvik a pomohla Perrinovi stát se vůdcem. Všechno to bylo důležité a vyžadovalo se od ní, aby využila to, čím ji matka a otec naučili být.

Avšak Malden jí otevřel oči. Tam našla lidi, kteří ji potřebovali víc, než kdy kdo předtím. Pod Sevanninou krutovládou nebyl čas na hry ani prostor na chyby. Ponižovali ji, tloukli a málem zabili. A to ji přimělo skutečně pochopit, co to znamená být lenní paní. Dokonce cítila vinu za ty časy, kdy Perrina ovládala a snažila se ho – nebo ostatní – přinutit, aby se podvolili její vůli. Být šlechtična znamenalo jít v čele. Znamenalo to nechat se zbít, aby ostatní nemuseli. Znamenalo to obětovat se, riskovat smrt, abyste ochránili ty, kdo na vás závisí.

Ne, nebylo divné být zpátky, protože si Malden – části, které byly důležité – vzala s sebou. Stovky gai’šainů jí přísahaly věrnost a ona je zachránila. Provedla to Perrinovým prostřednictvím, ale připravila plány a tak či onak by unikla a vrátila se s armádou, aby osvobodila ty, kdo jí přísahali.

Něco to stálo. Ale s tím se vypořádá dnes v noci, dá-li Světlo. Otevřela oko a koukla na Perrina. Zdálo se, že spí, ale oddechoval klidně? Vyprostila paži.

„Je mi jedno co se ti stalo,“ řekl.

Vzdychla. Ne, nespí. „Co se mi stalo?“ zeptala se zmateně.

Otevřel oči a hleděl na stan nad sebou. „Ten Šaido, ten muž, který byl s tebou, když jsem tě zachránil. Ať udělal cokoli… cokoli jsi udělala pro svoje přežití. Je to v pořádku.“

Takže tohle ho trápilo? Světlo! „Ty jeden velký vole,“ řekla a udeřila ho pěstí do hrudi, až vyhekl. „Co to vykládáš? Že by bylo v pořádku, kdybych ti byla nevěrná? Hned poté, co jsi mi tak starostlivě vysvětlil, že ty jsi nebyl?“

„Co? Ne, to je něco jiného, Faile. Ty jsi byla vězeň a…“

„A já se o sebe neumím postarat? Ty jsi vůl. Nikdo se mě nedotkl. Jsou to Aielové. Víš, že by si nedovolili ublížit gai’šainovi.“ Nebyla to tak úplně pravda; ženy byly v šaidském táboře často zneužívány, protože Šaidové se přestali chovat jako Aielové.

V táboře však byli i jiní, Aielové, kteří nepatřili k Šaidům. Lidé, kteří odmítli přijmout Randa za svého Kar’a’karna, ale kteří měli rovněž problém s přijetím autority Šaidů. Bezbratří byli čestní muži; přestože se nazývali vyvrženci, byli jediní v Maldenu, kdo zachovával staré způsoby. Když gai’šainky začaly být v nebezpečí, Bezbratří si vybírali a chránili ty, které mohli. Za své úsilí nic nežádali.

Tedy… nebyla to pravda. Žádali mnoho, ale nic nevymáhali. Když už ne slovy, tak činy se k ní Rolan vždy choval jako Aiel. Ale stejně jako Masemova smrt, byl i její vztah s Rolanem něco, co Perrin nepotřeboval vědět. Nikdy Rolana ani nepolíbila, ale využila jeho touhy po ní. A měla podezření, že věděl, co ona dělá.

Perrin Rolana zabil. To byl další důvod, proč její muž nemusel vědět o Bezbratrého laskavosti. Kdyby Perrin věděl, co udělal, vnitřně by jej to rozervalo.

Perrin se uvolnil a zavřel oči. Za ty dva měsíce se změnil, možná tolik co ona. To bylo dobře. V Hraničních státech měli její lidé rčení: „Pouze Temný se nemění.“ Lidé rostli a vyvíjeli se; Stín prostě zůstával stále stejný. Zlý.

„Zítra budeme muset trochu plánovat,“ zívl Perrin. „Jakmile budeme mít k dispozici průchody, budeme se muset rozhodnout, jestli nutit lidi odejít… a kdo půjde první. Zjistil někdo, co se stalo s Masemou?“

„O tom nic nevím,“ řekla opatrně. „Ale vzhledem k tomu, kolik z jeho stanu zmizelo věcí…“

„Masema se o majetek nestará,“ zamumlal tiše Perrin s očima stále zavřenýma. „I když by si ho asi vzal s sebou, aby mohl všechno vybudovat znovu. Myslím, že možná utekl, ačkoli je zvláštní, že nikdo neví kam nebo jak.“

„Nejspíš vyklouzl ve zmatku po bitvě.“

„Pravděpodobně,“ souhlasil Perrin. „Jsem zvědavý…“ Zívl. „Jsem zvědavý, co řekne Rand. Masema byl důvod celýho tohohle výletu. Měl jsem ho sebrat a dovést zpátky a řekl bych, že jsme neuspěli.“

„Zničil jsi muže, kteří v Drakově jménu vraždili a loupili,“ řekla Faile, „a vyřízls srdce šaidského vedení, nemluvě o tom, cos všechno zjistil o Seančanech. Myslím, že Drak usoudí, že to, čeho jsi tady dosáhl, je mnohem významnější než to, že Masemu nepřivedeš zpátky.“

„Možná máš pravdu,“ zamumlal Perrin ospale. „Zatracený barvy… nechci se dívat, jak spíš, Rande. Co se ti stalo s rukou? Světlem zaslepený blázne, líp se o sebe starej… Jsi všechno, co máme… Poslední lov se blíží…“

Té poslední části stěží porozuměla. Proč mluvil o Randově ruce, která jde na lov? Že by tentokrát skutečně usínal?

Opravdu, brzy začal tiše chrápat. Usmála se a s láskou zavrtěla hlavou. Občas to vážně byl vůl. Ale byl to její vůl. Slezla z lůžka, prošla stanem a navlékla si šaty a opasek. Následovaly sandály a pak vyklouzla chlopněmi stanu ven. Tam stály na stráži Arrela a Lacile, společně se dvěma Děvami. Děvy na ni kývly; zachovají její tajemství.

Faile nechala Děvy na stráži, ale Arrelu a Lacile vzala s sebou a vydala se do tmy. Arrela byla tmavovlasá Tairenka vyšší než většina Děv a s příkrými způsoby. Lacile byla malá, bledá a velmi štíhlá a při chůzi se půvabně pohupovala. Možná byly tak různé, jak jen ženy mohou být, ale jejich zajetí je všechny sjednotilo. Obě členky Ča Faile byly zajaty spolu s ní a odešly do Maldenu jako gai’šainky.

Poté, co urazily krátkou vzdálenost, vyzvedly další dvě Děvy – Bain s Čiad s nimi nejspíš mluvily. Vyšly z tábora a zamířily na místo, kde vedle sebe rostly dvě vrby. Tam se s Faile setkaly dvě ženy, které na sobě stále měly gai’šainskou bílou. Bain a Čiad také patřily k Děvám, byly to první sestry a Faile byly velice drahé. Byly dokonce ještě věrnější než ti, kdo jí přísahali. Věrné, a přesto nespoutané přísahami. S takovým protikladem si poradili jen Aielové.

Na rozdíl od Faile a ostatních Bain a Čiad neodhodí bílou jen proto, že jejich věznitelé byli poraženi. Budou bílý šat nosit rok a den. Ve skutečnosti to, že sem dnes v noci přišly – čímž uznaly svůj život před zajetím – jejich čest napjalo, jak to jen šlo. Nicméně přiznávaly, že být gai’šainem v ležení Šaidů bylo vše jen ne obvyklé.

Faile je přivítala úsměvem, ale nezahanbila je tím, že by je oslovila jménem nebo použila znakovou řeč Děv. Když od Čiad přebírala malý balík, nedokázala se však ubránit otázce: „Jste v pořádku?“

Čiad byla překrásná žena s šedýma očima a krátkými nazrzlými blond vlasy, ukrytými pod kápí jejího roucha gai’šainky. Nad tou otázkou se zašklebila. „Gaul prohledal celé šaidské ležení, aby mě našel, a hlášení tvrdí, že oštěpem porazil dvanáct algai’d’siswai. Možná pro něj nakonec přece jen budu muset uplést svatební věneček, až tohle všechno skončí.“

Faile se usmála.

Čiad jí úsměv oplatila. „Nečekal, že se ukáže, že jeden z mužů, které zabil, je ten, komu byla Bain gai’šainkou. Nemyslím, že má Gaul radost, že mu sloužíme obě.“

„Hlupák,“ řekla Bain, vyšší z obou Děv. „To je mu podobné, nekoukat se, kam bodá. Nemohl zabít správného muže, aniž by náhodou pobil i pár dalších.“ Obě ženy se zachichotaly.

Faile se usmála a přikývla; aielský humor nechápala. „Mockrát děkuju, že jste to přinesly,“ řekla a zvedla malý balík zabalený v plátně.

„To nic nebylo,“ řekla Čiad. „Toho dne pracovalo příliš mnoho rukou, takže to bylo snadné. Alliandre Maritha Kigarin už na tebe čeká u stromů. Měly bychom se vrátit do tábora.“

„Ano,“ dodala Bain. „Možná bude Gaul zase chtít poškrábat na zádech nebo donést vodu. Vždycky se tak zlobí, když se ptáme, ale gai’šainové získávají svou čest jen skrze službu. Co jiného máme dělat?“

Ženy se opět zasmály a Faile zavrtěla hlavou, zatímco sledovala, jak běží zpátky k ležení a bílá roucha za nimi vlají. Při představě, že by měla znovu obléct takový oděv, se přikrčila, i kdyby jen proto, že si tak vzpomněla na dobu strávenou ve službě u Sevanny.

Vytáhlá Arrela a půvabná Lacile se k ní připojily u dvou vrb. Děvy zůstaly opodál, odkud je sledovaly. K oběma se připojila ještě třetí Děva, která se vynořila ze stínů a nejspíš ji poslaly Bain s Čiad, aby chránila Alliandre. Faile tmavovlasou královnu našla stát u stromů. V honosné rudé róbě a se zlatými řetízky ve vlasech opět vypadala jako urozená paní. Přemrštěně se předváděla, jako by byla odhodlaná vyvrátit dobu, kterou strávila jako služka. Alliandřina róba Faile připomněla, jaké má sama prosté šaty. Ale s tím toho nemohla víc udělat, aniž by vzbudila Perrina. Arrela a Lacile na sobě měly jen vyšívané spodky a košile, jak bylo u členů Ča Faile obvyklé.

Alliandre nesla malou zakrytou lucernu, z níž pronikal jen proužek světla, který ozařoval její mladistvou tvář, korunovanou tmavými vlasy. „Našly něco?“ zeptala se. „Prosím řekni mi, že ano.“ Na královnu byla vždy působivě rozumná, i když poněkud náročná. Vypadalo to, že čas strávený v Maldenu ten druhý rys poněkud utlumil.

„Ano.“ Faile zvedla balík. Když si klekla na zem, čtyři ženy se shlukly kolem. Špičky krátkých stébel zalévalo světlo lucerny a zářily jako jazyky plamenů. Faile rozbalila uzel. Obsah nebyl nijak výjimečný. Malý kapesník ze žlutého hedvábí. Opasek ze zdobené kůže, na jehož stranách byl vytlačen vzor ptačího peří. Černý závoj. A tenký kožený pásek s kamenem uvázaným uprostřed.

„Ten opasek patřil Kinhuinovi,“ řekla Alliandre a ukázala na něj. „Viděla jsem, jak ho nosí, než…“ Hlas se jí vytratil, pak si klekla a opasek zvedla.

„Závoj patří Děvě,“ řekla Arrela.

„Ony se liší?“ zeptala se překvapeně Alliandre.

„Samozřejmě,“ řekla Arrela, zvedajíc závoj. Faile se nikdy nesetkala s Děvou, která se stala Arrelinou ochránkyní, ale ta žena padla v bitvě, třebaže ne tak dramaticky jako Rolan a ostatní.

Kousek hedvábí patřil Žoradinovi; Lacile zaváhala, pak ho vzala do rukou, obrátila a odhalila krvavou skvrnu. Zbývala jen kožená šňůrka. Rolan ji občas nosil kolem krku, pod cadin’sorem. Faile by ráda věděla, co pro něj znamenala, a jestli měl ten kámen, hrubě řezaný kus tyrkysu, nějaký zvláštní význam. Zvedla šňůrku, pak pohlédla na Lacile. S překvapením si uvědomila, že štíhlá žena vypadá, jako když pláče. Protože Lacile skončila v posteli statného Bezbratrého tak rychle, Faile předpokládala, že jejich vztah byl z nutnosti, nikoli náklonnosti.

„Čtyři lidé jsou mrtví,“ řekla Faile a náhle jí vyschlo v ústech. Hovořila formálně, protože tak nejlépe bránila emocím pronikat do hlasu. „Chránili nás, dokonce se o nás starali. Přestože byli nepřátelé, truchlíme pro ně. Pamatujte však, že to byli Aielové. Pro Aiely jsou mnohem horší konce, než je smrt v boji.“

Ostatní přikývly, ale Lacile pohlédla Faile do očí. Pro ně dvě to bylo jiné. Když se Perrin vyřítil z té uličky – se vzteklým řevem, neboť viděl Faile a Lacile, zdánlivě týrané Šaidem – hodně věcí se seběhlo strašně rychle. V šarvátce Faile Rolana ve správný okamžik rozptýlila a přiměla zaváhat. Udělal to, protože měl o ni starost, ale to zaváhání Perrinovi umožnilo jej zabít.

Udělala to Faile úmyslně? Stále nevěděla. Tolik jí toho táhlo hlavou, tolik emocí vyvolaných pohledem na Perrina. Vykřikla a… nedokázala se rozhodnout, jestli se pokoušela odvést Rolanovu pozornost, aby zemřel Perrinovou rukou.

Lacile o ničem takovém uvažovat nemohla. Žoradin skočil před ni, odstrčil ji za sebe a zvedl zbraň proti vetřelci. Vrazila mu nůž do zad a poprvé v životě zabila člověka. A byl to člověk, s nímž sdílela lože.

Faile zabila Kinhuina, dalšího Bezbratrého, který je chránil. Nebyl to první muž, kterého připravila o život – ani první, kterého zabila zezadu. Ale byl to první muž, kterého zabila a který ji považoval za přítele.

Nic jiného se nedalo dělat. Perrin viděl pouze Šaidy a Bezbratří jen útočícího nepřítele. Takové střetnutí nemohlo skončit, aniž by nezemřel Perrin nebo Bezbratří. Jakékoliv vřískání by žádného z mužů nezastavilo.

O to to však bylo tragičtější. Faile se obrnila, aby se nerozplakala jako Lacile. Rolana nemilovala a byla ráda, že to byl Perrin, kdo boj přežil. Avšak Rolan byl čestný muž a ona si připadala… pošpiněná, jako by jeho smrt byla její vina.

Tohle se nemělo stát. Ale stalo. Její otec často mluvil o podobných situacích, kdy jste museli zabít lidi, které jste měli rádi, jen proto, že jste je potkali na špatné straně bojiště. Nikdy to nechápala. Kdyby se musela vrátit a udělat to znovu, jednala by přesně stejně. Nedokázala by ohrozit Perrina. Rolan musel zemřít.

Ale kvůli tomu, co bylo nezbytné, jí teď svět připadal jako smutnější místo.

Lacile se odvrátila a tiše popotahovala. Faile poklekla a vytáhla z balíku, který zde nechala Čiad, lahvičku oleje. Vzala kožený řemínek, vytáhla z něj kámen a pak řemínek položila doprostřed balíku látky. Nalila na něj olej a pomocí troudu, zapáleného o plamen lucerny, řemínek podpálila.

Sledovala, jak hoří, drobounké modré a zelené plamínky, korunované oranžovou. Pach pálící se kůže se otřesně podobal zápachu páleného lidského masa. Noc byla klidná a do plamenů se neopíral vítr, takže svobodně tančily.

Alliandre opasek položila na miniaturní oheň. Arrela udělala totéž se závojem. Nakonec Lacile přidala kapesník. Pořád ještě brečela.

Víc udělat nemohly. Ve zmatku, který vládl při opouštění Maldenu, nebylo jak se o těla postarat. Čiad říkala, že opustit je nebylo nečestné, ale Faile musela něco udělat. Nějak Rolana a ostatní alespoň trochu uctít.

„Mrtví naší rukou,“ řekla Faile, „nebo prostě jen padlí v bitvě, ti čtyři nám ukázali, co je čest. Jak by řekli Aielové, máme vůči nim velké toh. Myslím, že není možné ho splatit. Ale můžeme na ně vzpomínat. Bezbratří a jedna Děva k nám byli laskaví, ačkoli nemuseli. Zachovali si čest, když ji ostatní opustili. Jestli se pro ně a pro nás dá najít nějaké vykoupení, ať to tak je.“

„V Perrinově táboře je Bezbratrý,“ řekla Lacile, v jejíchž očích se odrážely plameny pohřební hranice. „Jmenuje se Niagen; je gai’šainem Sulin, jedné z děv. Šla jsem za ním a pověděla mu o tom, co pro nás ostatní udělali. Je to laskavý muž.“

Faile zavřela oči. Lacile měla pravděpodobně na mysli, že šla s tímhle Niagenem do postele. To nebylo s gai’šainy zakázáno. „Nemůžeš Žoradina takhle nahradit,“ řekla a otevřela oči. „Nebo odčinit, co jsi udělala.“

„Já vím,“ bránila se Lacile. „Ale oni navzdory té strašné situaci byli tak veselí. Něco na nich bylo. Žoradin mě chtěl vzít zpátky do Trojí země a oženit se se mnou.“

A ty bys to nikdy neudělala, pomyslela si Faile. Vím, že bys to neudělala. Ale teď, když je mrtvý, si uvědomuješ, o jakou příležitost jsi přišla.

Nu, kdo byla ona, aby někoho kárala? Ať si Lacile dělá, co chce. Jestli byl tenhle Niagen alespoň z poloviny takový muž jako Rolan či ostatní, pak se s ním možná Lacile povede dobře.

„Kinhuin se o mě sotva začal zajímat,“ řekla Alliandre. „Vím, co si přál, ale nikdy se toho nedomáhal. Myslím, že měl v úmyslu Šaidy opustit a byl by nám pomohl utéct. Dokonce i kdybych ho odmítla, byl by nám pomohl.“

„Marthei se ošklivilo, co ostatní Šaidové dělají,“ řekla Arrela. „Ale zůstávala s nimi kvůli svému kmeni. Kvůli té věrnosti zemřela. Jsou horší věci, pro které se umírá.“

Faile sledovala, jak poslední uhlíky miniaturní pohřební hranice uhasínají. „Myslím, že mě Rolan skutečně miloval,“ řekla. A to bylo vše.

Čtveřice vstala a vrátila se do ležení. Staré saldejské přísloví říkalo, že minulost je pole uhlíků a popela, pozůstatky ohně, který je přítomností. Tyto uhlíky za ní rozfoukal vítr. Ponechala si však Rolanův tyrkysový kámen. Ne z lítosti, ale na památku.

* * *

Perrin ležel vzhůru v tiché noci a cítil plachtovinu stanu a jedinečnou vůni Faile. Nebyla tady, přestože nedávno ano. Zdříml si a nyní byla pryč. Možná šla na latrínu.

Zíral do tmy a pokoušel se porozumět Hopsalovi a vlčímu snu. Čím víc na ně myslel, tím odhodlanější byl. Vydá se do Poslední bitvy – a až to udělá, chce být schopen ovládat vlka ve svém nitru. Chtěl se buď osvobodit od všech těch lidí, kteří ho následují, nebo se naučit, jak přijímat jejich věrnost.

Musel učinit nějaká rozhodnutí. Nebudou snadná, ale udělá je. Muž musel dělat těžké věci. Takový byl život. To bylo špatně na způsobu, jakým zvládal Faileino zajetí. Místo aby činil rozhodnutí, vyhýbal se jim. Pantáta Luhhan by byl zklamaný.

A to Perrina přivedlo k dalšímu rozhodnutí, nejtěžšímu ze všech. Bude muset nechat Faile jet do nebezpečí a možná riskovat, že ji znovu ztratí. Bylo to rozhodnutí? Mohl udělat takové rozhodnutí? Jen z pouhého pomyšlení na to, že je Faile v nebezpečí, se mu chtělo zvracet. Ale musí něco udělat.

Tři problémy. Postaví se jim a rozhodne se. Ale nejprve se nad nimi zamyslí, protože tak to dělá. Muž, který činil rozhodnutí, aniž by se nejdřív zamyslel, byl hlupák.

Avšak rozhodnutí čelit svým problémům mu přineslo určitý klid, a on se převalil a znovu upadl do spánku.

KAPITOLA 22 - To poslední, co se dalo udělat

KAPITOLA 22

TO POSLEDNÍ, CO SE DALO UDĚLAT

Semirhage seděla sama v malé místnosti. Sebrali jí židli a nedali žádnou lucernu či svíčku.

Kletba na tenhle zatracený věk a jeho zatracené lidi! Co by dala za světelné baňky na stěnách. V jejích dobách se vězňům neupíralo světlo. Samozřejmě zavřela několik svých pokusů v naprosté tmě, ale to bylo něco jiného. Bylo důležité zjistit, jaký účinek na ně nedostatek světla bude mít. Tyhle takzvané Aes Sedai, které ji věznily, neměly žádný rozumný důvod nechat ji v temnotě. Udělaly to jen proto, aby ji ponížily.

Přitáhla si paže k tělu a schoulila se u dřevěné stěny. Nebrečela. Byla jednou z Vyvolených! Tak co z toho, že ji donutily se pokořit? Nezlomily ji.

Ale… ty hloupé Aes Sedai na ni už nehleděly tak jako předtím. Semirhage se nezměnila, ale ony ano. Ta prokletá ženská se síťkou paralis ve vlasech nějak jediným úderem roztrhala veškerou autoritu, kterou u nich Semirhage měla.

Jak? Jak se jí podařilo tak rychle ztratit kontrolu? Zachvěla se, když si vzpomněla, jak si ji ta ženská přehnula přes koleno a nasekala jí. A s jakou nenuceností. Jedinou emocí v ženině hlase byla lehká rozmrzelost. Zacházela se Semirhage – jednou z Vyvolených! – jako by jí stěží stála za pozornost. To Semirhage trýznilo víc než rány.

To už se znovu nestane. Příště bude Semirhage na rány připravená a nebude jim přikládat žádný význam. Ano, to bude fungovat. Že ano?

Znovu se zachvěla. Ve jménu pochopení a rozumu mučila stovky, ne-li tisíce. Mučení dávalo smysl. Když jste člověka začali porcovat, opravdu jste ve více než jednom směru poznali jeho podstatu. Tuto frázi použila nesčetněkrát. Obvykle se při tom usmála.

Tentokrát ne.

Proč jí nemohli dát bolest? Zlomené prsty, zářezy do masa, žhavé uhlíky do loketních jamek. Na každou z těch věcí se připravila a obrnila proti nim svou mysl. Jedna její malá dychtivá část se na ně těšila.

Ale tohle? Být nucena jíst z podlahy? Před těmi, kdo na ni hleděli s takovou bázní, se sebou nechat zacházet jako s děckem?

Zabiju ji, pomyslela si, nikoli poprvé. Odstraním jí šlachy, jednu po druhé, a pomocí síly ji uzdravím, aby si zažila tu bolest. Ne. Ne, udělám jí něco nového. Ukážu jí muka, jaká nepoznal nikdo v jakémkoli věku!

„Semirhage.“ Šepot.

Ztuhla a v temnotě pohlédla vzhůru. Hlas byl tichý, jako mrazivý vítr, přesto však ostrý a pronikavý. Byl to jen výplod její fantazie? On tady být nemohl, že ne?

„Neuvěřitelně jsi selhala, Semirhage,“ pokračoval hlas, tak tichý. Pod dveřmi zářilo slabé světlo, ale hlas přišel zevnitř její cely. Světlo vypadalo stále jasněji a žhnulo sytou červení, osvětlujíc lem postavy v černém plášti, která stála před ní. Semirhage vzhlédla. Narudlé světlo odhalovalo bílou tvář, bílou jako mrtvá kůže. Ve tváři nebyly oči.

Okamžitě poklekla na podlahu a přitiskla se tváří k letitému dřevu. Přestože postava před ní vypadala jako myrddraal, byla mnohem vyšší a mnohem, mnohem důležitější. Zachvěla se, když si vzpomněla na hlas samotného Velikého pána, když k ní mluvil.

Když uposlechneš Šaidara Harana, poslechneš mne. Když neuposlechneš Šaidara Harana…

„Mělas toho kluka zajmout, ne zabít,“ syčivě zašeptala postava, jako když zpod víka hrnce uniká pára. „Připravila jsi ho o ruku a málem o život. Odhalila ses a ztratila cenné pěšáky. Naši nepřátelé tě zajali a teď i zlomili.“ Slyšela, jak se jeho rty roztáhly v úsměvu. Šaidar Haran byl jediný myrddraal, kterého kdy viděla se usmívat. Ale ona si vlastně nemyslela, že je tahle věc skutečně myrddraal.

Na jeho výpady neodpověděla. Této postavě nikdo nelhal ani se nevymlouval.

Štít, který ji blokoval, náhle zmizel. Zatajila dech. Saidar se vrátil! Sladká síla. Když se po něm však natáhla, zaváhala. Kdyby usměrnila, ty napodobeniny Aes Sedai venku by to vycítily.

Její brady se dotkla studená ruka s dlouhými nehty. Byla cítit jako mrtvá kůže. Ruka stočila její hlavu vzhůru, aby pohlédla do bezoké tváře. „Dostaneš poslední šanci,“ zašeptaly červům podobné rty. „Už. Znovu. Neselži.“

Světlo vybledlo. Ruka na její bradě se stáhla. Semirhage dál klečela a snažila se potlačit děs. Poslední šance. Veliký pán vždy odměňoval selhání velmi… nápaditým způsobem. Už se jí takových odměn dostalo a nijak po nich netoužila. Jakékoli mučení nebo trest, které by si tyhle Aes Sedai dokázaly vymyslet, proti nim vypadaly dětinsky.

Přinutila se vstát a po hmatu se vydala kolem místnosti. Došla ke dveřím a se zatajeným dechem je zkusila.

Dveře se otevřely. Vyklouzla z místnosti, aniž panty zaskřípaly. Venku na podlaze ležely tři mrtvoly, které se zhroutily z křesel. Ženy, které udržovaly její štít. Byl tam ještě někdo, klečící na zemi před těmi třemi. Jedna z Aes Sedai. Žena v zeleném, s hnědými vlasy staženými do copu a sklopenou hlavou.

„Žiju, abych sloužila, veliká paní,“ zašeptala žena. „Dostala jsem příkaz ti říct, že v mé mysli je nátlak, který máš odstranit.“

Semirhage zvedla obočí; neuvědomila si, že mezi zdejšími Aes Sedai je nějaká černá. Odstranění nátlaku mohlo mít na člověka velmi… ošklivý účinek. Dokonce i když byl nátlak velmi slabý nebo jemný, při jeho odstranění mohlo dojít k vážnému poškození mozku. Byl-li nátlak silný… nu, bylo docela zajímavé to pozorovat.

„Také,“ pokračovala žena a podávala jí cosi, zabaleného v kusu látky, „ti mám dát tohle.“ Odstranila látku a odhalila matně zbarvený kovový obojek a dva náramky. Pouto nadvlády. Vyrobené v průběhu Rozbití, tak nápadně podobné a’damu, s nímž Semirhage tak dlouho pracovala.

S tímto ter’angrialem bylo možné ovládat usměrňujícího muže. Semirhaginým strachem konečně pronikl úsměv.

* * *

Rand navštívil Mornu pouze jedenkrát, přestože si matně pamatoval, jak do této oblasti zavítal několikrát, než Morna zemi nakazila. Vzpomínky Luise Therina. Ne jeho.

Zatímco projížděli křovinami zarostlým saldejským územím, šílenec se uchýlil k syčení a rozzlobenému mumlání. Jak se pohybovali na sever, dokonce i Tai’daišar byl stále jankovitější.

Saldeiu tvořila hnědá, křovím porostlá krajina a tmavá půda, zdaleka ne tak neplodná jako Aielská pustina. Zemědělské usedlosti se vyskytovaly běžně, ale vypadaly téměř jako pevnosti, a malé děti se chovaly jako vycvičení válečníci. Lan mu kdysi řekl, že mezi Hraničáři se chlapec stává mužem, když si vyslouží právo nosit meč.

„Napadlo tě,“ řekl Ituralde, který jel po Randově levici, „že to, co tady děláme, by mohlo být považováno za invazi?“

Rand kývl k Bašeremu, který projížděl porostem vpravo od Randa. „Mám s sebou jednotky jejich vlastní krve,“ řekl. „Saldejci jsou moji spojenci.“

Bašere se zasmál. „Pochybuju, že to královna uvidí takhle, příteli. Už je to mnoho měsíců, co jsem ji naposledy žádal o rozkazy. Nepřekvapilo by mě, kdybych zjistil, že si už žádá moji hlavu.“

Rand se zahleděl vpřed. „Já jsem Drak Znovuzrozený. Pochodovat proti silám Temného není invaze.“ Před nimi se zvedalo předhůří Dhúmských hor. Hory měly tmavý nádech, jako by byly pokryté sazemi.

Co by udělal on sám, kdyby jiný vládce pomocí brány vysadil na jeho území téměř padesát tisíc vojáků? Byl to válečný akt, ale vojska Hraničářů byla někde pryč a dělala Světlo ví co, a on tyto země neponechá bez ochrany. Jen hodinu jízdy na jih Ituraldeho Domanci rozbili opevněný tábor vedle řeky, která pramenila v horách Konce světa. Rand provedl inspekci tábora a mužstva. Poté Bašere navrhl, aby Rand vyjel na obhlídku Morny. Zvědy překvapilo, jak rychle Morna postupuje, a Bašere pokládal za důležité, aby to Ituralde a Rand viděli na vlastní oči. Rand souhlasil. Mapy někdy nedokázaly vyjádřit pravdu, která byla očím zřejmá.

Slunce klesalo k obzoru jako zavírající se oko, toužící po spánku. Tai’daišar zadupal a pohodil hlavou. Rand zvednutím ruky zastavil oddíl – dva generály, padesát vojáků a stejný počet Děv a na konci Narišma, aby splétal průchody.

Na severu, na nízkém svahu, se ve větru vlnila tráva se širokými stébly a zakrslé křoví. Neexistovala žádná určitá hranice, kde Morna začínala. Skvrna na stéblu tady, nezdravě vyhlížející kmínek támhle. Každá jednotlivá skvrna byla sama o sobě nevinná, ale bylo jich mnoho, příliš mnoho. Na vrcholu úbočí už jediná rostlina nebyla prostá skvrn. Morna jako by se šířila dokonce i během toho, co se dívali.

Nad Mornou se vznášel olejnatý pocit zkázy, představa sotva přežívajících stromů, udržovaných naživu jako vězni, vyhladovělých až na samotný okraj smrti. Kdyby Rand kdysi viděl něco takového na poli v Dvouříčí, spálil by celou úrodu a překvapilo by ho, že se tak už nestalo.

Vedle něj si Bašere kotníkem prstu přejel dlouhý tmavý knír. „Pamatuju si, že nezačínala ještě několik líg,“ poznamenal. „Není to tak dávno.“

„Už jsem poslal hlídky, které projíždějí podél hranice,“ řekl Ituralde. Zíral na nezdravě vyhlížející krajinu. „Všechna hlášení říkají totéž. Je tam klid.“

„To by mělo stačit jako varování, že něco není v pořádku,“ řekl Bašere. „Vždycky se tady dá bojovat s hlídkami nebo nájezdy trolloků. A když ne s nimi, je tady něco horšího, co je zastraší. Červi nebo krvavice.“

Ituralde se jednou rukou opíral o sedlo a vrtěl hlavou, zatímco dál upíral pohled na Mornu. „S bojem s takovými věcmi nemám žádné zkušenosti. Vím, jak myslí lidé, ale trolločtí nájezdníci nemají žádné zásobovací cesty a o tom, co dokážou červi, jsem jenom slyšel povídat.“

„Nechám ti pár Bašereho důstojníků jako poradce,“ řekl Rand.

„To by pomohlo,“ přikývl Ituralde, „ale přemýšlím, jestli by nebylo lepší prostě tady nechat jeho. Jeho vojáci by mohli hlídkovat tady a ty bys mohl využít v Arad Domanu moje jednotky. Bez urážky, můj pane, ale nemyslíš, že je divné, když oba působíme v království toho druhého?“

„Ne,“ řekl Rand. Nebylo to divné, dávalo to trpký smysl. Bašeremu věřil a Saldejci Randovi sloužili dobře, ale bylo by nebezpečné nechávat je v domovině. Bašere byl strýc samotné královny, a co jeho muži? Jak by reagovali, kdyby se jich vlastní lidé zeptali, proč se stali Dračími spřísahanci? Přestože to bylo zvláštní, Rand věděl, že nechat na saldejské půdě cizince vyvolá mnohem menší požár.

Jeho úvahy ohledně Ituraldeho byly stejně drsné. Ten muž mu přísahal, ale věrnost se může změnit. Tady v blízkosti Morny budou mít Ituralde a jeho jednotky mnohem méně příležitostí obrátit se proti Randovi. Byli na nepřátelském území a Randovi aša’manové pro ně budou představovat jediný rychlý způsob, jak se dostat zpátky do Arad Domanu. Pokud by ho však nechal na domácí půdě, mohl by Ituralde shromáždit vojáky a třeba usoudit, že ochranu Draka Znovuzrozeného nepotřebuje.

Bylo mnohem bezpečnější držet armády na nepřátelském území. Rand si takové úvahy ošklivil, ale toto byl jeden z mnoha rozdílů mezi mužem, kterým býval, a mužem, kterým se stal. Pouze jeden z těchto mužů mohl udělat, co bylo nutné, bez ohledu na to, že to nenáviděl.

„Narišmo,“ zavolal Rand. „Průchod.“

Nemusel se otáčet, aby cítil, jak Narišma uchopil jedinou sílu a začal tkát. Ten pocit Randa svůdně zasvědil, ale on ho zahnal pryč. Bylo pro něj stále těžší a těžší uchopit sílu, aniž by vyprázdnil žaludek, a neměl v úmyslu před Ituraldem zvracet.

„Koncem týdne budeš mít stovku aša’manů,“ řekl Rand Ituraldemu. „Řekl bych, že pro ně najdeš dobré využití.“

„Ano, myslím, že to tak bude.“

„Chci každodenní hlášení, i kdyby se nic nedělo,“ odvětil Rand. „Posílej posly průchodem. Za čtyři dny zruším tábor a vydám se do Bandar Ebanu.“

Bašere zabručel; bylo to poprvé, kdy se Rand zmínil o přesunu. Rand obrátil koně k velkému otevřenému průchodu za nimi. Některé z Děv už projely skrz, první jako vždy. Narišma stál stranou, vlasy ve dvou tmavých copech zdobené zvonečky. Než se z něj stal aša’man, také byl Hraničář. Příliš mnoho mlhavé věrnosti. Co je pro Narišmu nejdůležitější? Jeho rodná země? Rand? Aes Sedai, jejímž strážcem je? Rand si byl docela jistý, že je mu muž věrný; byl jedním z těch, kteří za ním přišli u Dumajských studní. Nejnebezpečnější nepřátelé však byli ti, kterým jste si mysleli, že můžete věřit.

Nikomu z nich se nedá věřit! řekl Luis Therin. Nikdy jsme jim neměli dovolit dostat se k nám tak blízko. Obrátí se proti nám!

Šílenec měl vždy problémy s jinými muži, kteří uměli usměrňovat. Rand pobídl Tai’daišara vpřed a žvanění Luise Therina si nevšímal, přestože ho zvuk toho hlasu přenášel zpátky do oné noci. Té noci, kdy se mu zdálo o Moridinovi a v jeho mysli nebyl žádný Luis Therin. Při pomyšlení, že jeho sny už nejsou bezpečné, se Randovi svíral žaludek. Zvykl si spoléhat se na ně jako na útočiště. Pravda, mohl mít noční můry, ale byly to jeho noční můry.

Proč přišel Moridin Randovi v Šadar Logotu při boji se Sammaelem na pomoc? Jaké spletité sítě to spřádal? Tvrdil, že Rand pronikl do jeho snu, ale nebyla to jen další lež?

Musím je zničit, pomyslel si. Všechny Zaprodance, a tentokrát to musím udělat nadobro. Musím být tvrdý.

Až na to, že Min nechtěla, aby byl tvrdý. Právě ji ze všech lidí nechtěl děsit. S Min nehrál žádné hry; možná ho nazývala hlupákem, ale nelhala mu; a to ho nutilo, aby chtěl být mužem, jakým si ona přála, aby byl. Ale troufal si na to? Mohl být muž, který se směje, zároveň mužem, který dokáže v Šajol Ghúlu čelit tomu, co bude třeba vykonat?

Abys žil, musíš zemřít. Odpověď na jednu z jeho tří otázek. Jestliže uspěje, jeho památka – jeho odkaz – bude po jeho smrti žít dál. Nebyla to příliš velká útěcha. Nechtěl zemřít. Kdo ano? Aielové tvrdili, že smrt nevyhledávají, přesto, když přijde, přijímají ji.

Vstoupil do průchodu a odcestoval zpátky do panského sídla v Arad Domanu, kde kruh borovic obklopoval podupanou hnědou zem a dlouhé řady stanů. Čelit vlastní smrti, bojovat s Temným, zatímco se jeho krev rozleje po kamenech… bude to vyžadovat tvrdého muže. Kdo by se smál tváří v tvář něčemu takovému?

Zavrtěl hlavou. Mít v ní Luise Therina nepomáhalo.

Ona má pravdu, řekl náhle Luis Therin.

Ona? zeptal se Rand.

Ta hezká. S krátkými vlasy. Říká, že musíme rozbít zámky. Má pravdu.

Rand ztuhl a zarazil Tai’daišara, nevšímaje si pacholka, který si pro koně přišel. Slyšet, že Luis Therin souhlasí…

Co uděláme potom? zeptal se Rand.

Zemřeme. Slíbil jsi, že můžeme zemřít!

Jenom když porazíme Temného, řekl Rand. Víš, že pokud vyhraje, nic nám nezbude. Dokonce ani smrt.

Ano… nic, odpověděl Luis Therin. To by bylo hezké. Žádná bolest, žádná lítost. Nic.

Randa zamrazilo. Pokud Luis Therin začínal uvažovat takto… Ne, řekl Rand, nebylo by to nic. Měl by naši duši. Bolest by byla horší, mnohem horší.

Luis Therin se rozplakal.

Luisi Therine! obořil se na něj v duchu Rand. Co uděláme? Jak jsi minule uzavřel Vrt?

Nefungovalo to, zašeptal Luis Therin. Použili jsme saidín, ale dotkli jsme se jím Temného. Jinak to nešlo! Něco se ho muselo dotknout, něco muselo uzavřít trhlinu, ale on to dokázal poskvrnit. Zámek byl slabý!

Ano, ale co uděláme jinak? pomyslel si Rand.

Ticho. Rand chvíli seděl, pak z Tai’daišara sklouzl a nechal nervózního pacholka, aby koně odvedl. Velkým průchodem procházel zbytek Děv a celý průvod uzavírali Bašere a Narišma. Rand na ně nečekal, i když si všiml Deiry Bašere – manželky Davrama Bašereho – která stála vedle místa určeného pro cestování. Vysoká sošná žena měla tmavé vlasy s bílými prameny na spáncích. Změřila si Randa pohledem. Co by udělala, kdyby Bašere v Randových službách zemřel? Dál by ho následovala, nebo by své vojáky odvedla zpátky do Saldeie? Měla stejně silnou vůli jako její manžel. Možná silnější.

Rand ji pozdravil kývnutím hlavy a úsměvem a vydal se večerním táborem k panskému sídlu. Takže Luis Therin nevěděl, jak věznici Temného uzavřít. K čemu pak ten hlas byl? Ať shoří, byl jednou z mála Randových nadějí!

Většina zdejších lidí byla dostatečně moudrá, aby se mu vyhnula, když kráčel ležením. Rand si vzpomínal na dobu, kdy takovéto nálady neměl, kdy býval prostým ovčákem. Rand Drak Znovuzrozený byl zcela jiný muž. Byl to muž s odpovědností a povinností. Musel být.

Povinnost. Povinnost byla jako hora. Tedy, Rand si připadal, jako by byl polapený mezi dobrým tuctem hor, které se všechny pohybovaly s úmyslem ho zničit. Zdálo se, že pod tlakem těchto sil jeho emoce doslova vřou. Bylo se čemu divit, že vyrazily na povrch?

S vrtěním hlavy se přiblížil k domu. Na východě se tyčilo pohoří Oparů. Slunce už se sklánělo k západu a hory zalévalo rudé světlo. Za nimi a na jih, tak podivně blízko, ležely Emondova Role a Dvouříčí. Domov, který už nikdy neuvidí, neboť by to jeho nepřátele jen upozornilo, jak ho má rád. Tvrdě pracoval na tom, aby je přiměl si myslet, že nemá rád nic a nikoho. Občas se obával, že se tato lest stala skutečností.

Hory. Hory jako povinnost. V tomto případě povinnost osamělosti, protože někde na jihu těch příliš blízkých hor žil jeho otec. Tam. Rand ho už tak dlouho neviděl. Tam byl jeho otec. V tomhle se Rand rozhodl jasně. Svého rodného otce, aielského kmenového náčelníka jménem Janduin, nikdy nepoznal, a i když to byl očividně čestný muž, Rand ho nijak netoužil nazývat otcem.

Občas Rand toužil po Tamově hlase, po jeho moudrosti. To byly okamžiky, kdy Rand věděl, že musí být nejtvrdší, neboť chvilka slabosti – když by se za otcem rozběhl pro pomoc – by zničila téměř vše, o co usiloval. A pravděpodobně by to znamenalo i konec Tamova života.

Rand vstoupil vypálenou dírou v průčelí do domu, odsunul těžký závěs, který nyní tvořil vchod, a obrátil se k pohoří Oparů zády. Byl sám. Potřeboval být sám. Spoléhat se na někoho znamenalo riskovat, že až dosáhne Šajol Ghúlu, bude slabý. V Poslední bitvě se nebude moct spoléhat na nikoho jiného než na sebe.

Povinnost. Kolik hor musí jeden člověk nést?

Uvnitř domu byl stále cítit kouř. Urozený pán Tellaen si na oheň váhavě – přesto však vytrvale – stěžoval, dokud Rand nenařídil, aby mu poskytli náhradu, přestože ona bublina zla nebyla Randova vina. Nebo ano? Být ta’veren mělo mnoho zvláštních účinků, od toho, že nutil lidi říkat věci, které by za běžných okolností neřekli, až po to, že mu to přinášelo věrnost váhavých. Soustředily se na něj potíže včetně bublin zla. Nebyla to jeho volba, ale rozhodl se zůstat v panském sídle.

Každopádně se Tellaenovi dostalo náhrady. Byla to jen almužna ve srovnání se sumou, kterou Rand vynakládal na udržování armády, a dokonce i to bylo málo v porovnání s penězi, které dával na zajištění dodávek jídla do Arad Domanu a jiných problémových oblastí. Jeho správci se obávali, že při této rychlosti brzy svůj majetek v Illianu, Tearu a Cairhienu brzy zcela vyčerpá. Rand jim neřekl, že je mu to jedno.

Dovede svět až k Poslední bitvě.

A žádný jiný odkaz po tobě nezbude? zašeptal hlas vzadu v jeho mysli. Ne hlas Luise Therina, ale jeho vlastní myšlenky, tichý hlas, ta jeho část, které ho pobízela založit školy v Cairhienu a Andoru. Chceš žít poté, co zemřeš? Necháš všechny své následovníky napospas válce, hladomoru a chaosu? Bude ta zkáza představovat to, jak budeš žít dál?

Rand zavrtěl hlavou. Nemohl napravit všechno! Byl jen jeden člověk. Hledět za Poslední bitvu bylo bláhové. Nemohl se starat, co se se světem stane potom, nemohl. To by znamenalo, že se nevěnuje svému cíli.

A jaký je ten cíl? jako by říkal hlas. Je to přežít, nebo prospívat? Položíš základy dalšímu Rozbití, nebo pro další věk pověstí?

Neměl odpovědi. Luis Therin se částečně probral a nesouvisle blábolil. Rand vyšel po schodech na druhé podlaží domu. Světlo, byl tak unavený.

Co to ten šílenec říkal? Když uzavřel Vrt do věznice Temného, použil saidín. Důvodem bylo, že se tolik tehdejších Aes Sedai obrátilo proti němu a jemu zůstala jen stovka rytířů – nejmocnější mužští Aes Sedai své doby. Žádné ženy. Ženy Aes Sedai tvrdily, že je jeho plán příliš riskantní.

Rand měl strašidelný pocit, jako by si ty události téměř pamatoval – ne co se stalo, ale hněv, zoufalství, rozhodnutí. Bylo tedy chybou, že nepoužil ženskou polovinu síly stejně jako mužskou? Byla to příčina, která Temnému umožnila jim úder oplatit a poskvrnit saidín, což Luise Therina a zbývající muže ze stovky rytířů dohnalo k šílenství?

Mohlo by to být tak prosté? Kolik Aes Sedai by potřeboval? Potřeboval by vůbec nějaké? Spousta moudrých dokázala usměrňovat. Určitě v tom bylo něco víc.

Existovala jedna dětská hra, hadi a lišky. Říkalo se, že jediný způsob, jak vyhrát, je porušit pravidla. Co tedy jeho druhý plán? Mohl porušit pravidla tím, že Temného zabije? Bylo to něco, o čem se odváží uvažovat dokonce i on, samotný Drak Znovuzrozený?

Prošel po skřípající dřevěné podlaze chodby a otevřel dveře svého pokoje. Min ležela na dlouhé posteli, podepřená polštáři a oblečená ve vyšívaných zelených kalhotách a lněné košili, a ve světle lampy listovala další knihou. Kolem pobíhala postarší služebná a sbírala talíře po Minině večeři. Rand shodil kabát, v duchu si povzdechl a protáhl si ruku.

Posadil se na kraj postele, zatímco Min odložila knihu s názvem Zevrubné pojednání o relikviích z doby před Rozbitím. Sedla si a jednou rukou mu promnula šíji. Misky při sbírání zařinčely a služebná se omluvně uklonila a obzvlášť rychle naskládala nádobí do košíku.

„Zase se příliš dřeš, ovčáku,“ řekla Min.

„Musím.“

Pořádně ho štípla do krku, až sebou se zabručením škubl. „Ne, nemusíš,“ prohlásila a její hlas se nyní ozýval blíž jeho ucha. „Copak jsi mě neposlouchal? K čemu bude, když se vyčerpáš dřív, než dojde k Poslední bitvě? Světlo, Rande, už měsíce jsem tě neslyšela se smát!“

„Opravdu je teď čas na smích?“ zeptal se. „Chtěla bys, abych byl šťastný, zatímco děti hladovějí a muži se navzájem zabíjejí? Měl bych se smát, když slyším, že trolloci stále pronikají Cestami? Měl bych být šťastný, že většina Zaprodanců pořád pobíhá někde tam venku a plánuje, jak mě co nejlíp zabít?“

„No to ne,“ řekla Min. „Samozřejmě že ne. Ale nemůžeme dovolit, aby nás potíže světa zničily. Kadsuane říká, že…“

„Počkej,“ obořil se na ni a otočil se tak, aby jí viděl do tváře. Klečela na posteli a krátké kudrnaté tmavé vlasy jí sahaly pod bradu. Zdálo se, že ji jeho tón šokoval.

„Co s tím má Kadsuane společného?“ zeptal se.

Min se zamračila. „Nic.“

„Vykládá ti, co máš říkat,“ řekl Rand. „Využívá tě, aby se ke mně dostala!“

„Nebuď pitomec,“ řekla Min.

„Co o mně říkala?“

Min pokrčila rameny. „Dělá si starosti s tím, jak nelítostný muž se s tebe stal. Rande, o co jde?“

„Snaží se ke mně dostat, manipulovat se mnou,“ řekl. „Využívá tě. Co jsi jí řekla, Min?“

Min ho znovu silně štípla. „Tvůj tón se mi nelíbí, nemotoro. Myslela jsem, že Kadsuane je tvoje poradkyně. Proč bych si před ní měla dávat pozor na jazyk?“

Služebná stále řinčela nádobím. Proč prostě nemohla odejít! Tohle nebyl rozhovor, který chtěl vést před někým cizím.

Min nemohla spolupracovat s Kadsuane, nebo ano? Rand Kadsuane ani trochu nevěřil. Jestli se dostala k Min…

Rand cítil, jak se mu svírá srdce. Nepodezříval Min, že ne? Ona byla vždy tím, u koho mohl hledat poctivost, tím, kdo s ním nehrál žádné hry. Co by dělal, kdyby ji ztratil? Ať shořím! pomyslel si. Má pravdu. Začínám být příliš nelítostný. Co se mnou bude, když začnu podezírat ty, o kterých vím, že mě milujou? Nebudu o nic lepší než šílený Luis Therin.

„Min,“ řekl klidnějším hlasem. „Možná máš pravdu. Snad jsem zašel příliš daleko.“

Uvolněně se k němu obrátila. Pak ztuhla a ohromeně vytřeštila oči.

Kolem Randova krku zaklaplo něco studeného.

Rand okamžitě zvedl ke krku ruku a prudce se otočil. Služka stála za ním, ale její postava se mihotala. Zmizela a vystřídala ji žena s tmavou kůží, černýma očima a triumfálním výrazem v kruté tváři. Semirhage.

Randova ruka se dotkla kovu. Chladný kov byl na dotek jako led, lpící na kůži. Zuřivě se pokusil tasit meč z černé, obrázkem draka pomalované pochvy, ale zjistil, že to nedokáže. Jeho nohy se napínaly jako proti nějaké neviditelné tíze. Zaškrábal nehty na obojku – prsty stále dokázal pohybovat – ale kov vypadal jako jediný celistvý kus.

V tu chvíli pocítil Rand hrůzu. Přesto se Semirhage podíval do očí a ona se zářivě usmála. „Dost dlouho jsem čekala, než ti nasadím pouto nadvlády, Luisi Therine. Je zvláštní, jak se události seběhly, není…“

Něco se zablesklo a Semirhage měla sotva čas vykřiknout, než čepel něco stěží odrazilo – Rand se mohl jen dohadovat, že tkanivo vzduchu, přestože nedokázal tkanivo spletené ze saidaru vidět. Minin nůž ale i tak zanechal na straně Semirhaginy tváře šrám, než prolétl kolem a zabořil se do dřeva dveří.

„Stráže!“ vykřikla Min. „Děvy, do zbraně! Kar’a’karn je v nebezpečí!“

Semirhage zaklela, mávla Rukou a Min zmlkla. Rand se vyděšeně otočil a neúspěšně se pokusil sevřít saidín. Něco mu bránilo. Tkanivo vzduchu smetlo Min z postele a zacpalo jí ústa. Rand se k ní pokusil rozběhnout, ale opět zjistil, že nemůže. Jeho nohy se prostě odmítly hýbat.

V tu chvíli se dveře pokoje otevřely. Dovnitř rychlým krokem vešla další žena. Vyhlédla ze dveří, jako by něco hledala, a pak je za sebou zavřela. Elza. Rand pocítil příval naděje, ale pak se malá žena prostě jen připojila k Semirhage a vzala si druhý náramek, který ovládal a’dam na Randově krku. Vzhlédla k Randovi, oči červené a nějak zastřené – jako by ji něco pořádně praštilo do hlavy. Avšak když ho spatřila klečet, usmála se. „Takže konečně se tvůj osud vyplní, Rande al’Thore. Budeš čelit Velikému pánovi. A prohraješ.“

Elza. Elza patřila k černým, ať shoří! Randa zasvědila kůže, když cítil, jak vedle své paní objímá saidar. Obě stály čelem k němu, každá měla náramek a Semirhage vypadala nanejvýš sebejistě.

Rand zavrčel a obrátil se k ní. Nenechá se takhle polapit!

Zaprodankyně se dotkla krvácejícího šrámu na tváři a tiše zamlaskala. Na sobě měla bezvýrazné hnědé šaty. Jak unikla ze zajetí? A kde vzala ten prokletý obojek? Rand ho dal Kadsuane, aby ho střežila. Přísahala, že bude v bezpečí!

„Žádné stráže nepřijdou, Luisi Therine,“ řekla Semirhage nepřítomně a zvedla ruku s náramkem; náramek odpovídal obojku, který měl Rand na krku. „Vztyčila jsem kolem pokoje ochranu proti odposlouchávání. Zjistíš, že se bez mého svolení ani nepohneš. Už jsi to zkusil a určitě vidíš, jak je to marné.“

Zoufalý Rand se opět natáhl po saidínu, ale nic nenašel. Luis Therin začal v jeho hlavě vrčet a brečet a Rand měl skoro pocit, že by s k němu měl připojit. Min! Musí se k ní dostat. Musí být dost silný!

Nutil se vydat k Semirhage a Elze, ale bylo to, jako by se pokoušel přimět k pohybu cizí nohy. Byl polapený ve vlastní hlavě, jako Luis Therin. Otevřel pusu, aby zaklel, ale ven se vydralo jen zaskřehotání.

„Ano,“ řekla Semirhage, „bez dovolení nemůžeš ani mluvit. A navrhuju, aby ses znovu nenatahoval po saidínu. Zjistíš, že je to nepříjemná zkušenost. Když jsem předtím pouto nadvlády testovala, zjistila jsem, že je to mnohem elegantnější nástroj než ty seančanské a’damy. A’dam umožňuje určitou malou míru svobody a spoléhá se na účinky nevolnosti. Pouto nadvlády vyžaduje mnohem větší poslušnost. Uděláš přesně to, co chci. Například…“

Randovy nohy se proti jeho vůli pohnuly a on sestoupil z postele. Pak jeho vlastní ruka vylétla vzhůru a začala mu svírat krk těsně nad obojkem. Lapal po dechu a klopýtal. Horečnatě se opět natáhl po saidínu.

Našel bolest. Bylo to, jako by sáhl do kádě s vroucím olejem a pak ohnivou tekutinu nasál do žil. Zaječel v šoku a agónii a zhroutil se na dřevěnou podlahu. Svíjel se bolestí a před očima mu vše zčernalo.

„Vidíš.“ Semirhagin hlas zněl vzdáleně. „Ach, zapomněla jsem, jak je to uspokojivé.“

Bolest byla jako milion mravenců, zavrtávajících se mu do kůže a kostí. Kroutil se a svaly se mu křečovitě stahovaly.

Zase jsme v truhle! brečel Luis Therin.

A náhle byl. Viděl ji, černé desky, které jej drtí. Tělo, rozbolavělé z opakovaných bití, mysl, která se zoufale pokouší zachovat si příčetnost. Jeho jediným společníkem byl Luis Therin. Byl to jeden z prvních případů, kdy si Rand vzpomínal, že s tím šílencem komunikoval; Luis Therin mu začal odpovídat jen krátce předtím.

Rand nebyl ochoten chápat Luise Therina jako součást sebe sama. Tu šílenou součást, tu, která se dokázala vypořádat s mučením, i kdyby jen proto, že už byla tak zmučená. Další bolest a utrpení byly bezvýznamné. Nemohli jste naplnit pohár, který už přetékal.

Přestal vřískat. Bolest zde stále byla a vháněla mu slzy do očí, ale výkřiky nepřicházely. Všechno ztichlo.

Semirhage se na něj zamračeně podívala a z brady jí kapala krev. Převalila se přes něj další vlna bolesti. Ať už byl kdokoli.

Zíral vzhůru na ni. Mlčky.

„Co to děláš?“ zeptala se, nutíc ho. „Mluv.“

„Už mi není co udělat,“ zašeptal.

Další vlna bolesti. Ochromila ho a něco v jeho nitru zafňukalo, ale navenek neprojevil nic. Ne proto, že jekot zadržoval, ale proto, že nic necítil. Truhla, dvě zranění na boku, která mu kazila krev, bití, ponížení, smutek a vlastní sebevražda. Zabil se. Náhle si to jasně uvědomoval. Po všem tomhle, co víc mu mohla Semirhage udělat?

„Veliká paní,“ řekla Elza a s očima stále čímsi slabě omámenýma se obrátila k Semirhage. „Možná bychom teď měly…“

„Ticho, červe,“ zaprskala Semirhage a utřela si krev z brady. Podívala se na ni. „To už je podruhé, co tyhle nože ochutnaly moji krev.“ Zavrtěla hlavou, pak se otočila a usmála se na Randa. „Říkáš, že už ti není co udělat? Zapomínáš, Luisi Therine, s kým mluvíš. Bolest je moje specializace a ty jsi pořád stěží víc než kluk. Zlomila jsem muže desetkrát silnější než ty. Vstaň.“

Vstal. Bolest nezmizela. Očividně měla v úmyslu ji na něj používat, dokud z něj nedostane nějakou reakci.

Poslechl její mlčky udělený rozkaz, obrátil se a spatřil Min, jak visí nad podlahou, svázaná neviditelnými provazy vzduchu. Oči měla šílené strachem, ruce spoutané za zády, ústa ucpaná roubíkem spředeným ze vzduchu.

Semirhage se zasmála. „Už ti nemůžu nic víc udělat, říkáš?“

Rand uchopil saidín – nebyla to jeho volba, ale její. Udeřila ho řvoucí síla a přinesla s sebou tu podivnou nevolnost, kterou nikdy nedokázal vysvětlit. Padl na všechny čtyři a se sténáním se vyzvracel, zatímco pokoj se třásl a otáčel kolem něj.

„Jak zvláštní,“ slyšel Semirhage říkat, jakoby odněkud zdálky. Zatřásl hlavou, přičemž stále držel jedinou sílu – zápasil s ní, jak se saidínem vždycky musel, aby mocný, kroutící se proud podřídil své vůli. Bylo to, jako by se pokoušel změnit vichřici… a bylo to těžké i tehdy, když byl silný a zdravý. Nyní to bylo téměř nemožné.

Použij ho, zašeptal Luis Therin. Zabij ji, dokud můžeme!

Nezabiju ženu, pomyslel si paličatě Rand, výplod vzpomínek někde na pozadí jeho mysli. To je hranice, kterou nepřekročím…

Luis Therin zařval a neúspěšně se pokusil Randovi saidín vyrvat. Ve skutečnosti Rand vlastně zjistil, že nemůže záměrně usměrňovat o nic víc, než bez Semirhagina svolení chodit.

Na její rozkaz se napřímil, místnost se přestala otáčet a nevolnost ustoupila. A pak začal vytvářet tkaniva, složitá tkaniva z ducha a ohně.

„Ano,“ řekla Semirhage téměř sama pro sebe. „A teď, jestli si vzpomínám… mužský způsob usměrňování je někdy tak divný.“

Rand vytvořil tkaniva a vyslal je směrem k Min. „Ne!“ zaječel přitom. „To ne!“

„Ach, takže to chápeš,“ řekla Semirhage. „Nakonec nebylo tak těžké tě zlomit.“

Tkaniva se dotkla Min a ta se zazmítala bolestí. Rand dál usměrňoval a oči se mu zalily slzami, když byl nucen posílat složitá tkaniva jejím tělem. Přinášely pouze utrpení, ale to dělaly dobře. Semirhage musela uvolnit Minin roubík, protože Min začala s pláčem ječet.

„Prosím, Rande!“ žadonila. „Prosím!“

Rand vztekle zaburácel, pokoušeje se to neúspěšně zastavit. Skrz pouto cítil Mininu bolest, cítil, když ji působil.

„Přestaň s tím!“ zařval.

„Popros,“ řekla Semirhage.

„Prosím,“ řekl s pláčem, „Prosím, moc tě prosím.“

Náhle přestal a trýznivá tkaniva se rozpletla. Min s fňukáním visela ve vzduchu, oči omámené šokem z bolesti. Rand se obrátil čelem k Semirhage a menší Elze vedle ní. Černá vypadala vyděšeně, jako by se dostala do něčeho, na co nebyla připravená.

„Teď,“ řekla Zaprodankyně, „vidíš, že tvým účelem vždy bylo sloužit Velikému pánovi. Odejdeme z tohoto pokoje a vypořádáme se s těmi takzvanými Aes Sedai, které mě uvěznily. Pocestujeme do Šajol Ghúlu a předvedeme tě Velikému pánovi a pak tohle všechno může skončit.“

Sklopil hlavu. Musela z toho existovat cesta ven! Představil si, jak ho použije, aby se prorvala řadami jeho vlastních lidí. Představil si, jak se budou bát zaútočit, aby mu neublížili. Viděl krev, smrt a zkázu, kterou způsobí. A z toho jej mrazilo a jeho vnitřnosti měnilo na led.

Zvítězili.

Semirhage pohlédla na dveře, pak se obrátila zpátky k němu a usmála se. „Ale obávám se, že nejdřív se musíme vypořádat s ní. Tak se do toho dejme.“

Rand se obrátil a vyrazil k Min. „Ne!“ řekl. „Slíbilas, že když poprosím…“

„Neslíbila jsem nic,“ zasmála se Semirhage. „Prosil jsi docela roztomile, Luisi Therine, ale já jsem se rozhodla tvé prosby ignorovat. Nicméně saidín můžeš pustit. Tohle musí být o něco osobnější.“

Saidín zmizel a Rand s lítostí ucítil, jak se síla stahuje. Svět kolem něj se zdál být matnější. Přistoupil k Min a její prosebný pohled se setkal s jeho. Pak jí přitiskl ruku k hrdlu, sevřel ho a začal mačkat.

„Ne…“ zašeptal v děsu, jak ji jeho ruka proti jeho vůli odřízla od vzduchu. Min klopýtla a on ji sám sobě navzdory přinutil klesnout na podlahu, bez obtíží překonávaje její odpor. Tyčil se nad ní, tiskl jí ruku k hrdlu, svíral ho a škrtil ji. Hleděla na něj a začínala poulit oči.

Tohle se nemůže dít.

Semirhage se zasmála.

Ilieno! zakvílel Luis Therin. Ach, Světlo! Zabil jsem ji!

Rand zesílil sevření, sklonil se, aby měl lepší páku, prsty tiskl Mininu kůži a svíral jí krk. Bylo to, jako by svíral vlastní srdce, a svět kolem něj zčernal, všechno se setmělo, s výjimkou Min. Cítil, jak mu pod prsty buší její tep.

Ty její nádherné tmavé oči ho pozorovaly a milovaly dokonce i ve chvíli, kdy ji zabíjel.

Tohle se nemůže dít!

Zabil jsem ji!

Jsem šílený!

Ilieno!

Musel existovat způsob, jak z toho ven! Musel! Rand chtěl zavřít oči, ale nemohl. Nedovolila mu to – ne Semirhage, ale Min. Držela jeho pohled svým, po tvářích jí stékaly slzy, kudrnaté vlasy měla rozcuchané. Tak nádherná.

Dral se za saidínem, ale nedokázal ho uchopit. Každičkou špetkou vůle se pokusil uvolnit prsty, ale ty jen dál svíraly. Cítil hrůzu, cítil její bolest. Minina tvář dostala nachovou barvu a oči těkaly sem a tam.

Rand zakvílel. TOHLE SE NEMŮŽE DÍT! ZNOVU TO NEUDĚLÁM!

Něco uvnitř něj se zlomilo. Pocítil chlad; ten pak zmizel a už necítil nic. Žádnou emoci. Žádný hněv.

V tu chvíli si uvědomil neznámou sílu. Bylo to jako vodní nádrž, vroucí a pěnící těsně mimo jeho zorné pole. Myslí se k ní natáhl.

Před Randovou tváří se mihla jiná, zastřená, jejíž rysy nedokázal zcela rozeznat. Vzápětí byla pryč.

A Rand cítil, jak ho naplňuje neznámá síla. Ne saidín, ne saidar, ale něco jiného. Něco, co nikdy předtím necítil.

Světlo, zavřeštěl náhle Luis Therin. To není možné. To nemůžeme použít! Zahoď to! To držíme smrt, smrt a zradu.

To je ON.

Rand zavřel oči, zatímco klečel nad Min, a pak tu zvláštní neznámou sílu usměrnil. Prohnaly se jím energie a život, proud síly jako saidín, jenže desetkrát sladší a stokrát divočejší. Oživil ho, přinutil ho si uvědomit, že až dosud živý nebyl. Dalo mu to takovou sílu, jakou si nikdy nedokázal představit. Dokonce se to mohlo rovnat síle, kterou držel, když čerpal z Choedan Kal.

Zaječel, zároveň nadšením i vzteky, a spletl obrovská kopí ohně a vzduchu. Mrštil tkanivo proti obojku, který měl na krku, a pokoj vybuchl plameny a kousky roztaveného kovu, z nichž každý dokázal Rand jasně rozlišit. Cítil každičký kousek kovu, jak je odmrštěn od jeho krku, ohýbá vzduch svým žárem a po nárazu o stěnu nebo podlahu se za ním táhne kouř. Otevřel oči a pustil Min. Lapala po dechu a vzlykala.

Rand vstal a obrátil se, do běla rozžhavené magma v žilách – jako když jej Semirhage mučila, ale přesto nějak opačně. Jakkoli to bylo bolestivé, zároveň prožíval čistou extázi.

Semirhage vypadala naprosto ohromeně. „Ale… to není možné…“ řekla. „Nic jsem necítila. Nemůžeš…“ Vzhlédla a upřela na něj vytřeštěný pohled. „Pravá síla. Proč jsi mě zradil, Veliký pane? Proč?“

Rand zvedl ruku a – naplněný silou, kterou nechápal – spředl jediné tkanivo. Z jeho ruky vytryskl proud čistého bílého světla a udeřil Semirhage do hrudi. Zazářila a zmizela a zanechala po sobě v Randově očích slabý přetrvávající vjem. Její náramek spadl na podlahu.

Elza se rozběhla ke dveřím. Zmizela v dalším paprsku světla, když se celá její postava na okamžik stala světlem. Její náramek také dopadl na zem a ženy, které náramky nosily, byly zcela vypáleny ze vzoru.

Co jsi to udělal? zeptal se Luis Therin. Ach, Světlo. Lepší zase zabít než udělat tohle… Ach, Světlo. Jsme odsouzeni k záhubě.

Rand si tu sílu ještě okamžik vychutnával a pak ji s lítostí pustil. Držel by ji dál, ale byl prostě příliš vyčerpaný. Když zmizela, zůstal znecitlivělý.

Nebo… ne. Otupění nemělo nic společného se silou, kterou držel. Obrátil se a podíval se na Min, která tiše kašlala a mnula si krk. Zvedla k němu pohled a vypadalo to, že se bojí. Pochyboval, že na něj ještě někdy pohlédne stejnýma očima.

Mýlil se; skutečně existovalo něco dalšího, co mu Semirhage mohla udělat. Cítil, jak zabíjí tu, kterou nade vše miloval. Předtím, když to udělal jako Luis Therin, byl šílený a nedokázal se ovládat. Na vraždu Ilieny si stěží vzpomínal, jako kdyby to byl zamlžený sen. Co provedl, si uvědomil až poté, co ho Išamael probudil.

Nyní konečně přesně věděl, jaké to je, sledovat, když zabíjí ty, co miluje.

„Je po všem,“ zašeptal Rand.

„Co?“ zeptala se Min a znovu se rozkašlala.

„To poslední, co mi bylo možné udělat,“ řekl překvapený vlastním klidem. „Už mi vzali všechno.“

„Co to vykládáš, Rande?“ zeptala se Min. Znovu si promnula krk. Začínaly se ukazovat modřiny.

Zavrtěl hlavou, když – konečně – venku na chodbě zazněly hlasy. Možná aša’manové ucítili, jak usměrňuje, když mučil Min.

„Rozhodl jsem se, Min,“ řekl, když se obracel ke dveřím. „Chtěla jsi po mně ohebnost a smích, ale takové věci už nedokážu dát. Je mi líto.“

Kdysi, před mnoha týdny, se rozhodl, že musí zesílit – kde byl železem, rozhodl se stát ocelí. Vypadalo to, že ocel je příliš slabá.

Teď bude tvrdší. Už věděl jak. Tam, kde dřív býval ocelí, se stal něčím jiným. Od této chvíle je cuendillar. Vstoupil na místo, jako byla prázdnota, kterou ho kdysi dávno učil hledat Tam. Ale v prázdnotě necítil emoce. Vůbec žádné.

Nemohli ho zlomit nebo ohnout.

Bylo po všem.

KAPITOLA 23 - Zakřivení vzduchu

KAPITOLA 23

ZAKŘIVENÍ VZDUCHU

„A co sestry, které hlídaly její celu?“ zeptala se Kadsuane, dusající do schodů po boku Merise.

„Korele a Nesune jsou naštěstí naživu, ačkoli je to strašlivě oslabilo,“ řekla Merise, která si při chůzi nadzvedávala sukni. Narišma šel za nimi a zvonečky na konci copů mu tiše zvonily. „Daigian je mrtvá. Nejsme si jisté, proč zbylé dvě zůstaly naživu.“

„Strážci,“ řekla Kadsuane. „Zabijte Aes Sedai, a jejich strážci by to okamžitě věděli – a my bychom zjistili, že něco není v pořádku.“ Strážci si i tak měli všimnout, že se něco děje – budou ty muže muset vyslechnout, aby se zjistilo, co cítili. Ale pravděpodobně šlo o tohle.

Daigian žádného žijícího strážce neměla. Kadsuane pocítila pro milou sestru bodnutí lítosti, ale odsunula ho stranou. Teď na to nebyl čas.

„Ty druhé dvě byly uvedeny do jakéhosi transu,“ řekla Merise. „Neviděla jsem žádné zbytky tkaniva a Narišma taky ne. Objevili jsme sestry těsně předtím, než se rozezněl poplach, a pak jsme šli pro tebe hned, jakmile jsme se ujistili, že je al’Thor naživu a s našimi nepřáteli se vypořádal.“

Kadsuane podrážděně přikývla. Ze všech nocí, které si mohla vybrat k návštěvě moudrých v jejich stanech! Sorilea a hlouček dalších moudrých šly za Narišmou a Kadsuane se neodvažovala zpomalit, aby ji Aielanky nepodupaly, jak pospíchaly za al’Thorem.

Vyšly na vrchol schodiště a prohnaly se chodbou k al’Thorově pokoji. Jak se zase mohl dostat to takového maléru! A jak se ta zatracená Zaprodankyně osvobodila z cely? Někdo jí musel pomoct, ale to znamenalo, že mají v táboře temného druha. Nebylo to nepravděpodobné – jestliže mohly být temné družky v Bílé věži, pak se temní druzi nepochybně dali najít i zde. Ale jaký temný druh by dokázal zneškodnit tři Aes Sedai? Usměrňování na takové úrovni by určitě vycítila každá sestra nebo aša’man v táboře.

„Byl v tom zapletený čaj?“ zeptala se Kadsuane tiše Merise.

„To nedokážeme říct,“ odvětila tiše zelená. „Až se ty dvě proberou, dozvíme se víc. Jakmile jsme je vyvedly z transu, upadly do bezvědomí.“

Kadsuane přikývla. Al’Thorovy dveře byly otevřené a před nimi se hemžily Děvy jako vosy, které právě zjistily, že jim zmizelo hnízdo. Kadsuane jim to nemohla mít za zlé. Al’Thor o tom, co se stalo, zjevně příliš neřekl. Ten hloupý kluk měl štěstí, že je pořád naživu! To je ale Světlem prokletý binec, pomyslela si Kadsuane, když míjela Děvy a vcházela do pokoje.

Na druhé straně místnosti se shromáždil hlouček Aes Sedai a tiše rozmlouval. Sarene, Erian, Beldeine – všechny v ležení, které nebyly mrtvé nebo zneškodněné. Až na Elzu. Kde byla Elza?

Když Kadsuane vstoupila, ty tři na ni kývly, ale ona jim věnovala stěží pohled. Min seděla na lůžku, mnula si krk, oči měla zarudlé, krátké vlasy rozcuchané, tvář bledou. Al’Thor stál vedle otevřeného okna nejdál od ní, hleděl ven do noci a za zády si rukou svíral pahýl. Jeho kabát ležel zmuchlaný na podlaze a on tam stál v bílé košili a chladný vítr, který vál dovnitř, mu cuchal rudozlaté vlasy. Nyneiva ho zamračeně pozorovala.

Kadsuane si pozorně prohlédla pokoj; v chodbě za ní začaly moudré vyslýchat Děvy. „Takže?“ zeptala se Kadsuane. „Co se stalo?“

Min zvedla oči. Na krku měla rudé skvrny, z nichž se vyklubou modřiny. Rand se od okna neotočil. Kluk drzá, pomyslela si Kadsuane a popošla dál do pokoje. „Mluv, kluku!“ řekla. „Musíme vědět, jestli je tábor v nebezpečí.“

„S nebezpečím jsem se vypořádal,“ řekl tiše. Něco v jeho hlase ji přimělo zaváhat. Očekávala od něj hněv nebo možná uspokojení. Přinejmenším vyčerpání. Místo toho zněl jeho hlas chladně.

„Vysvětlíš mi, co to má znamenat?“ dožadovala se Kadsuane.

Konečně se obrátil a podíval se na ni. Bezděčně o krok ustoupila, ačkoli nedokázala říci proč. Byl to pořád ten stejný hloupý kluk. Příliš vysoký, příliš sebevědomý a příliš neotesaný. Nyní působil nezvykle klidným dojmem, ale ten klid měl temné ostří. Jako klid, který člověk spatří v očích odsouzence okamžik předtím, než vystoupá ke katově oprátce.

„Narišmo,“ řekl Rand a podíval se za Kadsuane. „Mám pro tebe tkanivo. Zapamatuj si ho; ukážu ti ho jenom jednou.“ S těmi slovy al’Thor natáhl ruku stranou a mezi jeho prsty vyrazila tyč zářivě bílého ohně a zasáhla jeho kabát, který ležel na podlaze. Ten zmizel v záblesku světla.

Kadsuane zasyčela. „Řekla jsem ti, abys tohle tkanivo nikdy nepoužíval, kluku! Už to nikdy neuděláš! Slyšíš mě? To není…“

„Tohle je tkanivo, které musíme používat v boji se Zaprodanci, Narišmo,“ řekl al’Thor a jeho tichý hlas proťal Kadsuanin. „Když je zabijeme jakkoli jinak, můžou se znovu narodit. Je to nebezpečný nástroj, ale stále jenom nástroj. Jako každý jiný.“

„Je to zakázané,“ řekla Kadsuane.

„Rozhodl jsem, že není,“ prohlásil al’Thor klidně.

„Nemáš ponětí, co to tkanivo dokáže! Jsi děcko, které si hraje s…“

„Viděl jsem odřivous ničit města,“ řekl al’Thor, jehož oči získaly pronásledovaný výraz. „Viděl jsem tisíce vypálené jeho očistnými plameny ze vzoru. Když mě nazýváš děckem, Kadsuane, tak co jsou ti z vás, kteří jsou o tisíce let mladší?“

Pohlédl jí do očí. Světlo! Co se mu stalo? Snažila se urovnat si myšlenky. „Takže Semirhage je mrtvá?“

„Hůř než mrtvá,“ řekl al’Thor. „A řekl bych, že v mnoha směrech je na tom lépe.“

„Tak dobře. Myslím, že můžeme pokračovat s…“

„Poznáváš to, Kadsuane?“ zeptal se al’Thor a kývl směrem k čemusi kovovému, co leželo na posteli, z větší části zakryté pokrývkami.

Váhavě popošla vpřed. Sorilea si je s nečitelným výrazem prohlížela. Zjevně si nepřála nechat se zatáhnout do hovoru, když měl al’Thor takovou náladu. Kadsuane jí to neměla za zlé.

Kadsuane odtáhla pokrývky a odhalila známou dvojicí náramků. Obojek tam nebyl.

„Nemožné,“ zašeptala.

„To jsem si myslel,“ řekl al’Thor tím děsivě klidným hlasem. „Říkal jsem si, že to očividně nemůže být tentýž ter’angrial, který jsem ti přenechal. Slíbilas mi, že ho ochráníš a ukryješ.“

„Nu,“ řekla Kadsuane ochromeně. „Tak je to vyřízené.“

„To je. Poslal jsem lidi do tvého pokoje. Řekni mi, je tohle skříňka, ve které jsi ukrývala náramky? Našli jsme ji otevřenou u tebe na podlaze.“

Děva ukázala známou dubovou schránku. Očividně to byla ona. Kadsuane se na něj rozhněvaně obrátila. „Prohledali jste mi pokoj!“

„Nevěděl jsem, že jsi na návštěvě u moudrých,“ řekl al’Thor. Lehce uctivě kývl na Sorileu a Amys a ony mu to váhavě oplatily. „Poslal jsem sloužící, aby tě zkontrolovali, protože jsem se bál, že se ti Semirhage mohla pokusit pomstít.“

„Neměli na to sahat,“ řekla Kadsuane a vzala si od Děvy schránku. „Byla opatřená velice složitými ochranami.“

„Ne dost složitými,“ řekl al’Thor a odvrátil se od ní. Stále stál u tmavého okna a hleděl ven přes ležení.

V pokoji zavládlo ticho. Narišma se tiše vyptával na Minino zdraví, ale zmlkl, když al’Thor přestal mluvit. Rand měl očividně dojem, že je Kadsuane za krádež mužského a’damu odpovědná, ale to bylo směšné. Připravila nejlepší ochranu, jakou znala, ale kdo mohl tušit, jaké znalosti Zaprodanci mají, které se dají využít k překonání bariér?

Jak to al’Thor přežil? A co zbývající obsah schránky? Měl nyní al’Thor přístupový klíč, nebo si sošku vzala Semirhage? Odváží se Kadsuane zeptat? Ticho se natahovalo. „Na co čekáš?“ zeptala se nakonec se vší hranou statečností, kterou dokázala sebrat. „Očekáváš ode mě omluvu?“

„Od tebe?“ zeptal se al’Thor. V hlase neměl žádné veselí, jen stále stejnou chladnou vyrovnanost. „Ne, myslím, že bych spíš vymámil omluvu z kamene než z tebe.“

„Pak…“

„Ztrať se mi z očí, Kadsuane,“ řekl tiše. „Jestli po dnešku ještě zahlédnu tvoji tvář, zabiju tě.“

„Rande, ne!“ ozvala se Min a postavila se vedle postele. Neobrátil se k ní.

Kadsuane okamžitě pocítila bodnutí paniky, ale hněv ji odsunul stranou. „Cože?“ dožadovala se. „To je bláhovost, kluku. Já…“

Otočil se, a ten jeho pohled ji opět přiměl umlknout. Jeho oči měly nebezpečný, temný nádech, který v ní vyvolával větší strach, než čekala, že by její stárnoucí srdce mohlo cítit. Zatímco jej sledovala, vzduch kolem něj jako by se zakřivil, a ona měla téměř pocit, že se v místnosti setmělo.

„Ale…“ zjistila, že se zadrhává v řeči. „Ale ty nezabíjíš ženy. Všichni to vědí. Sotva dokážeš poslat Děvy do nebezpečí, protože se bojíš, že by se jim mohlo něco stát!“

„Tyhle konkrétní sklony jsem byl nucen upravit,“ řekl al’Thor. „Od dnešní noci.

Kadsuane,“ řekl tiše, „věříš, že bych tě dokázal zabít? Právě tady, právě teď, aniž bych použil meč nebo sílu? Věříš, že kdybych si to prostě přál, vzor by se kolem mě ohnul a zastavil ti srdce? Jen… shodou okolností?“

Být ta’veren takhle nefungovalo. Světlo! Nefungovalo, že ne? Nemohl ohýbat vzor podle své vůle, nebo ano?

A přesto, když mu pohlédla do očí, tomu věřila. Proti vší logice, pohlédla do těch očí a věděla, že jestli neodejde, zemře.

Pomalu přikývla, nenáviděla sama sebe a cítila se nezvykle slabá.

Odvrátil se od ní a opět vyhlédl z okna. „Ujisti se, že už neuvidím tvoji tvář. Už nikdy, Kadsuane. Teď můžeš jít.“

Omámeně se obrátila – a koutkem oka zahlédla, jak z al’Thora vyzařuje hluboká tma a ještě víc ohýbá vzduch. Když se ohlédla, bylo to pryč. Se zaťatými zuby odešla.

„Připravte sebe i svá vojska,“ řekl al’Thor těm, kdo zůstali, a jeho hlas se v pokoji za ní rozléhal. „Koncem týdne chci být pryč.“

Kadsuane zvedla ruku k hlavě a opřela se venku o stěnu chodby. Srdce jí bušilo a dlaň se potila. Předtím pracovala proti paličatému klukovi, který ale měl dobré srdce. Někdo to dítě vzal a nahradil ho tímhle mužem, mužem nebezpečnějším než kterýkoli jiný, s nímž se kdy setkala. Den za dnem jim stále víc unikal.

A v této chvíli neměla zatraceně ani ponětí, co s tím udělat.

KAPITOLA 24 - Nová věrnost

KAPITOLA 24

NOVÁ VĚRNOST

Vyčerpaný dlouhými dny namáhavého putování seděl Gawyn na Výzvovi na nízkém pahorku jihozápadně od Tar Valonu.

Krajina se měla zelenat příchodem jara, ale na kopcích před ním rostl jen řídký porost suchého plevele, zabitého zimním sněhem. Místy vykukovaly trsy tisů a kapinic, a narušovaly tak hnědou krajinu. Napočítal nemálo míst, kde rostly jen pahýly. Válečné ležení pohlcovalo stromy jako hladoví červotoči, používalo je na šípy, ohně, stavby a obléhací stroje.

Gawyn zívl – celou noc neúnavně pokračoval v cestě. Bryneův tábor byl dobře zakopaný a hemžilo se to v něm pohybem a činností. Takto velká armáda plodila přinejlepším organizovaný chaos. Malý jezdecký oddíl mohl cestovat nalehko, jako to dělali Gawynovi molodci; síla jako tato se mohla rozrůst na několik tisíc a zůstat pružná. O zkušených jezdcích, jako byli Saldejci, se říkalo, že dokážou zvládnout vojska o síle sedmi či osmi tisíc jezdců a udržet je pohyblivá.

Avšak armáda, jako byla ta dole, byla úplně jiné zvíře. Byla to obrovská, rozlezlá věc ve tvaru ohromné bubliny s menším ležením uprostřed; to pravděpodobně patřilo Aes Sedai. Bryneovy síly také obsadily všechna městečka u mostů na obou březích řeky Erinin, čímž ostrov účinně odřízly od pozemního zásobování.

Armáda dřepěla blízko Tar Valonu jako pavouk, který pozoruje motýla, visícího těsně mimo dosah jeho sítě. Řady vojáků přijížděly a odjížděly na hlídky, nákup jídla nebo se zprávami. Tucty a tucty jednotek, některé jízdní, jiné pěší. Jako včely vylétající z úlu, zatímco jiné se rojily dovnitř. Východní strana hlavního tábora byla plná směsice chatrčí a stanů, patřící markytánům, kteří se stahovali kolem armády. Poblíž, těsně za hranicemi hlavního válečného ležení, se ve vysokém kruhu zvedala dřevěná palisáda, široká snad padesát kroků. Nejspíš velitelské stanoviště.

Gawyn věděl, že si ho Bryneovi zvědi při příchodu všimli, ale nikdo ho nezastavil. Nejspíš to ani neudělají, pokud se nepokusí odjet. Jediný muž – oblečený ve slušném šedém plášti a kalhotách a bílé košili se šněrováním – nebyl příliš zajímavý. Mohl to být žoldák, který přichází žádat o místo ve vojsku. Mohl být posel místního urozeného pána, kterého poslali se stížností na výzvědný oddíl. Dokonce mohl patřit k armádě. Zatímco mnozí v Bryneově vojsku nosili uniformy, jiní měli prostě jen žlutou stuhu na rukávu, neboť ještě neměli peníze na to, aby si nechali našít řádné insignie.

Ne, jediný muž, přijíždějící k vojsku, nepředstavoval nebezpečí. Avšak jediný odjíždějící muž byl důvod k poplachu. Muž, přijíždějící do tábora, mohl být přítel, nepřítel, nebo ani jedno z toho. Muž, který si prohlédl tábor, a pak odjel, byl téměř určitě špeh. Dokud se Gawyn nerozhodne odjet, aniž by vyjevil své úmysly, Bryneovi jezdci ho pravděpodobně nebudou obtěžovat.

Světlo, jak by si dal líbit postel. Strávil dvě neklidné noci, během nichž spal pokaždé jen pár hodin, zabalený v plášti. Cítil se podrážděný a rozmrzelý, částečně na sebe, protože odmítl jít do hostince pro případ, že ho molodci pronásledují. Zamrkal kalnýma očima a pobídl koně ze svahu. Teď už neměl na výběr.

Ne, to neměl od chvíle, kdy v Dorlanu opustil Sleeta. Teď už budou molodci o zradě svého velitele vědět. Sleete jim nedovolí ztrácet čas pátráním. Řekne jim všechno, co ví. Gawyn si přál, aby se dokázal přesvědčit, že budou překvapení, ale nejednou se mu dostalo zamračeného nebo zmateného pohledu v souvislosti s tím, jak mluvil o Elaidě a Aes Sedai.

Bílá věž si nezasloužila jeho věrnost, ale molodci – k těm se teď už nikdy nemůže vrátit. Svrbělo ho to; bylo to poprvé, kdy se o jeho kolísavosti dozvěděla větší skupina. Nikdo netušil, že pomohl Siuan utéct, ani se obecně nevědělo, že flirtoval s Egwain.

Přesto však bylo správné odejít. Poprvé za celé měsíce byly jeho činy v souladu se srdcem. Záchrana Egwain. V to mohl věřit.

S netečným výrazem dorazil k okraji tábora. Spolupráce se vzbouřenými Aes Sedai se mu protivila téměř stejně jako opuštění vlastních mužů. Tyhle rebelky nebyly o nic lepší než Elaida. To ony zvolily Egwain za amyrlin, jako terč. Egwain! Pouhou přijatou. Figurku. Kdyby se jim nepodařilo Věž získat, ony samy by možná unikly trestu. Egwain by byla popravena.

Dostanu se dovnitř, uvažoval Gawyn. Nějak ji zachráním. Pak si s ní rozumně promluvím a odvezu ji od všech těchhle Aes Sedai. Možná přesvědčím i Brynea, aby dostal rozum. Všichni se můžeme vrátit do Andoru a pomoct Elain.

S novým odhodláním se rozjel vpřed a vyčerpání částečně potlačil. Aby se dostal k velitelskému stanovišti, musel projet táborem civilistů, kterých bylo víc než skutečných vojáků. Kuchaři, kteří vařili jídlo. Ženy, které ho roznášely a umývaly špinavé nádobí. Vozkové, kteří vozili jídlo. Kováři, aby kovali podkovy pro koně, kteří tahali vozy s jídlem. Kupci, kteří to jídlo kupovali, a ubytovatelé, kteří vše organizovali. Kupci s horší pověstí, kteří chtěli vydělávat na vojácích a jejich žoldu, a ženy, které chtěly totéž. Kluci, co dělali poslíčky a doufali, že jednoho dne budou mít vlastní meč.

Byl to naprostý chaos. Slepenec stanů a chatrčí nejrůznějších barev, tvarů a stavu. Dokonce i tak schopný generál jako Bryne si mohl v táboře těch, kteří táhli s vojskem, vynutit pořádek jen do určité míry. Jeho muži budou jakž takž udržovat klid, ale nemohou civilisty donutit udržovat vojenskou disciplínu.

Gawyn projížděl středem toho všeho, nevšímaje si těch, kteří mu s křikem nabízeli, že mu vyleští meč nebo prodají koláč. Ceny budou nízké – toto místo žilo z vojáků – ale podle válečného koně a lepšího oblečení by ho považovali za důstojníka. Kdyby si něco koupil od jednoho, ostatní by ucítili peníze a mohl by skončit v obklíčení těch, kteří by doufali, že mu něco prodají.

Nevšímal si výkřiků a upíral pohled dopředu na samotnou armádu před sebou. Její stany byly obecně postavené v úhledných řadách, seskupené podle oddílů a praporů, i když někdy i v menších hloučcích. Gawyn by mohl rozmístění odhadnout i bez toho, aby ležení viděl. Bryne měl rád pořádek, ale také silně věřil v přenášení pravomocí. Bryne důstojníkům dovolil vést tábory podle vlastní úvahy, což vedlo k méně jednotnému uspořádání, které ale fungovalo mnohem lépe.

Zamířil přímo k palisádě. Nebylo však snadné si lidí kolem nevšímat. Jejich volání se vznášela ve vzduchu společně s pachy jídla, latrín, koní a laciných voňavek. V táboře nebylo tak přelidněno jako ve městě, ale také nebyl tak dobře udržovaný. Pach potu se mísil s pachem hořících ohňů, zahnívající vody a nemytých těl. Měl chuť přidržet si na obličeji kapesník, ale zdržel se toho. Vypadal by jako rozmazlený urozenec, který nad prostými lidmi ohrnuje nos.

Zápach, zmatek a křik jeho náladě nijak nepomohly. Musel zatínat zuby, aby všechny prodavače neproklínal. Do cesty mu vklopýtala nějaká postava a Gawyn přitáhl koni uzdu. Žena měla hnědou sukni, bílou halenu a umazané ruce. „Uhni z cesty,“ obořil se na ni Gawyn. Jeho matku by rozčílilo, kdyby slyšela, jak mluví takto rozhněvaně. No, jeho matka teď byla mrtvá, al’Thorovou rukou.

Žena před ním pohlédla vzhůru a seběhla z cesty. Měla světlé vlasy svázané žlutým šátkem a lehce kyprou postavu. Když se obracela, Gawyn letmo zahlédl její tvář.

Ztuhl. Byla to tvář Aes Sedai! Ty byly nezaměnitelné. Ohromeně seděl na koni, zatímco žena si stáhla šátek dolů a odspěchala pryč.

„Počkej!“ zavolal a obrátil koně. Žena se však nezastavila. Zaváhal a svěsil paži, když spatřil, jak se žena připojila k řadě pradlen, pracujících u několika dřevěných koryt nedaleko od něj. Pokud předstírala, že je prostá žena, nejspíš k tomu měla nějaký svůj zatracený aessedaiovský důvod a nelíbilo by se jí, kdyby ji odhalil. Dobře. Gawyn potlačil rozmrzelost. Egwain. Musel se soustředit na Egwain.

Když dojel k palisádě kolem velitelského stanoviště, vzduch se zřetelně zlepšil. Na stráži stála čtveřice vojáků s halapartnami po boku, naleštěnými ocelovými klobouky a odpovídajícími hrudními pláty, zdobenými Bryneovými třemi hvězdami. Vedle brány se třepotala vlajka s plamenem Tar Valonu.

„Rekrut?“ zeptal se jeden z vojáků, když Gawyn dorazil. Podsaditý muž měl na levém rameni červený proužek, což ho označovalo jako dozorčího seržanta. Místo halapartny měl meč. Hrudní plát mu stěží seděl a na bradě se mu ježily zrzavé vousy. „Budeš se muset sejít s kapitánem Aldanem,“ zabručel muž. „Velký modrý stan asi ve čtvrtině cesty kolem ležení. Máš vlastního koně a meč; to ti zajistí dobrý žold.“ Muž ukázal ke vzdálenému místu v hlavním ležení mimo palisádu. To nepůjde. Vevnitř viděl vlát Bryneův prapor.

„Já nejsem rekrut,“ řekl Gawyn a otočil Výzvu tak, aby na muže lépe viděl. „Jmenuju se Gawyn Trakand. Musím okamžitě v naléhavé záležitosti mluvit s Garethem Brynem.“

Voják zvedl obočí. Pak se pro sebe uchechtl.

„Ty mi nevěříš,“ řekl Gawyn zpříma.

„Měl by sis jít promluvit s kapitánem Aldanem,“ řekl muž líně a znovu ukázal mečem ke vzdálenému stanu.

Gawyn se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, a pokusil se potlačit podráždění. „Kdybys prostě poslal pro Brynea, zjistil bys, že…“

„Budeš dělat potíže?“ zeptal se voják a nafoukl se. Ostatní muži si připravili halapartny.

„Žádné potíže,“ řekl Gawyn klidně. „Jenom potřebuju…“

„Jestli chceš zůstat u nás v ležení,“ přerušil ho voják a vykročil vpřed, „budeš se muset naučit dělat, co se ti řekne.“

Gawyn muži pohlédl do očí. „Tak dobře. Můžeme to udělat takhle. Stejně to nejspíš bude rychlejší.“

Seržant položil ruku na meč.

Gawyn vytrhl nohu ze třmenu a sklouzl ze sedla. Z koňského hřbetu by bylo příliš těžké toho muže nezabít. Když jeho nohy dopadly na rozbahněnou zem, tasil meč se skřípěním, které se podobalo nádechu. Gawyn zaujal pozici zvanou Dub třese větvemi, jejíž rány nebyly smrtelné a učitelé ji často používali při výcviku. Také byla velmi účinná proti velké skupině bojovníků, používajících různé zbraně.

Než stihl seržant tasit meč, Gawyn do něj narazil a vrazil mu loket do břicha těsně pod špatně padnoucím hrudním plátem. Muž vyhekl a zlomil se v pase a pak ho Gawyn jílcem meče praštil z boku do hlavy – muž měl mít rozum a nenosit přilbu takhle šikmo. Pak Gawyn přešel do Roztínání hedvábí, aby si to vyřídil s prvním halapartníkem. Zatímco další muž křičel o pomoc, Gawynův meč s řinčením přejel po hrudním plátu prvního halapartníka a přinutil muže ustoupit. Gawyn dokončil útok tím, že muži podrazil nohy, a změnil pozici na Vířící vítr, aby odrazil dva údery od dalších dvou mužů.

Bylo to nešťastné, ale musel se uchýlit k tomu, že dva stojící halapartníky sekne do stehna. Raději by se jejich zranění vyhnul, ale boj – dokonce i takový, proti mnohem méně zdatným protivníkům – byl tím nepředvídatelnější, čím déle trval. Člověk musel ovládnout bojiště rychle a důkladně, což znamenalo zbavit se těch dvou – nechat je padnout s krvácejícími stehny. Seržant byl mimo po ráně do hlavy, ale první halapartník se roztřeseně zvedal. Gawyn odkopl jeho halapartnu stranou a pak mu vrazil botu do obličeje a s krvácejícím nosem ho srazil zpátky.

Výzva za ním ržál, frkal a dupal. Válečný kůň cítil boj, ale byl dobře vycvičený. Věděl, že když jsou otěže spuštěné, má zůstat na místě. Gawyn si otřel čepel do kalhot a zasunul ji zpátky do pochvy, zatímco zranění vojáci sténali na zemi. Poplácal koně po nose a znovu se chopil otěží. Markytáni, kteří postávali nedaleko za ním, ucouvli a utekli. Zpoza palisády se k němu blížila skupina vojáků s připravenými luky. To nebylo dobré. Gawyn se k nim otočil čelem, odepnul si od opasku pochvu s mečem a hodil ji před muže na zem.

„Nejsem ozbrojen,“ řekl přes hlasy raněných. „A žádný z těchhle čtyři dneska nezemře. Běžte a řekněte svému generálovi, že jediný šermíř právě během deseti úderů srdce vyřídil jeho strážný oddíl. Býval jsem jeho student. Bude mě chtít vidět.“

Jeden z mužů vyrazil vpřed, aby si vzal Gawynův odhozený meč, zatímco další mávl na poslíčka. Ostatní stále drželi připravené luky. Jeden z padlých halapartníků se začal plazit pryč. Gawyn natočil koně tak, aby se za něj mohl ukrýt, kdyby vojáci začali natahovat luky. Mnohem raději by byl, kdyby k tomu nedošlo, ale z nich dvou měl mnohem větší naději na přežití pár zásahů šípy z krátkého luku Výzva než Gawyn.

Několik vojáků se odvážilo popojít a pomoct padlým druhům. Podsaditý seržant se pohnul a s nadávkami posadil. Gawyn nedělal žádné pohyby, které by se daly vyložit jako hrozba.

Možná byla chyba s těmi muži bojovat, ale už tak vyplýtval spoustu času. Egwain by už mohla být mrtvá! Když se muži jako tenhle seržant pokusili prosadit svou autoritu, ve skutečnosti jste měli jen dvě možnosti. Mohli jste si cestu byrokratickými překážkami vymluvit a přesvědčit cestou postupně každého vojáka, že jste důležití. Nebo jste mohli vyvolat výtržnost. Druhá možnost byla rychlejší a v ležení byl očividně dostatek Aes Sedai, aby bylo možné pár zraněných vojáků vyléčit.

Nakonec zevnitř palisády vyšel malý hlouček mužů. Uniformy měli dokonale upravené, držení těla nebezpečné a tváře ošlehané. V jejich čele kráčel silný statný muž s hranatou tváří a šedivějícími spánky. Gawyn se usmál. Samotný Bryne. Sázka se vyplatila.

Hlavní kapitán si Gawyna přeměřil a pak si rychle prohlédl padlé vojáky. Nakonec zavrtěl hlavou. „Odchod,“ řekl svým mužům. „Seržante Kordsi.“

Zavalitý seržant se napřímil. „Pane!“

Bryne se ohlédl zpátky na Gawyna. „Příště, až někdo přijde k bráně a bude o sobě prohlašovat, že je šlechtic, a ptát se po mně, pošlete pro důstojníka. Okamžitě. Je mi jedno, jestli má zanedbaný plnovous a páchne laciným pivem. Rozumíš?“

„Ano, pane,“ řekl seržant a zrudl. „Rozumím, pane.“

„Dohlédněte na to, ať se vaši muži dostanou na ošetřovnu, seržante,“ řekl Bryne, stále aniž se na Gawyna podíval. „Ty, pojď se mnou.“

Gawyn zaťal zuby. Gareth Bryne ho takto neoslovil od doby, kdy se Gawyn začal holit. Nicméně ve skutečnosti nemohl čekat, že bude mít radost. Těsně za palisádou si Gawyn všiml mladého chlapce, který se nejspíš staral o koně nebo dělal poslíčka. Předal vyjevenému mladíkovi Výzvu s příkazem, aby dohlédl, ať je o koně postaráno. Pak si vzal svůj meč od muže, který ho držel, a pospíšil si za Bryneem.

„Garethe,“ řekl, když ho dohonil, „já…“

„Drž jazyk za zuby, mladíku,“ přerušil ho Bryne, aniž se k němu otočil. „Ještě jsem se nerozhodl, co s tebou udělám.“

Gawyn sklapl. To bylo neslýchané! Gawyn byl stále bratr právoplatné královny Andoru, a podaří-li se Elain získat a udržet trůn, stane se prvním knížetem mečů! Bryne by mu měl prokazovat úctu.

Ale Bryne uměl být paličatý jako kanec. Gawyn držel jazyk za zuby. Došli k vysokému špičatému stanu, před nímž stáli na stráži dva vojáci. Bryne vklouzl dovnitř a Gawyn jej následoval. Uvnitř byl stan úhledný a uklizený, víc než Gawyn čekal. Na stole ležely hromady stočených map a uspořádané papíry a lůžka v rohu byla pečlivě stočená a pokrývky dokonale poskládané. Bryne se zjevně spoléhal na někoho pečlivého, kdo mu uklízel.

Bryne se obrátil, založil si ruce za záda a v jeho hrudním plátu se odrážel Gawynův obličej. „Dobře. Vysvětli mi, co tady děláš.“

Gawyn se napřímil. „Generále,“ řekl, „myslím, že se pleteš. Už nejsem tvůj žák.“

„Já vím,“ odpověděl Bryne odměřeně. „Chlapec, kterého jsem já cvičil, by nikdy neprovedl takový dětinský kousek, aby si získal mou pozornost.“

„Seržant na hlídce byl bojechtivý a já jsem neměl trpělivost na takové hloupé pózy. Tohle mi připadalo jako nejlepší způsob.“

„Nejlepší způsob čeho?“ zeptal se Bryne. „Jak mě rozčílit?“

„Podívej,“ řekl Gawyn, „možná jsem se zachoval unáhleně, ale mám důležitý úkol. Musíš si mě poslechnout.“

„A když ne?“ zeptal se Bryne. „Když tě místo toho vyhodím ze svého ležení za to, že jsi rozmazlené princátko, které má příliš mnoho pýchy a málo rozumu?“

Gawyn se zamračil. „Dávej si pozor, Garethe. Od chvíle, kdy jsme se naposledy setkali, jsem se hodně naučil. Myslím, že zjistíš, že mě tvůj meč už nepřemůže tak snadno jako dřív.“

„O tom nepochybuju,“ řekl Bryne. „Světlo, chlapče! Vždycky jsi měl nadání. Ale myslíš si, že jen proto, že to umíš s mečem, mají tvoje slova větší váhu? Měl bych tě poslouchat, protože když to neudělám, zabiješ mě? Myslel jsem, že jsem byl lepší učitel.“

Od chvíle, kdy ho Gawyn naposledy viděl, Bryne zestárl. Ale věk ho nijak neohnul – pohodlně mu spočíval na ramenou. Dalších pár bílých pramenů na spáncích, dalších pár vrásek kolem očí, přesto ale silný a zdatný, že vypadal o celé roky mladší, než ve skutečnosti byl. Nikdo se nemohl na Garetha Brynea dívat a vidět cokoli jiného, než muže v nejlepších letech – určitě ne takového, co je má za sebou.

Gawyn upíral generálovi pohled do očí a snažil se potlačit hněv, aby nevytryskl na povrch. Bryne jeho pohled klidně opětoval. Pevně. Byl takový, jaký by měl generál být. Jaký by měl být Gawyn.

Gawyn odvrátil oči a náhle se za sebe styděl. „Světlo,“ zašeptal, pustil meč a zvedl ruku k hlavě. Náhle se cítil velmi, velmi unavený. „Omlouvám se, Garethe. Máš pravdu. Byl jsem pitomec.“

Bryne zabručel. „Dobře, že tě to slyším říkat. Začínal jsem se divit, co se ti stalo.“

Gawyn vzdychl, otřel si čelo a zatoužil po něčem studeném k pití. Jeho hněv vychladl a on se cítil vyčerpaný. „Byl to těžký rok,“ řekl, „a já jsem se cestou sem příliš štval. Už jsem napůl šílený.“

„Nejsi jediný, chlapče,“ řekl Bryne. Zhluboka se nadechl a přešel k malému servírovacímu stolku a nalil Gawynovi šálek čehosi. Byl to jen teplý čaj, ale Gawyn ho vděčně přijal a upil.

„Tyhle časy jsou pro muže zkouškou,“ řekl Bryne a sám si nalil šálek. Usrkl a ušklíbl se.

„Co je?“ zeptal se Gawyn a pohlédl na svůj šálek.

„To nic. Jenom to pití nesnáším.“

„Tak proč ho piješ?“ zeptal se Gawyn.

„Má to prospívat mému zdraví,“ zavrčel Bryne. Než se mohl Gawyn začít dál vyptávat, velký generál pokračoval. „Takže mám tě hodit někam do klády, nebo mi řekneš, proč ses rozhodl probojovat si cestu na moje velitelství?“

Gawyn popošel vpřed. „Garethe. Jde o Egwain. Mají ji.“

„Aes Sedai z Bílé věže?“

Gawyn naléhavě přikývl.

„Já vím,“ řekl Bryne, znovu se napil a zašklebil.

„Musíme pro ni jít!“ prohlásil Gawyn. „Přišel jsem tě požádat o pomoc. Chci sestavit záchranný oddíl.“

Bryne si tiše odfrkl. „Záchrana? A jak se chceš do Bílé věže dostat? Dokonce ani Aielům se nepodařilo do toho města proniknout.“

„Nechtěli,“ řekl Gawyn. „Ale já se nepotřebuju zmocnit města, jenom musím dovnitř propašovat malý oddíl a pak jednu osobu dostat ven. Každá skála má praskliny. Najdu cestu.“

Bryne odložil šálek. Podíval se na Gawyna a jeho tvrdá ošlehaná tvář byla ztělesněním ušlechtilosti. „Ale pověz mi tohle, chlapče. Jak ji přesvědčíš, aby s tebou odešla?“

Gawyn sebou trhl. „Vždyť půjde ráda. Proč by nešla?“

„Protože zakázala, abychom ji zachraňovali,“ řekl Bryne a opět založil ruce za zády. „Nebo toho jsem se alespoň dopátral. Aes Sedai mi toho moc neříkají. Jeden by myslel, že muži, na kterého se spoléhají při vedení tohohle obléhání, budou víc důvěřovat. V každém případě s nimi amyrlin nějak dokáže komunikovat a nařídila jim, ať ji nechají být.“

Cože? To bylo směšné! Aes Sedai v táboře zjevně překrucovaly fakta. „Bryne, je uvězněná! Aes Sedai, které jsem slyšel, říkaly, že ji každý den bijí. Popraví ji!“

„Já nevím,“ řekl Bryne. „Je už u nich týdny a ještě ji nezabily.“

„Zabijou ji,“ řekl Gawyn naléhavě. „Víš, že ano. Možná poraženého nepřítele chvíli předvádíš svým vojákům, ale nakonec musíš narazit jeho hlavu na kůl, aby věděli, že je mrtvý a pryč. Víš, že mám pravdu.“

Bryne si ho změřil a pak přikývl. „Možná vím. Ale stejně nemůžu nic dělat. Jsem vázaný přísahami, Gawyne. Nemůžu nic dělat, pokud mi to to děvče nerozkáže.“

„Nechal bys ji umřít?“

„Pokud je to nutné, abych dodržel přísahy, tak ano.“

Pokud byl Bryne vázaný přísahou… nu, spíš Gawyn uslyší, jak Aes Sedai lže, než uvidí Garetha Brynea porušit slovo. Ale Egwain! Muselo existovat něco, co může udělat!

„Pokusím se ti zařídit slyšení u některých z Aes Sedai, kterým sloužím,“ řekl Bryne. „Možná můžou něco udělat. Pokud je přesvědčíš, že je záchrana nutná a že by to amyrlin chtěla, pak uvidíme.“

Gawyn přikývl. Bylo to aspoň něco. „Děkuju ti.“

Bryne nad tím mávl rukou. „I když bych tě měl nechat strčit do klády. Když za nic jiného, tak za to, že jsi zranil tři moje muže.“

„Ať je Aes Sedai vyléčí,“ řekl Gawyn. „Podle toho, co jsem slyšel, ti nechybí sestry, co by tě tyranizovaly.“

„Pche,“ ušklíbl se Bryne. „Málokdy je přinutím někoho vyléčit, když není ohrožen život. Onehdy jsem tu měl vojáka, který měl těžký pád z koně, a bylo mi řečeno, že léčení by ho jenom naučilo chovat se bezstarostně. ‚Bolest sama je poučením,‘ řekla mi ta zatracená ženská. ‚Možná se příště nebude před svými kamarády při jízdě předvádět.‘“

Gawyn udělal obličej. „Ale pro tyhle muže určitě udělají výjimku. Konec konců jim ta zranění způsobil nepřítel.“

„Uvidíme,“ řekl Bryne. „Sestry jen zřídka navštěvují vojáky. Mají svoje vlastní starosti.“

„Jedna je teď ve vnějším ležení,“ podotkl Gawyn nepřítomně, ohlížeje se přes rameno.

„Mladší děvče? Tmavé vlasy, bez bezvěké tváře?“

„Ne, tohle byla Aes Sedai. Poznal jsem to díky tváři. Byla taková buclatá se světlými vlasy.“

„Nejspíš jenom pátrá po strážcích,“ vzdychl Bryne. „Dělávají to.“

„Nemyslím,“ řekl Gawyn a znovu se ohlédl. „Schovávala se mezi pradlenami.“ Když o tom teď přemýšlel, uvědomil si, že to klidně mohla být špiónka z Bílé věže.

Bryne se zachmuřil. Možná jej napadlo totéž. „Ukaž mi ji,“ řekl a vyrazil ke stanovým chlopním. Odhrnul je stranou a vyšel zpět do ranního světla. Gawyn ho následoval.

„Nevysvětlil jsi mi, co tady děláš, Gawyne,“ řekl Bryne, když kráčeli spořádaným ležením a vojáci míjejícímu generálovi salutovali.

„Řekl jsem ti to,“ odpověděl Gawyn s rukou pohodlně položenou na hlavici meče. „Najdu způsob, jak Egwain z té smrtící pasti dostat.“

„Nemyslel jsem, co děláš v mém táboře. Měl jsem na mysli, co vůbec děláš tady v okolí. Proč nejsi v Caemlynu a nepomáháš sestře?“

„Ty máš zprávy o Elain,“ řekl Gawyn a zastavil se. Světlo! Měl se zeptat dřív. Opravdu byl unavený. „Slyšel jsem, že předtím byla ve vašem táboře. Ona se vrátila do Caemlynu? Je v pořádku?“

„Už s námi není pěkně dlouho,“ odpověděl Bryne. „Ale vypadá to, že se jí daří dobře.“ Zarazil se a pohlédl na Gawyna. „Chceš říct, že to nevíš?“

„Cože?“

„No, řeči jsou nespolehlivé,“ řekl Bryne. „Ale spoustu jsem si jich potvrdil u Aes Sedai, které cestovaly do Caemlynu, aby si poslechly, co je nového. Tvoje sestra drží Lví trůn. Zdá se, že napravila spoustu nepořádku, který jí zanechala vaše matka.“

Gawyn se zhluboka nadechl. Světlu díky, pomyslel si se zavřenýma očima. Elain byla naživu. Elain držela trůn. Otevřel oči a zatažená obloha mu připadala o něco jasnější. Pokračoval v chůzi a Bryne s ním srovnal krok.

„Ty jsi to opravdu nevěděl,“ řekl Bryne. „Kde jsi byl, chlapče? Teď jsi první kníže mečů, nebo jím budeš, až se vrátíš do Caemlynu! Tvé místo je po sestřině boku.“

„Nejdřív Egwain.“

„Složil jsi přísahu,“ řekl Bryne přísně. „Přede mnou. Zapomněl jsi?“

„Ne,“ odpověděl Gawyn. „Ale pokud má Elain trůn, tak je prozatím v bezpečí. Dostanu Egwain a odtáhnu ji do Caemlynu, kde na ni budu moct dávat pozor. Kde můžu dávat pozor na obě.“

Bryne si odfrkl. „Myslím, že bych se rád podíval, jak se budeš snažit o to první,“ poznamenal. „Ale stejně, kde jsi byl, když se Elain snažila získat trůn? Co jsi dělal, že to bylo důležitější?“

„Já… do něčeho jsem se zapletl,“ řekl Gawyn s očima upřenýma před sebe.

„Zapletl?“ zeptal se Bryne. „Byl jsi v Bílé věži, když tohle všechno…“ zmlkl. Chvíli kráčeli bok po boku.

„Kde jsi slyšel sestry mluvit o Egwainině zajetí?“ zeptal se Bryne. „Jak bys věděl, že ji trestají?“

Gawyn neodpověděl.

„Krev a zatracenej popel!“ vykřikl Bryne. Generál klel jen málokdy. „Věděl jsem, že ten člověk, co vede nájezdy proti mně, je příliš dobře informovaný. A já jsem hledal únik mezi vlastními důstojníky!“

„Na tom už teď nezáleží.“

„To posoudím já,“ řekl Bryne. „Zabíjel jsi moje muže. Vedl proti mně výpady!“

„Vedl jsem výpady proti vzbouřencům,“ prohlásil Gawyn a tvrdě se na Brynea podíval. „Můžeš mi vyčítat, že jsem si násilím vynutil cestu do tvého tábora, ale opravdu čekáš, že se budu cítit provinile za to, že jsem pomáhal Bílé věži proti vojsku, které ji obléhá?“

Bryne zmlkl. Pak stroze přikývl. „Dobře. Ale to z tebe dělá nepřátelského velitele.“

„Už ne,“ řekl Gawyn. „To velení jsem opustil.“

„Ale…“

„Pomáhal jsem jim,“ pokračoval Gawyn. „Už to nedělám. Nic z toho, co tady uvidím, se k vašim nepřátelům nevrátí. Přísahám při Světle.“

Bryne neodpověděl hned. Když se blížili k palisádě, míjeli stany, pravděpodobně patřící vysokým důstojníkům. „Dobře,“ řekl Bryne. „Dokážu věřit, že ses nezměnil natolik, abys porušil slovo.“

„Nikdy bych tu přísahu neporušil,“ prohlásil Gawyn drsně. „Jak sis mohl myslet, že ano?“

„V poslední době jsem měl zkušenost s nečekaným vzdáním se přísahy,“ řekl Bryne. „Řekl jsem, že ti věřím, chlapče. A věřím. Ale pořád jsi mi nevysvětlil, proč ses nevrátil do Caemlynu.“

„Egwain byla s Aes Sedai,“ řekl Gawyn. „Podle toho, co jsem věděl, Elain taky. Tohle vypadalo jako správné místo, kde být, i když jsem si nebyl jistý, jestli se mi líbí Elaidina moc.“

„A co pro tebe znamená Egwain?“ zeptal si tiše Bryne.

Gawyn mu pohlédl do očí. „Nevím,“ přiznal. „Kéž bych věděl.“

Bryne se kupodivu zasmál. „Chápu. A rozumím. Pojď, najdeme tu Aes Sedai, kterou si myslíš, žes viděl.“

„Já jsem ji skutečně viděl, Garethe,“ řekl Gawyn, a když procházeli branou, kývl na stráže. Muži Bryneovi zasalutovali, ale Gawyna pozorovali stejně jako černého chřestýše. Což by měli.

„Uvidíme, co najdeme,“ řekl Bryne. „Ale i tak, jakmile ti zařídím setkání s vůdkyněmi Aes Sedai, chci tvé slovo, že se vrátíš do Caemlynu. Necháš Egwain nám. Musíš pomoct Elain. Tvé místo je v Andoru.“

„Mohl bych říct totéž o tobě.“ Gawyn pozoroval hemžení v civilním táboře. Kde byla ta žena?

„Mohl bys,“ souhlasil nevrle Bryne. „Ale nebyla by to pravda. Tvoje matka se o to postarala.“

Gawyn se na něj podíval.

„Vykázala mě na venkov. Vypudila mě a vyhrožovala mi smrtí.“

„To není možné!“

Bryne vypadal zachmuřeně. „Cítil jsem to stejně. Ale i tak je to pravda. Věci, které řekla… byly jako žihadla, Gawyne. To opravdu byly.“

Nic jiného Bryne neřekl, ale od něj to vypovídalo o mnohém. Gawyn nikdy neslyšel, že by si ten muž jediným slovem stěžoval na své působiště nebo rozkazy. Byl Morgase věrný – věrný tím neochvějným způsobem, v nějž mohl každý vládce jen doufat. Gawyn nikdy nepoznal spolehlivějšího muže nebo muže, od nějž by se daly stížnosti čekat méně.

„Musela to být součást nějakého plánu,“ řekl Gawyn. „Znáš matku. Pokud ti ublížila, měla k tomu důvod.“

Bryne zavrtěl hlavou. „Žádný jiný důvod než pošetilá láska k tomu floutkovi Gaebrilovi. Zakalila se jí hlava tak, že Andor málem zničila.“

„To by nikdy neudělala!“ obořil se na něj Gawyn. „Garethe, ze všech lidí právě ty bys to měl vědět!“

„Měl bych,“ řekl Bryne tišeji. „A kéž by ano.“

„Měla nějaký jiný motiv,“ prohlásil Gawyn paličatě. Cítil, jak se v něm opět zvedá vlna žhavého hněvu. Podomní obchodníci kolem je pozorovali, ale nic neříkali. Nejspíš věděli, že se k Bryneovi nemají přibližovat. „Ale teď už se to nikdy nedozvíme. Ne když je mrtvá. Proklínám al’Thora! Už se nemůžu dočkat dne, kdy mu proženu tělem meč.“

Bryne se na Gawyna ostře podíval. „Al’Thor Andor zachránil, synu. Nebo učinil něco velmi podobného.“

„Jak to můžeš říct?“ řekl Gawyn. „Jak o té zrůdě můžeš mluvit dobře? On zabil moji matku!“

„Nevím, jestli těm řečem věřím, nebo ne,“ řekl Bryne a promnul si bradu. „Ale pokud ano, tak možná Andoru prokázal službu. Nemáš tušení, jak zlé to tam ke konci bylo.“

„Nemůžu uvěřit, že tohle slyším,“ řekl Gawyn a spustil ruku k meči. „Nebudu poslouchat, jak někdo takhle špiní její jméno. Myslím to vážně.“

Bryne mu pohlédl přímo do očí. Jeho pohled byl tak pevný. Jako oči vytesané ze žuly. „Já vždycky říkám pravdu, Gawyne. Bez ohledu na to, kdo ji odmítá. Je těžké to poslouchat? No, bylo těžší v tom žít. Ze stěžování si nevzejde nic dobrého. Ale její syn to musí vědět. Na konci, Gawyne, se tvoje matka obrátila proti Andoru, když přijala Gaebrila. Bylo nutné ji odstranit. A jestli to za nás al’Thor udělal, pak mu musíme poděkovat.“

Gawyn zavrtěl hlavou. Svářely se v něm zuřivost a šok. Tohle byl Gareth Bryne?

„To nejsou slova zhrzeného milence,“ řekl Bryne s nehybnou tváří, jako by odsouval city stranou. Při chůzi mluvil s Gawynem potichu a lidé se jim širokým obloukem vyhýbali. „Chápu, že žena může přestat cítit k muži náklonnost a věnovat ji jinému. Ano, Morgase ženě můžu prominout. Ale Morgase královně? Dala království tomu hadovi. Nechávala své spojence bít a věznit. Neměla to v hlavě v pořádku. Někdy, když se vojákovi podebere paže, je třeba ji uříznout, aby mu zachránili život. Jsem rád za Elainin úspěch a bolí mě takhle mluvit. Ale tu nenávist k al’Thorovi musíš pohřbít. On nebyl problém. To tvoje matka.“

Gawyn zatínal zuby. Nikdy, pomyslel si. Já al’Thorovi nikdy neodpustím. Ne tohle.

„Vidím ve tvém pohledu úmysl,“ řekl Bryne. „To je jen další důvod, aby ses vrátil do Andoru. Uvidíš sám. Když mi nevěříš, zeptej se své sestry. Poslechni si, co o tom říká ona.“

Gawyn rázně přikývl. To stačí. Před sebou zahlédl místo, kde viděl tu ženu. Zalétl pohledem ke vzdálené řadě pradlen, pak se obrátil a vyrazil směrem k nim. Protáhl se mezi dvěma obchodníky, kteří měli páchnoucí ohrádky plné kuřat a prodávali vajíčka. „Tudy,“ řekl, možná příliš ostře.

Neohlédl se, aby zjistil, zda jde Bryne za ním. Generál jej brzy dohonil, a přestože se tvářil nespokojeně, držel s ním krok. Prošli po klikatící se cestičce plné lidí v hnědé a mdlé šedé a brzy dorazili k řadě žen, klečících před dvěma dlouhými dřevěnými koryty s pomalu tekoucí vodou. Na vzdáleném konci stáli muži, kteří do koryt nalévali vodu, a řada žen prala oblečení v mydlinkové vodě a pak ho máchala v čistším korytu. Není divu, že zem byla tak promáčená! Tady to alespoň vonělo mýdlem a čistotou.

Ženy měly rukávy vyhrnuté až nad lokty a většina z nich při práci naprázdno tlachala, zatímco drhla oblečení na valchách v korytech. Všechny měly stejné hnědé sukně, jaké viděl na Aes Sedai. Gawyn nedbale položil ruku na hlavici meče a prohlížel si ženy zezadu.

„Která?“ zeptal se Bryne.

„Chviličku,“ řekl Gawyn. Byly zde tucty žen. Opravdu viděl to, co si myslel? Proč by Aes Sedai byla zrovna tady v táboře? Elaida by přece neposlala špehovat některou z Aes Sedai; jejich tváře se daly příliš snadno rozeznat.

Ale ovšem, pokud bylo snadné rozeznat jejich tváře, tak proč ji teď nemůže najít?

A pak ji uviděl. Byla to jediná žena, která si nevykládala s těmi okolo. Klečela se sklopenou hlavou, kolem níž měla uvázaný žlutý šátek tak, že jí stínil tvář a zpod něj trčelo několik pramenů světlých vlasů. Působila tak poníženě, že ji málem přehlédl, ale tvarem těla vyčnívala. Byla baculatá a šátek byl jediný žlutý v řadě.

Gawyn se vydal podél řady pracujících žen, z nichž několik vstalo a s rukama v bok mu rázně vysvětlilo, že „vojáci s velkýma nohama a nemotornými lokty“ by se neměli pracujícím ženám plést do cesty. Gawyn si jich nevšímal a kráčel dál, dokud nezůstal stát vedle žlutého šátku.

Tohle je šílené, napadlo ho. V celé historii nebyla jediná Aes Sedai, která by se přinutila zaujmout takovouhle pózu.

Bryne se zastavil vedle něj. Gawyn se sklonil a pokusil se ženě pohlédnout do tváře. Ještě víc se sklonila a zuřivěji drhla košili ve žlabu.

„Ženo,“ řekl Gawyn. „Mohu vidět tvou tvář?“

Neodpověděla. Gawyn se podíval nahoru na Brynea. Generál se váhavě natáhl a stáhl kypré ženě šátek. Tvář pod ním zřetelně náležela Aes Sedai, neboť měla nezaměnitelný bezvěký vzhled. Žena nevzhlédla. Prostě pokračovala v práci.

„Říkala jsem, že to nebude fungovat,“ ozvala se statná žena poblíž. Vstala a kolébavou chůzí se vydala podél řady, oblečená v zelených a hnědých šatech podobných stanu. „‚Má paní,‘ řekla jsem jí, ‚můžeš si dělat, co chceš, já někoho jako ty neodmítnu, ale někdo si tě všimne.‘“

„Ty řídíš pradleny,“ řekl Bryne.

Velká žena rázně přikývla, až jí červené kudrny poskočily. „To skutečně ano, generále.“ Obrátila se k Aes Sedai a uklonila se. „Urozená paní Tagren, varovala jsem tě. Ať shořím, ale varovala. Je mi líto.“

Žena jménem Tagren sklonila hlavu. Měla na tvářích slzy? Bylo to vůbec možné? O co tady šlo?

„Má paní,“ řekl Bryne, který si k ní přidřepl. „Jsi Aes Sedai? Pokud ano a přikážeš mi odejít, bez otázek to udělám.“

Dobrý způsob, jak k tomu přistoupit. Pokud opravdu byla Aes Sedai, nemohla lhát.

„Nejsem Aes Sedai,“ zašeptala žena.

Bryne svraštil čelo a zvedl tvář ke Gawynovi. Co to znamenalo, že říká něco takového? Aes Sedai nemohly lhát. Takže…

Žena tiše pokračovala: „Jmenuji se Šemerin. Kdysi jsem byla Aes Sedai. Ale už ne. Ne od…“ Znovu sklopila pohled. „Prosím. Prostě mě nechte pracovat v hanbě.“

„Nechám,“ řekl Bryne. Pak zaváhal. „Ale nejdřív potřebuji, aby sis promluvila se sestrami z tohoto tábora. Když tě za nimi nevezmu, utrhnou mi uši.“

Žena, Šemerin, vzdychla, ale vstala.

„Pojďme,“ řekl Bryne Gawynovi. „Nepochybuju, že si budou chtít promluvit i s tebou. Raději ať už to máme rychle za sebou.“

KAPITOLA 25 - V temnotě

KAPITOLA 25

V TEMNOTĚ

Šeriam váhavě nakoukla do temného stanu, ale uvnitř nic neviděla. Dovolila si spokojený úsměv, vešla dovnitř a zatáhla za sebou chlopně. Vše pro jednou probíhalo docela dobře.

Samozřejmě i tak svůj stan zkontrolovala, než do něj vstoupila, pátrajíc po té, která občas číhala uvnitř. Ta, kterou nikdy nedokázala vycítit, ačkoli vždy měla dojem, že by měla. Ano, Šeriam si to stále ověřovala a nejspíš ještě celé měsíce bude – ale teď už to nebylo třeba. Žádný přízrak na ni nečekal, aby ji potrestal.

Malý čtvercový stan byl dost velký, aby se v něm dalo postavit, na jedné straně stálo lůžko a na druhé velký kufr. Tak tak by se sem vešel stůl, ale pak by tady bylo tak těsno, že by se stěží dokázala pohnout. Kromě toho byl dokonale vhodný stůl poblíž, v Egwainině nepoužívaném stanu.

Mluvilo se o tom, že ten stan dostane někdo jiný – většina sester se musela dělit, přestože každý týden přiváželi další stany. Avšak amyrlinin stan byl symbol. Dokud bude naděje, že se Egwain vrátí, její stan na ni bude čekat. Chesa, kterou nebylo možno utěšit a kterou Šeriam stále ještě občas přistihla, jak pláče nad zajetím své paní, ho udržovala uklizený. Nu, dokud bude Egwain pryč, může Šeriam stan využívat na vše kromě spánku. Konec konců, od amyrlininy kronikářky se čekalo, že se bude starat o její záležitosti.

Šeriam se opět usmála a posadila se na lůžku. Nebylo to tak dávno, co byl její život neustálým koloběhem marnosti a bolesti. Nyní bylo po všem. Požehnaná Romanda. Ať si Šeriam o té ženě jinak myslela cokoli, Romanda byla ta, kdo Halinu – a Šeriaminy tresty – vypudila z tábora.

Bolest znovu přijde. Ke službě, kterou poskytovala, vždy náležely utrpení a trest. Avšak naučila se užívat si okamžiky klidu a vážit si jich.

Občas si přávala, aby bývala držela pusu zavřenou a nekladla otázky. Ale udělala to, a teď byla tady. Jak bylo slíbeno, její oddanost jí přinesla moc. Nikdo ji však nevaroval před bolestí. Nejednou si přála, aby si bývala vybrala hnědé a ukryla se někde v knihovně, kde by se s ostatními nesetkávala. Teď ale byla tam, kde byla. Nemělo smysl přemýšlet o tom, co se bývalo mohlo stát.

Vzdychla, pak si svlékla šaty a převlékla spodní košili. Udělala to ve tmě; svíčky i olej byly na příděl a s tím, jak zdroje vzbouřenců vysychaly, si to, co měla, musela schovat k pozdějšímu využití.

Vyšplhala na lůžko a přikryla se. Nebyla tak pošetilá, aby cítila vinu nad věcmi, které udělala. Každá sestra v Bílé věži se snažila dostat dopředu; o tom život byl! Neexistovala Aes Sedai, která by své sestry nebodla do zad, kdyby si myslela, že jí to přinese výhodu. Šeriamini přátelé v tom byli jen o něco… zběhlejší.

Proč ale konec dní musel přijít právě teď? Ostatní v jejím společenství mluvili o slávě a velké poctě, že žijí právě v těchto časech, ale Šeriam nesouhlasila. Připojila se, aby vystoupala v politických kruzích Bílé věže, aby měla moc trestat ty, které nenáviděla. Nikdy se nechtěla účastnit nějakého konečného zúčtování s Drakem Znovuzrozeným a rozhodně netoužila mít cokoli společného s Vyvolenými!

Teď už se ale nedalo nic dělat. Nejlepší bude užít si klid, který má od bití i Egwaininých pokryteckých žvástů. Ano, vskutku…

Venku u jejího stanu stála žena s velkou mocí v síle.

Šeriam prudce otevřela oči. Stejně jako všechny ostatní sestry dokázala vycítit jinou ženu, která mohla usměrňovat. Zatracený popel! pomyslela si nervózně a pevně zavřela oči. Znovu už ne!

Chlopně stanu se zavlnily. Šeriam otevřela oči a spatřila uhlově černou postavu, stojící nad jejím lůžkem; Chvějícími se stanovými dílci sem pronikaly tenké paprsky měsíčního světla, které právě tak stačily osvětlit obrysy postavy. Byla oděná v nepřirozené temnotě, za ní se třepotaly pruhy černé látky a tvář jí zakrývala hluboká čerň. Šeriam zalapala po dechu a vrhla se z lůžka a hluboce se poklonila na podlaze stanu. Bylo zde stěží dost místa, aby mohla pokleknout. Přikrčila se v očekávání bolesti, která se na ni opět snese.

„Ach…“ řekl skřípavý hlas. „Velmi dobře. Jsi poslušná. Jsem potěšena.“

Nebyla to Halima. Halimu, která, jak se zdálo, celou dobu usměrňovala saidín, Šeriam nikdy nedokázala vycítit. Halima také nikdy nepřišla tak… dramatickým způsobem.

Taková síla! Zdálo se pravděpodobné, že je to jedna z Vyvolených. Buď to, nebo přinejmenším velice mocná služebnice Velikého pána, stojící vysoko nad Šeriam. Strach jí pronikal až do kostí a při uklánění se třásla. „Žiju, abych sloužila, veliká paní,“ řekla Šeriam rychle. „Já, která jsem požehnaná, že se ti mohu poklonit, že mohu žít v těchto časech, že…“

„Přestaň blábolit,“ zavrčel hlas. „Chápu dobře, že máš v tomhle táboře dobré postavení?“

„Ano, veliká paní,“ řekla Šeriam. „Jsem kronikářka.“

Postava zafuněla. „Kronikářka otrhané vzbouřené bandy rádoby Aes Sedai. Ale to je jedno. Potřebuju tě.“

„Žiju, abych sloužila, veliká paní,“ zopakovala Šeriam, která měla stále větší obavy. Co od ní tohle stvoření chtělo?

„Egwain al’Vere. Musí být svržena.“

„Cože?“ zeptala se polekaně Šeriam. Na záda jí bolestivě dopadla vzdušná rákoska. Hlupačka! Chtěla se nechat zabít? „Omlouvám se, veliká paní,“ řekla rychle. „Odpusť mi můj výbuch. Ale to na základě rozkazu jednoho z Vyvolených jsem ji vůbec pomáhala povznést na amyrlin!“

„Ano, ale ukázalo se, že byla… špatnou volbou. Potřebovali jsme dítě, ne jen ženu s tváří dítěte. Musí být odstraněna. Zajistíš, že ji tahle banda hloupých rebelů přestane podporovat. A ukonči ty zatracené schůzky v Tel’aran’rhiodu. Jak to, že se vás tam dostává tolik?“

„Máme ter’angrialy,“ řekla Šeriam váhavě. „Několik v podobě jantarové destičky, několik dalších, co vypadají jako železný kotouč. A pár prstenů.“

„Aha, splétače spánku,“ řekla postava. „Ano, ty by mohly být užitečné. Kolik?“

Šeriam zaváhala. Nejprve instinktivně chtěla lhát nebo se vytáčet – vypadalo to jako informace, kterou by mohla vůči postavě využít. Ale lhát jedné z Vyvolených? Špatná volba. „Měly jsme jich dvacet,“ odpověděla po pravdě. „Ale jedno s sebou měla žena jménem Leana, kterou zajali. Takže nám jich zbývá devatenáct.“ Právě tak dost na Egwaininy schůzky ve světě snů – jedno pro každou přísedící a jedno pro samotnou Šeriam.

„Ano,“ zasyčela postava, zahalená v temnotě. „Vskutku užitečná. Ukradni splétače a dej mi je. Tahle chamraď se nemá co courat tam, kudy chodí Vyvolení.“

„Já…“ Ukrást ter’angrialy? Jak něco takového provede? „Žiju, abych sloužila, veliká paní.“

„Ano, to žiješ. Udělej to pro mě a dostane se ti bohaté odměny. Zklam mě…“ Postava na okamžik přemýšlela. „Máš tři dny. Každý ze splétačů spánku, který se ti nepodaří získat, tě bude stát prst na ruce či noze.“ S těmi slovy Vyvolená otevřela přímo uprostřed stanu průchod a pak jím zmizela. Šeriam na druhé straně zahlédla záblesk známých dlážděných chodeb Bílé věže.

Ukrást splétače! Všech devatenáct? Za tři dny? Velká temnoto! pomyslela si Šeriam. Měla jsem o jejich počtu lhát! Proč jsem to neudělala?

Dlouho zůstávala klečet, dýchala a přemýšlela o své tísnivé situaci. Zdálo se, že období klidu skončilo.

Bylo krátké.

* * *

„Samozřejmě bude souzena,“ řekla Seaine. Uhlazená bílá seděla na židli, kterou jí poskytly dvě červené, střežící Egwaininu celu.

Dveře cely byly otevřené a Egwain seděla na stoličce uvnitř – také ji dostala od červených. Tyto dvě strážkyně, kyprá Kariandre a přísná Patrinda, ji bedlivě sledovaly z chodby a obě držely zdroj a udržovaly Egwainin štít. Tvářily se, jako by čekaly, že se vrhne pryč a pokusí se dostat na svobodu.

Egwain si jich nevšímala. Dva dny jejího uvěznění nebyly příjemné, ale ona je bude snášet důstojně. Dokonce i když ji zavřely v mrňavé kobce s dveřmi, kterými dovnitř nepronikne světlo. Dokonce i když ji odmítly nechat převléct ze zakrvácených šatů novicky. Dokonce i když ji budou každý den bít za to, jak se chovala k Elaidě. Egwain se neskloní.

„Elaida výslovně porušila věžové zákony,“ vysvětlila jí Seaine. „A svědky bylo pět přísedících z pěti různých adžah. Pokusila se soudu zabránit, ale neúspěšně. Nicméně některé jejím argumentům naslouchaly.“

„Jakým argumentům?“ zeptala se Egwain.

„Že jsi temná družka,“ řekla Seaine. „A kvůli tomu tě vyloučila z Věže, a teprve pak tě zbila.“

Egwain zamrazilo. Jestli se Elaidě podaří získat pro tento argument podporu…

„To neobstojí,“ řekla chlácholivě Seaine. „Tohle není nějaká zapadlá vesnička, kde k odsouzení stačí Dračí špičák naškrábaný na něčích dveřích.“

Egwain zvedla obočí. Ona v „nějaké zapadlé vesničce“ vyrostla a tam měli dost rozumu, aby při něčím odsouzení hledali víc než jen řeči, bez ohledu na to, o jaký zločin šlo. Nic však neřekla.

„Prokázat takové obvinění je podle standardů Věže složité,“ řekla Seaine. „Takže mám podezření, že se to nepokusí prokázat u soudu – částečně i proto, že by to vyžadovalo, ať tě nechá se hájit, a já myslím, že tě bude chtít držet schovanou.“

„Ano,“ řekla Egwain s očima upřenýma na červené, postávající poblíž. „Nejspíš máš pravdu. Ale když nebude schopná prokázat, že jsem temná družka, a nedokáže zabránit tomu, aby to šlo k soudu…“

„Není to přestupek, za který by ji sesadily,“ řekla Seaine. „Maximální trest je formální pokárání od sněmovny a měsíční pokání. Štóla jí zůstane.“

Ale značně ztratí na důvěryhodnosti, pomyslela si Egwain. To bylo povzbudivé. Ale jak zajistit, že ji Elaida prostě někde neschová? Musí na Elaidu dál vyvíjet tlak – což se dělá zatraceně špatně, když je den co den zavřená v mrňavé kobce! Zatím to trvalo jen krátce, ale už ji rozčilovalo, o kolik příležitostí přišla.

„Zúčastníš se soudu?“ zeptala se Egwain.

„Samozřejmě,“ řekla Seaine, klidně, jak se Egwain naučila od bílé čekat. Některé bílé byly samý chlad a logika. Seaine byla mnohem vřelejší, ale přesto stále velice zdrženlivá. „Já jsem přísedící, Egwain.“

„Předpokládám, že stále vídáte účinky aktivity Temného?“ Egwain se zachvěla a pohlédla na podlahu cely, jak si vzpomněla, co se stalo Leaně. Její vlastní cela byla mnohem víc strohá než Leanina, možná kvůli obvinění, že je Egwain temná družka.

„Ano,“ řekla Seaine tišším hlasem. „Zdá se, že se zhoršují. Umírají sloužící. Jídlo se kazí. Celé části Věže se náhodně přeskupují. Včera v noci se druhá kuchyně přesunula na šesté podlaží a celá sekce obydlí žlutého adžah do sklepení. Je to podobné jako to, co se předtím stalo hnědým, a to stále ještě není dořešeno.“

Egwain přikývla. S tím, jak se pokoje přesouvaly, těch pár novicek, jejichž pokoje se nepřesunuly, byly teď přesouvány na jednadvacáté a dvaadvacáté podlaží, kde bývaly prostory hnědého adžah. Hnědé se neochotně všechny stěhovaly do křídla. Bude to trvalá změna? Předtím vždy žily sestry přímo v hlavní části Věže a novicky a přijaté v křídle.

„Musíš o těch věcech mluvit, Seaine,“ řekla Egwain tiše. „Nepřestávej sestrám připomínat, že se Temný hýbe a Poslední bitva se blíží. Ať se soustředí na spolupráci, ne na rozdíly.“

Za Seaine jedna z červených zkontrolovala svíci na stole. Čas, který měla Egwain určený k přijímání návštěv, končil. Brzy ji opět zamknou; cítila za sebou zaprášenou nevyměněnou slámu.

„Musíš pracovat tvrdě, Seaine,“ řekla Egwain a vstala, když se k nim přiblížily červené. „Udělej, co já nemůžu. Požádej ostatní, ať dělají totéž.“

„Pokusím se,“ odpověděla Seaine. Vstala a sledovala, jak červené berou Egwaininu stoličku a pokynem ji posílají zpátky do cely. Strop byl příliš nízko, než aby se ve stoje nemusela ohýbat.

Egwain se sklonila a zdráhavě vešla dovnitř. „Poslední bitva přichází, Seaine. Nezapomeň.“

Bílá přikývla a dveře se zavřely a zanechaly Egwain v temnotě. Egwain se posadila. Připadala si tak slepá! Co se stane u soudu? Dokonce i kdyby Elaidu potrestaly, co by se stalo s Egwain?

Elaida se ji pokusí dát popravit. A stále pro to měla důvod, neboť Egwain se – podle toho, jak to viděla Bílá věž – vydávala za amyrlinin stolec.

Musím zůstat pevná, říkala si Egwain v temnotě. Sama jsem ten hrnec ohřála a teď se v něm musím uvařit, pokud to Věž ochrání. Věděly, že stále odporuje. Nic víc jim dát nemohla.

KAPITOLA 26 - Prasklina v kameni

KAPITOLA 26

PRASKLINA V KAMENI

Aviendha si prohlížela pozemky panství, na nichž se to hemžilo lidmi připravujícími se na odjezd. Bašereho muži a ženy byli na mokřiňany dobře vycvičení a rychle si balili stany a připravovali vybavení. Nicméně ve srovnání s Aiely představoval zbytek mokřiňanů – ti, kdo nebyli vojáci – jeden velký chaos. Ženy zbrkle pobíhaly sem a tam, jako by si byly jisté, že něco nedodělají nebo zapomenou. Poslíčci běhali se svými kamarády a snažili se vypadat zaneprázdněně, aby nemuseli nic dělat. Stany – a vybavení – civilistů se balily a ukládaly jen pomalu a bude potřeba koně, vozy a zástupy vozků, aby se všichni dostali tam, kam je třeba.

Aviendha zavrtěla hlavou. Aielové si s sebou brali jen to, co dokázali unést, a jejich bojové jednotky tvořili jen bojovníci a moudré. A když bylo na delší tažení třeba víc než jen oštěpů, všichni řemeslníci a ostatní věděli, jak se rychle a výkonně přichystat k odchodu. V tom byla čest. Čest, která vyžadovala, aby se každý dokázal postarat o sebe a nezpomaloval celý kmen.

Potřásla hlavou a vrátila se ke svému úkolu. Jediní, kdo v takové době skutečně postrádali čest, byli ti, kdo nepracovali. Namočila prst do dížky s vodou na zemi před ní, pak ruku vytáhla a zvedla ji nad druhou dížku. Skanula kapka vody. Přesunula ruku a udělala to znovu.

Byl to ten typ trestu, v němž by žádný mokřiňan neviděl smysl. Pokládali by to za snadnou práci – sedět na zemi a zády se opírat o klády, z nichž byl panský dům postaven. Hýbat rukou sem a tam a po jedné kapce vyprazdňovat jednu nádobu a plnit druhou. Pro ně by to stěží byl vůbec trest.

To proto, že mokřiňané byli často líní. Raději by kapali vodu do díže, než nosili kameny. Nošení kamenů však znamenalo činnost – a ta prospívala mysli i tělu. Přesouvání vody bylo nesmyslné. Zbytečné. Neumožňovalo jí to protáhnout si nohy nebo procvičit svaly. A dělala to v době, kdy zbytek ležení balil stany na cestu. Tím byl trest ještě desetkrát potupnější! V každé chvíli, kdy nepomáhala, si vysloužila toh a nemohla s tím nic dělat.

Jenom přesouvat vodu. Kapku po kapce. Kapku po kapce.

Měla zlost. Pak se za hněv styděla. Moudré se nikdy takto nenechávaly ovládat emocemi. Musí být trpělivá a snažit se pochopit, proč ji trestají.

Už jenom z toho, jak o problému přemýšlela, se jí chtělo ječet. Kolikrát už v duchu přemýšlela o tomtéž? Možná byla příliš zabedněná, než aby na to přišla. Možná si nezasloužila stát se moudrou.

Strčila ruku zpátky do dížky a přesunula další kapku vody. Nelíbilo se jí, co s ní tyhle tresty dělají. Byla válečnice, dokonce i když už nenosila oštěp. Nebála se trestu ani bolesti. Ale stále víc a víc se bála toho, že ztratí srdce a bude stejně neužitečná jako někdo, kdo jen zírá na písek.

Chtěla se stát moudrou, zoufale to chtěla. Překvapilo ji to, protože by si nikdy nepomyslela, že by mohla po něčem toužit tak vášnivě jako kdysi dávno po oštěpech. Přesto, jak v uplynulých měsících studovala moudré a její úcta k nim narůstala, smířila se se sebou jako jim rovnou, která má pomáhat v této nejnebezpečnější době Aiely vést.

Poslední bitva bude představovat zkoušku, jakou nikdo z jejího lidu nikdy nepodstoupil. Amys s ostatními pracovaly na tom, aby Aiely ochránily, a Aviendha seděla a přesouvala kapky vody!

„Jsi v pořádku?“ zeptal se nějaký hlas.

Aviendha sebou polekaně trhla, zvedla hlavu a tak prudce se natáhla po noži, že málem vylila nádoby s vodou. Nedaleko od ní stála ve stínu domu žena s krátkými tmavými vlasy. Min Farshaw měla založené ruce a na sobě kabát kobaltové barvy se stříbrným vyšíváním. Kolem krku měla šálu.

Aviendha se znovu usadila a pustila nůž. Teď už mokřiňanům dovoluje, aby se k ní připlížili? „Jsem v pořádku,“ řekla a snažila se nezačervenat.

Její tón a chování měly naznačit, že si nepřeje být zahanbována rozhovorem, ale Min si toho nejspíš nevšimla. Žena se obrátila a podívala na ležení. „Nemáš… něco na práci?“

Tentokrát Aviendha nedokázala ruměnec potlačit. „Dělám, co bych měla.“

Min přikývla a Aviendha se přiměla zklidnit dech. Nemohla si dovolit se na tuto ženu rozzlobit. Její první sestra ji požádala, ať je k Min laskavá. Rozhodla se neurazit se. Min nevěděla, co říká.

„Myslela jsem, že bych si s tebou mohla promluvit,“ řekla Min, stále s pohledem upřeným na tábor. „Nejsem si jistá, za kým jiným bych mohla jít. Aes Sedai nevěřím a on taky ne. Nejsem si jistá, jestli teď vůbec někomu věří. Možná dokonce ani mně ne.“

Aviendha pohlédla stranou a spatřila, že Min pozoruje Randa al’Thora, který procházel táborem, oblečený do černého kabátu a s rudozlatými vlasy planoucími v odpoledním světle. Nad Saldejci, kteří jej provázeli, jako by se tyčil.

Aviendha slyšela o událostech včerejší noci, kdy ho napadla Semirhage. Jedna ze samotných Duší Stínu; Aviendha si přála, aby tu stvůru byla mohla vidět předtím, než byla zabita. Zachvěla se.

Rand al’Thor bojoval a vyhrál. Přestože se většinu času choval pošetile, byl to dobrý válečník, kterému navíc přálo štěstí. Který jiný žijící člověk se mohl pochlubit, že osobně porazil tolik Duší Stínu jako on? Měl v sobě mnoho cti.

Jeho boj na něm zanechal jizvy, které ještě nechápala. Cítila jeho bolest. Cítila ji i během Semirhagina útoku, přestože jej nejdřív omylem pokládala za noční můru. Rychle si uvědomila, že se mýlí. Žádná noční můra nemohla být tak strašlivá. Stále cítila ozvěny té neuvěřitelné bolesti, těch vln agónie, toho šílenství v jeho nitru.

Aviendha vyvolala poplach, ale ne dost rychle. Za tu chybu k němu měla toh; vypořádá se s ním, až skončí její tresty. Pokud kdy skončí.

„Rand al’Thor se se svými problémy vypořádá,“ řekla, zatímco kapala další vodu.

„Jak to můžeš říct?“ zeptala se Min a podívala se na ni. „Copak necítíš jeho bolest?“

„Cítím ji neustále,“ procedila Aviendha se zaťatými zuby. „Ale on musí čelit vlastním zkouškám, tak jako já čelím svým. Možná nastane den, kdy on a já budeme čelit těm svým společně, ale ten čas ještě nenastal.“

Nejprve mu musím být rovna, dodala v duchu. Nebudu mu stát po boku jako druhořadá osoba.

Min si ji pozorně prohlížela a Aviendhu zamrazilo při pomyšlení, jaké vidění asi druhá žena má. Říkalo se, že její předpovědi budoucnosti se vždy vyplnily.

„Nejsi taková, jak jsem čekala,“ řekla Min nakonec.

„Zklamala jsem tě?“ zeptala se zamračeně Aviendha.

„Ne, to ne,“ odpověděla Min a lehce se zasmála. „Chci říct, že jsem se v tobě asi mýlila. Po té noci v Caemlynu, kdy… no, kdy jsme se spojily s Randem, jsem si nebyla jistá, co si mám myslet. Cítím, že mám k tobě blízko a zároveň daleko.“ Pokrčila rameny. „Myslím, že jsem asi čekala, že mě vyhledáš hned poté, cos dorazila do tábora. Měly jsme co probírat. Když jsi nepřišla, dělala jsem si starosti. Myslela jsem si, že jsem tě možná urazila.“

„Nemáš ke mně žádné toh,“ řekla Aviendha.

„Dobře,“ přikývla Min. „Přesto se občas bojím, že… se dostaneme do konfliktu.“

„A k čemu by to bylo dobré?“

„Nevím,“ pokrčila Min rameny. „Myslela jsem si, že to bude po aielsku. Že mě vyzveš na souboj o čest. O něj.“

Aviendha si odfoukla. „Bojovat o muže? Kdo by něco takového dělal? Kdybys měla vůči mně toh, snad bych mohla žádat, abychom si zatančily s oštěpy – ale jen kdybys byla Děva. A jen kdybych jí pořád byla i já. Myslím, že bychom asi mohly bojovat na nože, ale to by byl stěží poctivý boj. Jaká čest se dá získat z boje s někým, kdo to neumí?“

Min zrudla, jako by ji Aviendha urazila. Zvláštní reakce. „To nevím,“ řekla Min, vytrhla z rukávu nůž a otáčela ho na kloubech prstů. „Jsem sotva bezbranná.“ Nůž zmizel v druhém rukávu. Proč se mokřiňané svými noži vždycky tak vychloubali? Tom Merrilin k tomu měl také sklony. Copak Min nechápala, že za tu dobu, co si jako pouliční kejklíř pohrávala s nožem, by jí Aviendha dokázala třikrát podříznout krk? Aviendha však nic neřekla. Min na své umění byla očividně pyšná a nebylo třeba ji zahanbovat.

„To není důležité,“ řekla Aviendha, zatímco pokračovala v práci. „Nebojovala bych s tebou, pokud bys mě hluboce neurazila. Má první sestra tě považuje za přítelkyni a já bych ráda taky.“

„Dobře,“ řekla Min, založila si ruce a znovu se zahleděla na Randa. „No, řekla bych, že je to dobře. Musím přiznat, že představa, že se dělíme, se mi moc nelíbí.“

Aviendha zaváhala a pak namočila prst do dížky. „Ani mně ne.“ Přinejmenším se jí nelíbila představa, že se dělí s ženou, kterou dobře nezná.

„Tak co uděláme?“

„Budeme pokračovat dál jako dosud,“ řekla Aviendha. „Ty máš, co si přeješ, a já mám na práci jiné věci. Až se něco změní, dám ti vědět.“

„To je od tebe… přímočaré,“ řekla Min a tvářila se při tom zmateně. „Máš na práci jiné věci? Jako namáčet prst do vědra s vodou?“

Aviendha znovu zrudla. „Ano,“ vyštěkla. „Přesně tak. Omluv mě.“ Vstala, nechala nádoby být a odkráčela pryč. Věděla, že neměla ztratit nervy, ale nedokázala si pomoct. Min, která opakovaně upozorňovala na její trest. Její neschopnost rozluštit, co od ní moudré chtějí. Rand al’Thor, který se neustále vystavuje nebezpečí, a Aviendha, která nemůže hnout ani prstem, aby mu pomohla.

Už to nedokázala snášet. Vydala se přes zablácený trávník, střídavě zatínala pěsti a držela se dál od Randa. S tím, jak se dneska vše vyvíjelo, by si všiml její zvrásněného prstu a zeptal se, proč si ho máčela! Kdyby zjistil, že ji moudré trestají, nejspíš by provedl něco zbrklého a udělal ze sebe pitomce. Muži byli takoví, a Rand al’Thor nejvíc ze všech.

Kráčela po jarní zemi, jejíž hnědý povrch byl posetý čtvercovými otisky na místech, kde předtím stály stany, a proplétala se mezi mokřiňany, pobíhajícími sem a tam. Minula řadu vojáků, kteří si mezi sebou přehazovali pytle zrní a nakládali je do vozu, do nějž byli zapřažení dva mohutní tažní koně.

Nezastavovala se a snažila se ubránit výbuchu. Pravdou bylo, že měla chuť udělat něco „zbrklého“ právě tak, jako by měl Rand al’Thor. Proč? Proč nedokázala pochopit, co dělá špatně? Ostatní Aielové v táboře také vypadali, že nic netuší, ačkoli s ní samozřejmě o trestech nemluvili. Dobře si pamatovala, jak v dobách, když bývala Děvou, vídala podobné tresty a vždycky věděla, že se do záležitostí moudrých nemá plést.

Obešla vůz a zjistila, že opět míří k Randu al’Thorovi. Mluvil se třemi z proviantních důstojníků Davrama Bašereho a byl o hlavu vyšší než kterýkoli z nich. Jeden z nich, muž s dlouhým černým knírem, ukázal k řadě koní a něco řekl. Rand zahlédl Aviendhu a zvedl k ní ruku, ale ona se rychle otočila a zamířila k aielskému ležení na severní straně trávníku.

Zatínala zuby a neúspěšně se pokoušela zkrotit hněv. Neměla právo se hněvat, i kdyby jen na sebe? Svět se blížil ke konci a ona trávila čas tresty! Před sebou zahlédla hlouček moudrých – Amys, Bair a Melain – jak stojí vedle balíků s hnědými stany. Pevně svázané protáhlé balíky měly řemeny, aby se snadno daly nést přes rameno.

Aviendha se měla vrátit k vědrům a zdvojnásobit úsilí. Ale neudělala to. Jako dítě s klackem, které honí divokou kočku, se vztekle vydala k moudrým.

„Aviendho?“ zeptala se Bair. „Už jsi dokončila svůj trest?“

„Ne, nedokončila,“ odpověděla Aviendha a s rukama zaťatýma v pěst a opřenýma v bok se před nimi zastavila. Vítr ji potahoval za halenu, ale ona to nechala být. Lidé, kteří pospíchali kolem za prací, Aielové i Saldejci, se jim širokým obloukem vyhýbali.

„Nu?“ zeptala se Bair.

„Neučíš se dost rychle,“ dodala Amys a zavrtěla bělovlasou hlavou.

„Neučím se dost rychle?“ prohlásila Aviendha. „Naučila jsem se všechno, co jste ode mě chtěly! Zapamatovala jsem si každou lekci, zopakovala každý fakt, vykonala každou povinnost. Odpověděla jsem na všechny vaše otázky a viděla, jak při každé odpovědi pochvalně přikyvujete!“

Než pokračovala, upřela na ně dlouhý pohled. „Umím usměrňovat lépe než jakákoli živá Aielanka,“ řekla. „Opustila jsem oštěpy a uvítala své místo mezi vámi. Plnila jsem své povinnosti a při každé příležitosti hledala čest. Přesto mě stále trestáte! Už toho mám dost. Buď mi řekněte, co ode mne chcete, nebo mě pošlete pryč.“

Očekávala, že se rozhněvají. Očekávala zklamání. Očekávala, že jí vysvětlí, že pouhá učednice nemá co zpochybňovat moudré. Přinejmenším čekala, že se jí za její troufalost dostane ještě většího trestu.

Amys zalétla pohledem k Melain a Bair. „To nejsme my, kdo tě trestá, dítě,“ řekla a vypadalo to, že pečlivě volí slova. „Ty tresty přicházejí z tvé vlastní ruky.“

„Ať jsem spáchala cokoli,“ řekla Aviendha, „nevidím důvod, proč byste ze mě měly dělat da’cang. Tím, že se mnou tak zacházíte, zahanbujete samy sebe.“

„Dítě,“ pohlédla jí Amys do očí. „Ty naše tresty odmítáš?“

„Ano,“ odpověděla s bušícím srdcem. „Odmítám.“

„Myslíš si, že jsi stejně dobrá jako my, je to tak?“ zeptala se Bair, stínící si letitou tvář rukou. „Myslíš si, že jsi nám rovna?“

Rovna? pomyslela si Aviendha, kterou začala přemáhat panika. Nejsem jim rovna! Ještě mi zbývají roky studia. Co to dělám?

Mohla teď ustoupit? Prosit o odpuštění a nějak vyrovnat své toh? Měla by si pospíšit zpátky ke svému trestu a přesouvat vodu. Ano! To musela udělat. Musela jít a…

„Nevidím žádný další důvod ke studiu,“ uslyšela se místo toho říkat. „Jestli jsou ty tresty to jediné, co mě ještě můžete naučit, tak musím předpokládat, že jsem se naučila vše potřebné. Jsem připravená se k vám připojit.“

Zaťala zuby a připravila se na výbuch nevěřícného vzteku. Co si myslela? Neměla dovolit, aby ji Mininy hloupé řeči tak vydráždily.

A pak se Bair rozesmála.

Byl to sytý, plný zvuk a vůbec se k tak malé ženě nehodil. Melain se k ní připojila. Zlatovlasá moudrá se držela za břicho, které se už lehce nadouvalo těhotenstvím. „Trvalo jí to dokonce déle než tobě, Amys!“ vykřikla Melain. „Je to ta nejpaličatější holka, co jsem kdy potkala.“

Amys měla ve tváři nezvykle mírný výraz. „Vítej, sestro,“ řekla Aviendze.

Aviendha zamrkala. „Cože?“

„Teď už jsi jedna z nás, děvče!“ řekla Bair. „Nebo brzo budeš.“

„Ale já jsem vás neposlechla!“

„Moudrá po sobě nemůže nechat šlapat,“ řekla Amys. „Jestliže do stínu našeho sesterstva přijde s tím, že uvažuje jako učednice, nikdy se nebude považovat za jednu z nás.“

Bair pohlédla na Randa al’Thora, který stál v dálce a hovořil se Sarene. „Nikdy jsem si neuvědomila, jak jsou naše způsoby důležité, dokud jsem si neprostudovala tyhle Aes Sedai. Ty na spodku se culí a škemrají jako psi, a ty, které se považují za nadřazené, je ignorují. Je zázrak, že vůbec něčeho dosáhnou!“

„Ale moudré mají různé postavení,“ řekla Aviendha. „Nebo ne?“

„Postavení?“ Amys vypadala zmateně. „Některé z nás mají víc cti než jiné, kterou si vysloužily svou moudrostí, činy a zkušenostmi.“

Melain zvedla prst. „Je ale důležité – dokonce životně důležité – aby se každá moudrá dokázala bránit. Pokud věří, že má pravdu, nesmí se nechat odstrčit stranou, dokonce ani jinými moudrými ne, jakkoli jsou staré nebo moudré.“

„Žádná žena není připravená se k nám připojit, dokud se sama za připravenou neprohlásí,“ pokračovala Amys. „Musí se ukázat jako nám rovná.“

„Trest není skutečným trestem, pokud ho nepřijmeš, Aviendho,“ řekla stále s úsměvem Bair. „Už před mnoha týdny jsme měly za to, že jsi připravená, ale ty jsi pořád paličatě poslouchala.“

„Skoro jsem si začínala myslet, že jsi domýšlivá, holka,“ dodala Melain s laskavým úsměvem.

„Už to není holka,“ řekla Amys.

„Ale ne, pořád je,“ odpověděla Bair. „Dokud nevykoná ještě jednu věc.“

Aviendha byla jako omámená. Říkaly, že se neučí dost rychle. Neučí se zastat sama sebe! Aviendha sebou nikdy nenechala nikým postrkovat, ale tohle nebyl „nikdo“ – byly to moudré a ona učednice. Co by se stalo, kdyby ji Min nevydráždila? Bude té ženě muset poděkovat, i když si Min neuvědomovala, co udělala.

Dokud nevykoná ještě jednu věc… „Co ještě musím udělat?“ zeptala se Aviendha.

„Rhuidean,“ řekla Bair.

Ovšem. Moudrá nejposvátnější město navštíví dvakrát v životě. Jednou, když se stane učednicí, a jednou, když se z ní stane plnoprávná moudrá.

„Věci teď budou jiné,“ řekla Melain. „Rhuidean už není, co býval.“

„To není důvod opustit staré zvyky,“ odvětila Bair. „Město je možná otevřené, ale nikdo nebude takový blázen, aby chodil mezi sloupy. Aviendho, musíš…“

„Bair,“ přerušila ji Amys, „pokud ti to nevadí, raději bych jí to řekla já.“

Bair zaváhala, ale pak přikývla. „Ano, ovšem. Je to jen správné. Nyní se k tobě obrátíme zády, Aviendho. Znovu tě neuvidíme, dokud se k nám nevrátíš jako sestra, vracející se z dlouhé cesty.“

„Sestra, o níž jsme zapomněly, že ji známe,“ řekla s úsměvem Melain. Obě se od ní odvrátily a Amys se vydala k oblasti průchodu. Aviendha spěchala, aby ji dohnala.

„Tentokrát si můžeš nechat oblečení,“ řekla Amys, „protože je znakem tvého postavení. Za běžných okolností bych navrhla, ať do města putuješ pěšky, dokonce i když teď známe cestování, ale myslím, že v tomto případě bude nejlepší zvyk ohnout. Přesto bys neměla cestovat přímo do města. Navrhuju, abys odcestovala do držby Chladné skály a odtamtud šla pěšky. Musíš ve Trojí zemi strávit nějaký čas, abys rozjímala o své cestě.“

Aviendha přikývla. „Budu tam potřebovat měch na vodu a zásoby.“

„Jsou připravené a čekají na tebe v držbě,“ řekla Amys. „Čekaly jsme, že tuto propast brzy přeskočíš. Vzhledem k tomu, jak jsme ti napovídaly, jsi to měla udělat už před mnoha dny.“ Pohlédla na Aviendhu, která sklopila oči k zemi.

„Nemáš důvod se stydět,“ řekla Amys. „To je naše břímě. Navzdory Bairinu žertování sis vedla dobře. Některé ženy stráví měsíce a měsíce přijímáním trestů, než se rozhodnou, že už toho mají dost. Musely jsme na tebe být tvrdé, dítě – tvrdší, než jsem kdy u připravené učednice viděla. Prostě máme tak málo času!“

„Rozumím,“ řekla Aviendha. „A… děkuju ti.“

Amys se ušklíbla. „Donutila jsi nás být velmi nápadité. Zapamatuj si ten čas a hanbu, kterou jsi cítila, neboť je to hanba, kterou pocítí každý da’cang, pokud jej vydáš tomuto osudu. A oni tomu nemůžou uniknout jen tím, že se budou domáhat propuštění.“

„Co děláte, když učednice prohlásí, že je připravená stát se moudrou, už během prvních pár měsíců výcviku?“

„Řekla bych, že ji párkrát přetáhneme řemenem a pošleme kopat jámy,“ řekla Amys. „Nevím, že by se to někdy stalo. Nejblíž tomu měla Sevanna.“

Aviendha se už předtím divila, proč moudré šaidskou ženu přijaly bez námitek. Její prohlášení postačilo: a tak byly Amys a ostatní nuceny ji přijmout.

Amys si přitáhla šátek blíž k tělu. „Děvy, které střeží místo určené pro cestování, pro tebe mají ranec. Až dorazíš do Rhuideanu, vydej se do středu města. Najdeš skleněné sloupy. Projdi jejich středem a pak se vrať sem. Dny, které strávíš během do města, dobře využij. Tak tvrdě jsme na tebe tlačily, abys měla tento čas na přemýšlení. Je nejspíš poslední, který budeš na nějakou dobu mít.“

Aviendha přikývla. „Bitva se blíží.“

„Ano. Jakmile projdeš sloupy, rychle se vrať. Budeme muset probrat, jak nejlépe jednat s Kar’a’karnem. Od včerejší noci se… změnil.“

„Rozumím,“ přikývla Aviendha a zhluboka se nadechla.

„Jdi,“ řekla Amys, „a vrať se.“ Poslední slova zdůraznila. Některé ženy Rhuidean nepřežily.

Aviendha pohlédla Amys do očí a přikývla. V mnoha směrech jí Amys byla druhou matkou. Jako odměny se jí dostalo vzácného úsměvu. Amys se k Aviendze obrátila zády, stejně jako dvě moudré předtím.

Aviendha se znovu zhluboka nadechla a ohlédla přes podupaný trávník před panským domem, kde Rand hovořil s proviantmistry. Tvářil se přísně, paži s useknutou rukou měl založenou za zády a druhou rukou živě gestikuloval. Usmála se na něj, přestože se nedíval jejím směrem.

Vrátím se pro tebe, pomyslela si.

Pak odklusala k oblasti průchodu, vzala si ranec a spředla průchod, který ji přenese do bezpečné vzdálenosti od Držby Chladné skály, vedle skalní formace známé jako Děvin oštěp, odkud mohla doběhnout do držby a připravit se. Průchod se otevřel do známého suchého vzduchu Pustiny.

Prošla bránou a konečně zajásala nad tím, co se právě stalo.

Její čest byla zpět.

* * *

„Dostala jsem se ven malým vodním kanálem, Aes Sedai,“ řekla Šemerin a sklonila před ostatními ve stanu hlavu. „Po pravdě řečeno, poté, co jsem opustila Věž a dostala se do města, to nebylo tak těžké. Neodvážila jsem se odejít po jednom z mostů. Nemohla jsem dovolit, aby amyrlin zjistila, co dělám.“

Romanda ji se založenýma rukama sledovala. Její stan osvětlovaly dvě mosazné lampy, na jejichž vrcholcích tančily plameny. Šest žen naslouchalo příběhu, který jim uprchlice vyprávěla. Byla zde Lelaine, jakkoli se Romanda snažila, aby se o schůzce nedoslechla. Romanda doufala, že štíhlá modrá bude příliš zaujatá tím, jak se vyhřívá ve svém postavení v táboře, než aby se zabývala zdánlivě nicotnou událostí.

Vedle ní stála Siuan. Bývalá amyrlin se Lelaine držela jako klíště. Romandu nově nalezená schopnost léčit utišení potěšila – konec konců byla žlutá – ale jedna její část si přála, aby se to nestalo Siuan. Jako by nestačilo, že se musí vypořádat s Lelaine. Romanda na Siuaninu prohnanost nezapomněla, třebaže mnoho jiných v táboře, jak se zdá, ano. Menší schopnosti v síle neznamenaly sníženou schopnost intrikařit.

Šeriam zde samozřejmě byla také. Zrzavá kronikářka seděla vedle Lelaine. Šeriam byla v poslední době odtažitá a sotva si zachovávala důstojnost Aes Sedai. Hloupá ženská. Bylo třeba ji z její pozice odstranit; to viděl každý. Jestliže se Egwain kdy vrátí – a Romanda se za to modlila, i kdyby jen proto, že to Lelaine zkříží plány – pak bude příležitost. Nová kronikářka.

Další osoba ve stanu byla Magla. Romanda s Lelaine se předtím dohadovaly – samozřejmě důstojně – o tom, kdo Šemerin vyslechne jako první. Rozhodly se, že jediný fér způsob bude udělat to společně. Protože Šemerin patřila ke žlutým, mohla Romanda svolat setkání ve svém stanu. Byl to šok, když se Lelaine objevila ve vleku nejen se Siuan, ale i se Šeriam. Ale nedohodly se, kolik dalších si mohou s sebou přivést. Takže Romandě zůstala jen Magla. Žena se širokými rameny seděla vedle Romandy a tiše naslouchala přiznání. Měla Romanda poslat ještě pro někoho dalšího? Bilo by to do očí, kdyby jednání odložila kvůli něčemu takovému.

Nicméně nejednalo se o skutečný výslech. Šemerin mluvila sama od sebe a otázkám se nevzpírala. Seděla před nimi na malé stoličce. Odmítla na ni polštář. Romanda jen zřídka vídala ženu tak rozhodnutou se trestat, jako tohle ubohé dítě.

Žádné dítě, pomyslela si Rolanda. Plnoprávná Aes Sedai, ať už říká cokoli. Ať shoříš, Elaido, za to, že jsi z jedné z nás udělala tohle.

Šemerin bývala žlutá. Ať shoří, stále byla žlutá. Už s nimi mluvila téměř hodinu a odpovídala na otázky o stavu Bílé věže. Siuan byla první, kdo se zeptal, jak se ženě povedlo uniknout.

„Prosím, odpusťte mi, že jsem si v táboře našla práci, aniž bych za vámi přišla, Aes Sedai,“ řekla Šemerin se sklopenou hlavou. „Ale utekla jsem z Věže v rozporu se zákonem. Jako přijatá, která odešla bez povolení, jsem uprchlice. Věděla jsem, že když mě objeví, potrestají mě.

Zůstala jsem tady, protože to tady dobře znám a nedokážu opustit. Když dorazila vaše armáda, viděla jsem v ní šanci na práci a využila ji. Ale prosím, nenuťte mě se vrátit. Nebudu nebezpečná. Budu žít jako obyčejná žena a dávat si pozor, abych své schopnosti nepoužívala.“

„Ty jsi Aes Sedai,“ řekla Romanda, která se snažila zakrývat podrážděnost. Chování této ženy dávalo velkou věrohodnost tomu, co Egwain říkala o Elaidině po moci lačnící vládě ve Věži. „Bez ohledu na to, co tvrdí Elaida.“

„Já…“ Šemerin pouze zavrtěla hlavou. Světlo! Nikdy nebývala zrovna tou nejsebevědomější Aes Sedai, ale bylo šokující vidět, jak hluboko klesla.

„Pověz mi o tom kanálu,“ řekla Siuan, která se předklonila v křesle. „Kde ho najdeme?“

„Na jihozápadní straně města, Aes Sedai,“ řekla Šemerin. „Asi pět minut chůze od místa, kde stojí starodávné sochy Eleyan al’Landerin a jejích strážců.“ Zaváhala a náhle vypadala úzkostlivě. „Ale je to jen úzká cesta. Armádu jím nedostanete. Já o něm vím jenom proto, že jsem měla na starosti péči o žebráky, kteří tam žijí.“

„Stejně chci mapu,“ řekla Siuan a pak se ohlédla na Lelaine. „Alespoň si myslím, že bychom ji měly mít.“

„Je to moudrý nápad,“ řekla Lelaine nechutně velkodušným tónem.

„Chci vědět víc o tvé… situaci,“ ozvala se Magla. „Jak si Elaida mohla myslet, že degradovat sestru je moudré? Egwain o téhle události mluvila a já jsem ji taky pokládala za neuvěřitelnou. Co si Elaida myslela?“

„Já… nemůžu mluvit o tom, co si amyrlin myslí,“ řekla Šemerin. Přikrčila se, když na ni ženy v místnosti upřely řadu nepříliš milých pohledů za to, že nazvala Elaidu amyrlin. Romanda se k nim nepřipojila. Pod plachtovinou, která tvořila podlahu stanu, se plazilo něco malého směrem z jednoho rohu doprostřed místnosti. Světlo! Byla to myš? Ne, na tu to bylo příliš malé. Možná cvrček. Nejistě přešlápla.

„Ale určitě jsi udělala něco, čím sis vysloužila její hněv,“ řekla Magla. „Něco, co si zasloužilo takové zacházení?“

„Já…“ řekla Šemerin. Neustále zalétala pohledem k Siuan, jako by žádala o radu.

Hloupá ženská. Romanda si skoro myslela, že Elaida udělala správně. Šemerin nikdy neměla dostat šátek. Ovšem degradovat ji na přijatou také nebyl způsob, jak tuto situaci řešit. Amyrlin nemohla mít takovou moc.

Ano, pod plachtou určitě něco bylo a odhodlaně si to razilo cestu doprostřed stanu, drobná, trhavě se pohybující hrudka.

„Byla jsem před ní slabá,“ řekla nakonec Šemerin. „Mluvily jsme o… událostech ve světě. Nedokázala jsem to snášet. Nechovala jsem se tak, jak by Aes Sedai měla.“

„A to je všechno?“ zeptala se Lelaine. „Neintrikařila jsi proti ní? Neodporovala jsi jí?“

Šemerin zavrtěla hlavou. „Byla jsem věrná.“

„Tomu se mi jenom těžko věří,“ řekla Lelaine.

„Já jí věřím,“ prohlásila Siuan suše. „Šemerin několikrát předvedla, že ji má Elaida v kapse.“

„Tohle je nebezpečný precedens,“ poznamenala Magla. „Ať moje duše shoří, ale je.“

„Ano,“ souhlasila Romanda, která sledovala, jak se to cosi přikryté plachtovinou po pídích posouvá kolem. „Myslím, že chudáka Šemerin použila jako příklad, aby si Bílá věž uvykla na představu degradace. To ji umožní použít ji proti svým skutečným nepřátelům.“

Rozhovor utichl. Pokud se Elaidě podaří udržet si moc a Aes Sedai se smíří, přísedící, které podporují Egwain, budou zřejmě na čelných místech seznamu degradovaných.

„Je to myš?“ zeptala se Siuan s pohledem upřeným na zem.

„Na to je to příliš malé,“ odpověděla Romanda. „A není to důležité.“

„Malé?“ zeptala se Lelaine a sklonila se.

Romanda se zamračila a znovu si to místo prohlédla. Opravdu se zdálo, že se to zvětšilo. Vlastně…

Hrudka sebou náhle trhla a zatlačila vzhůru. Podlaha z plachtoviny se roztrhla a prolezl jí tlustý šváb – široký jako fík. Romanda se znechuceně odtáhla.

Šváb se škubajícími tykadly přecupital po podlaze. Siuan si sundala botu, aby ho rozplácla. Ale poblíž trhliny se podlaha vzdula a vylezl druhý šváb. Pak třetí. A pak celý proud, valící se trhlinou jako příliš horký čaj, který člověk vyprskne. Hnědý a černý koberec škrábajících, šplhajících a pobíhajících těl, která se tlačila jedno přes druhé ve snaze dostat se rychle ven.

Ženy pištěly odporem a při vstávání odhazovaly stoličky a křesla. Vzápětí do místnosti vběhli strážci; mohutný Rorik, spojený s Maglou, a ten drsňák s měděnou kůží byl Burin Šaeren, spojený s Lelaine. Při tom jekotu tasili meče, ale zdálo se, že při pohledu na šváby se zarazili. Stáli a zírali na proud hnusného hmyzu.

Šeriam vyskočila na křeslo. Siuan usměrnila a začala drtit nejbližší hmyz. Romanda nesnášela, když musela používat jedinou sílu k zabíjení, dokonce i když šlo o tak ohavná stvoření, ale také usměrňovala vzduch a ničila celé pásy hmyzu, ale tvorové dovnitř proudili příliš rychle. Brzy se hemžili po celé podlaze a Aes Sedai byly nuceny vyhrnout se ze stanu do tiché tmy tábora. Rorik zatáhl stanové chlopně, ačkoli to hmyzu nezabránilo, aby se nedral ven.

Venku se Romanda nedokázala ubránit tomu, aby si neprohrabávala vlasy, aby se ujistila, že se do nich žádný šváb nedostal. Při představě, jak se jí hmyz rozlézá po těle, se otřásla.

„Máš ve stanu něco, co je pro tebe důležité?“ zeptala se Lelaine a ohlédla se zpátky na stan. Ve světle lampy viděla stín hmyzu, vylézajícího po stěnách.

Romanda chviličku uvažovala o deníku, ale věděla, že poté, co byl její stan takto zamořen, už by se nikdy nedokázala stránek dotknout. „Nic, co bych si teď chtěla nechat,“ řekla, spřádajíc oheň. „A nic, co bych nedokázala nahradit.“

Ostatní se k ní připojily a ze stanu vyšlehly plameny, zatímco Rorik uskočil dozadu. Romanda měla pocit, že slyší, jak se hmyz uvnitř škvaří a puká. Aes Sedai před náhlým žárem ucouvly. Během několika okamžiků se celý stan proměnil v ohnivé peklo. Z okolních stanů vybíhaly ženy, aby se podívaly.

„Nemyslím, že to bylo přirozené,“ řekla tiše Magla. „Tohle byli čtyřostnoví švábi. Námořníci je vídávají na lodích, které navštívily Šaru.“

„Nu, není to to nejhorší, co nám kdy Temný předvedl,“ řekla Siuan a založila si ruce. „A uvidíme horší věci, pamatujte na má slova.“ Prohlédla si Šemerin. „Pojď, chci od tebe tu mapu.“

Odešly s Rorikem a ostatními, kteří upozorní tábor, že se ho dnes večer dotkl Temný. Romanda stála a pozorovala, jak stan hoří. Brzy z něj byly jen čadící uhlíky.

Světlo, pomyslela si. Egwain má pravdu. Přichází to. Rychle. A dívka byla nyní ve vězení; předchozí noc se ve světě snů setkala se sněmovnou a informovala je o katastrofální večeři s Elaidou a následcích urážky falešné amyrlin. A přesto Egwain stále odmítala záchranu.

Zapálili pochodně a probudili strážce, aby předešli dalšímu zlu. Cítila kouř. Toto zbylo po všem, co na světě vlastnila.

Věž musela být opět celá. Cokoli to bude stát. Byla by ochotná se sklonit před Elaidou, aby toho dosáhla? Oblékla by si znovu šat přijaté, kdyby to přineslo jednotu pro Poslední bitvu?

Nedokázala se rozhodnout. A to ji znepokojovalo téměř stejně, jako ti cupitající švábi.

KAPITOLA 27 - U Namazaného valacha

KAPITOLA 27

U NAMAZANÉHO VALACHA

Mat se z tábora samozřejmě nedostal bez Aes Sedai. Zatracené ženské.

Jel po prastaré kamenné cestě a Banda už nejela za ním. Společnost mu nicméně dělali tři Aes Sedai, dva strážci, pět vojáků, Talmanes, soumar a Tom. Alespoň že Aludra, Amathera a Egeanin netrvaly na tom, že pojedou také. Už tak to byla velká skupina.

Cestu střežily vysoké borovice, vonící mízou, a vzduchem se nesl zpěv horských pěnkav. Do západu slunce zbývalo ještě několik hodin; Bandu zastavil kolem poledne. Před hloučkem Aes Sedai a strážců si udržoval mírný náskok. Poté, co odmítl dát Joline koně a peníze, neměly v úmyslu nechat ho znovu vyhrát. Ne když ho mohly přinutit, aby je vzal dolů do vesnice, kde mohly strávit alespoň jednu noc v hostinci s měkkými pokrývkami a teplou koupelí.

Nehádal se s nimi příliš hlasitě. Nelíbily se mu další jazyky, které by mohly mlít o Bandě, a ženy měly rády drby, dokonce i Aes Sedai. Ale tak jako tak byla jen malá šance, že se Bandě podaří projet, aniž by ve vesnici vyvolala rozruch. Kdyby některá seančanská hlídka překonala tyhle klikaté horské stezky… Nu, Mat by prostě musel jet s Bandou vytrvale na sever. Nemá cenu kvůli tomu brečet.

Kromě toho se zase začínal cítit dobře, jak tak vedl Oka po cestě a vzduchem vál svěží jarní vánek. Navykl si nosit jeden ze svých starších kabátů, červený s hnědým lemováním, nezapnutý, aby bylo vidět starou hnědou košili pod ním.

O tom to bylo. Cestovat do nových vesnic, hrát kostky po hospodách, štípnout pár šenkýřek. Nebude myslet na Tuon. Zatracená Seančanka. Bude v pořádku, že ano?

Ne. Ruce ho skoro svrběly, jak toužily po hře v kostky. Už to bylo příliš dlouho, co seděl někde v rohu a hrál s obyčejnými lidmi. Budou mít trochu špinavější tváře s drsnější mluvu, ale stejně dobré srdce jako každý jiný člověk. Lepší než většina urozených pánů.

Talmanes jel těsně před ním. Nejspíš toužil po hezčí hospodě než Mat, místě, kde by se spíš připojil k partičce karet, než aby hrál kostky. Ale možná nebudou mít moc na výběr. Vesnice byla slušně velká, možná by se dala nazývat i městečkem, ale bylo nepravděpodobné, že v ní budou víc než tři či čtyři hospody. Jejich výběr bude omezený.

Slušně velká, pomyslel si Mat a sám pro sebe se zazubil, zatímco si sundal klobouk a poškrábal se vzadu na hlavě. V Zadním Úhoru budou mít jenom tři nebo čtyři hospody, což z něho dělá nanejvýš „městečko“. Světlo, Mat si pamatoval, jak pokládal Baerlon za velké město, a ten nejspíš nebyl o moc větší než tenhle Zadní Úhor!

Po jeho boku se objevil kůň. Tom zase hleděl do toho zatraceného dopisu. Vychrtlý kejklíř měl zamyšlenou tvář a bílé vlasy se mu vlnily ve větru, zatímco zíral na slova. Jako by je nečetl už tisíckrát.

„Proč se toho nezbavíš?“ zeptal se Mat. Tom vzhlédl. Přesvědčit Toma, aby s nimi jel do vesnice, stálo trochu přemlouvání, ale Tom to potřeboval, potřeboval trochu rozptýlení.

„Myslím to vážně, Tome,“ řekl Mat. „Vím, že toužíš vydat se za Moirain. Ale bude trvat tejdny, než se nám podaří odtrhnout, a když budeš ty slova číst pořád dokola, jenom budeš mít obavy.“

Tom přikývl a uctivým pohybem prstů papír složil. „Máš pravdu, Mate. Ale už ten dopis nosím měsíce. Teď, když jsem se o něho podělil, mám pocit… No, prostě se do toho chci pustit.“

„Já vím,“ řekl Mat a zvedl pohled k obzoru. Moirain. Věž Gendžei. Mat měl téměř dojem, že vidí, jak se ta stavba v dálce hrozivě tyčí. Tam směřovala jeho cesta a Caemlyn byl pouze odrazový můstek, který leží cestou. Pokud byla Moirain stále naživu… Světlo, co by to znamenalo? Jak by na to reagoval Rand?

Ta záchrana byla další důvod, proč měl Mat dojem, že potřebuje strávit jeden večer hraním kostek. Proč souhlasil, že se s Tomem vydá do věže? Ti zatracení hadi a lišky – ty už nikdy nechce vidět!

Ale… také nemohl nechat Toma jít samotného. Nebylo vyhnutí. Jako by jedna Matova část celou dobu věděla, že se musí vrátit a znovu těm tvorům čelit. Už dvakrát ho dostali a Eelfinnové mu těmi vzpomínkami v hlavě omotali kolem mozku provázky. Rozhodně měl dluh, který s nimi musí vyrovnat.

Mat neměl Moirain právě v lásce, ale nenechá jim ji, bez ohledu na to, že je Aes Sedai. Zatracenej popel. Nejspíš by byl v pokušení jet a zachraňovat i některého ze Zaprodanců, kdyby tam uvízl.

A… možná že jeden uvízl. Lanfear propadla stejným portálem. Ať shoří, co by udělal, kdyby ji tam našel? Opravdu by ji taky zachránil?

Jsi hlupák, Matrime Cauthone. Ne hrdina. Jenom hlupák.

„K Moirain se dostaneme, Tome,“ řekl Mat. „Ať shořím, máš moje slovo. Najdeme ji. Nejdřív ale musíme dovést Bandu někam do bezpečí, a potřebujeme informace. Bayle Domon tvrdí, že ví, kde věž stojí, ale já nebudu mít klid, dokud se nedostanem do nějakýho velkýho města a nevyšťouráme o týhle věži nějaké řeči a povídačky. Někdo musí něco vědět. Kromě toho budeme potřebovat zásoby a pochybuju, že v těchhle horských vesničkách seženeme, co potřebujeme. Když to půjde, potřebujeme se dostat do Caemlynu, i když se cestou možná zastavíme ve Čtverkrálí.“

Tom přikývl, přestože Mat viděl, že ho rozčiluje představa, že nechávají Moirain uvězněnou, mučenou nebo kdo ví co. Tomovy zářivě modré oči měly vzdálený výraz. Proč se o to tolik staral? Čím jiným pro něj Moirain byla než jen další Aes Sedai, jedna z těch, které připravily o život Tomova synovce?

„Ať shořím,“ řekl Mat. „Teď nemáme přemýšlet o takových věcech, Tome! Čeká nás skvělá noc plná kostek a smíchu. Nejspíš bude trocha času i na pár písniček.“

Tom přikývl a trochu rozjasnil tvář. Pouzdro s harfou měl řemeny přivázané ke hřbetu svého koně; bylo by pěkné ho zase vidět, jak pouzdro otevírá. „Máš v úmyslu si svoji večeři zase zkusit vyžonglovat, učedníku?“ zeptal se Tom a v očích mu zajiskřilo.

„Lepší než se snažit hrát na tu zatracenou flétnu,“ zabručel Mat. „Nikdy jsem v tom nebyl moc dobrej. Ale Randovi to docela šlo, že jo?“

V Matově hlavě zavířily barvy a složily se v obraz Randa, sedícího osamoceně v pokoji. Seděl s roztaženýma nohama a na sobě měl bohatě vyšívanou košili, zatímco kabát v černé a červené barvě ležel odhozený stranou na hromádce vedle stěny z kůlu. Rand si jednu ruku tiskl k čelu, jako by se pokoušel potlačit bolest hlavy. Druhou ruku měl…

Ta paže končila pahýlem. Když to Mat viděl poprvé – před několika týdny – šokovalo jej to. Jak přišel Rand o ruku? Takhle opřený a nehybný stěží vypadal živý. Nicméně jeho rty se pohybovaly, jako by něco mumlal. Světlo! pomyslel si Mat. Ať shořím, co si to děláš?

Nu, alespoň nebyl Mat nikde poblíž. Považuj to za štěstí, řekl si Mat. V poslední době nebyl život snadný, ale mohl uvíznout někde u Randa. Jistě, Rand byl jeho kamarád. Ale Mat nechtěl být u toho, až Rand zešílí a zabije všechny, co zná. Jedna věc je přátelství, jiná pitomost. Samozřejmě budou společně bojovat v Poslední bitvě, tomu se nedá pomoct. Mat jen doufal, že bude na opačné straně bojiště než všichni šílenci, co se ohánějí saidínem.

„No ano, Rand,“ řekl Tom. „Ručím za to, že by se ten kluk dokázal uživit jako kejklíř. Možná dokonce i jako řádný bard, kdyby začal v mladším věku.“

Mat zavrtěl hlavou a výjev rozehnal. Ať shoříš, Rande. Nech mě na pokoji.

„To byly lepší časy, co, Mate?“ usmál se Tom. „Když jsme ve třech cestovali po Arinelle.“

„A z neznámých důvodů nás honili myrddraalové,“ dodal Mat ponuře. Ani tenkrát to nebyl snadné. „Temní druzi se nás snažili bodnout do zad pokaždý, když jsme se k nim obrátili zády.“

„Lepší než gholam a Zaprodanci, co se nás snaží zabít.“

„To je jako tvrdit, že jsi vděčný, že máš oprátku na krku místo meč v břiše.“

„Oprátce se aspoň dá uniknout, Mate.“ Tom si pohladil dlouhý bílý knír. „Jakmile do tebe někdo vrazí meč, už s tím moc nenaděláš.“

Mat zaváhal, ale pak zjistil, že se směje. Promnul si šátek na krku. „Řek bych, že v tom máš pravdu, Tome. Řek bych, že máš pravdu. No, co kdybychom na to pro dnešek zapomněli? Vrátíme se a budeme předstírat, že jsou věci tak jako dřív!“

„Nevím, jestli je to možné, chlapče.“

„Určitě jo,“ prohlásil paličatě Mat.

„Vážně?“ zeptal se pobaveně Tom. „Zase si budeš myslet, že je starý Tom Merrilin nejmoudřejší a nejzcestovalejší člověk, jakého znáš? Budeš si zase hrát na vyjeveného venkovského balíka, který se mě drží jako klíště pokaždý, když míjíme vesnici s víc než jednou hospodou?“

„Tak počkat. Tak zlý to se mnou vůbec nebylo.“

„To bych nesouhlasil, Mate,“ uchechtl se Tom.

„Moc si toho nepamatuju.“ Mat se znovu poškrábal na hlavě. „Ale vzpomínám si, že poté, co jsme se rozdělili, jsme si s Randem vedli docela dobře. Alespoň jsme se dostali do Caemlynu. A přinesli ti v pořádku tu tvoji zatracenou harfu, ne?“

„Všiml jsem si několika vrypů v rámu…“

„Ať shoříš, nic takovýho!“ řekl Mat a ukázal na něj prstem. „Rand s tou harfou v podstatě spal. Nikdy by ho nenapadlo ji prodat, dokonce i když jsme byli tak hladoví, že bychom žvýkali vlastní boty, kdybychom je nepotřebovali k tomu, abychom se dostali do dalšího města.“ Matovy vzpomínky na ty dny byly rozmazané a plné děr, jako železný kbelík, který příliš dlouho rezavěl. Ale pár věcí si poskládal.

Tom se zasmál. „Nemůžeme se vrátit, Mate. Kolo se otočilo, k dobrému či zlému. A bude se otáčet dál, zatímco světlo umírá a lesy se šeří, bouře volá a obloha se trhá. Bude se otáčet. Kolo není naděje a o nic se nestará, kolo prostě je. Ale dokud se otáčí, lidé mohou doufat a mohou se starat. Protože se světlem, které vybledne, se nakonec rozzáří jiné, a každá zuřící bouře jednou skončí. Dokud se kolo otáčí. Dokud se otáčí…“

Mat se s Okem vyhnul obzvlášť hluboké puklině v rozbité cestě. Před nimi si Talmanes povídal s několik strážemi. „To zní jako písnička, Tome.“

„Ano,“ řekl Tom a téměř při tom vzdychl. „Stará, kterou většina lidí zapomněla. Objevil jsem tři její verze, všechny se stejnými slovy, ale odlišnou melodií. Řekl bych, že mě okolí přimělo na ni myslet; říká se, že původní báseň napsala samotná Doreille.“

„Okolí?“ zeptal se překvapeně Mat a rozhlédl se po borovicích.

Tom zamyšleně přikývl. „Tahle cesta je stará, Mate. Prastará. Možná tudy vedla ještě před Rozbitím. Takovéhle význačné body mají sklony najít si cestu do písní a příběhů. Myslím, že téhle oblasti se kdysi říkalo Roztříštěné vrchy. Pokud je to pravda, jsem tam, kde dřív bývala Koremanda, hned vedle Orlí země. Vsadím se, že kdybychom vyšplhali na pár z těch vyšších kopců, našli bychom stará opevnění.“

„A co to má co dělat s Doreille?“ zeptal se Mat znepokojeně. Bývala to královna Aridhólu.

„Navštívila to tady,“ řekl Tom. „Některé ze svých nejlepších básní napsala v Orlí zemi.“

Ať shořím, pomyslel si Mat. Pamatuju si to. Vzpomínal si, jak stojí na hradbách vysoké pevnosti na vrcholku hory a shlíží dolů na dlouhou klikatou cestu, rozbitou a poničenou, a vojsko mužů s fialovými plamenci, útočící vzhůru do kopce, a krupobití šípů. Roztříštěné vrchy. Žena na balkóně. Samotná královna.

Zachvěl se a vzpomínku potlačil. Aridhól byl jeden ze starodávných států, které existovaly kdysi dávno, v době mocného Manetherenu. Hlavní město Aridhólu mělo dnes jiné jméno. Šadar Logot.

Už velmi dlouho Mat necítil vábení rubínové dýky. Téměř začínal zapomínat, jaké to bylo, být k ní připoutaný, pokud tedy na něco takového je možné zapomenout. Občas si ale vzpomínal na ten rubín, rudý jako jeho krev. A stará chtivost, stará touha opět prosákla do jeho nitra…

Mat potřásl hlavou a násilím vzpomínky potlačil. Ať shoří, měl si užívat!

„To byly ale časy,“ řekl Tom pomalu. „Teď se cítím starý, Mate, jako vybledlý koberec, který pověsili, aby uschl ve větru, a jsou na něm vidět náznaky barev, které byly kdysi tak syté. Někdy přemýšlím, jestli ti ještě k něčemu jsem. Sotva to vypadá, že mě potřebuješ.“

„Cože? Jasně že tě potřebuju, Tome!“

Stárnoucí kejklíř ho sledoval pohledem. „S tebou je problém, Mate, že opravdu umíš dobře lhát. Na rozdíl od těch dalších dvou kluků.“

„Myslím to vážně! Ať shořím, ale myslím. Asi bys mohl zmizet a vyprávět příběhy a cestovat jako dřív. Ale tady by to nemuselo probíhat právě hladce a tvoje moudrost by mi určitě chyběla. Ať shořím, chyběla. Člověk potřebuje přátele, kterým může věřit, a já bych ti kdykoli svěřil vlastní život.“

„Jakže, Matrime,“ zvedl Tom oči jiskřící veselím, „povzbuzuješ chlapa, který se cítí pod psa? Přesvědčuješ ho, aby zůstal a dělal, co je důležité, místo aby utekl za dobrodružstvím? To zní vyloženě odpovědně. Co to do tebe vjelo?“

Mat se zašklebil. „Nejspíš manželství. Ať shořím, ale s pitím a hazardem nepřestanu!“ Před nimi se Talmanes otočil, pohlédl na Mata a obrátil oči v sloup.

Tom se při pohledu na Talmanese rozesmál. „Nu, chlapče, nechtěl jsem ti zkazit náladu. Jenom plané řeči. Pořád mám ještě pár věcí, které můžu světu předvést. Pokud opravdu můžu osvobodit Moirain… no, uvidíme. Kromě toho tady musí být někdo, kdo bude všechno sledovat a jednoho dne z toho udělá píseň. Z tohohle všeho vzejde nejedna balada.“

Obrátil se a začal prohrabovat sedlové brašny. „Tady!“ řekl a vytáhl svůj kejklířský plášť. Okázale si ho přehodil přes ramena.

„No,“ řekl Mat, „až o nás napíšeš, mohlo by ti to vynést pár zlatých marek, pokud se ti do toho podaří zahrnout hezký verš o Talmanesovi. Víš, něco o tom, že jedno jeho oko kouká divným směrem, a jak často ho obklopuje vůně, která připomíná ohradu pro kozy.“

„Já sem to slyšel!“ zavolal Talmanes zepředu.

„To jsem taky chtěl!“ zakřičel Mat v odpověď.

Tom se jen zasmál a potahoval si za plášť, aby si ho upravil tak, aby vypadal co nejlépe. „Nemůžu nic slíbit.“ Znovu se uchechtl. „Ačkoli pokud ti to nevadí, Mate, myslím, že až se dostaneme do vesnice, půjdu si po svých. Kejklířské ucho možná zaslechne informace, které před vojáky nikdo nevypustí.“

„Informace by byly milé,“ přikývl Mat a promnul si bradu. Cesta se před nimi stáčela vzhůru; Vanin tvrdil, že vesnice leží hned za zatáčkou. „Připadám si, jako bych už celé měsíce putoval tunelem, kam z vnějšího světa nedoléhají obrazy ani zvuky. Ať shořím, ale bylo by hezký vědět, kde je Rand, i kdyby jenom proto, abych věděl, kam nejít.“ Barvy zavířily a ukázaly mu Randa – ale ten stál v místnosti, odkud nebylo vidět ven, takže to Matovi nijak nenapovědělo, kde by mohl být.

„Obávám se, že život je většinou takový tunel,“ řekl Tom. „Lidé čekají, že kejklíř bude mít novinky, takže je vytáhneme a oprášíme, abychom je předvedli – ale většina ‚novinek‘, které vykládáme, je jen další snůška příběhů, v mnoha případech méně pravdivých než balady staré tisíc let.“

Mat přikývl.

„A navíc,“ dodal Tom, „uvidím, jestli se mi nepodaří vyhrabat nějaké informace o tom, jak se dostat dovnitř.“

Věž Gendžei. Mat pokrčil rameny. „Pravděpodobnější je, že to, co potřebujem, najdem ve Čtverkrálí nebo Caemlynu.“

„Ano, já vím. Ale Olver mě přinutil slíbit, že se podívám. Kdybys Noala neposlal, aby kluka zaměstnal, čekal bych, že otevřeme sedlové brašny a najdeme ho uvnitř. Opravdu chtěl jet.“

„Tancování a hraní po nocích není pro kluka vhodný,“ zamumlal Mat. „Kdybych tak mohl chlapům v táboře věřit, že ho nezkazí víc než hospoda.“

„No, když Noal vytáhl hrací desku, zůstal v táboře celkem klidně.“ Olver byl přesvědčený, že když bude hady a lišky hrát dost často, najde nějakou tajnou strategii k porážce Aelfinnů a Eelfinnů. „Ten kluk si pořád myslí, že s námi půjde do věže,“ dodal Tom tišeji. „Ví, že nemůže být jeden ze tří, ale chce na nás počkat venku. A možná nás vtrhne dovnitř zachránit, pokud se dost brzo nevrátíme. Nechci být u toho, až zjistí pravdu.“

„Ani já tam nemám v úmyslu být,“ řekl Mat. Před nimi se stromy rozestupovaly do malého údolíčka, kde se na úbočích kopců, které ho obklopovaly, vysoko zvedaly zelené pastviny. Mezi svahy byla uhnízděná velká vesnice či městečko o několika stovkách stavení, jehož středem protékala horská říčka. Domy byly postavené z tmavě šedého kamene a všechny měly nápadné komíny. Z většiny z nich stoupal kouř. Střechy byly šikmé, aby se vypořádaly s velkým množstvím sněhu, který zde zřejmě v zimě padal, ačkoli touto dobou ho bylo vidět jen na vzdálených vrcholcích. Na několika střechách už čile pracovali dělníci a vyměňovali zimou poničené šindele a na úbočích se pásly kozy a ovce, hlídané malými ovčáky.

Zbývalo ještě několik hodin světla a další lidé pracovali na průčelích krámů a plotech. Jiní procházeli ulicemi a v jejich krocích nebyla znát žádná naléhavost. Celkově vzato městečko působilo uklidňujícím dojmem směsice pracovitosti a lenosti.

Mat se zařadil vedle Talmanese a vojáků. „Je to pěkný pohled,“ poznamenal Talmanes. „Začínal jsem si myslet, že se všechna města na světě rozpadají, jsou nacpaná uprchlíky nebo je mají nájezdníci pod palcem. Alespoň tohle vypadá, že jen tak nezmizí…“

„Světlo dej,“ řekl Mat, který se otřásl při vzpomínce na město v Altaře, které skutečně doslova zmizelo. „V každém případě doufejme, že jim nebude vadit pár cizinců.“ Prohlédl si vojáky; všech pět patřilo k Rudým pažím, těm nejlepším, koho měl. „Tři z vás půjdete s Aes Sedai. Myslím, že budou chtít zůstat v jiné hospodě než já. Sejdeme se ráno.“

Vojáci zasalutovali, a když je Joline míjela, nakrčila nos a okatě se na Mata ani nepodívala. Společně s ostatními zamířila v malém hloučku ze svahu a tři Matovi vojáci je následovali.

„Támhle to vypadá jako hospoda,“ řekl Tom a ukázal k větší budově na východní straně městečka. „Tam mě najdete.“ Zamával, pobídl koně do klusu a s vlajícím kejklířským pláštěm vyjel napřed. Když dorazí první, bude mít nejlepší možnost dramatického vstupu.

Mat se ohlédl na Talmanese, který pokrčil rameny. Oba se se dvěma vojáky coby doprovodem rozjeli dolů. Kvůli zatáčející cestě přijížděli z jihozápadu. Ze severní strany vesnice pokračovala prastará cesta dál. Bylo zvláštní, že tak velká cesta vedla kolem takového městečka, dokonce i když byla stará a rozbitá. Roidelle tvrdil, že je zavede přímo do Andoru. Byla příliš klikatá, než aby ji používali jako hlavní cestu a už nevedla kolem větších měst, takže na ni zapomněli. Mat ale žehnal jejich štěstí, že ji našli. Hlavní cesty do Murandy byly přecpané Seančany.

Podle Roidelleho map se Zadní Úhor zaměřoval na výrobu kozího sýra a dodávky skopového pro rozličná města a panství v oblasti. Městečko by mělo být na cizince zvyklé. A vskutku, ve chvíli, kdy zahlédli Toma a jeho kejklířský plášť, přiběhlo z polí několik chlapců. Vyvolá to rozruch, ale běžný. Aes Sedai tu ovšem budou pozoruhodné.

Ale no tak, pomyslel si, když společně s Talmanesem sjížděl po trávou lemované cestě. Uchová si dobrou náladu; tentokrát Aes Sedai nedovolí, aby mu ji zkazily.

V době, kdy Mat a Talmanes dorazili do městečka, už se kolem Toma shromáždil malý dav. Tom stál na sedle a pravou rukou žongloval se třemi barevnými míčky, zatímco vyprávěl o svých cestách po jihu. Zdejší obyvatelé nosili kazajky a zelené pláště ze syté hebké látky. Vypadaly teple, přestože si Mat při bližším zkoumání všiml, že mnohé oblečení – pláště, kazajky a kalhoty – byly roztrhané a pečlivě spravené.

Další hlouček lidí, většinou žen, se shlukl kolem Aes Sedai. Dobře; Mat napůl očekával, že vesničané budou mít strach. Jeden z těch, kteří stáli na kraji Tomova hloučku si Mata a Talmanese prohlížel, jako by je odhadoval. Byl to statný chlapík se silnými pažemi a plátěnými rukávy, navzdory studenému jarnímu vzduchu vyhrnutými až k loktům. Paže měl porostlé kudrnatými černými chlupy, které se hodily k jeho vousům a vlasům.

„Vypadáš jako urozený pán,“ řekl muž, když se k Matovi přiblížil.

„Je to pr…“ začal Talmanes, než ho Mat spěšně přerušil.

„Asi ano,“ řekl Mat, nespouštěje oči z Talmanese.

„Já jsem Barlden, zdejší starosta,“ řekl muž a založil si ruce. „Vítejte. Můžete tady obchodovat. Ale uvědomte si, že toho nemáme moc navíc.“

„Určitě máte alespoň nějaký sýr,“ řekl Talmanes. „Ty vyrábíte, ne?“

„Všechno, co nezplesnivělo nebo se nezkazilo, potřebujeme pro své zákazníky,“ odpověděl starosta Barlden. „Tak to prostě v těchhle dobách chodí.“ Zaváhal. „Ale pokud máte na výměnu látky nebo oblečení, mohli bychom pro vás někde vyhrabat zásoby jídla na jeden den.“

Jídlo pro nás na den? pomyslel si Mat. Pro všech nás třináct? Bylo nutné, aby se vrátil alespoň s jedním vozem zásob, nemluvě o pivu, které svým mužům slíbil.

„A ještě vám musím povědět o zavírací hodině. Obchodujte, ohřejte se na chvíli u krbů, ale vězte, že všichni cizinci musejí před západem slunce vesnici opustit.“

Mat zvedl oči k zatažené obloze. „Ale to nám zbývají sotva tři hodiny!“

„Taková jsou naše pravidla,“ prohlásil Barlden stroze.

„To je směšné,“ ozvala se Joline, která se otočila zády k místním ženám. Pobídla koně trochu blíž k Matovi a Talmanesovi a její strážci se jako vždy drželi za ní jako stín. „Pantáto Barldene, s tímhle pošetilým zákazem nemůžeme souhlasit. Chápu, že jste v těchto nebezpečných dobách opatrní, ale jistě chápete, že v tomto případě by vaše pravidla neměla platit.“

Muž stál se založenýma rukama a nic neříkal.

Joline našpulila rty a přesunula ruce tak, aby byl její prsten s Velkým hadem dobře vidět. „Copak v těchto dobách znamená symbol Bílé věže tak málo?“

„Máme Bílou věž v úctě,“ podíval se Barlden na Mata. Byl moudrý. Podívat se Aes Sedai do očí často znamenalo oslabit své odhodlání. „Ale naše pravidla jsou velmi přísná, má paní. Je mi líto.“

Joline ohrnula nos. „Řekla bych, že vaši hostinští nejsou s tímhle požadavkem zrovna spokojení. Jak se mají uživit, když nemohou poutníkům pronajímat pokoje?“

„Hostince dostávají odškodné,“ prohlásil nevrle starosta. „Tři hodiny. Uzavřete obchody a odjeďte. Chceme se ke všem, kdo kolem nás projíždějí, chovat přátelsky, ale nemůžeme nikomu dovolit porušovat pravidla.“ S těmi slovy se otočil a odešel. Cestou pryč se k němu připojila skupinka hřmotných mužů, z nichž několik neslo sekery. Ne výhrůžně. Nenuceně, jako by předtím sekali dříví a jen náhodou procházeli městečkem. Společně. Stejným směrem jako starosta.

„No, tak to je nějaké přivítání,“ zamumlal Talmanes.

Mat přikývl. V tu chvíli mu v hlavě začaly chřestit kostky. Ať shoří! Rozhodl se si jich nevšímat. Stejně mu nikdy k ničemu nebyly. „Pojď, najdeme si hospodu,“ řekl a patami pobídl Oka vpřed.

„Pořád jsi rozhodnutý si to užít, co?“ řekl Talmanes s úsměvem, když se k Matovi připojil.

„Uvidíme,“ odpověděl Mat, sám sobě navzdory naslouchaje kostkám. „Uvidíme.“

Při prvním průjezdu městečkem si Mat všiml tří hostinců. Jeden stál na konci hlavní ulice a na jeho průčelí zářily dvě jasné lucerny, dokonce i když ještě nenastala noc. Nabílené stěny a čistá okna přitáhnou Aes Sedai jako plamen můru. To bude hostinec pro projíždějící kupce a hodnostáře, kteří měli tu smůlu a ocitli se v těchhle kopcích.

Ale cizinci tu teď nemohli zůstávat na noc. Jak dlouho už ten zákaz trvá? Jak ty hostince přežívají? Pořád mohly člověku poskytnout koupel a jídlo, ale bez pronajímání pokojů…

Mat starostovi nespolkl jeho tvrzení o odškodném pro hostince. Když pro městečko nedělaly nic užitečného, tak proč jim platit? Bylo to prostě divné.

Mat v každém případě nezamířil do dobrého hostince, ani do toho, který si vybral Tom. Ten nestál na hlavní cestě, ale na široké ulici na severovýchodě. Bude sloužit běžným návštěvníkům, počestným mužům a ženám, kteří neradi utrácejí víc, než musejí. O dům se někdo pečlivě staral; postele budou čisté a jídlo uspokojivé. Místní se tam občas zajdou napít, většinou tehdy, když mají pocit, že je jejich ženy sledují.

Najít poslední hospodu by bylo nejtěžší, kdyby Mat nevěděl, kde ji hledat. Byla tři ulice od centra, v západním koutě městečka. Průčelí nezdobil žádný vývěsní štít; jenom dřevěná deska, na níž bylo vyřezané cosi jako opilý kůň, která byla postavená v jednom z oken. Ani v jednom okně nebylo sklo.

Zevnitř vycházelo světlo a smích. Většině cizinců by vadily chybějící vývěsní štít a pouliční lampy v okolí. Byla to opravdu spíš krčma než hostinec; Mat pochyboval, že v ní kdy bylo víc než pár slamníků vzadu, které si člověk mohl pronajmout za měďák. Tohle bylo místo, kam se chodili bavit místní pracující. S blížícím se večerem už jich sem jistě spousta dorazila. Bylo to místo, kde se sejít a povyrazit si, místo, kde si s přáteli můžete vykouřit fajfku tabáku. A zahrát si v kostky.

Mat se usmál, sesedl a uvázal Oka ke kůlu před krčmou.

Talmanes si vzdychl. „Uvědomuješ si, že tady nejspíš pančujou pití?“

„Tak si ho budeme muset objednat dvakrát tolik,“ řekl Mat, odvázal ze sedla pár měšců s mincemi a nacpal si je do vnitřních kapes pláště. Vojákům pokynul, ať zůstanou a hlídají koně. Soumar nesl truhlu s penězi. V té byly Matovy osobní peníze: nedovolil by si při hře riskovat žold Bandy.

„Tak dobrá,“ řekl Talmanes. „Ale uvědom si, že se hodlám ujistit, že až dorazíme do Čtverkrálí, zajdeme si společně do slušného hostince. Budu tě ještě muset vzdělat. Teď jsi princ. Budeš muset…“

Mat Talmanese zvednutím ruky zarazil. Pak ukázal na kůl. Talmanes znovu vzdychl, sklouzl ze sedla a uvázal koně. Mat přistoupil ke dveřím krčmy, zhluboka se nadechl a vstoupil.

Kolem stolů se tísnili lidé, pláště přehozené přes židle nebo pověšené na věšácích, roztrhané a zašité kazajky rozepnuté, rukávy vyhrnuté. Proč zdejší lidé nosili oblečení, které kdysi bývalo tak hezké, ale teď potrhané a zalátané? Chovali tady spoustu ovcí, takže by měli mít vlnu navíc.

Mat se pro tuto chvíli rozhodl si té zvláštnosti nevšímat. Muži na tomhle místě hráli v kostky, u ulepených stolů pili žejdlíky piva a poplácávali kolemjdoucí servírky po zadku. Vypadali vyčerpaně a mnohým z nich klesala víčka únavou. Ale to se po celodenní práci dalo čekat. Navzdory unaveným očím se v nálevně ozývalo téměř hmatatelné brebentění, tlumené rachotivé mumlání hlasů, které se navzájem překrývaly. Když Mat vešel dovnitř, pár lidí se na něj podívalo a někteří z nich se při pohledu na jeho pěkné oblečení zamračili, ale většina hostů si ho nevšímala.

Talmanes ho zdráhavě následoval, ale nebyl ten typ šlechtice, kterému by vadilo stýkat se s níže postavenými. Během života už navštívil nemálo mizerných hospod, i když měl ve zvyku stěžovat si na ty, které Mat vybíral. Takže si stejně rychle jako Mat přitáhl židli ke stolu, u něhož už sedělo pár mužů. Mat se široce usmál a zablýskal zlatem, které hodil procházejícímu děvčeti, a dožadoval se něčeho k pití. To pozornost přilákalo, ať už mužů u stolu nebo Talmanese.

„Co to děláš?“ zasykl Talmanes a naklonil se k Matovi. „Chceš, aby nám podřízli krk, hned jak odtud vypadneme?“

Mat se jen usmál. U jednoho z vedlejších stolů se právě hrálo v kostky. Vypadalo to jako kočičí pracka – nebo tak se tomu alespoň říkalo oné noci, co se to Mat poprvé začal učit. V Ebú Daru té hře říkali třetí klenot a v Cairhienu zaslechl, jak ji nazývají letící peří. K jeho záměrům se ta hra dokonale hodila. Ve hře byl pouze jeden hráč, zatímco diváci sázeli na nebo proti jeho hodům.

Mat se zhluboka nadechl, pak si přitáhl židli k vedlejšímu stolu a hodil na dřevo zlatou korunu přesně doprostřed mokrého kolečka piva, které tam zanechal korbel, nyní v ruce malého chlapíka, který už přišel o většinu vlasů neurčité myší barvy, ale to, co z nich zbývalo, mu viselo kolem límce. Téměř se tím pivem zadusil.

„Nevadí, když si hodím?“ zeptal se Mat mužů, sedících u stolu.

„Já… nevím, jestli todle dokážeme vyrovnat,“ řekl muž s krátkým černým vousem. „Můj pane,“ dodal opožděně.

„Moje zlato proti vašemu stříbru,“ řekl Mat zvesela. „Už celé věky jsem si pořádně nezahrál.“

Talmanes si se zájmem přitáhl židli. Už dřív Mata viděl, jak sází zlato a vyhrává stříbro. Matovo štěstí ten rozdíl vynahrazovalo a vždycky z toho vyšel se ziskem. Někdy to dokázal, i když sázel zlato proti měďákům. To mu moc nevydělávalo. Netrvalo dlouho, než protihráčům došly peníze nebo se rozhodli přestat hrát. A Matovi zůstala hrstka stříbra a nikdo, s kým by hrál.

To nepomůže. Vojsko mělo spoustu peněz. Potřebovali jídlo, takže bylo načase zkusit něco jiného. Několik mužů položilo stříbrňáky. Mat zaštěrkal kostkami a hodil. Kostky se naštěstí zastavily na jedničce a dvojce. Prohrál.

Talmanes zamrkal a muži kolem stolu mrzutě pohlédli na Mata – jako by se styděli za to, že sázeli proti urozenému pánovi, který očividně nečekal, že prohraje. To byla snadná cesta, jak se dostat do potíží.

„Ale podívejme,“ řekl Mat. „Řekl bych, že vyhráváte. Je to vaše.“ Odkulil zlatou korunu doprostřed stolu, aby si ji podle pravidel rozdělili ti, kdo proti němu sázeli.

„Co takhle znovu?“ zeptal se Mat a hodil na stůl dvě zlaté koruny. Tentokrát bylo sázejících víc. Opět hodil a prohrál, až se z toho Talmanes málem rozkašlal. Už i dřív Mat prohrával – stávalo se to, dokonce i jemu. Ale dva hody za sebou?

Dvě koruny se odkutálely a Mat vytáhl čtyři. Talmanes mu položil ruku na paži. „Bez urážky, Mate,“ řekl tiše. „Ale možná bys měl přestat. Každý mívá někdy špatný den. Co kdybychom dopili a šli nakoupit zásoby, než nastane noc?“

Mat se jen usmál a sledoval, jak se kupí sázky proti jeho čtyřem korunám. Musel přidat pátou, protože si chtělo vsadit tolik lidí. Talmanese si nevšímal, hodil a znovu prohrál. Talmanes zasténal, pak se natáhl a vzal si od kolemjdoucí servírky, která konečně dorazila s Matovou objednávkou, korbel.

„Netvař se tak zachmuřeně,“ řekl Mat tiše a potěžkal měšec v ruce, zatímco se natahoval pro vlastní korbel. „Tohle jsem chtěl.“

Talmanes zvedl obočí a položil korbel.

Mat řekl: „Když chci, můžu prohrát, pokud je to výhodné.“

„Jak může být prohra výhodná?“ zeptal se Talmanes, který sledoval muže, jak se dohadují, jak si rozdělit Matovo zlato.

„Počkej.“ Mat usrkl pivo. Bylo přesně tak ředěné, jak se Talmanes obával. Mat se obrátil zpátky ke stolu a odpočítal několik dalších zlatých mincí.

Čas plynul a kolem stolu se začínalo shlukovat stále víc lidí. Mat se ujistil, že párkrát vyhraje – stejně jako když celý večer vyhrával, musel občas i prohrát, aby nevzbudil podezření. Přesto se mince z jeho váčku jedna po druhé přesouvaly do rukou mužů, kteří sázeli proti němu. Netrvalo dlouho a v krčmě zavládlo ticho. Všichni se shlukli kolem Mata a čekali, až na ně přijde řada, aby si proti němu mohli vsadit. Synové a kamarádi odběhli pro své otce a bratrance a dotáhli je k Namazanému valachovi, jak se krčma jmenovala.

V jednu chvíli – o přestávce, když Mat čekal na další korbel piva – ho Talmanes odtáhl stranou. „Nelíbí se mi to, Mate,“ řekl šlachovitý muž tiše, když se k němu naklonil. Už dávno mu po napudrovaném vyholeném čele stékaly čůrky potu, a jak si je utíral, zůstávala po nich holá kůže.

„Říkal jsem ti…“ Mat se napil ředěného piva. „Vím, co dělám.“ Vedle muži zajásali, když do sebe jeden z nich nalil tři džbánky za sebou. Ve vzduchu se vznášel pach potu a kalného piva, rozlitého na podlahu a pak rozšlapaného botami těch, kteří dorazili z pastvin.

„To ne,“ řekl Talmanes a zahlédl pohledem k rozjásaným mužům. „Svoje peníze si klidně rozhazuj, dokud mi sem tam koupíš pití. To mi nedělá starosti, už ne.“

Mat se zamračil. „Tak co?“

„S těmi lidmi není něco v pořádku, Mate.“ Talmanes mluvil velice tiše a ohlížel se při tom přes rameno. „Zatímco jsi hrál, mluvil jsem s nima. Je jim jedno, co se děje ve světě. Drak Znovuzrozený, Seančani, nic. Nezajímá je to.“

„No a?“ zeptal se Mat. „Jsou to prostí lidi.“

„Prostí lidi by se měli bát ještě víc,“ řekl Talmanes. „Jsou tady polapení mezi sbírajícími se vojsky. Ale když s nimi mluvím, prostě jen pokrčí rameny a znovu se napijou. Je to jako kdyby… jako kdyby se příliš soustředili na vlastní veselí. Jako kdyby jim na ničem jiném nezáleželo.“

„Pak jsou dokonalí,“ řekl Mat.

„Brzy se setmí,“ řekl Talmanes při pohledu z okna. „Strávili jsme tu hodinu, nejspíš víc. Možná bychom měli…“

V tu chvíli se rozlétly dveře a do krčmy vešel statný starosta v doprovodu mužů, kteří se k němu předtím připojili, i když sekery někde nechali. Zdálo se, že je příliš nepotěšilo, že uvnitř hospody našli polovinu městečka, jak hraje s Matem.

„Mate,“ začal znovu Talmanes.

Mat zvedl ruku a přerušil ho. „Na tohle jsme čekali.“

„Vážně?“ zeptal se Talmanes.

Mat se s úsměvem obrátil zpátky ke stolu. Vyprázdnil už většinu svých měšců, ale stále ještě měl dost peněz na pár hodů – samozřejmě nepočítaje v to peníze, které měl venku. Zvedl kostky, odpočítal několik zlatých korun a dav začal házet na stůl vlastní peníze – z nichž mnoho bylo zlato, které na Matovi vyhráli.

Hodil a prohrál, což mezi přihlížejícími vyvolala nadšený řev. Barlden vypadal, jako by chtěl Mata vyhodit – už se skutečně připozdívalo a do západu slunce už nemohlo být daleko – ale když uviděl, jak Mat vytahuje další hrst zlatých mincí, zaváhal. Chamtivost hlodala v každém člověku a přísná „pravidla“ se dala ohnout, pokud kolem kráčela příležitost a pomrkávala dostatečně svůdně.

Mat znovu hodil a prohrál. Další řev. Starosta si založil ruce.

Mat sáhl do měšce a nenašel nic než vzduch. Muži kolem se zatvářili sklíčeně a jeden poručil rundu, aby „mladému pánovi pomohla zapomenout na tu smůlu“.

To teda určitě, pomyslel si Mat a skryl úsměv. Vstal a zvedl ruce. „Vidím, že se připozdívá,“ řekl místnosti.

„Hodně připozdívá,“ skočil mu do řeči Barlden, který se protlačil mezi několika smradlavými pasáky koz v pláštích s kožešinovými límci. „Měl bys jít, cizinče. Ale nemysli si, že budu tyhle lidi nutit, aby ti vrátili, cos poctivě prohrál.“

„To by mě ani nenapadlo,“ řekl Mat lehce nezřetelným hlasem. „Harnane a Delarne!“ zařval. „Přineste truhlu!“

Vzápětí dovnitř spěšně vstoupili oba vojáci s malou dřevěnou truhlou, kterou sundali ze soumara. Jak ji nesli ke stolu a položili, krčma ztichla. Mat vrávoravě vylovil klíč, odemkl víko a odhalil obsah.

Zlato. Spousta. Téměř všechno, co mu z vlastních peněz zbývalo. „Máme čas ještě na jeden hod,“ řekl Mat ohromené místnosti. „Vsadí si někdo?“

Lidé začali házet na stůl peníze, až na hromadě leželo téměř vše, co Mat prohrál. Ani náhodou to nestačilo na to, co bylo v truhle. Mat si peníze prohlédl a poklepal si na bradu. „Tohle nebude stačit, přátelé. Přijmu i nevýhodnou sázku, ale jestli mám dneska večer už jenom jeden hod, chci mít možnost si odsud něco odnést.“

„To je všechno, co máme,“ řekl jeden z mužů, zatímco jiné hlasy volaly, aby Mat stejně házel.

Mat vzdychl a zavřel víko truhly. „Ne,“ řekl. Dokonce i Barlden to sledoval s leskem v očích. „Leda…“ Mat se na okamžik odmlčel. „Přijel jsem sem pro zásoby. Myslím, že bych přistoupil na výměnný obchod. Můžete si nechat peníze, které jste vyhráli, ale já vsadím truhlu proti zásobám. Potraviny pro moje muže a pár soudků piva. Vozík, na kterém to odvezu.“

„Nemáme dost času.“ Barlden pohlédl na tmavnoucí okna.

„Ale jistěže máme,“ řekl Mat a předklonil se. „Po tomhle hodu odejdu. Máš moje slovo.“

„My tady pravidla neohýbáme,“ řekl starosta. „Cena je příliš vysoká.“

Mat čekal, že sázející začnou vykřikovat a dohadovat se se starostou, aby udělal výjimku. Ale nic se neozvalo. Mat náhle pocítil bodnutí strachu. Po všech těch ztrátách… kdyby ho stejně vykopli ven…

Zoufale znovu otevřel víko truhly, aby bylo vidět zlato uvnitř.

„Dám ti to pivo,“ ozval se náhle krčmář. „A Mardry, ty máš vůz a potah. Je to jen o jednu ulici dál.“

„Ano,“ řekl Mardry, muž s drsnou tváří a krátkými tmavými vlasy. „Vsadím je.“

Muži začínali vykřikovat, že mohou nabídnout jídlo – zrní ze spižíren, brambory ze sklepů. Mat se podíval na starostu. „Do západu slunce zbývá ještě kolik, půl hodiny? Proč nezjistíme, co dokážou sehnat? Když prohraju, může něco připadnout i do městských zásob. Vsadím se, že vzhledem k té zimě, co jsme měli, by se vám nějaké peníze navíc hodily.“

Barlden zaváhal, ale pak přikývl, nespouštěje oči z truhly s penězi. Muži zavýskli a rozběhli se. Přivezli vůz, vyvalili sudy s pivem. Spousta se jich rozběhla domů nebo do městské zásobárny. Mat sledoval, jak mizí, a čekal v rychle se vyprazdňující nálevně.

„Já chápu, co děláš,“ řekl starosta Matovi. Nezdálo se, že by spěchal něco sehnat.

Mat se k němu s tázavým výrazem otočil.

„Nedovolím ti, abys nás podvedl zázračnou výhrou na konci večera.“ Barlden si založil ruce. „Použiješ moje kostky. A při házení se budeš hýbat pěkně pomalu. Já vím, že podle toho, co mi chlapi říkali, jsi tady hodněkrát prohrál, ale mám podezření, že když tě prohledáme, najdeme u tebe schovanou sadu kostek.“

„Klidně mě můžeš prohledat,“ řekl Mat a zvedla ruce.

Barlden zaváhal. „Samozřejmě je zahodíš,“ řekl nakonec. „Je to pěkný plán, obléct se jako urozený pán a upravit kostky tak, abys vyhrával místo prohrával. Nikdy jsem neslyšel o někom tak drzém, aby takhle vyhazoval zlato kvůli falešným kostkám.“

„Když seš si tak jistý, že podvádím,“ řekl Mat, „tak proč v tom pokračujeme?“

„Protože vím, jak tě zastavit,“ odvětil starosta. „Jak jsem řekl, při tomhle hodu použiješ moje kostky.“ Zaváhal, pak se usmál a sebral ze stolu dvojici kostek, které Mat používal. Hodil. Padla jednička a dvojka. Hodil znovu a výsledek byl stejný.

„Ještě lepší.“ Starosta se široce usmál. „Použiješ tyhle. Vlastně… budu házet za tebe.“ Barldenova tvář nabrala v kalném světle nepopiratelně zlověstný výraz.

Mat pocítil nával paniky.

Talmanes ho vzal za paži. „Dobrá, Mate,“ řekl. „Myslím, že bychom měli jít.“

Mat zvedl ruku. Fungovalo by jeho štěstí, i kdyby hodil někdo jiný? Někdy to tak bylo, aby se vyhnul zranění v boji. Byl si tím jistý. Nebo ne?

„Jak je libo,“ řekl Barldenovi.

Muž se zatvářil ohromeně.

„Můžeš hodit,“ řekl Mat. „Ale bude se to počítat stejně, jako bych hodil já. Vítězný hod a odnesu si všechno. Když prohraju, odejdu jen s kloboukem a koněm a vy si můžete nechat tu zatracenou truhlu. Platí?“

„Platí.“

Mat natáhl ruku, aby si potřásli, ale starosta se odvrátil a sevřel kostky v ruce. „Ne,“ řekl. „Nebudeš mít šanci ty kostky vyměnit, poutníku. Prostě pojďme ven a počkejme. A drž se ode mě dál.“

Udělali, co řekl, a vyšli z dusného, pivem nasáklého vzduchu v krčmě na čistý vzduch venku na ulici. Matovi vojáci vzali truhlu. Barlden trval na tom, že truhla zůstane otevřená, aby se nedala vyměnit. Jeden z jeho rváčů ji prošťáral a kousl do několika minci, aby se ujistil se, že je opravdu plná a mince jsou pravé. Mat opřený o dveře vyčkával, zatímco dorazil vůz a muži začali zevnitř krčmy valit soudky s pivem a nakládat je.

Slunce za těmi zatracenými mraky vypadalo na obzoru stěží jako světelný opar. Zatímco Mat čekal, viděl, že starosta je čím dál neklidnější. Krev a zatracenej popel, ten chlap byl vážně pedant, pokud šlo o ta jeho pravidla! Nu, Mat mu ukáže, jim všem. Ukáže jim…

Ukáže jim co? Že ho nejde porazit? Co to dokazovalo? Zatímco Mat čekal a vůz se stále víc plnil jídlem, začínal v něm klíčit nezvyklý pocit viny.

Nedělám nic špatného, pomyslel si. Musím své muže nakrmit, ne? Tihle chlapi sázejí poctivě a já taky. Žádné upravené kostky. Žádné podvádění.

Až na jeho štěstí. Nu, jeho štěstí bylo jeho vlastní – tak jako u každého člověka. Někteří lidé se narodili s nadáním k hudbě a stali se z nich pěvci a kejklíři. Kdo jim záviděl, že si vydělávají tím, co jim dal Stvořitel? Mat měl štěstí, a tak ho používal. Na tom nebylo nic špatného.

Nicméně jak se muži vraceli zpátky do krčmy, začínal chápat, čeho si to předtím Talmanes všiml. Kolem těch lidí se vznášel opar zoufalství. Hráli příliš dychtivě? Sázeli příliš odvážně? Co to měli v očích za pohled, pohled který si Mat spletl s únavou? Pili, aby oslavili konec dne, nebo proto, aby zahnali ten usoužený výraz v očích?

„Možná jsi měl pravdu,“ řekl Mat Talmanesovi, který sledoval slunce téměř stejně úzkostlivě jako starosta. Jeho poslední paprsky oprašovaly hřebeny špičatých střech a barvily žlutohnědé tašky do oranžova. Západ slunce plál za závojem mraků.

„Takže můžeme jít?“ zeptal se Talmanes.

„Ne,“ řekl Mat. „Zůstáváme.“

A kostky mu v hlavě přestaly chřestit. Bylo to tak náhlé a ticho tak nečekané, že úplně ztuhl. Stačilo to, aby si pomyslel, že učinil špatné rozhodnutí.

„Ať shořím, zůstáváme,“ zopakoval. „Ještě nikdy jsem ze sázky nevycouval a nemám v úmyslu to udělat ani teď.“

Vrátila se skupinka jezdců, která vezla na koních pytle se zrním. Bylo úžasné, co dokázala trocha peněz udělat s motivací. Zatímco se vraceli další jezdci, po cestě přiběhl malý chlapec. „Starosto,“ řekl a zatahal Barldena za purpurovou kazajku. Vpředu na ní byla změť zašitých trhlin. „Matka říká, že ty cizinky ještě neskončily s koupelí. Snaží se je pohánět, ale…“

Starosta ztuhl. Rozzlobeně se ohlédl na Mata.

Mat si odfrkl. „Nemysli si, že tuhle chásku dokážu nějak popohnat,“ řekl. „Kdybych je začal honit, nejspíš by se zasekly jako mezci a trvalo by jim to dvakrát déle. Ať se s nima zatraceně vypořádá někdo jiný.“

Talmanes neustále zalétal pohledem k prodlužujícím se stínům na ulici. „Ať shořím,“ zamumlal. „Jestli se znovu začnou ukazovat ti duchové, Mate…“

„Tady jde o něco jiného,“ řekl Mat, zatímco nově příchozí házeli zrní na vůz. „Je to jiný pocit.“

Vůz už byl vysoko naložený jídlem; slušná kořist z takhle malého městečka. Přesně to Banda potřebovala, dost na to, aby je to postrčilo dál a nakrmilo, dokud se nedostanou do dalšího města. Jídlo samozřejmě nemělo cenu zlata v truhlici, ale zhruba to odpovídalo tomu, co prohrál v kostkách, zvlášť když se k tomu připočítají vůz a koně. Byla to dobrá tažná zvířata, statná a podle stavu srsti a kopyt dobře opečovávaná.

Mat otevřel ústa, aby řekl, že to stačí, ale pak zaváhal, protože si všiml, že starosta tiše rozmlouvá s několika muži. Bylo jich šest, v otrhaných šedých kazajkách a s rozcuchanými černými vlasy. Jeden ukazoval směrem k Matovi a držel v ruce něco, co vypadalo jako list papíru. Barlden zavrtěl hlavou, ale muž s papírem ukázal ještě naléhavěji.

„Copak,“ řekl Mat tiše. „Co se děje?“

„Mate, slunce…“ ozval se Talmanes.

Starosta prudce ukázal a otrhaný muž se odplížil pryč. Lidé, kteří přinesli jídlo, se shlukovali na šeřící se ulici, kde se drželi uprostřed. Většina hleděla k obzoru.

„Starosto,“ zavolal Mat. „To už stačí. Hoďte!“

Barlden zaváhal, pohlédl na něj, pak na kostky, které držel v ruce, skoro jako by na ně zapomněl. Muži kolem úzkostlivě přikyvovali, takže zvedl sevřenou ruku a zaštěrkal kostkami. Starosta se přes ulici podíval Matovi do očí a pak hodil kostky mezi ně na zem. Zdálo se to příliš hlasité, jako malinká bouře, jako kosti narážející jedna do druhé.

Mat zatajil dech. Už uplynul nějaký čas od chvíle, kdy měl důvod dělat si starosti s vrhem kostek. Sklonil se a sledoval, jak se bílé kostky kutálejí po blátě. Co udělá jeho štěstí, když bude házet někdo jiný?

Kostky se zastavily. Dvě čtyřky. Okamžitá výhra. Mat si dlouze vydechl úlevou, i když cítil, jak mu po spánku stéká čůrek potu.

„Mate…“ řekl tiše Talmanes, což Mata přimělo vzhlédnout. Muži, kteří stáli na cestě, se netvářili tak potěšeně. Několik z nich nadšeně jásalo, dokud jim kamarádi nevysvětlili, že starostův vítězný hod znamená, že výhra patří Matovi. V davu zavládlo napětí. Mat pohlédl Barldenovi do očí.

„Jděte,“ řekl statný muž, znechuceně mávl k Matovi rukou a obrátil se. „Vemte si svoji kořist a zmizte z tohohle místa. Už se nikdy nevracejte.“

„Jistě,“ odvětil Mat a uvolnil se. „Takže vám děkuji za hru. My…“

„JDĚTE!“ zařval starosta. Upřel pohled na poslední záblesky slunečního světla na obzoru, pak zaklel a máváním rukama začal muže hnát do Namazaného valacha. Někteří otáleli a vrhali po Matovi ohromené či nepřátelské pohledy, ale starostovo pobízení je brzy nahnalo do nízké krčmy. Starosta za nimi zabouchl dveře a nechal Mata, Talmanese a dva vojáky stát samotné na ulici.

Náhle bylo všude strašidelné ticho. Na ulici nebyl jediný místní. Neměl by se alespoň z krčmy ozývat nějaký hluk? Cinkání korbelů, nadávání nad prohranou sázkou?

„Fajn,“ řekl Mat a jeho hlas se odrážel od tichých průčelí. „Myslím, že tady jsme hotoví.“ Přešel k Okovi, který začal nervózně přešlapovat, a uklidňoval ho. „Tak vidíš, Talmanesi, říkal jsem to. S ničím si není nutný dělat starosti.“

A v tu chvíli začal vřískot.

KAPITOLA 28 - Noc v Zadním Úhoru

KAPITOLA 28

NOC V ZADNÍM ÚHORU

„Ať shoříš, Mate!“ řekl Talmanes, který vytrhl meč z břicha škubajícího se vesničana. Talmanes téměř nikdy neklel. „Ať shoříš dvakrát, a pak ještě jednou!“

„Já?“ obořil se na něj Mat, jehož ašandarei se zablýsklo, jak Mat hladce ochromil dva muže v jasně zelených kazajkách. Spadli na ušlapanou východní ulici a se zuřivě vytřeštěnýma očima prskali a vrčeli. „Já? Já se tě nesnažím zabít, Talmanesi. To oni!“

Talmanesovi se podařilo vytáhnout do sedla. „Říkali nám, ať zmizíme!“

„Ano,“ souhlasil Mat, popadl Okovy otěže a táhl koně od Namazaného valacha. „A teď se nás snaží zabít. Vážně mi nemůžeš vyčítat jejich nespolečenský chování!“ Po celém městečku se ozývaly výkřiky, vytí a jekot. Některé velice rozhněvané, některé vyděšené, jiné zmučené.

Z krčmy se hrnuli stále další a další lidé a všichni vrčeli a vřeštěli a ze všech sil se snažili pozabíjet všechny kolem. Někteří z nich se vrhla na Mata, Talmanese nebo Matovy Rudé paže. Mnozí však prostě jen útočili na své druhy, trhali jim kůži a nehty jim rozškrabávali tváře. Bojovali primitivně a neobratně a jen pár z nich napadlo použít jako zbraně kameny, korbely nebo kusy dřeva.

Bylo to mnohem víc než jen pouhá hospodská rvačka. Ti muži se snažili navzájem pozabíjet. Na ulici už ležel půltucet mrtvých či téměř mrtvých a podle toho, co Mat zahlédl uvnitř krčmy, se uvnitř bojovalo stejně brutálně.

Mat se snažil přiblížit k vozu se zásobami a Oko klapal vedle něj. Matova truhla se zlatem stále ležela na ulici. Bojující lidé si nevšímali zlata ani jídla a soustředili se jeden na druhého.

Talmanes, stejně jako Harnan a Delarn – jeho dva vojáci – couvali společně s ním a nervózně táhli vlastní koně. Tlupa nepříčetných lidí se brzy vrhla na dva vesničany, které Mat ochromil, a tak dlouho jim tloukla hlavami o zem, až se přestali hýbat. Pak se smečka s krvelačným výrazem v očích zahleděla na Mata a jeho muže. V čistých tvářích mužů v hezkých kazajkách a s učesanými vlasy vypadal ten výraz naprosto nesmyslně.

„Krev a zatracenej popel,“ řekl Mat a vyhoupl se do sedla. „Na koně!“

Harnana a Delarna nebylo třeba znovu pobízet. Zakleli, zasunuli meče a vyskočili do sedel. Smečka místních se vrhla vpřed, ale Mat s Talmanesem útok odrazili. Mat se pokoušel zasazovat jen údery, které pouze zraní, ale útočníci byli nečekaně silní a rychlí a on zjistil, že bojuje jen o to, aby jim zabránil stáhnout ho ze sedla. Zaklel a zdráhavě začal uštědřovat smrtící údery a dva muže zabil ranou do krku. Oko vykopl a ránou kopytem do hlavy srazil na zem dalšího. Během chvilky se do boje zapojili i Harnan s Delarnem.

Vesničané neustupovali. Stále zuřivě bojovali, dokud jich všech osm neleželo na zemi. Matovi vojáci při boji třeštili oči hrůzou a Mat jim to neměl za zlé. Bylo to proklatě děsivé, vidět, jak se obyčejní lidé chovají takhle! Jako by v nich nezbyla ani špetka lidskosti. Nemluvili, jen vrčeli, syčeli a vřeštěli a ve tvářích měli zuřivé a krvelačné výrazy. Nyní se i další obyvatelé městečka – ti, kteří neútočili přímo na Matovy muže – začali spojovat do smeček a vraždili menší skupiny tím, že je utloukali klacky, trhali a kousali. Bylo to strašlivé.

Zatímco se Mat díval, jedním z okenních rámů krčmy prolétlo tělo. Mrtvola se se zlomeným vazem svalila na zem. Na druhé straně stál Barlden s divokýma, téměř nelidskýma očima. Zaječel do noci, pak spatřil Mata a – jen na okamžik – se snad v jeho očích objevil náznak poznání. Vzápětí zmizel a starosta znovu zařval a rozběhl se vpřed, aby proskočil rozbitým oknem a zaútočil na dvojici mužů, která k němu stála zády.

„Pohyb!“ řekl Mat a zvedl Oka na zadní, když je zahlédla další tlupa.

„Zlato!“ zavolal Talmanes.

„Ať shoří!“ prohlásil Mat. „Můžeme si vyhrát další, a to jídlo nestojí za naše životy. Jeďte!“

Talmanes a vojáci obrátili koně a tryskem se rozjeli po ulici. Mat pobídl Oka, aby je dohnal, a zlato a vůz tam nechal. Nestálo za jejich životy – když to bude možné, vezme s sebou zítra vojsko, aby ho zase získal. Ale nejdřív museli přežít.

Chvíli se hnali tryskem, ale pak je Mat na dalším nároží zvednutou rukou zpomalil. Ohlédl se přes rameno. Vesničané stále přicházeli, ale díky trysku zůstávali prozatím vzadu.

„Pořád si myslím, že je to tvoje vina,“ řekl Talmanes.

„Myslel jsem si, že bojuješ rád,“ řekl Mat.

„Někdy bojuju rád,“ řekl Talmanes. „Na bojišti nebo v pěkné hospodské rvačce. Tohle… tohle je šílené.“ Smečka vesničanů za nimi padla na všechny čtyři a pohybovala se podivným klusem. Talmanes se viditelně otřásl.

Bylo stěží dost světla, aby něco viděli. Teď, když zapadlo slunce, hory a šedé mraky bránily tomu zbytku. Mnohé z ulic byly lemovány lucernami, ale nevypadalo to, že je někdo rozsvítí.

„Mate, stahujou nás,“ řekl Talmanes s mečem v pohotovosti.

„To není jenom o naší sázce,“ řekl Mat, naslouchaje jekotu a výkřikům. Ozývaly se po celém městečku. O kus dál v jedné boční uličce vylétla z horního patra jednoho z domů dvě zápasící těla. Byly to ženy, které se během pádu drásaly a na zem dopadly s nechutným žuchnutím. Přestaly se hýbat.

„Pojďte,“ řekl Mat a obrátil Oka. „Musíme najít Toma a ženy.“ Hnali se postranní uličkou, která bude protínat hlavní ulici, a cestou míjeli tlupy mužů a žen, bojujících ve strouhách. Na ulici vyklopýtal tlusťoch se zakrvácenými tvářemi a Mat ho zdráhavě srazil. Po stranách bojovalo příliš mnoho lidí, než aby riskoval a s muži toho ubohého blázna objížděl. Mat viděl bojovat dokonce i děti, které větší protivníky kousaly do nohou a stejně staré škrtily.

„Celá ta zatracená vesnice se zbláznila,“ zamumlal Mat ponuře, když se jejich čtveřice vřítila na hlavní ulici a stočila se k nóbl hostinci. Vyzvednou Aes Sedai a potom se vydají na východ pro Toma, protože jeho hospoda ležela dál.

Na hlavní ulici to naneštěstí vypadalo hůř než na té, z níž vyjeli. Nyní už byla téměř úplná tma. Vlastně se Matovi zdálo, že tady tma nastává příliš rychle. Nepřirozeně rychle. Po celé délce cesty se hemžily stíny, postavy, které bojovaly, vřískaly a zápasily v prohlubujícím se temnu. V té tmě někdy bojující vypadali jako jediné spojené bytosti – hrůzostrašné zrůdy s tuctem mávajících údů a stovkou úst, ječících z temnoty.

Mat ostruhami pobídl Oka vpřed. Nedalo se dělat nic jiného než se prohnat středem toho všeho.

„Světlo,“ zaječel Talmanes, když se hnali k hostinci. „Světlo!“

Mat zaťal zuby, předklonil se v sedle a s oštěpem přitisknutým k boku projížděl tou noční můrou. Tmou otřásal řev a po ulici se válela těla. Mat se nad tím hrůzným pohledem třásl a tiše klel. I samotná noc jako by se je snažila zadusit, uškrtit a plodit temná vražedná monstra.

Oko a ostatní koně byli dobře vycvičení a všichni čtyři se řítili po ulici. Mat se těsně vyhnul tomu, aby ho temné postavy, chňapající mu po nohách, nestrhly ze sedla. Postavy vřeštěly a syčely jako armády utopenců, snažící se stáhnout ho do hlubokého, nadpřirozeného moře.

Delarnův kůň vedle Mata náhle prudce zastavil, a když před něj skočila masa černých postav, v panice se vzepjal a vyhodil Delarna ze sedla.

Při mužově zaječení, které znělo nějak odlišněji a lidštěji než okolní křik, Mat Okovi přitáhl uzdu a obrátil se.

„Mate!“ vykřikl Talmanes, když se prohnal kolem. „Jeď dál! Nemůžeme zastavit!“

Ne, pomyslel si Mat a potlačil paniku. Ne, tady nikoho nenechám. Zhluboka se nadechl a bez ohledu na Talmanese kopnutím pobídl Oka zpátky k černému chuchvalci těl v místě, kde Delarn spadl. Z čela mu stříkal pot, ochlazovaný větrem, jak se hnal tryskem. Sténání, křik a syčení všude kolem jako by se snášely přímo na něj.

Mat zařval a vrhl se z Okova hřbetu – nemohl tam dojet na koni, aniž by hrozilo, že muže, jehož chtěl zachránit, ušlape. Nesnášel boj ve tmě, zatraceně ho nesnášel. Zaútočil na temné postavy, jejichž tváře až na občasný záblesk zubů nebo šílených očí, odrážejících umírající světlo, vůbec neviděl. Krátce mu to připomnělo jinou noc, kdy ve tmě zabíjel zplozence Stínu. Až na to, že tyhle postavy, s nimiž bojoval, se nepohybovaly tak elegantně jako myrddraalové. Neměli ani takovou koordinaci pohybů jako trolloci.

Na okamžik to vypadalo, že Mat bojuje se samotnými stíny – stíny vrhanými prskajícím světlem ohně, náhodnými a nekoordinovanými, ale o to víc smrtícími, neboť je nedokázal předvídat. Stěží unikal tomu, aby mu lebku nerozdrtily nesmyslné útoky. Ve dne by takové útoky byly k smíchu, ale od této temné lidské smečky, tvořené muži i ženami, kterým bylo jedno, do čeho udeří nebo komu ublíží, byly zahlcující. Mat brzy zjistil, že bojuje, jen aby se udržel naživu, širokými rozmachy se rozháněl ašandarei, které používal k tomu, aby někomu podrazil nohy, stejně často, jako k tomu, aby někoho zabil. Když se ve tmě něco pohnulo, udeřil. Světlo, jak v tomhle Delarna najde?

Kousek od něj se pohnul stín a Mat okamžitě poznal šermířskou figuru. Krysa žvýká zrní? Vesničan by nic takového neuměl. Chlapík!

Mat se k onomu stínu obrátil a sekl další dva stíny do hrudi, až se ozvalo hekání a bolestivé vytí. Delarnova postava upadla pod hromadou dalších a Mat nevěřícně zařval, přeskočil ležící tělo a dopadl s oštěpem klesajícím v širokém oblouku. Kam udeřil, stíny krvácely a jejich krev byla jen další skvrnou temnoty a Mat použil konec násady, aby odrazil další. Sáhl dolů, vytáhl jeden ze stínů na nohy a uslyšel mumlavou kletbu. Byl to Delarn.

„Honem,“ řekl Mat, zatímco muže táhl k Okovi, který stál s frkáním nehybně ve tmě. Zdálo se, že útočící lidé si zvířat nevšímají, což bylo štěstí. Mat strčil klopýtajícího Delarna ke koni, pak se obrátil a pustil do boje se smečkou, která ho – jak očekával – pronásledovala. Mat opět tančil s temnotou, rozdával další a další rány a snažil se odpoutat, aby se mohl vyšvihnout do sedla. Odvážil se ohlédnout a zjistil, že Delarnovi se podařilo vyškrábat Okovi na hřbet – ale voják seděl zhroucený ve zplihlé hromadě. Jak těžce byl zraněný? Vypadalo to, že je stěží schopen udržet se zpříma. Krev a zatracený popel!

Mat se obrátil zpět k útočníkům a roztočeným oštěpem se je snažil zatlačit. Oni se však nestarali, jestli jsou zranění, bylo jim jedno, jak je Mat nebezpečný. Prostě stále přicházeli! Obklíčili ho. Napadali ho ze všech stran. Zatracenej popel! Obrátil se právě včas, aby si všiml temného tvaru, který se na něj hnal zezadu.

Nocí se něco zablesklo a odrazilo jakési velmi vzdálené světlo. Temná postava za Matem se zhroutila na sem. Další záblesk a padla jedna z těch, které měl Mat před sebou. Náhle se kolem prohnala postava na bílém koni a vzduchem se mihl další nůž a srazil třetího muže.

„Tome!“ vykřikl Mat, neboť poznal plášť.

„Naskoč na svého koně!“ odpověděl mu Tomův hlas. „Docházejí mi nože!“

Mat se rozmáchl oštěpem, smetl další dva vesničany a pak se vrhl vpřed a skočil na koně s nadějí, že Tom ho bude při ústupu krýt. A vskutku za sebou uslyšel několik bolestivých výkřiků. Vzápětí mu hřmění na cestě oznámilo rychle se blížící koně. Mat se vytáhl do sedla, zatímco zvířata projela černým marastem a vesničany rozehnala.

„Mate, ty pitomče!“ zahulákal Talmanes z jednoho z koní, stěží viditelný jako silueta ve tmě.

Mat se na Talmanese vděčně usmál, obrátil Oka a zachytil Delarna, který málem spadl. Voják byl naživu, neboť se slabě zmítal, ale na boku měl kluzkou vlhkou skvrnu. Mat ho držel před sebou a ve tmě se neobtěžoval otěžemi, ale ovládal Oka rychlými pohyby kolen. Sám povely pro koně v bitvě neznal, ale jeho proklaté vzpomínky ano, takže Oka vycvičil, aby je poslouchal.

Tom se prohnal kolem a Mat Oka obrátil, aby jej následoval, zatímco sám jednou rukou přidržoval Delarna a v druhé držel oštěp. Talmanes s Harnanem mu jeli z obou stran po boku a společně se řítili uličkou šílenství k hostinci na jejím konci.

„No tak, chlape,“ zašeptal Mat Delarnovi. „Vydrž. Aes Sedai jsou hned před náma. Ty tě dají dohromady.“

Delarn něco zašeptal v odpověď.

Mat se naklonil blíž. „Cos říkal?“

„… a hází kostkou, dokud nepoletíme,“ zašeptal Delarn. „Zatančit si se Stínovým Jakem…“

„Bezva,“ zamumlal Mat. Před sebou viděli světla a Mat byl schopen rozeznat, že vycházejí z hostince. Třeba našli jediné místo v téhle proklaté vesnici, kde si lidi ještě uchovali zdravý rozum.

Ale ne. Výbuchy světla mu byly povědomé. Ohnivé koule, blýskající se v horním poschodí hostince.

„No,“ poznamenal Talmanes vlevo od něj, „vypadá to, že jsou Aes Sedai pořád naživu. Alespoň něco.“

Kolem vchodu do hostince se mačkaly postavy, bojující ve tmě, jejichž zápas v pravidelných intervalech shora osvětlovaly záblesky v oknech.

„Kolem a dozadu,“ navrhl Tom.

„Jeďte,“ řekl jim Mat a prohnal se kolem bojujících postav. Talmanes, Tom a Harnan jej následovali Okovi v patách. Mat požehnal svému štěstí, že když objížděli hospodu dozadu, nenarazili v rozměklejší půdě na nějakou díru nebo brázdu v zemi. Koně by snadno mohli klopýtnout, zlomit si nohu a na všechny přivolat katastrofu.

Vzadu za hostincem bylo ticho a Mat zastavil koně. Tom seskočil z toho svého a jeho hbité pohyby popíraly předchozí stížnosti na stáří. Pak zaujal postavení, z nějž sledoval bok budovy, aby viděl, zda je nepronásledují.

„Harnane!“ řekl Mat a ukázal oštěpem ke stájím. „Vyveď ženským koně a připrav je. Když to půjde, osedlej je, ale pokud budem muset, buď připravený odjet bez sedel. Světlo dej, že nebudeme muset odjet daleko, jenom asi tak míli, abychom se dostali z vesnice a pryč od tohohle šílenství.“

Harnan ve tmě zasalutoval, pak sesedl a rozběhl se ke stájím. Mat počkal, dokud neusoudil, že na něj ze tmy nikdo nevyskočí, a pak promluvil na Delarna, kterého stále držel před sebou. „Jsi při vědomí?“

Delarn chabě přikývl. „Ano, Mate. Ale mám ránu v břiše. Já…“

„Přivedeme Aes Sedai,“ řekl Mat. „Nemusíš nic než tady sedět. Zůstaň v sedle, dobře?“

Delarn znovu přikývl. Mat zaváhal, když viděl mužovy slabé pohyby, ale Delarn se chopil Okových otěží a zatvářil se odhodlaně. Mat tedy sklouzl ze sedla s ašandarei připraveným v ruce.

„Mate,“ ozval se Delarn ze sedla.

Mat se obrátil.

„Díky. Že ses pro mě vrátil.“

„Nikoho bych v něčem takovém nenechal,“ otřásl se Mat. „Umřít na bojišti je jedna věc, ale umřít někde tam ve tmě… No, to jsem nehodlal připustit. Talmanesi! Podívej se, jestli nenajdeš nějaké světlo.“

„Dělám na tom,“ ozval se Cairhieňan, který stál u zadních dveří hostince. Našel lucernu, která tam visela. O pár křísnutí později osvětlilo zadní dvůr hostince malé tlumené světlo. Talmanes lucernu rychle zakryl a světlo téměř zmizelo.

Tom přiklusal zpátky. „Nikdo nás nesleduje, Mate,“ řekl.

Mat přikývl. Ve světle lucerny viděl, že je Delarn ve špatném stavu. Nejen rána v břiše, ale škrábance na tváři, roztrhaná uniforma a jedno oko nateklé tak, že na ně neviděl.

Mat si stoupl k Okovi, vytáhl kapesník, natáhl se k muži v sedle a přitiskl kapesník na ránu. „Pevně si to drž. Jak jsi k tomu zranění přišel? Nemají zbraně.“

„Jeden mi vytrhl meč,“ zamručel Delarn. „Jakmile ho měl, dokázal ho použít docela dobře.“

Talmanes otevřel zadní dveře hostince. Podíval se na Mata a přikývl. Cesta uvnitř byla čistá.

„Brzo se vrátíme,“ slíbil Mat Delarnovi. Uvolněně sevřel ašandarei, přešel krátkou vzdálenost ke dveřím a kývl na Talmanese a Toma. Celá trojice zmizela uvnitř.

Dveře vedly do kuchyně. Zatímco se Mat pozorně rozhlížel po temné místnosti, Talmanes do něj šťouchl a ukázal na několik hromádek na podlaze. Paprsek světla z lucerny odhalil na podlaze dva kuchtíky, stěží desetileté; mrtvé, se zlámanými krky. Mat odvrátil pohled, obrnil se a vplížil se do místnosti. Jenom malí kluci, a teď jsou kvůli tomuhle šílenství mrtví.

Tom zachmuřeně potřásl hlavou a všichni tři se kradli vpřed. V další chodbě narazili na kuchaře, který s vrčením tloukl do hlavy někoho, kdo vypadal jako hostinský. Přinejmenším měl na sobě bílou zástěru. Byl už mrtvý. Ve chvíli, kdy vstoupili do chodby, se tlustý kuchař k Matovi a Talmanesovi obrátil se zvířeckou zuřivostí v očích. Mat zdráhavě udeřil a umlčel ho dřív, než mohl zavýt a přivolat další lidi.

„Na schodech se bojuje,“ řekl Talmanes a kývl směrem dopředu.

„Vsadím se, že je tu schodiště pro služebnictvo,“ poznamenal Tom. „Tohle místo vypadá dost dobře, aby ho mělo.“

A skutečně, když prošli dvě chodby v zadní části budovy, našli úzké rozviklané schody, vedoucí vzhůru do tmy. Mat se zhluboka nadechl a s připraveným ašandarei vyrazil vzhůru. Hostinec měl jen dvě podlaží a záblesky vycházely z druhého, z místa poblíž průčelí.

Vyšli do patra, otevřeli dveře a ucítili palčivý zápach spáleného masa. Tady byly chodby ze dřeva, natřeného silnou vrstvou bílé barvy. Podlahu pokrýval tmavě hnědý koberec. Mat kývl na Talmanese a Toma, a ti se s připravenými zbraněmi vyřítili ze schodiště do chodby.

Jejich směrem okamžitě zasvištěla ohnivá koule. Mat zaklel, uskočil dozadu, narazil do Talmanese a těsně se ohni vyhnul. Tom se s kejklířskou obratností vrhl k zemi a oheň prolétl nad ním. Mat s Talmanesem se málem skutáleli ze schodů.

„Zatracenej popel!“ zaječel Mat do chodby. „Co si myslíte, že děláte?“

Nastalo ticho. Nakonec ho prolomil Jolinin hlas. „Cauthone?“ zavolala.

„A kdo si zatraceně myslíš, že to je!“ zařval v odpověď.

„To nevím!“ řekla „Vyběhli jste tak rychle a s připravenými zbraněmi. Snažíte se nechat zabít?“

„Snažíme se vás zachránit!“ zaječel Mat.

„Vypadáme, že potřebujeme zachránit?“ ozvala se odpověď.

„No, pořád jste tady, ne?“ zavolal Mat zpátky.

Odpovědí mu bylo ticho.

„Při Světle!“ zavolala nakonec Joline. „Přijdete sem?“

„Nehodíš po mně žádnou další ohnivou kouli, že ne?“ zamumlal Mat a s Talmanesem v patách vyšel do chodby, zatímco se Tom škrábal na nohy. Našel tři Aes Sedai, jak stojí na vrcholku krásného širokého schodiště na opačném konci chodby. Teslyn s Edesinou dál vrhaly ohnivé koule na neviditelné nepřátele pod nimi. Vlasy měly mokré a šaty neupravené, jako kdyby se oblékaly ve spěchu. Joline, zahalená jen v bílém županu, měla v hezké tváři klidný výraz a tmavé lesklé mokré vlasy jí visely přes pravé rameno. Župan byl nahoře lehce rozevřený a ukazoval náznak toho, co se skrývá uvnitř. Talmanes tiše hvízdl.

„Není to žena, Talmanesi,“ zašeptal varovně Mat. „Je to Aes Sedai. Nepřemýšlej o ní jako o ženě.“

„Snažím se, Mate,“ řekl Talmanes. „Ale je to těžké.“ Zaváhal a dodal: „Ať shořím.“

„Dávej si bacha, nebo tě vážně spálí,“ řekl Mat a sklopil si klobouk vepředu mírně dolů. „Vlastně to před chvílí skoro udělala.“

Talmanes vzdychl a jejich trojice se vydala chodbou k ženám. Jolinini dva strážci a tři Rudé paže, všichni s tasenými meči, stáli hned za dveřmi koupelny. V rohu byl svázán zhruba tucet sloužících: dvě mladá děvčata, která nejspíš obsluhovala při koupeli, a několik mužů v kazajkách a kalhotách. Joliliny šaty podle všeho nařezali na pruhy a použili ke spoutání. Hedvábí se na to hodilo mnohem lépe než vlněné ručníky. U vrcholku schodiště, těsně pod Aes Sedai, Mat stěží rozeznával hromádku těl, která podlehla mečům, a ne ohni.

Joline sledovala přicházejícího Mata pohledem, který naznačoval, že si myslí, že za to všechno nějak může on. Založila si ruce, čímž si zavřela výstřih, ačkoli si Mat nebyl jistý, jestli to udělala kvůli Talmanesovu civění nebo náhodou.

„Musíme jít,“ řekl Mat ženám. „Celý tohle město se zbláznilo.“

„Nemůžeme odejít,“ řekla Joline. „Nemůžeme odejít a nechat tyhle sloužící davu. Kromě toho musíme najít pantátu Tobrada a ujistit se, že je v bezpečí.“

„Pantáta Tobrad je hostinský?“ zeptal se Mat. Ze schodů zasvištěla ohnivá koule.

„Ano,“ řekla Joline.

„Pozdě,“ řekl Mat. „Jeho mozek už zdobí stěny dole. Podívej, jak jsem řekl, celá vesnice zešílela. Ti sloužící se vás pokusili zabít, ne?“

Joline zaváhala. „Ano.“

„Nechte je tady,“ prohlásil Mat. „Nemůžeme pro ně nic udělat.“

„Ale když počkáme do svítání…“ namítla Joline váhavě.

„A budeme dělat co?“ zeptal se Mat. „Spálíme na popel každého člověka, který se pokusí vyjít po schodech? Děláte tady kravál, který sem přitahuje pořád víc lidí. Abyste je zastavili, budete je muset zabít všechny.“

Joline se ohlédla na dvě zbývající ženy.

„Podívej,“ řekl Mat. „Mám dole zraněného vojáka a chci ho z toho dostat živýho. Pro zdejší lidi nemůžete nic udělat. Řekl bych, že muži museli zabít ty mrtvé na vrcholku schodiště, než jste se všechny cítily natolik v ohrožení, abyste použily sílu. Víš, jak jsou odhodlaní.“

„Dobře,“ řekla Joline. „Půjdu. Ale vezmeme s sebou ty dvě dívky. Blaerik a Fen je můžou nést.“

Mat vzdychl – raději by byl, kdyby strážci měli volné ruce k boji pro případ, že se dostanou do potíží – ale nic víc neřekl. Kýl na Talmanese a Toma a netrpělivě čekal, až dva strážci zvednou svázané služtičky a přehodí si je přes rameno. Potom se celá skupina spěšně vydala zpátky dolů po schodišti pro služebnictvo. V čele šel Talmanes a průvod uzavírali Mat a Rudé paže. Mat slyšel napůl hněvivé a napůl radostné výkřiky, když si místní dole u schodiště uvědomili, že už na ně nepřiletí žádné další ohnivé koule. Ozval se dusot a řev, následovaný zvukem otvíraných dveří a Mat se přikrčil při představě, jak další služebnictvo, které nechali svázané v koupelně, padá davu do rukou.

Mat s ostatními vyrazili na zadní dvůr hostince a našli Delarna ležet na zemi vedle Oka. Vousatý Harnan klečel vedle něj a teď úzkostlivě zvedl hlavu. „Mate!“ řekl. „Spadl ze sedla. Já jsem…“

Edesina ho přerušila, přiběhla k nim a klekla si vedle Delarna. Zavřela oči a Mat ucítil zamrazení z medailonku. Zachvěl se při představě jediné síly, prýštící z Edesiny do muže. Bylo to téměř stejně špatné jako umírání, zatracenej popel, bylo! Sevřel medailonek pod košilí.

Delarn ztuhl, ale pak zalapal po dechu a třepotavě otevřel oči.

„Hotovo,“ řekla Edesina a vstala. „Léčení ho oslabilo, ale dostala jsem se k němu včas.“

Harnan přichystal a osedlal všechny jejich koně, Světlo mu požehnej. Dobrý muž. Ženy nasedly a několikrát se ohlédly na hostinec.

„Je to, jako by je nakazila samotná temnota,“ řekl Tom, zatímco Mat pomáhal Delarnovi do sedla. „Jako by je samotné Světlo opustilo a nechalo je jen Stínu…“

„Nemůžeme nic dělat,“ řekl Mat a vyhoupl se do sedla za Delarna. Po tom léčení byl voják příliš slabý, než aby jel sám. Mat pozoroval služky, které měli strážci přehozené vpředu přes koně. Zmítaly se v poutech a v očích měly nenávist. Mat se obrátil a kývl na Talmanese, který si lucernu připevnil k sedlu. Cairhieňan lucernu otevřel a celý dvůr zalilo světlo. Na sever vedla cestička ven ze dvora a do tmy. Pryč od armády, ale také přímo ven z vesnice, směrem ke kopcům. To Matovi stačilo.

„Jedeme,“ řekl a patami pobídl Oka do pohybu. Skupina se seřadila za ním.

„Říkal jsem ti, že bychom měli jít,“ poznamenal Talmanes, který jel po Matově levici a ohlížel se přes rameno. „Ale ty jsi musel zůstat ještě na jeden hod.“

Mat se neohlížel. „Nemůžu za to, Talmanesi. Jak jsem měl vědět, že když zůstaneme, začnou si všichni jít navzájem po krku?“

„Cože?“ zeptal se Talmanes a podíval se na něj. „Copak tak lidé obvykle nereagují, když jim povíš, že zůstaneš na noc?“

Mat zvedl oči k nebi, ale jak své lidi vyváděl z vesnice, moc do smíchu mu nebylo.

* * *

O pár hodin později seděl Mat na skalním výběžku na temném úbočí kopce a hleděl dolů na Zadní Úhor. Ve vesnici vládla tma. Nesvítilo jediné světlo. Nedalo se říct, co se děje, ale přesto se díval. Jak by po tom, čím prošli, mohl člověk spát?

Tedy, vojáci spali. Delarnovi to nevyčítal. Aessedaiovské léčení dokázalo člověka vyčerpat. Mat už ten mráz i sám pocítil a nemínil si tu zkušenost zopakovat. Talmanes a další Rudé paže se nemohli vymlouvat na léčení, ale byli to vojáci. Vojáci se naučili spát, když měli možnost, a vypadalo to, že je noční zážitek neznepokojil zdaleka tolik jako Mata. Ano, uprostřed dění si dělali starosti, ale teď už to byla jen další prožitá bitva. Další přežitá bitva. Když se ukládali ke spánku, statný Harnan o tom žertoval a usmíval se.

Mat ne. Celá ta událost působila nějak špatně. Měl tomu zákaz pobytu nějak zabránit? Způsobil Mat tím, že zůstal, všechna ta úmrtí? Krev a zatracený popel. Copak už žádné místo na světě nedávalo smysl?

„Mate. Chlapče,“ řekl Tom, který se k němu připojil a při chůzi jako vždy kulhal. Měl zlomenou ruku, třebaže se o tom nezmínil, dokud si Edesina nevšimla, jak sebou cuká, a netrvala na tom, že ho vyléčí. „Měl bys spát.“ Teď, když vyšel měsíc – ukrytý za mraky – bylo dost světla, aby Mat rozeznal, že si Tom dělá starosti.

Jejich skupina se zastavila v malé kotlině na jedné straně stezky. Byl z ní dobrý výhled na vesnici, a co bylo důležitější, na cestu, po níž Mat a ostatní unikli. Úžlabina ležela na příkrém úbočí a přístupná byla pouze zdola. Jedna osoba na hlídce mohla snadno zahlédnout každého, kdo by se pokusil proplížit do tábora.

Aes Sedai se uložily vzadu v úžlabině, ačkoli si Mat nemyslel, že opravdu spí. Jolinini strážci s sebou nezapomněli vzít pokrývky, jen tak pro jistotu. Strážci byli takoví. Matovi muži měli jen pláště, ale to jim nebránilo ve spánku. Talmanes dokonce navzdory jarním mrazíkům tiše chrápal. Mat zakázal rozdělat oheň. Nebyla taková zima, aby ho potřebovali, a jen by to upozornilo každého, kdo by je hledal.

„Jsem v pořádku, Tome,“ řekl Mat a udělal sedajícímu si kejklíři na skále trochu místa. „To ty by ses měl trochu prospat.“

Tom zavrtěl hlavou. „Jedna příjemná věc, které jsem si na stárnutí všiml, je, že tělo už asi nepotřebuje tolik spánku. Umírání nejspíš nevyžaduje tolik energie jako vyrůstání.“

„Nezačínej s tím zase,“ řekl Mat. „Musím ti připomínat, jak jsi tam vytáhl můj kostnatej zadek z potíží? S čím sis to předtím dělal starosti? Že už tě nepotřebuju? Kdybys dneska nebyl se mnou, kdybys mě nepřišel hledat, ležel bych mrtvý v té vesnici. Delarn taky.“

Tom se zazubil a oči mu v měsíčním světle zajiskřily. „Dobře, Mate,“ řekl. „Už toho nechám, slibuju.“

Mat přikývl. Nějakou dobu společně seděli na skalisku a hleděli na městečko. „Nenechá mě to na pokoji, Tome,“ řekl Mat nakonec.

„Co?“

„Tohle všechno,“ řekl Mat unaveně. „Ten proklatý Temný a jeho zplozenci. Honí mě od tý noci v Dvouříčí a nic je nezastaví.“

„Myslíš, že to byl on?“

„Co jinýho by to mohlo být?“ zeptal se Mat. „Mírní vesničani, ze kterých se stanou krvelační šílenci? Byla to práce Temnýho a ty to víš.“

Tom mlčel. „Ano,“ řekl posléze. „Myslím, že ano.“

„Pořád po mně jdou,“ řekl Mat hněvivě. „Ten zatracenej gholam je někde tam venku, vím, že je, ale to je jenom jedna část. Myrddraalové a temní druzi, příšery a duchové. Honí mě a pronásledují. Od chvíle, co to začalo, klopýtám od jedné katastrofy k druhé a sotva držím hlavu nad vodou. Pořád tvrdím, že jenom potřebuju někde najít díru, kde bych hrál kostky a pil, ale to to všechno nezastaví. Nic to nezastaví.“

„Jsi ta’veren, chlapče,“ řekl Tom.

„Nežádal jsem o to. Ať shořím, přál bych si, aby všichni prostě šli otravovat Randa. On to má rád.“ Zatřásl hlavou, aby rozehnal obraz, který se vytvořil a ukazoval Randa, jak spí v posteli s Min stočenou vedle něj.

„Opravdu si to myslíš?“ zeptal se Tom.

Mat zaváhal. „Kéž by ano,“ přiznal. „Bylo by to tak jednodušší.“

„Z dlouhodobého hlediska lži nikdy věci neusnadňují. Ledaže je vykládáš přesně té správné osobě – obvykle ženě – v přesně tu správnou chvíli. Když je říkáš sám sobě, jenom tím přivoláš větší potíže.“

„Přivolal jsem na ty lidi potíže. V městečku.“ Ohlédl se k táboru, kde seděli dva strážci a hlídali stále ještě svázané služebné. Stále se zmítaly. Světlo! Kde braly tu sílu? Bylo to nelidské.

„Nemyslím, žes to byl ty, Mate,“ řekl Tom zamyšleně. „No, nebudu ti odporovat, že se za tebou táhnou trable – to, zdá se, dělá i samotný Temný. Ale Zadní Úhor… no, když jsem zpíval ve výčepu, něco jsem zaslechl. Vypadalo to nedůležitě. Ale když na to hledím zpětně, připadá mi, že to lidé očekávali. Nebo něco podobného.“

„Jak by mohli?“ zeptal se Mat. „Kdyby se to už stalo, byli by všichni mrtví.“

„Nevím,“ řekl zadumaně Tom. Pak jako by ho něco napadlo. Začal lovit uvnitř pláště. „Úplně jsem zapomněl. Možná že mezi tebou a tím, co se stalo, je nějaká souvislost. Tohle se mi podařilo sebrat chlapíkovi, který byl ke své smůle až příliš opilý.“ Kejklíř vytáhl složený kus papíru a podal ho Matovi.

Mat nakrčil čelo, papír si vzal a rozložil ho. V rozptýleném měsíčním světle přimhouřil oči, naklonil se blíž a zavrčel, když rozeznal, co je na papíru – ne slova, ale velmi přesný obrázek Matovy tváře s nasazeným kloboukem. Dokonce měl kolem krku nakreslený medailonek se stříbrnou liščí hlavou. Zatracenej popel.

Skryl svou rozmrzelost. „Hezký chlapík. Pěkný nos, rovné zuby, švihácký klobouk.“

Tom si odfrkl.

„Viděl jsem nějaké chlapy, jak ukazují starostovi nějaký papír,“ řekl Mat, když papír znovu skládal. „Neviděl jsem, co na něm bylo, ale vsadím se, že totéž. Co o tom říkal ten chlapík, cos mu to sebral?“

„Rozdává je nějaká cizinka v jakési vesnici na sever odtud a nabízí odměnu každému, kdo tě viděl. Ten chlap dostal papír od kamaráda, takže nevěděl, jak ta žena vypadá ani jméno té vesnice. Buď mu to kamarád neřekl, protože chtěl odměnu pro sebe, nebo byl prostě příliš opilý, než aby si to pamatoval.“

Mat si papír zastrčil do kapsy kabátu. Na východě začínalo zářit světlo klamného úsvitu. Celou noc proseděl vzhůru, ale necítil se unavený. Jen… vyprázdněný. „Vracím se,“ řekl.

„Cože?“ zeptal se překvapeně Tom. „Do vesnice?“

Mat přikývl a vstal. „Jakmile se rozední. Musím…“

Přerušila ho tlumená kletba. Prudce se otočil a sáhl po ašandarei. V mrknutí oka držel Tom v rukách dva nože. Ten, kdo zaklel, byl Fen, Jolinin saldejský strážce. S rukou položenou na meči stál a prohledával zem kolem. Blaerik stál s taseným mečem vedle Aes Sedai, ve střehu a připravený.

„Co je?“ zeptal se Mat stroze.

„Zajatci,“ řekl Fen.

Mat sebou škubl, když si uvědomil, že hromádky, které předtím ležely nedaleko strážců, jsou pryč. S klením se tam rozběhl. Talmanes přestal chrápat, když ho hluk probudil, a posadil se. Pouta z pruhů Jolininých šatů ležela na zemi, ale služky byly pryč.

„Co se stalo?“ zeptal se Mat a zhlédl.

„Já…“ Tmavovlasý strážce vypadal vyjeveně. „Nemám ponětí. Ještě před chvilkou tady byly!“

„Usnul jsi?“ naléhal Mat.

„Fen by nic takového neudělal,“ řekla Joline klidným hlasem a posadila se. Stále na sobě měla jen župan.

„Chlapče,“ ozval se Tom, „oba jsme tady ty holky viděli sotva před minutkou.“

Talmanes zaklel a probudil pět Rudých paží. Delarn vypadal mnohem lépe, a když se škrábal na nohy, zdálo se, že už mu slabost po léčení téměř nevadí. Strážci žádali, aby se pustili do pátrání, ale Mat se jen obrátil zpátky k vesnici. „Odpovědi leží tam,“ řekl. „Tome jdeš se mnou. Talmanesi, pohlídej ženy.“

„Nás není třeba ‚hlídat‘, Matrime,“ ozvala se Joline podrážděně.

„Fajn,“ odsekl. „Tome, jdeš se mnou. Joline, pohlídej vojáky. Tak jako tak tady všichni zůstáváte. Teď nemám čas starat se o všechny.“

Nedal jim příležitost se dohadovat. Během několika minut seděli Mat s Tomem na koních a jeli dolů po cestičce zpátky k vesnici.

„Chlapče,“ řekl Tom, „co čekáš, že najdeš?“

„Nevím,“ odpověděl Mat. „Kdybych to věděl, tak bych tak netoužil se podívat.“

„Budiž,“ řekl Tom tiše.

Mat si těch podivností všiml téměř hned. Kozy na západní pastvině. V ranním světle to nedokázal říct s jistotou, ale vypadalo to, že je někdo pase. A blikala ve vesnici světla? Celou noc nezasvítilo ani jedno! Pobídl Oka k větší rychlosti a Tom jej mlčky následoval.

Dorazit na místo jim trvalo téměř hodinu – Mat nechtěl riskovat a utábořit se příliš blízko, jakkoli zároveň neměl v úmyslu městečko ve tmě objíždět a vracet se k vojsku. Když dojeli na dvůr za hostincem, už se zcela rozednilo, přestože bylo ještě časně ráno. U zadních dveří, které zjevně někdy potom, co Mat s ostatními odjeli, někdo vylomil z pantů, pracovalo několik mužů v šedých šatech. Poté, co Mat s Tomem vjeli na dvůr, muži zvedli hlavy a jeden z nich si s úzkostným výrazem sňal čapku. Nikdo nedělal žádné výhrůžné pohyby.

Mat Oka zastavil. Jeden z mužů zašeptal něco dalšímu, který vběhl dovnitř. Vzápětí ze dveří vyšel plešatějící muž v bílé zástěře. Mat cítil, jak bledne.

„Hostinský,“ řekl Mat. „Ať shořím, viděl jsem tě mrtvého!“

„Nejlepší bude, když zaběhneš pro starostu, synu,“ řekl hostinský jednomu z pracujících mužů. Pohlédl zpátky na Mata. „Rychle.“

„Co se to tu u zatracené levice Jestřábího křídla děje?“ dožadoval se Mat vysvětlení. „Bylo to všechno nějaké zvrácené divadlo? Vy…“

Ze dveří vyhlédla hlava a podívala se kolem hostinského na Mata. Zavalitou tvář obklopovaly světlé kudrny. Naposledy, když tohoto muže, kuchaře, viděl, byl Mat nucen ho probodnout a podříznout mu krk.

„Ty!“ ukázal na něj prstem. „Zabil jsem tě!“

„Uklidni se, synku,“ řekl hostinský. „Pojď dovnitř, přineseme ti trochu čaje a…“

„Nikam s tebou nejdu, duchu,“ prohlásil Mat. „Tome, vidíš to?“

Kejklíř se podrbal na bradě. „Možná bychom měli toho muže vyslechnout, Mate.“

„Duchové a přízraky,“ zamumlal Mat a obrátil Oka. „Jedeme.“ Pobídl Oka vpřed a s Tomem v patách se rozjel před hostinec. Odtud zahlédl mnoho mužů, pracujících uvnitř, kteří nosili vědra s bílou barvou. Nejspíš proto, aby opravili místa, kde Aes Sedai stavení poškodily.

Tom zastavil vedle Mata. „Nic takového jsem nikdy neviděl, Mate,“ řekl. „Proč by přízraky malovaly zdi a opravovaly dveře?“

Mat zavrtěl hlavou. Zahlédl místo, kde bojoval s místními, aby zachránil Delarna. Nečekaně Oka zastavil, až Tom zaklel a musel vlastního koně obrátit a vrátit se.

„Co je?“ zeptal se Tom.

Mat ukázal prstem. Na zemi a několika kamenech vedle cesty byla krev. „Tady probodli Delarna,“ řekl.

„Fajn,“ řekl Tom. Na ulici je míjeli lidé a odvraceli pohled. Matovi s Tomem se širokým obloukem vyhýbali.

Krev a zatracenej popel, pomyslel si Mat. Zase jsem nás nechal obklíčit. Co když zaútočí? Pitomý blázne!

„No tak je tu krev,“ řekl Tom. „Co jsi čekal?“

„Kde je zbytek tý krve, Tome?“ zavrčel Mat. „Zabil jsem tady tucet chlapů a viděl jsem je krvácet. Sám jsi tři sejmul noži. Kde je krev?“

„Zmizí,“ řekl nějaký hlas.

Mat otočil Oka a na cestě kousek od nich spatřil stát statného starostu s chlupatýma rukama. Už musel být někde poblíž; nebylo možné, aby ho dělníci dokázali přivést tak rychle. Ovšem vzhledem k tomu, jak to v téhle vesnici nejspíš chodilo, kdo by to mohl říct jistě? Barlden měl na sobě plášť a košili s několika novými dírami.

„Krev mizí,“ řekl a zněl vyčerpaně. „Nikdo z nás ji neviděl. Prostě se vzbudíme a je pryč.“

Mat se váhavě rozhlížel kolem. Z domů vykukovaly ženy a držely děti. Muži odcházeli s holemi a motykami na pole. Nebýt nervózní atmosféry z Matovy a Tomovy přítomnosti, nikoho by nenapadlo, že se ve vesnici stalo něco špatného.

„Neublížíme vám,“ řekl starosta, odvraceje se od Mata. „Nemusíte se tvářit tak ustaraně. Alespoň ne do západu slunce. Jestli chcete, vysvětlím vám to. Buď pojďte se mnou a poslechněte si ho, nebo zmizte. Vlastně je mi to jedno, pokud přestanete moje město obtěžovat. Máme práci. Kvůli vám mnohem víc než obvykle.“

Mat pohlédl na Toma, který pokrčil rameny. „Poslouchání nikdy neškodí,“ řekl Tom.

„Nevím,“ řekl Mat s pohledem upřeným na Barldena. „Ne, pokud si nemyslíš, že by mohlo škodit ocitnout se v obklíčení šílených vraždících horalů.“

„Takže odcházíme?“

Mat pomalu zavrtěl hlavou. „Ne. Ať shořím, pořád mají moje zlato. Pojď, uvidíme, co nám chce říct.“

* * *

„Začalo to před několika měsíci,“ řekl starosta, stojící u okna. Byli ve vkusném – přesto prostém – obývacím pokoji jeho domu. Závěsy a koberec měly tlumenou, světle zelenou barvu, téměř stejnou jako listy kolotočníku, a stěny byly obloženy světlehnědým dřevem. Starostova manželka jim přinesla čaj ze sušených bobulí. Mat se rozhodl nepít a opíral se o stěnu poblíž východu na ulici. Oštěp měl vedle sebe.

Barldenova žena byla malá, mateřsky působící hnědovláska lehce při těle. Vrátila se z kuchyně s miskou medu do čaje a zaváhala, když si všimla Mata, opírajícího se o stěnu. Přejela pohledem oštěp, pak položila misku na stůl a odešla.

„Co se stalo?“ zeptal se Mat a zalétl pohledem k Tomovi, který také odmítl křeslo. Starý kejklíř stál se založenýma rukama vedle dveří do kuchyně. Kývl na Mata; žena neposlouchala u dveří. Kdyby slyšel někoho přicházet, dá znamení.

„Nejsme si jisti, jestli to bylo něco, co jsme udělali my, nebo jenom krutá kletba samotného Temného,“ řekl starosta. „Byl to běžný den začátkem roku, těsně před Abramovým svátkem. Nevzpomínám si, že by na něm bylo něco zvláštního. Tou dobou už se zhoršilo počasí, i když ještě nenasněžilo. Spousta z nás další den dělala běžnou práci a nijak nad tím nedumala.

Víte, ty zvláštnosti byly malé. Rozbité dveře, roztržené šaty a jejich majitel si nevzpomínal, kde k tomu přišel. A noční můry. Všichni jsme je měli, noční můry o smrti a zabíjení. Pár žen si začalo povídat a uvědomily si, že si nepamatují, jak šly předchozího večera spát. Pamatovaly si, jak se probudily v bezpečí a pohodlí vlastních postelí, ale jen pár si jich pamatovalo, jak se tam dostaly. Ti, kdo si vzpomínali, šli spát brzy, před západem slunce. My ostatní jsme ten večer měli rozmazaný.“

Umlkl. Mat se podíval na Toma, který nijak nereagoval. Mat v jeho modrých očích viděl, že se ten příběh snaží zapamatovat. Jestli mě hodlá strčit do nějaké balady, raději by to mělo být správně, pomyslel si Mat a založil si ruce. A neměl by vynechat můj klobouk. Je to zatraceně dobrý klobouk.

„Té noci jsem byl na pastvinách,“ pokračoval starosta. „Pomáhal jsem starému Garkenovi s kusem polámaného plotu. A pak… nic. Všechno bylo rozmazané. Příštího rána jsem se probudil ve své posteli vedle manželky. Byli jsme unavení, jako bychom nespali dobře.“ Odmlčel se a pak tišeji dodal: „A já jsem měl noční můry. Jsou nejasné a vyblednou. Ale jeden živý obraz si pamatuju. Starý Garken mi leží mrtvý u nohou. Jako by ho zabilo divoké zvíře.“

Barlden stál vedle okna na východní stěně, naproti Matovi, a zíral ven. „Ale příštího dne jsem se šel na Garkena podívat a byl v pořádku. Dokončili jsme opravu plotu. Teprve když jsem se vrátil do vsi, zaslechl jsem, jak se lidi baví. Stejné noční můry, chybějící hodiny po západu slunce. Sešli jsme se a probírali to a pak se to stalo znovu. Slunce zapadlo, a když vyšlo, opět jsem se vzbudil v posteli, unavený a s hlavou plnou nočních můr.“ Zachvěl se, pak přešel ke stolu a nalil si šálek čaje.

„Nevíme, co se v noci děje,“ řekl starosta, zatímco si do čaje vmíchával lžičku medu.

„Vy nevíte?“ vyptával se Mat. „Já vám zatraceně můžu říct, co se v noci děje. Vy…“

„My nevíme, co se děje,“ přerušil ho starosta a prudce vzhlédl. „A ani to nechceme vědět.“

„Ale…“

„Nepotřebujeme to vědět, cizinče,“ řekl starosta ostře. „Chceme žít naše životy, jak nejlíp to jde. Mnozí z nás chodí spát časně, před západem slunce. Tak nemáme v paměti žádné díry. Jdeme si lehnout a vzbudíme se ve stejné posteli. Máme noční můry a snad nějaké škody na domě, ale nic, co by se nedalo opravit. Jiní raději zajdou do krčmy a pijí až do západu slunce. Myslím, že v tomhle je to milosrdné. Vypij, co chceš, a nemusíš se starat o to, jak se dostaneš domů. Vždycky se probudíš v bezpečí a v pořádku v posteli.“

„Nemůžete se tomu úplně vyhýbat,“ řekl Tom tiše. „Nemůžete předstírat, že se nic nezměnilo.“

„To neděláme.“ Barlden se napil čaje. „Máme pravidla. Pravidla, která jste vy ignorovali. Po západu slunce nesmí hořet žádné ohně – nemůžeme dovolit, aby v noci vypukl požár, když s ním nemá kdo bojovat. A cizincům zakazujeme po západu slunce pobývat ve vesnici. To jsme se naučili rychle. První lidé, kteří tady po západu slunce uvízli, byli příbuzní bednáře Sammrieho. Příštího dne ráno jsme našli na stěnách jeho domu krev. Ale jeho sestra a její rodina spaly v pořádku v postelích, které jim nabídl.“ Starosta se na okamžik odmlčel. „Teď mají stejné noční můry jako my.“

„Tak prostě odejděte,“ řekl Mat. „Odejděte z tohohle proklatýho místa a jděte někam jinam!“

„Zkoušeli jsme to,“ řekl starosta. „Vždycky se vzbudíme zpátky tady, bez ohledu na to, jak daleko odejdeme. Někteří se pokusili skoncovat se životem. Pohřbili jsme těla. Příštího dne ráno se probudili ve svých postelích.“

V pokoji nastalo ticho.

„Krev a zatracenej popel,“ zašeptal Mat. Zamrazilo ho.

„Přežili jste noc,“ řekl starosta a znovu si zamíchal čaj. „Když jsem viděl tu kaluž krve, myslel jsem si, že ne. Byli jsme zvědaví, kde se probudíte. Většinu pokojů v hostincích trvale obývají cestovatelé, kteří jsou teď v dobrém i ve zlém součástí naší vesnice. Nemůžeme si vybrat, kde se kdo probudí. Prostě se to stane. Prázdná postel dostane nového nájemníka a od té chvíle se tam budí každé ráno.

Každopádně, když jsem slyšel, jak se bavíte o tom, co jste viděli, uvědomil jsem si, že se vám muselo podařit uniknout. Pamatujete si noc příliš živě. Každý, kdo… se k nám připojí, má prostě jen ty noční můry. Považujte se za šťastlivce. Navrhuju, abyste vyrazili dál a na Zadní Úhor zapomněli.“

„Máme s sebou Aes Sedai,“ řekl Tom. „Možná by mohly udělat něco, co by vám pomohlo. Mohli bychom to vzkázat Bílé věži, aby poslala…“

„Ne,“ prohlásil ostře Barlden. „Teď, když víme, jak se se situací vypořádat, nevedeme tak špatný život. Nechceme k sobě přitáhnout pozornost Aes Sedai.“ Odvrátil se. „Málem jsme vaši skupinu rovnou odmítli. Občas to děláme, když máme pocit, že poutníci nebudou naše pravidla poslouchat. Ale vy jste s sebou měli Aes Sedai. Ty se vyptávají a jsou zvědavé. Báli jsme se, že když vás odmítneme, začnou mít podezření a vstup si vynutí.“

„To, že jste je nutili odejít do západu slunce, v nich vyvolalo ještě větší zvědavost,“ řekl Mat. „A nechat obsluhu lázně, aby se je zatraceně pokusila zabít, taky není nejlepší způsob, jak zachovat tajemství.“

Starosta vypadal vyčerpaně. „Někteří chtěli… no, abyste tady uvízli. Mysleli si, že kdyby tady byly připoutané Aes Sedai, našly by cestu ven pro nás všechny. Všichni s tím nesouhlasíme. Každopádně je to náš problém. Prosím, prostě… prostě jděte.“

„Dobře.“ Mat se narovnal a vzal si oštěp. „Ale nejdřív mi řekni, odkud je tohle.“ Vytáhl z kapsy papír, ten, na němž byla jeho podobizna.

Barlden se na papír podíval. „Najdeš je všude v okolních vsích,“ řekl. „Někdo tě hledá. Jak jsem včera v noci řekl Ledronovi, naše hosty neprodávám. Nehodlal jsem vás unést a riskovat váš pobyt přes noc jen proto, abych získal nějakou odměnu.“

„Kdo mě hledá?“ zopakoval Mat.

„Asi dvacet mil na severovýchod leží malé městečko jménem Věrnov. Povídá se, že když si chcete vydělat trochu peněz, můžete přinést zprávy o muži, který vypadá jako ten na tomhle nebo tom druhém obrázku. Jestli chceš najít toho, kdo tě hledá, zajdi do hostince U Hrozící pěsti.“

„Na druhém obrázku?“ nakrčil Mat čelo.

„Ano. Statný chlapík s vousem. Poznámka dole říká, že má zlaté oči.“

Mat pohlédl na Toma, který zvedl štětinaté obočí.

„Krev a zatracenej popel,“ zamumlal Mat a stáhl si krempu klobouku na boku dolů. Kdo jeho a Perrina hledal a co po nich chtěl? „Myslím, že asi pojedeme.“ Podíval se na Barldena. Chudák. To platilo pro celé městečko. Ale co s tím Mat může dělat? Některé bitvy jste mohli vyhrát, zatímco jiné jste prostě museli přenechat někomu jinému.

„Tvoje zlato je venku na voze,“ řekl starosta. „Z toho, cos vyhrál, jsme si nic nevzali. Jídlo je tam taky.“ Pohlédl Matovi do očí. „Tady držíme slovo. Jiné věci pod kontrolou nemáme, zvlášť když někdo neposlouchá pravidla. Ale neokrademe někoho jen proto, že je cizinec.“

„To je od vás velice shovívavé,“ prohlásil Mat rozhodně a otevřel dveře. „Pak teda přeju hezký den a až nastane noc, zkuste nezabít nikoho, koho bych nezabil já. Tome, jdeš?“

Kejklíř se k němu připojil, lehce kulhaje následkem starého zranění. Mat se ohlédl na Barldena, který stál s vyhrnutými rukávy uprostřed pokoje a hleděl dolů na šálek s čajem. Vypadal, jako by si přál, aby v šálku bylo něco ostřejšího.

„Chudák,“ řekl Mat a pak vyšel za Tomem do jitřního světla a zavřel za sebou dveře.

„Předpokládám, že půjdeme po osobě, které rozdává ty tvoje obrázky?“ zeptal se Tom.

„To je jasné jako Světlo, že ano,“ řekl Mat, zatímco přivazoval ašandarei k Okovu sedlu. „Stejně je to cestou do Čtverkrálí. Povedu ti koně, když budeš řídit vůz.“

Tom přikývl. Prohlížel si starostův dům.

„Co je?“ zeptal se Mat.

„Nic, chlapče,“ řekl kejklíř. „Jenom… nu, je to smutný příběh. Se světem není něco v pořádku. Tady je trhlina ve vzoru. Městečko se v noci rozpadne a pak se svět pokusí ho znovu každý den vybudovat, aby bylo vše zase správně.“

„No, mohli být trochu otevřenější,“ řekl Mat. Zatímco Mat s Tomem hovořili se starostou, místní přitáhli vůz naložený jídlem. Byl zapřažený ke dvěma tažným koním s hnědou srstí a širokými kopyty.

„Otevřenější?“ zeptal se Tom. „Jak? Starosta má pravdu, pokusili se nás varovat.“

Mat zabručel, přešel k otevřené truhle a zkontroloval zlato. Bylo tam, právě jak starosta říkal. „Nevím,“ řekl. „Mohli by vztyčit nějakou varovnou ceduli, nebo tak něco. ‚Ahoj. Vítejte v Zadním Úhoru. Pokud zůstanete přes noc, zamordujeme vás a sežereme vaše zatracené obličeje. Ochutnejte koláče. Čerstvé a voňavé od Martny Skákavé.‘“

Tom se nezasmál. „To je nechutné, chlapče. V tomhle městečku se odehrává příliš velká tragédie, než aby se o tom mluvilo lehkomyslně.“

„Legrační,“ řekl Mat. Odpočítal zhruba tolik zlata, kolik odhadoval, že by mohla být dobrá cena za jídlo a vůz. Po chvíli pak ještě přidal deset stříbrných korun. Všechno to položil na hromádku na schod přede dveřmi starostova domu a truhlici zavřel. „Čím jsou věci tragičtější, tím větší mám já chuť se smát.“

„Opravdu si ten vůz vezmeme?“

„Jídlo potřebujeme,“ řekl Mat, zatímco přivazoval truhlu dozadu na vůz. Podél soudků s pivem vyčnívalo několik velkých kol bílého sýra a půl tuctu skopových kýt. Jídlo vonělo dobře a Matovi zakručelo v břiše. „Poctivě jsem ho vyhrál.“ Rozhlédl se po místních obyvatelích, kteří je míjeli. Když je předchozího dne spatřil poprvé, myslel si, že jejich pomalý krok je důsledkem líné povahy. Nyní si uvědomil, že důvod je zcela jiný.

Obrátil se zpět a pokračoval v kontrole postrojů. „Z toho, že si bereme vůz a koně, nemám ani trochu špatné svědomí. Pochybuju, že tihle lidi budou v budoucnu moc cestovat…“

KAPITOLA 29 - Do Bandar Ebanu

KAPITOLA 29

DO BANDAR EBANU

Moirain Damodredovna, která zemřela vinou mé slabosti.

Když projížděl mohutnou bránou Bandar Ebanu, následovaný svým doprovodem a v čele s řadami Aielů, Rand Tai’daišara zpomalil. Říkalo se, že na bráně je vyřezaná městská pečeť, ale když byla takto dokořán, Rand pečeť neviděl.

Bezejmenná temná družka, které jsem v murandských kopcích setnul hlavu. Zapomněl jsem, jak vypadali ti, kdo byli s ní, ale její tvář nezapomenu nikdy.

Hlavou mu běžel seznam. Nyní už to byl téměř každodenní rituál, jména všech žen, které zemřely jeho rukou nebo následkem jeho činů. Ulice byla z udusané hlíny a lemovaná vyjetými kolejemi, které se na křižovatkách protínaly. Půda zde byla světlejší, než byl zvyklý.

Colavaere Saighan, která zemřela, protože jsem z ní udělal nuzačku.

Projížděl kolem řad Domanců, žen v průsvitných róbách, mužů s tenkými kníry a barevnými kabáty. Cesty tady měly po stranách dřevěné chodníky, na kterých se tísnili lidé a sledovali je. Rand slyšel ve větru pleskat korouhve a prapory. Zdálo se, že jich je ve městě hodně.

První na seznamu byla vždy Moirain. To jméno bolelo nejvíc ze všech, protože ji mohl zachránit. Měl to udělat. Nenáviděl se za to, že jí dovolil, aby se pro něj obětovala.

Nějaké dítě seskočilo z chodníku a chtělo vyběhnout na cestu, ale jeho otec ho chytil za ruku a zatáhl ho zpátky do davu. Někteří kašlali a mumlali, ale většina byla zticha. Ve srovnání s tím zněl zvuk Randových pochodujících vojáků na udusané zemi jako hřmění.

Byla Lanfear opět naživu? Pokud mohl být navrácen Išamael, co ona? V tom případě byla Moirainina smrt k ničemu a jeho zbabělost byla o to víc pokořující. Už nikdy víc. Seznam zůstane, ale on už nikdy nebude tak slabý, aby neudělal, co je nutné.

Lidé na chodnících nejásali. Nu, nepřišel je osvobodit. Přišel udělat, co je nutné. Možná tady najde Graendal; Asmodean tvrdil, že v této zemi je, ale to už bylo dávno. Pokud by ji našel, možná to utiší jeho svědomí, pokud jde o vtrhnutí do země.

Měl ještě nějaké? Nedokázal se rozhodnout.

Liah Kosaida Čareen, kterou jsem zabil a říkal si, že je to pro její vlastní dobro. Luis Therin začal kupodivu odříkávat s ním a pročítal jména jako cizí, odrážející se hlas v Randově hlavě.

Před ním stála velká skupina Aielů a čekala na něj na náměstí s měděnými vodotrysky ve tvaru koní, vyskakujících ze zpěněné vlny. Před fontánou seděl muž na koni, obklopený čestnou stráží. Byl to statný muž s poctivou tváří, vrásčitou kůží a šedými vlasy. Čelo měl oholené a napudrované podle módy cairhienských vojáků. Dobraine byl spolehlivý, přinejmenším jako kterýkoli Cairhieňan.

Sendara z Železné hory Taardadů, Lamelle z Kouřové vody Miagomů, Andhilin z Červené soli Gošienů.

Iliena Therin Moerelle, řekl Luis Therin, který to jméno vsunul mezi dvě jiná. Rand to dovolil. Alespoň ten šílenec znovu nevřeštěl.

„Urozený pane Draku,“ řekl Dobraine hladce a blížícímu se Randovi se uklonil. „Odevzdávám ti město Bandar Eban. Pořádek byl znovu nastolen, jak jsi přikázal.“

„Žádal jsem tě, abys nastolil pořádek v celé zemi, Dobraine,“ řekl Rand tiše. „Ne jen v jednom městě.“

Šlechtic lehce povadl.

„Máš tady pro mne někoho z kupecké rady?“ zeptal se Rand.

„Ano,“ řekl Dobraine. „Milisair Čadmar, poslední, která unikla chaosu ve městě.“ V očích měl dychtivý výraz. Vždy byl oddaný, ale nebyla to jen lest? V poslední době měl Rand potíže důvěřovat komukoliv. Ty, kteří se zdáli nejdůvěryhodnější, bylo třeba sledovat nejvíc. A Dobraine byl Cairhieňan. Troufal si Rand věřit komukoli z Cairhienu, s těmi jejich hrami?

Moirain byla Cairhieňanka. Věřil jsem jí. Většinou.

Možná Dobraine doufal, že si ho Rand vybere jako krále Arad Domanu. Byl správcem Cairhienu, ale – stejně jako většina ostatních – věděl, že Rand chce mít na Slunečním trůnu Elain.

Nu, možná by přese všechno mohl Rand toto království dát Dobrainovi. Byl lepší než většina ostatních. Rand na něj kývl, ať jede v čele, a on tak učinil a s oddílem Aielů se vydal širokou postranní ulicí. Rand jel za ním a v hlavě mu stále běžel seznam.

Zdejší budovy byly vysoké a hranaté, ve tvaru krabic naskládaných jedna na druhé. Mnohé měly balkóny, přecpané lidmi stejně jako chodníky dole. Každé jméno na Randově seznamu ho pálilo, ale nyní byla ta bolest cizí a vzdálená. Jeho pocity byly… ode dne, kdy zabil Semirhage, jiné. Naučila jej, jak vinu a bolest pohřbít. Myslela si, že ho spoutá, ale místo toho jej posílila.

Přidal na seznam její a Elzino jméno. Vůbec neměly právo na něm být. Semirhage nebyla ani tak žena, jako stvůra. Elza jej zradila, když celu dobu sloužila Stínu. Ale přesto jména přidal. Měly na něj stejná práva za to, že je zabil, jako všechny ostatní. Dokonce větší. Nechtěl pro záchranu Moirain zabít Lanfear, ale raději použil odřivous a vymazal Semirhage z bytí, než by se nechal znovu uvěznit.

Dotkl se předmětu, který měl uložený ve váčku na sedle. Byla to hladká figurka. Neřekl Kadsuane, že ji jeho služebníci zachránili z Kadsuanina pokoje. Nyní, když Kadsuane vykázal, jí to ani nikdy neřekne. Věděl, že se stále drží jeho doprovodu a pokouší tak jeho příkaz, že už nikdy nechce vidět její tvář. Ale dělala, co nařídil, tak ji nechal být. Nebude s ní mluvit a ona nebude mluvit s ním.

Kadsuane byla nástroj, a ten nástroj se ukázal být neúčinným. Nelitoval, že ho zahodil.

Jendhilin, Děva, Miagoma z Chladného vrchu, pomyslel si a Luis Therin mumlal zároveň s ním. Seznam byl tak dlouhý. Než Rand zemře, ještě se rozroste.

Smrt ho už netrápila. Konečně pochopil výkřiky Luise Therina, aby nechal vše skončit. Rand si zasloužil zemřít. Existovala tak silná smrt, aby se člověk nikdy nemusel zrodit znovu? Konečně došel na konec seznamu. Kdysi si ho opakoval, aby jména nezapomněl. To už teď nebylo možné; nedokázal by je zapomenout, ani kdyby chtěl. Opakoval si je jako připomínku toho, co je zač.

Luis Therin však chtěl dodat ještě jedno jméno. Elmindreda Farshaw, zašeptal.

Rand prudce zarazil Tai’daišara, čímž zastavil uprostřed ulice i zástup Aielů, saldejských jezdců a dalšího doprovodu. Dobraine se na bílém hřebci tázavě obrátil.

Já jsem ji nezabil! pomyslel si Rand. Luisi Therine, ona žije. Nezabili jsme ji! A v každém případě to byla vina Semirhage.

Ticho. Stále cítil své prsty na jejím hrdle, svírající, bezmocné, a přesto neuvěřitelně silné. Dokonce i když za jeho činy stála Semirhage, byl to Rand, kdo byl příliš slabý, než aby Min poslal pryč a ochránil ji.

Neposlal ji pryč. Ne proto, že byl příliš slabý, ale protože něčemu v jeho nitru na tom přestalo záležet. Ne na ní – vášnivě ji miloval a vždycky bude. Ale věděl, že mu v patách kráčejí smrt, bolest a zkáza, které za sebou vleče jako plášť. Min tady mohla zemřít, ale kdyby ji poslal pryč, hrozilo by jí stejné nebezpečí. Jeho nepřátelé měli nejspíš podezření, že ji miluje.

Nikde nebylo bezpečno. Kdyby zemřela, přidal by ji na seznam a trpěl dál.

Znova vyrazil vpřed dřív, než se mohli začít vyptávat, co se děje. Tai’daišarova kopyta dusala po udusané cestě, změklé vlhkem. Deště zde byly časté; Bandar Eban byl nejdůležitější přístav na severozápadě. I když to nebylo velkolepé město jako ta na jihu, stále bylo působivé. Řady a řady hranatých domů postavených ze dřeva, zvedající se do výše dvou až tří podlaží. Domy vypadaly jako na sobě postavené dětské kostky, tak dokonale čtvercové, s oddělenými podlažími. Bylo jich plné město, táhnoucí se po mírném svahu k rozlehlému přístavu.

Nejširší bylo město u přístavu, takže vypadalo jako lidská hlava se široce otevřenými ústy, která jako by chtěla vypít samotný oceán. Přístaviště bylo téměř prázdné; kotvil zde pouze shluk lodí Mořského národa – trojstěžňoví letci – a pár rybářských člunů. Kvůli své obrovské velikosti vypadal přístav o to víc opuštěně.

To byla první známka toho, že v Bandar Ebanu není všechno v pořádku.

Kromě téměř prázdného přístavu byly pro město nejcharakterističtější prapory. Vlály nad – či z ní visely – každou budovou, jakkoli skromnou. Mnoho z nich vyhlašovalo, jaké řemeslo se v dané budově provozuje – v Caemlynu by stejně posloužil prostý vývěsní štít. Prapory byly mnohem výstřednější než většina jiných, zářily jasnými barvami a třepotaly se ve větru nad domy. Na bocích většiny budov visely podobné prapory, podobající se goblénům, které zářivými písmeny uváděly majitele, řemeslnického mistra nebo obchodníka, kterému patří obchod. Dokonce i na obytných domech visely prapory se jmény rodin, které v nich žijí.

Domanci s měděnou kůží a tmavými vlasy měli rádi oblečení v jasných barvách. Domanské ženy byly proslavené svými šaty, které byly tak tenounké, až to bylo skandální. Říkalo se, že se velmi mladé domanské dívky učí umění manipulace s muži, a tak se připravují na dospělost.

Pohled na ně na všechny, jak stojí podél cest a sledují ho… byla to taková podívaná, že Randa téměř vytrhla ze zamyšlení. Tak před rokem by na ně zíral s otevřenou pusou, ale nyní jim stěží věnoval pohled. Vlastně mu připadalo, že když jsou takto pohromadě, působí Domanci mnohem méně výrazně. Květina v poli plevele je vždy působivá, ale když každý den chodíte kolem pěstěných květinových záhonů, už nepřitahují vaši pozornost.

Přestože nedával pozor, zaznamenal známky hladovění. Nebylo možné přehlédnout vyhublé děti a ztrhané obličeje dospělých. Ještě před pár týdny vládl ve městě chaos, přestože Dobraine s Aiely znovu nastolili pořádek. Některé domy měly špatně opravená okna nebo polámané štíty a některé prapory byly zjevně v nedávné době roztrženy a nepříliš dobře zalátány. Znovu byl nastolen řád, ale všichni měli ještě v čerstvé paměti, kdy tomu tak nebylo.

Randova skupina dorazila na ústřední křižovatku, kterou velké třepotající se prapory označovaly jako Arandijské náměstí, a Dobraine obrátil průvod k východu. Mnozí z Aielů, kteří Cairhieňana doprovázeli, měli kolem hlavy pruh červené látky, označující je za siswai’aman. Oštěpy draka. Rhuark měl nějakých dvacet tisíc Aielů, kteří tábořili kolem města a v blízkých vesnicích; nyní však už většina Domanců bude vědět, že tito Aielové následují Draka Znovuzrozeného.

Randa potěšilo, když zjistil, že letci Mořského národa dorazili – konečně – s obilím z jihu. Doufal, že to k nastolení pořádku pomůže stejně jako Dobraine a Aielové.

Průvod zabočil do bohaté části města. Věděl, kde ji najdou, dávno předtím, než domy začaly vyhlížet honosněji: co nejdál od přístavu, ale tak, aby stále ležela v pohodlné vzdálenosti od městských hradeb. Rand by boháče našel, aniž by se vůbec podíval do mapy. Podoba města si jejich polohu téměř vyžadovala.

Vedle Randa zaklapala koňská kopyta. Nejprve si myslel, že to bude Min – ale ne, jela za ním společně s moudrými. Hleděla teď na něj jinak, nebo si to jen namlouval? Vzpomněla si na jeho prsty na hrdle vždy, když viděla jeho tvář?

Dojela k němu Merise na mírné hnědé kobylce. Aes Sedai Randovo vyhnání Kadsuane rozzuřilo. Což nebylo překvapivé. Aes Sedai se s oblibou tvářily klidně a nevzrušeně, ale Merise a ostatní se Kadsuane podbízely jako vesnický hostinský, který se culí při návštěvě krále.

Taraboňanka se dnes rozhodla vzít si šátek, ukazující její příslušnost k zelenému adžah. Možná si ho vzala, aby tím posílila svou autoritu. Rand si v duchu povzdechl. Očekával střet, ale doufal, že přesun ho odloží do té doby, než se nálada uklidní. Do jisté míry Kadsuane respektoval, ale nikdy jí nevěřil. Selhání muselo mít následky a jemu se velice ulevilo, že už s ní nemusí jednat. Už žádné provázky, kterými ho bude omotávat.

Nebo jich alespoň bude méně.

„Tohle vypovězení je pošetilé, Rande al’Thore,“ řekla Merise přezíravě. Snažila se ho záměrně rozčílit, třeba proto, aby byl přístupnější nátlaku? Po řadě měsíců, kdy musel jednat se samotnou Kadsuane, byla ženina chabá imitace téměř k smíchu.

„Měl bys ji prosit za odpuštění,“ pokračovala Merise. „Snížila se k tomu, že jede dál s námi, přestože ji tvůj nesmyslný zákaz nutí, aby navzdory horku nosila plášť se zvednutou kápí. Měl by ses stydět.“

Zase Kadsuane. Neměl jí nechat prostor, aby se kolem jeho příkazu protáhla.

„Nuže?“ zeptala se Merise.

Rand otočil hlavu a pohlédl Merise do očí. Během několika posledních hodin zjistil něco ohromujícího. Tím že v sobě potlačoval kypící zuřivost – tím, že se stal cuendillarem – pochopil něco, co mu dlouho unikalo.

Lidé nereagovali na hněv. Nereagovali na požadavky. Ticho a otázky, ty byly mnohem účinnější. Vskutku, Merise – plně vycvičená Aes Sedai – pod silou jeho pohledu povadla.

Nevložil do něj žádné emoce. Jeho zuřivost, jeho hněv, jeho vášeň – vše tam stále bylo, pohřbené uvnitř. Ale obklopil je ledem, chladným a znehybňujícím. Byl to led z místa, kam jej naučila chodit Semirhage, z místa které bylo jako prázdnota, ale mnohem nebezpečnější.

Možná že Merise tu zmrzlou zuřivost v jeho nitru vycítila. Nebo možná cítila něco jiného, skutečnost, že použil tu… sílu. Luis Therin se rozbrečel. Šílenec s tím začal pokaždé, když si Rand vzpomněl na to, co udělal, aby unikl z obojku, který mu Semirhage nasadila.

„To, co jsi udělal, byla hloupost,“ pokračovala Merise. „Měl bys…“

„Takže si myslíš, že jsem hlupák?“ zeptal se Rand tiše.

Na požadavky odpovídej tichem a na výzvy otázkami. Bylo úžasné, jak to fungovalo. Merise zmlkla a pak se viditelně zachvěla. Pohlédla dolů na měšec na sedle, kde vezl malou sošku muže, držícího kouli. Rand uvolnil sevření otěží a dotkl se figurky.

Nestavěl sošku na odiv. Prostě ji nosil, ale Merise i většina ostatních věděly, že bude-li si to přát, může uvolnit téměř neomezenou sílu. Byla to nejsilnější známá zbraň. S její pomocí by mohl být schopen zničit celý svět. A ona se nevinně vezla na jeho sedle. To na lidi zabíralo.

„Já… Ne, nemyslím,“ přiznala. „Ne vždycky.“

„Myslíš si, že by neúspěchy měly procházet beztrestně?“ zeptal se Rand stále tichým hlasem. Proč se přestal ovládat? Tyhle malé mrzutosti nestály za to, aby se kvůli nim tak hněval. Pokud ho některá příliš obtěžovala, stačilo ji sfouknout jako svíčku.

Nebezpečná představa. Patřila jemu? Patřila Luisi Therinovi? Nebo… ta myšlenka přišla… odjinud?

„Nepochybně jsi byl příliš tvrdý,“ řekla Merise.

„Příliš tvrdý?“ zeptal se. „Uvědomuješ si, jakou udělala chybu, Merise? Uvažovala jsi o tom, co se mohlo stát? Co se mělo stát?“

„Já…“

„Konec všech věcí, Merise,“ zašeptal. „Temný, který ovládá Draka Znovuzrozeného. My oba, bojující na stejné straně.“

Mlčela a pak řekla: „Ano. Ale i ty sám jsi dělal chyby. Mohly skončit podobnou katastrofou.“

„Já za svoje chyby platím,“ řekl a odvrátil se. „Platím za ně každý den. Každou hodinu. Při každém nádechu.“

„Já…“

„Dost.“ Nezaječel. Promluvil pevně, ale tiše. Upřeně jí hleděl do očí a nechal ji plnou měrou pocítit svou nevoli. Náhle v sedle celá ochabla a hleděla na něj vytřeštěnýma očima.

Ze strany se ozval hlasitý praskavý zvuk, následovaný nečekaným třesknutím. Vzduchem se rozlehly výkřiky. Rand se polekaně otočil. Balkón plný diváků se utrhl z podpěr a zřítil se na ulici, kde se roztříštil jako sud zasažený balvanem. Lidé sténali bolestí, jiní volali o pomoc. Zvuky se však ozvaly z obou stran ulice. Rand se se svraštěným čelem obrátil; spadl i druhý balkón přímo naproti prvnímu.

Merise zbledla, pak rychle obrátila koně a vydala se pomoci zraněným. Ostatní Aes Sedai už spěchaly léčit ty, kdo spadli.

Rand stiskem kolen pobídl Tai’daišara vpřed. Toto nezpůsobila síla, ale jeho povaha ta’veren, která měnila pravděpodobnost. Kamkoli přišel, děly se pozoruhodné a nahodilé věci. Velké množství porodů, smrtí, sňatků a nehod. Naučil se si toho nevšímat.

Nicméně jen zřídka vídal tak… násilné události. Mohl si být jistý, že to nebylo kvůli nějakému spolupůsobení té nové síly? Toho neviditelného, přesto však vábivého pramene síly, který Rand otevřel, použil a užil si jej? Luis Therin měl za to, že to, co se stalo, mělo být nemožné.

Původní důvod, proč se lidstvo provrtalo do věznice Temného, byla síla. Nový zdroj energie pro usměrňování, jako jediná síla, ale jiný. Neznámý a cizí a potenciálně obrovský. Ukázalo se, že tím zdrojem je sám Temný.

Luis Therin zakňučel.

Rand s sebou vezl přístupový klíč z určitého důvodu. Spojoval ho s jedním z největších sa’angrialů, jaký byl kdy vytvořen. S tou silou a s Nyneivinou pomocí Rand očistil saidín. Přístupový klíč mu umožnil otevřít nepředstavitelnou řeku, bouři ohromnou jako oceán. Byla to ta nejúžasnější věc, jakou kdy zažil.

Až do chvíle, kdy použil onu nepojmenovanou moc.

Ta druhá síla jej volala, zpívala mu, pokoušela ho. Tolik moci, tolik božských zázraků. Ale jeho to děsilo. Neodvážil se jí dotknout, znovu už ne.

A tak nosil klíč. Nebyl si jistý, který z obou zdrojů síly je nebezpečnější, ale dokud jej volaly oba, dokázal jim oběma odolávat. Jako dva lidé, kteří se oba křikem dožadují jeho pozornosti, se vzájemně přehlušovaly. Zatím.

Kromě toho si nenechá znovu nasadit obojek. Přístupový klíč by mu proti Semirhage nepomohl – když se člověk nechal z neopatrnosti nachytat, nepomohlo by mu jakékoli množství jediné síly – ale v budoucnu třeba ano. Kdysi se ho neodvažoval nosit, neboť se bál toho, co nabízí. Už si takovou slabost nemohl dovolit.

Bylo snadné poznat, kam mají namířeno; zhruba pět set cairhienských ozbrojenců tábořilo na pozemcích prostorného majestátního sídla. Aielové zde také měli postavené stany – ale také si zabrali nedaleké budovy a několik střech poblíž. Někde se utábořit pro Aiely znamenalo totéž, jako to místo střežit, neboť odpočívající Aiel byl asi dvojnásob ve střehu než obyčejný voják na hlídce. Rand nechal větší část svého vojska mimo město; nechá na Dobrainovi a jeho správcích, aby Randovým mužům našli ubytování uvnitř hradeb.

Rand zastavil Tai’daišara a prohlédl si nový domov.

Nemáme žádný domov, zašeptal Luis Therin. Zničili jsme ho. Spálili, roztavili na škváru, jako písek v ohni.

Panský dům znamenal ve srovnání s dřevěnou usedlostí rozhodně pokrok. Jeho rozlehlé pozemky střežila železná vrata. Květinové záhony byly prázdné – letos na jaře se květinám moc kvést nechtělo – ale trávník byl zelenější než většina těch, které vídal. Ano, byl převážně žlutý a hnědý, ale místy rostly zelené plošky. Zahradníci se snažili ze všech sil a jejich snaha byla vidět i v řadách arythských tisů, ostříhaných do podoby fantastických zvířat, které rostly po stranách trávníku.

Samotné sídlo bylo téměř palác; ve městě samozřejmě jeden byl a patřil králi. Ale říkalo se, že není tak skvělý jako domy kupecké rady. Prapor, který vlál vysoko nad sídlem, měl zářivě zlatou a černou barvu a prozrazoval, že se jedná o sídlo rodu Čadmarů. Možná, že tahle Milisair pokládala odjezd ostatních za příležitost. Pokud ano, tak jediná skutečná příležitost, kterou dostala, byla možnost nechat se zajmout Randem.

Brány na pozemky byly otevřené a Aielové z jeho doprovodu už pospíchali dovnitř a připojovali se ke svým společenstvům nebo kmenům. Bylo mrzuté, že jen vzácně čekali na Randovy příkazy, ale Aielové byli zkrátka Aielové. Jakýkoli náznak, že by měli počkat, se setkal jen se smíchem, jako by udělal skvělý vtip. Bylo by snazší zkrotit samotný vítr, než je přimět, aby se chovali jako mokřiňané.

To ho přimělo myslet na Aviendhu. Kam tak náhle odešla? Cítil ji skrze pouto, ale slabě – byla velmi daleko. Na východě. Co měla v Pustině na práci?

Zavrtěl hlavou. Všem ženám bylo těžké rozumět a Aielanky byly desetkrát nepochopitelnější. Doufal, že bude mít příležitost strávit s ní trochu času, ale ona se mu nepokrytě vyhýbala. Nu, třeba ji odrazovala přítomnost Min. Možná se Rand ubrání tomu, aby jí ublížil, než přijde smrt. Bylo lepší, že Aviendha utekla. Jeho nepřátelé o ní ještě nevěděli.

Pobídl Tai’daišara bránou a projel po cestě až k samotnému domu. Sesedl, vytáhl sošku z popruhu a zastrčil ji do velké kapsy kabátu, kterou mu pro ni předtím narychlo našili. Předal koně pacholkovi – jednomu ze sloužících, kteří patřili přímo k domu, oblečenému do zeleného kabátu a zářivě bílé košile s volány na rukávech a límci. Zdejší služebnictvo už bylo obeznámeno s tím, že Rand se zde ubytuje, když původní obyvatelka teď… požívá jeho ochrany.

Na schodech do domu se k němu připojil Dobraine. Dům měl čistě bílou omítku a podestu předního schodiště lemovaly dřevěné sloupy. Rand vešel do dveří. I poté, co žil v několika palácích, to na něj udělalo dojem. A znechutilo ho to. Podle blahobytu, který za vstupními dveřmi našel, by nikdy nečekal, že lidé ve městě hladovějí. U vchodu stála řada velice nervózních sloužících. Cítil jejich strach. Nestávalo se každý den, aby si něčí obydlí zabral samotný Drak Znovuzrozený.

Rand si strčil ruku mezi paži a bok, stáhl si jezdeckou rukavici a zastrčil si ji za opasek. „Kde je?“ obrátil se na dvojici Děv – Beralnu a Riallin – které dohlížely na služebnictvo.

„V prvním patře,“ odpověděla jedna z Děv. „Usrkává čaj, zatímco ruka se jí třepe tak, že hrozí, že porcelán rozbije.“

„Pořád jí říkáme, že není vězeň,“ dodala druhá Děva. „Jenom nemůže odejít.“

Obě to považovaly za zábavné. Rand se podíval vedle sebe, když se k němu ve vchodě připojil Rhuark. Vysoký kmenový náčelník s ohnivými vlasy si prohlédl místnost se třpytivým lustrem a zdobenými vázami. Rand věděl, nač myslí. „Můžete si vzít pětinu,“ řekl. „Ale jenom od boháčů, kteří bydlí v téhle čtvrti.“

Tak se to nedělalo; měl Aielům dovolit vzít si pětinu ode všech. Rhuark se ale nedohadoval. To, jak se Aielové zmocnili Bandar Ebanu, nebylo skutečné dobývání, přestože bojovali s pouličními bandami a zločinci. Možná jim neměl dávat nic. Ale když vzal v úvahu honosné domy jako tento, bylo zde bohatství, které si Aielové mohli vzít, přinejmenším mezi boháči.

Děvy přikývly, jako by to čekaly, a pak odklusaly, nejspíš aby si začaly vybírat svůj podíl. Dobraine je zděšeně sledoval. Cairhien musel aielskou pětinu vytrpět několikrát.

„Pořád nedokážu pochopit, proč je necháš drancovat jako loupežníky, kteří zastihli stráž karavany ve spánku,“ řekla Korele, která s úsměvem vplula do místnosti. Při pohledu na působivé zařízení zvedla obočí. „A takové je to hezké místo. Je to jako nechat vojáky, ať podupou jarní poupata, nemyslíš?“

Poslali ji za ním, když se zbavil Merise? Svým příjemným způsobem pohlédla Randovi do očí, ale on pohled opětoval tak dlouho, dokud sama neodvrátila zrak. Ještě si vzpomínal na doby, kdy to na Aes Sedai nefungovalo.

Obrátil se k Dobrainovi. „Vedl sis tady dobře,“ řekl urozenému pánovi. „I když jsi nezavedl pořádek v takovém rozsahu, jak jsem si přál. Shromáždi své vojáky. Narišma dostal pokyn otevřít vám průchod do Tearu.“

„Do Tearu, můj pane?“ zeptal se překvapeně Dobraine.

„Ano,“ řekl Rand. „Vyřiď Darlinovi, ať mě přestane otravovat posly. Má pokračovat ve shromažďování vojska; do Arad Domanu ho přivedu, až usoudím, že nastal čas.“ Což bude poté, co se setká s Dcerou Devíti měsíců, neboť toto setkání mnohé rozhodne.

Dobraine vypadal trochu schlíple. Nebo si to Rand jen vykládal? Dobrainův výraz se málokdy měnil. Myslel na to, že se jeho naděje na získání tohoto království vytrácejí? Intrikoval proti Randovi? „Ano, můj pane. Předpokládám, že mám odjet okamžitě?“

Dobraine nám nikdy nedal důvod o něm pochybovat. Dokonce sebral podporu pro Elain, aby získala Sluneční trůn!

Rand byl od něj pryč příliš dlouho. Příliš dlouho, než aby mu teď věřil. Ale nyní bude nejlepší dostat ho odtud; měl příliš mnoho času, aby si tady vybudoval postavení, a Rand žádnému Cairhieňanovi nevěřil, že nehraje politické hry.

„Ano, do hodiny odjíždíš,“ řekl Rand a obrátil se, aby vyšel po elegantním bílém schodišti.

Dobraine zasalutoval, klidný jako vždy, a vyšel předními dveřmi. Okamžitě poslechl. Jediným slůvkem si nepostěžoval. Byl to dobrý muž. Rand to věděl.

Světlo, co se to se mnou děje? napadlo Randa. Musím někomu věřit. Nebo ne?

Věřit? zašeptal Luis Therin. Ano, snad mu můžeme věřit. Neumí usměrňovat. Světlo, ten, komu vůbec nemůžeme věřit, jsme my…

Rand zaťal zuby. Pokud se nepodaří najít Alsalama, odmění Dobraina královstvím. Ituralde ho nechtěl.

Schody se zvedaly přímo na široké odpočívadlo, pak se rozdělovaly a stáčely na první podlaží, kde ústily na podestu ze dvou stran. „Potřebuju audienční síň,“ řekl Rand sloužícím pod ním, „a trůn. Rychle.“

Netrvalo ani deset minut a Rand seděl v přepychově vyzdobeném salónu v prvním patře a čekal, až mu přivedou Milisair Čadmar. Jeho ozdobně vyřezávané bílé dřevěné křeslo nebylo zrovna trůn, ale bude stačit. Možná ho při audiencích používala i sama Milisair. Místnost byla rozvržená jako trůnní sál s nízkým pódiem, na němž seděl. Pódium i podlahu pod ním pokrýval tkaný koberec v červené a zelené barvě s fantastickým vzorem, který ladil s porcelánem Mořského národa na podstavcích v rohu. Čtyřmi širokými okny za ním – každé bylo dost velké, aby se jím dalo projít – sem pronikalo kalné sluneční světlo, a jak seděl předkloněný v křesle s jednou rukou položenou na kolenou, dopadalo mu na záda. Figurka stála na podlaze přímo před ním.

Zanedlouho prošla dveřmi kolem aielských stráží Milisair Čadmar. Na sobě měla jedny z těch proslavených domanských šatů. Zakrývaly jí tělo od krku až k prstům na nohou, ale byly stěží neprůsvitné a lnuly ke každé křivce – kterých měla víc než dost. Šaty měly tmavě zelenou barvu a kolem krku měla perly. Tmavé kudrnaté vlasy jí sahaly až pod ramena a několik kadeří jí lemovalo tvář. Nečekal, že bude tak mladá, stěží třicetiletá.

Byla by škoda ji popravit.

Jenom jeden den, pomyslel si, a už přemýšlím o tom, že nechám popravit ženu jen za to, že mě nechce následovat. Bývaly doby, kdy jsem stěží dokázal dát popravit zločince, kteří si to zasloužili. Ale udělá, co bude nutné.

Milisaiřina hluboká poklona jako kdyby naznačovala, že přijímá jeho autoritu. Nebo možná pouze chtěla, aby měl lepší výhled na to, co zdůrazňovaly její šaty. Velice domanské chování. Naneštěstí pro ni už měl se ženami víc potíží, než dokázal zvládat.

„Můj pane Draku,“ řekla Milisair a zvedla se z pukrlete. „Jak ti mohu sloužit?“

„Kdy jsi naposledy dostala zprávy od krále Alsalama?“ zeptal se Rand. Ostentativně jí nedal svolení posadit se do jednoho z křesel v místnosti.

„Od krále?“ zeptala se překvapeně. „Už jsou to týdny.“

„Budu si potřebovat promluvit s poslem, který přinesl poslední zprávu,“ řekl Rand.

„Nejsem si jistá, že ho půjde najít.“ Žena zněla rozčileně. „Nevedu si záznamy příchodů a odchodů všech poslů ve městě, můj pane.“

Rand se předklonil. „Lžeš mi?“ zeptal se tiše.

Otevřela ústa, snad ohromením nad jeho neomaleností. Domanci nebyli Cairhieňané – kteří měli zdánlivě vrozenou politickou prohnanost – ale byli to lstiví lidé. Zvláště ženy.

Rand nebyl lstivý ani prohnaný. Byl ovčák, z něhož se stal dobyvatel, a jeho srdce bylo srdcem dvouříčského muže, dokonce i když měl aielskou krev. Ať byla zvyklá na jakékoli politické hry, na něho nebudou fungovat. Na hry neměl trpělivost.

„Já…“ řekla Milisair s pohledem upřeným přímo na něj. „Můj pane Draku…“

Co ukrývala? „Co jsi s ním udělala?“ domyslel se Rand. „S poslem?“

„Nevěděl nic o tom, kde se král nachází,“ řekla Milisair rychle, jako by ze sebe slova úplně sypala. „Moji tazatelé byli velmi důkladní.“

„Je mrtvý?“

„Já… ne, můj pane Draku.“

„Pak mi ho necháš přivést.“

Zbledla ještě víc a zalétla pohledem stranou, snad bezděčně hledala únikovou cestu. „Můj pane Draku,“ řekla váhavě a znovu se na něj podívala. „Teď, když jsi tady, král možná zůstane… ukrytý. Možná není třeba ho dál hledat.“

Taky si myslí, že je mrtvý, napadlo Randa. To ji přimělo riskovat.

„Alsalama je třeba najít,“ řekl Rand, „nebo alespoň zjistit, co se mu stalo. Musíme znát jeho osud, abyste si mohli vybrat nového krále. Tak to funguje, správně?“

„Jsem si jistá, že tě můžeme rychle korunovat, můj pane Draku,“ řekla uhlazeně.

„Já tady králem nebudu,“ odvětil Rand. „Přiveď mi toho posla, Milisair, a možná se dočkáš korunovace nového krále. Můžeš jít.“

Zaváhala, pak se znovu uklonila a odešla. Rand zahlédl Min, která stála venku s Aiely a sledovala, jak obchodnice odchází. Zachytil pohled jejích očí. Vypadala ustaraně. Měla ohledně Milisair nějaké vidění? Málem na ni zavolal, ale ona rychlým krokem zamířila pryč a zmizela. Alivia, stojící stranou, ji zvědavě sledovala odcházet. Bývalá damane se v poslední době držela stranou, jako by čekala na příležitost, na chvíli, kdy bude moct naplnit svůj osud a pomoct Randovi zemřít.

Uvědomil si, že stojí. Ten pohled v Mininých očích. Zlobila se na něho? Vzpomínala na jeho ruku na svém hrdle a na jeho koleno, tisknoucí ji k zemi?

Znovu se posadil. Min mohla počkat. „Dobře,“ řekl k Aielům. „Přiveďte mi písaře a správce, společně s Rhuarkem, Baelem a všemi úctyhodnými lidmi z města, kteří neuprchli nebo nebyli zabiti při nepokojích. Musíme si projít plány na rozdělování obilí.“

Aielové vyslali běžce a Rand se znovu usadil v křesle. Dohlédne na to, aby se lidé najedli, nastolí pořádek a shromáždí kupeckou radu. Postará se dokonce i o to, aby zvolili nového krále.

Ale také zjistí, kam zmizel Alsalam. Protože jeho instinkt mu napovídal, že to bude nejlepší místo, kde hledat Graendal. Byla to jeho nejlepší stopa.

Pokud ji najde, postará se o to, aby ji zabil odřivous stejně jako Semirhage. Udělá, co je nutné.

KAPITOLA 30 - Stará rada

KAPITOLA 30

STARÁ RADA

Gawyn si na svého otce pamatoval velice málo – ten muž nikdy nebyl příliš otcem, alespoň ne jemu – ale velice dobře si vzpomínal na jeden den v zahradách caemlynského paláce. Gawyn stál vedle malého jezírka a házel do něj oblázky. Kolem prošel po růžové pěšině Taringail s mladým Galadem po boku.

Výjev byl v Gawynově mysli stále živý. Těžká vůně růží v plném květu. Stříbrné vlnky na jezírku, rybky, rozprchávající se před malým kamínkem, který na ně právě hodil. Otce si dokázal dobře vybavit. Vysoký, hezký, s lehce zvlněnými vlasy. Galad byl už tehdy přímý a vážný. Za pár měsíců Galad Gawyna zachrání před utopením právě v tomto jezírku.

Gawyn slyšel, jak jeho otec pronáší slova, která Gawyn nikdy nezapomněl. Ať si člověk o Taringailu Damodredovi jinak myslel cokoli, tahle rada zněla pravdivě. „Existují dvě skupiny lidí, kterým bys nikdy neměl důvěřovat,“ říkal ten muž Galadovi, když procházeli kolem. „První jsou hezké ženy. Druhá jsou Aes Sedai. Světlo ti pomoz, synu, pokud budeš muset kdy čelit nějaké, která patří k oběma.“

Světlo ti pomoz, synu.

„Zkrátka si nemyslím, že bychom v této věci měli porušit amyrlinin výslovný příkaz,“ říkala Lelaine upjatě, zatímco míchala atrament v nádobce na stole. Navzdory tomu, jak je krásné ženy fascinovaly, jim žádný muž nevěřil. Ale málokterý si uvědomoval to, co říkal Taringail – že hezké děvče, jako uhlík, který vychladl právě tak, že už nevypadal horký, může být mnohem, mnohem nebezpečnější.

Lelaine nebyla krásná, ale byla hezká, zvlášť když se usmála. Štíhlá a půvabná, s tmavými vlasy bez jediné špetky šedi a mandlovou tváří s plnými rty. Hleděla na něj očima, které byly příliš příjemné na pohled, než aby patřily tak prohnané ženě. A zdálo se, že to ví. Chápala, že je právě tak dost přitažlivá, aby poutala pozornost, ale ne tak omračující, aby si muži dávali pozor.

Byla to žena toho nejnebezpečnějšího druhu. Taková, která vypadala skutečně, která přiměla muže si myslet, že by si mohli udržet její pozornost. Nebyla hezká jako Egwain, v jejíž společnosti jste toužili trávit čas. Úsměv této ženy ve vás vyvolal touhu přepočítat si nože na opasku a v botě, abyste měli jistotu, že zatímco nebudete dávat pozor, neskončí vám některý z nich v zádech.

Gawyn stál vedle psacího stolu ve stínu modrého stanu s rovnou střechou. Nenabídla mu, aby se posadil, a on o tu výsadu nepožádal. Rozhovor s Aes Sedai, zvláště důležitou Aes Sedai, vyžadoval rozum a rozvahu. Raději zůstane stát. Možná ho to udrží víc ve střehu.

„Egwain se vás snaží chránit,“ řekl Gawyn, když ovládl svůj pocit marnosti. „Proto vám přikázala nesnažit se ji zachraňovat. Zjevně nechce, abyste se vystavovaly nebezpečí. Je až příliš obětavá.“ Kdyby nebyla, dodal v duchu, nikdy by vám nedovolila přinutit ji předstírat, že je amyrlinin stolec.

„Vypadá, že si je svým bezpečím jistá,“ řekla Lelaine a namočila pero do atramentu. Začala psát na kus pergamenu; nějaká zpráva. Gawyn jí zdvořile nečetl přes rameno, ačkoli si všiml, jak to bylo z její strany záměrné. Nebyl tak důležitý, aby se mohl dožadovat její plné pozornosti. Rozhodl se nedat najevo, že si je urážky vědom. Pokus o zastrašení Brynea k ničemu nevedl; na tuto ženu to bude účinkovat ještě méně.

„Snaží se, abyste si nedělaly starosti, Lelaine Sedai,“ řekl místo toho.

„Já se v lidech docela vyznám, mladý Trakande. Nemyslím si, že se obává, že je v nebezpečí.“ Zavrtěla hlavou. Její parfém voněl jako jabloňové květy.

„Já tě nechci zpochybňovat,“ odvětil. „Ale možná kdybych věděl, jak se s ní dorozumíváte, mohl bych to posoudit lépe. Kdybych mohl…“

„Varovali tě, aby ses na to neptal, dítě,“ řekla Lelaine měkkým melodickým hlasem. „Záležitosti Aes Sedai nechej Aes Sedai.“

Byla to prakticky stejná odpověď, jakou mu dávaly všechny sestry, když se na to vyptával. Zklamaně sevřel čelisti. Co čekal? Zahrnovalo to použití jediné síly. Po vší té době, kterou strávil v Bílé věži, měl stále jen malou představu o tom, co síla dokáže a co ne.

„Amyrlin si každopádně myslí, že je docela v bezpečí,“ pokračovala Lelaine. „To, co jsme se dozvěděly z Šemerinina příběhu, jen potvrzuje to, co nám Egwain řekla. Elaida je tak zaslepená mocí, že právoplatnou amyrlin nepovažuje za hrozbu.“

Neříkala mu všechno. Gawyn to poznal. Nikdy se mu z nich nepodařilo vymámit přímou odpověď ohledně toho, co je s Egwain v tuto chvíli. Zaslechl řeči, že je ve vězení a už se nemůže volně pohybovat jako novicka. Ale dostat informace z Aes Sedai bylo asi stejně snadné jako stloukat máslo z kamení!

Gawyn se nadechl. Nemohl popustit uzdu hněvu. Kdyby to udělal, nepřiměl by Lelaine poslouchat. A on ji potřeboval. Bryne se bez svolení Aes Sedai nehne a pokud zatím Gawyn dokázal říct, největší naděje, že ho získá, spočívala v Lelaine nebo Romandě. Vypadalo to, že všichni poslouchají buď jednu, nebo druhou.

Gawyn naštěstí zjistil, že je může vzájemně využít. Návštěva u Romandy téměř vždy vyvolala pozvánku od Lelaine. Samozřejmě že důvod, proč ho především chtěly vidět, neměl s Egwain moc společného. Rozhovor se nepochybně brzy stočí tím směrem.

„Možná máš pravdu, Lelaine Sedai,“ zkusil to jinak. „Možná Egwain věří, že je v bezpečí. Ale není možné, že se mýlí? Nemůžeš přece vážně věřit tomu, že Elaida dovolí ženě, která se prohlásila za amyrlin, aby se svobodně potulovala po Věži? To je očividně jen způsob, jak se pochlubit zajatou soupeřkou, než ji nechá popravit.“

„Možná,“ odvětila Lelaine a pokračovala v psaní. Měla uvolněný, zdobný rukopis. „Ale nemusím amyrlin podporovat, dokonce i když se mýlí?“

Gawyn neodpověděl. Samozřejmě, že mohla amyrlin neuposlechnout. Věděl toho o politikaření Aes Sedai dost, aby chápal, že k tomu dochází pořád. Ale vyslovit to nahlas by k ničemu nevedlo.

„Nicméně,“ řekla Lelaine nepřítomně, „možná bych mohla přednést návrh sněmovně. Snad bychom mohly amyrlin přesvědčit, aby vyslechla novou prosbu. Uvidíme, jestli dokážu zformulovat nový důvod.“

„Uvidíme“ nebo „možná bychom mohly“ nebo „zvážím, co udělat“. Nikdy jasný závazek; každá polovičatá nabídka byla řádně namazaná husím sádlem, aby se z ní dalo lépe vykroutit. Světlo, aessedaiovské odpovědi už ho začínaly unavovat!

Lelaine k němu zvedla oči a obdařila ho úsměvem. „A teď, když jsem souhlasila, že pro tebe něco udělám, budeš možná ochoten mi něco nabídnout. Velké činy si jen zřídka nežádají spolupráci mnoha společníků, to možná víš.“

Gawyn si povzdechl. „Řekni mi, co potřebuješ, Aes Sedai.“

„Podle všech hlášení si tvá sestra vede v Andoru obdivuhodně,“ prohlásila Lelaine, jako by téměř totéž neříkala při posledních třech setkáních s Gawynem. „Nicméně aby si zajistila trůn, musela šlápnout pár lidem na prsty. Jaká myslíš, že bude její politika ve věci ovocných sadů rodu Traemane? Za vlády tvé matky byly vyměřené daně pro rod Traemane velmi příznivé. Zruší Elain tuto zvláštní výsadu, nebo se ji pokusí použít jako med k ukonejšení těch, kdo stáli proti ni?“

Gawyn potlačil další povzdech. Vždycky to skončilo u Elain. Byl přesvědčený, že Lelaine ani Romanda nemají žádný skutečný zájem Egwain zachránit – příliš je těšila moc, která v její nepřítomnosti narůstala. Ne, scházely se s Gawynem kvůli nové královně na Lvím trůnu.

Neměl ponětí, proč by se Aes Sedai z modrého adžah zajímala o sazbu daně z ovocného sadu. Lelaine by nezajímal zisk; tak to mezi Aes Sedai nechodilo. Ale chtěla by páku, cestu, jak si zajistit výhodné spojení s andorskými urozenými rody. Gawyn se zdráhal odpovědět. Proč té ženě pomáhat? K čemu to bylo dobré?

Ale přesto… mohl si být jistý, že Lelaine nebude pracovat na Egwainině osvobození? Jestliže už tato setkání Lelaine k ničemu nebudou, bude v nich pokračovat? Bude Gawyn odříznutý od jediného zdroje vlivu – jakkoli malého – který v táboře má?

„Nu,“ řekl, „myslím, že moje sestra bude přísnější, než bývala matka. Vždycky si myslela, že výhodnější postavení pěstitelů ovoce už není ospravedlnitelné.“

Viděl, že si Lelaine začala nenápadně dělat poznámky dolů na pergamen. Byl to skutečný důvod, proč vytáhla atrament a pero?

Nezbývalo mu než odpovídat tak pravdivě, jak dokázal, ačkoli si dával pozor, aby ho nepřinutila prozradit příliš mnoho informací. Jeho vztah k Elain bylo to jediné, s čím mohl obchodovat, a musel svou užitečnost dávkovat tak, aby vydržela dlouho. Rozčilovalo ho to. Elain nebyla herní žeton, byla to jeho sestra!

Ale nic jiného neměl.

„Rozumím,“ řekla Lelaine, „a co severní třešňové sady? Ty v poslední době nedávaly příliš dobrou úrodu a…“

* * *

Když odcházel ze stanu, vrtěl Gawyn hlavou. Lelaine ho skoro hodinu vyslýchala ohledně andorských daňových sazeb. A Gawyn si opět nebyl jistý, jestli mu návštěva přinesla něco užitečného. Jestli to tak půjde dál, nikdy Egwain neosvobodí!

Jako vždy čekala před stanem novicka v bílém, aby ho vyprovodila z vnitřního tábora. Tentokrát to byla malá kyprá žena, která vypadala, že má víc než jen pár let navíc, než aby oblékla bílou.

Gawyn ženu nechal, ať ho provede ležením Aes Sedai, a pokoušel se předstírat, že je jeho průvodcem a nikoli stráží, která má dohlédnout na to, že odejde, jak mu bylo nařízeno. Bryne měl pravdu; ty ženy neměly rády, když se lidé, kteří nemuseli – zvlášť vojáci – potulovali po té jejich pěkné napodobenině Bílé věže. Míjel chvátající skupinky bíle oděných žen, které procházely po chodnících a sledovaly ho s mírnou nedůvěrou, s jakou i ti nejpřátelštější lidé často hledí na cizince. Míjel Aes Sedai, sebevědomé, ať na sobě měly drahé hedvábí nebo hrubou vlnu. Minul i několik hloučků pracujících žen, mnohem upravenějších, než byly ty ve vojenském ležení. Samy téměř působily jako Aes Sedai, jako by tím, že byly vpuštěny do skutečného tábora, získaly určitou míru autority.

Všechny skupinky procházely přes otevřenou plochu podupané trávy, která tvořila společný prostor. To, co ho tomto táboře nejvíc mátlo, souviselo s Egwain. Stále více a více si uvědomoval, že zdejší lidé ji skutečně považují za amyrlin. Nebyla jen vějičkou nastraženou tak, aby vyvolala hněv, ani promyšlenou urážkou, která měla Elaidu podráždit. Pro ně Egwain byla amyrlin.

Očividně byla zvolena, protože vzbouřenkyně chtěly někoho, koho budou snadno ovládat. Ale nezacházely s ní jako s loutkou – Lelaine i Romanda o ní hovořily s úctou. Egwainina nepřítomnost představovala výhodu, protože vytvářela prostor v moci. Tudíž přijímaly Egwain jako zdroj autority. Byl snad jediný, kdo si pamatoval, že ještě před pár měsíci byla jen přijatá?

Byla v tom až po uši. Nicméně také na lidi v tomto ležení silně zapůsobila. Bylo to stejné, jako když se jeho matka před mnoha lety v Andoru dostala k moci.

Proč ale odmítala svolit k záchraně? Znovu bylo objeveno cestování – podle toho, co slyšel, ho objevila sama Egwain! Musel s ní mluvit. Pak může posoudit, jestli je příčinou její neochoty utéct strach, že ostatní vystaví nebezpečí, nebo jestli jde o něco jiného.

Odvázal Výzvu od kůlu na hranici mezi tábory vojáků a Aes Sedai, kývnutím se rozloučil s novickou, která ho doprovázela, a pak se vyhoupl do sedla a zkontroloval postavení slunce. Obrátil koně na východ na cestičku mezi vojenskými stany a rychlým klusem vyrazil. Když Lelaine říkal, že má další schůzku, nelhal; slíbil, že se sejde s Brynem. Gawyn tu schůzku samozřejmě zařídil, neboť věděl, že možná bude potřebovat nějaký důvod, jak Lelaine uniknout. Bryne ho to naučil: připravit si ústup předem nebyla známka strachu. Byla to jen dobrá strategie.

O více než hodinu později našel Gawyn svého bývalého učitele na místě, kde se měli sejít: jednom ze vzdálených strážních stanovišť. Bryne prováděl inspekci ne nepodobnou té, kterou Gawyn použil jako zástěrku ke svému útěku od molodců. Když Gawyn přijížděl po zakrslé trávě a bezbarvých jarních výhoncích, generál právě nasedal na svého hnědého valacha s velkou hlavou. Strážní stanoviště leželo v prohlubni v mírném svahu, odkud mělo dobrý výhled na přístupovou cestu ze severu. Vojáci uctivě stáli kolem generála a zakrývali nepřátelské pocity vůči Gawynovi. Rozneslo se, že vedl oddíl, který proti nim pořádal tak úspěšné nájezdy. Stratég jako Bryne si Gawyna mohl vážit pro jeho schopnosti bez ohledu na to, že stáli na opačných stranách, ale tito muži viděli své druhy, zabité Gawynovými vojáky.

Bryne otočil koně stranou a kývl na Gawyna. „Dorazils později, než jsi říkal, synu.“

„Ale ne později, než jsi čekal?“ řekl Gawyn a zastavil koně.

„To vůbec ne,“ usmál se statný muž. „Byl jsi navštívit Aes Sedai.“

Gawyn se zakřenil a společně obrátili koně a vydali se otevřenými pahorky na sever. Bryne měl v plánu prověřit všechna strážní stanoviště na západ od Tar Valonu, což znamenalo spoustu ježdění, takže se Gawyn nabídl, že ho doprovodí. Jinak toho měl požehnaně málo na práci; jen málo vojáků si s ním chtělo zašermovat, a ti, kteří ano, by se až moc snažili způsobit „nehodu“. Aes Sedai snesly jen omezené množství jeho dorážení a na dámu neměl Gawyn v poslední době náladu. Byl příliš nervózní, dělal si starosti o Egwain a byl znechucený tím, jakého mála dosáhl. Po pravdě řečeno v té hře především nikdy nebyl příliš dobrý – ne jako jeho matka. Bryne trval na tom, aby ji Gawyn stejně hrál, jako způsob, jak se naučit bitevní strategii.

Úbočí byla řídce posetá žlutým plevelem a keři s drobnými namodralými listy a zkroucenými větvemi. Kopce měly být porostlé lučním kvítím, ale nevykvetl jediný kvítek. Krajina působila nemocně – místy byla žlutá, místy bílá s modrým nádechem, hojně porostlá trsy suchého hnědého křoví, které se po drsné zimě už znovu nezazelenalo.

„A řekneš mi, jak schůzka probíhala?“ zeptal se Bryne cestou, při níž je následoval oddíl vojáků jako čestná stráž.

„Vsadím se, že to už jsi taky uhodl.“

„No nevím,“ řekl Bryne. „Doba je neobvyklá a dějí se divné věci. Možná se Lelaine rozhodla na chvíli přestat intrikařit a opravdu tvoje prosby vyslechnout.“

Gawyn se ušklíbl. „Myslím, že spíš najdeš trolloka, který se dal na tkaní, než Aes Sedai, která přestala intrikařit.“

„Věřím, že jsi byl varován,“ řekl Bryne.

Na to neměl Gawyn co namítat, takže prostě chvíli jeli mlčky a minuli vzdálenou řeku vpravo. Za ní se tyčila věž a střechy Tar Valonu. Vězení.

„Nakonec si budeme muset promluvit o oddílu vojáků, které jsi opustil, Gawyne,“ řekl náhle Bryne s očima upřenýma vpřed.

„Nechápu, co je na tom k diskusi,“ řekl Gawyn, ale nebyla to tak zcela pravda. Tušil, na co se bude Bryne ptát, a na ten rozhovor se netěšil.

Bryne zavrtěl hlavou. „Budu potřebovat informace, chlapče. Polohu, počty, seznam vybavení. Vím, že jste si udělali základnu v jedné z vesnic na východě, ale v které? Kolik je v jednotce mužů a jak je Elaidiny Aes Sedai podporují?“

Gawyn stále upíral oči vpřed. „Přišel jsem pomoct Egwain. Ne zradit ty, kdo mi důvěřují.“

„Už jsi je zradil.“

„Ne,“ prohlásil Gawyn pevně. „Opustil jsem je, ale nezradil. A nemám to v úmyslu.“

„A ty čekáš, že takovou možnou výhodu nevyužiju?“ zeptal se Bryne a obrátil se k němu. „To, co máš v hlavě, by mohlo zachránit životy.“

„Nebo stát životy,“ řekl Gawyn, „když se na to podíváš z druhé strany.“

„Neztěžuj to, Gawyne.“

„Nebo co?“ zeptal se Gawyn. „Necháš mě vyslýchat?“

„Trpěl bys pro ně?“

„Jsou to moji muži,“ řekl Gawyn prostě. Nebo přinejmenším byli. V každém případě už měl dost toho, jak ho okolnosti a války postrkují sem a tam. Nebude věrný Bílé věži, ale věrnost nenabídne ani těmto vzbouřencům. Jeho srdce a čest patřily Egwain a Elain. A pokud je nebude moct dát jim, dá je Andoru – a celému světu – tím, že uštve Randa al’Thora a postará se, aby zemřel.

Rand al’Thor. Gawyn nevěřil tomu, co Bryne na jeho obranu říkal. Ano, věřil tomu, že Bryne to, co říkal, myslel vážně – ale mýlil se. To se mohlo stát i těm nejlepším, že podlehli kouzlu tvora, jako je al’Thor. Obloudil i samotnou Elain. Jediný způsob, jak jim všem pomoct, bude tohohle Draka odhalit a zbavit se ho.

Podíval se na Brynea, který se odvrátil. Nejspíš stále přemýšlel o molodcích. Bylo nepravděpodobné, že Bryne podrobí Gawyna výslechu. Gawyn generála a jeho smysl pro čest znal až příliš dobře. To se nestane. Ale mohl by se rozhodnout Gawyna uvěznit. Možná by bylo moudré mu něco nabídnout.

„Jsou mladí, Bryne,“ řekl Gawyn.

Bryne svraštil čelo.

„Mladí,“ zopakoval Gawyn. „Sotva ukončili výcvik. Patří na cvičiště, ne na bojiště. Jsou stateční a zdatní, ale když jsem teď pryč, představují pro vás mnohem menší hrozbu. Já byl jediný, kdo zná tvoji strategii. Beze mě to budou mít při nájezdech mnohem těžší. Myslím, že jestli budou pokračovat v nájezdech, brzy se sejdou se smrtí. Není nutné, abych je popoháněl.“

„Dobře,“ odvětil Bryne. „Počkám. Ale jestli jejich útoky dál ponesou výsledky, znovu ode mě tu otázku uslyšíš.“

Gawyn přikývl. To nejlepší, co mohl pro molodce udělat, bylo pomoct ukončit tenhle spor mezi vzbouřenci a věrnými. To se však zdálo daleko přesahovat jeho možnosti. Možná, že potom, co osvobodí Egwain, by mohl vymyslet nějaký způsob, jak pomoct. Světlo! Nemohli mít vážně v úmyslu přejít k boji, že ne? Šarvátka po pádu Siuan Sanče byla už tak dost zlá. Co by se stalo, kdyby se armády srazily tady, hned u Tar Valonu? Aes Sedai proti Aes Sedai, strážce proti strážci na bitevním poli? Katastrofa.

„K tomu nesmí dojít,“ slyšel se, jak říká.

Bryne se na Gawyna podíval, zatímco jejich koně kráčeli po louce.

„Nemůžete zaútočit, Bryne,“ řekl Gawyn. „Obléhání je jedna věc. Ale co uděláš, když ti nařídí zaútočit?“

„To co vždycky,“ řekl Bryne. „Poslechnu.“

„Ale…“

„Dal jsem slovo, Gawyne.“

„A za kolik smrtí stojí? Útok na Bílou věž bude katastrofa. Bez ohledu na to, jak uražené se tyhle Aes Sedai cítí, k žádnému usmíření nedojde, pokud se to stane mečem.“

„To není naše rozhodnutí,“ řekl Bryne. Se zamyšleným výrazem na tváři pohlédl na Gawyna.

„Co je?“ zeptal se Gawyn.

„Přemýšlím, proč ti na tom záleží. Myslel jsem, že jsi tady jen kvůli Egwain.“

„Já…“ zaváhal Gawyn.

„Kdo jsi, Gawyne Trakande?“ vyptával se Bryne dál. „Kde opravdu leží tvá věrnost?“

„Znáš mě líp než většina ostatních, Garethe.“

„Vím, kým jsi měl být,“ řekl Bryne. „První kníže mečů, vycvičený strážci, ale nepřipoutaný k žádné ženě.“

„A to nejsem?“ zeptal se Gawyn podrážděně.

„Klid, synu,“ řekl Bryne. „Nemyslel jsem to jako urážku. Jen pozorování. Vím, že jsi nikdy nebyl tak zaměřený pouze na jeden cíl jako tvůj bratr. Asi jsem to v tobě měl vidět.“

Gawyn se obrátil ke stárnoucímu generálovi. O čem to ten chlap mluví?

Bryne vzdychl. „Je to věc, na kterou většina vojáků nikdy nenarazí. Ano, můžou o ní přemýšlet, ale nenechají se jí týrat. Je to otázka pro někoho jiného, někoho mnohem výše postaveného.“

„Jaká otázka?“ zeptal se Gawyn zmateně.

„Výběru strany,“ řekl Bryne. „A když si jednu zvolíš, rozhodnutí, zda sis zvolil správně. Pěšáci tuhle volbu dělat nemusejí, ale ti z nás, kteří stojí v čele… ano, vidím to v tobě. Tvoje šermířské umění není malý dar. Kde ho používáš?“

„Pro Elain,“ řekl Gawyn rychle.

„Jako teď?“ zeptal se pobaveně Bryne.

„No, až zachráním Egwain.“

„A když Egwain nepůjde?“ zeptal se Bryne. „Znám ten pohled, který máš v očích, chlapče. A taky něco málo vím o Egwain al’Vere. Ona tohle bojiště neopustí, dokud nebude vybrán vítěz.“

„Odvedu ji pryč,“ řekl Gawyn. „Zpátky do Andoru.“

„A přinutíš ji odejít?“ zeptal se Bryne. „Jako sis vynutil vstup do mého tábora? Stane se z tebe násilník a lupič, pozoruhodný jen svojí schopností zabíjet či trestat ty, kdo s ním nesouhlasí?“

Gawyn neodpověděl.

„Komu sloužit?“ řekl zamyšleně Bryne. „Naše vlastní schopnosti nás někdy děsí. Co je schopnost zabíjet, když člověk nemá jak ji použít? Promrhané nadání? Cesta k tomu, aby se z člověka stal vrah? Moc bránit a ochraňovat je děsivá. Takže hledáš někoho, komu svou schopnost dáš, někoho, kdo ji využije moudře. Nutnost se rozhodnout tě užírá, dokonce i poté, co jsi učinil rozhodnutí. U mladších mužů tu otázku vídám častěji. My staří psi jsme prostě šťastní, když máme místo někde u krbu. Když nám někdo řekne, ať bojujeme, nechceme věcmi příliš míchat. Ale mladší muži… ti o tom přemýšlejí.“

„Taky jsi dřív přemýšlel?“ zeptal se Gawyn.

„Ano,“ řekl Bryne. „Nejednou. Během aielské války jsem nebyl hlavní kapitán, ale měl jsem kapitánskou hodnost. Mnohokrát jsem o tom přemýšlel.“

„Jak jsi mohl uvažovat o straně zrovna za aielské války?“ nakrčil Gawyn čelo. „Přišli sem vraždit.“

„Nešli po nás,“ řekl Bryne. „Chtěli jen Cairhieňany. Nejprve to samozřejmě nebylo tak jasné, ale po pravdě řečeno, někteří z nás se ptali. Laman si zasloužil zemřít. Proč bychom měli umírat, abychom tomu zabránili? Možná si tu otázku mělo položit víc z nás.“

„Tak jaká je odpověď?“ zeptal se Gawyn. „Komu věříš? Komu sloužím?“

„Nevím,“ odpověděl Bryne upřímně.

„Tak proč se vůbec ptát?“ obořil se na něj Gawyn a zarazil koně.

Bryne přitáhl svému zvířeti uzdu a otočil ho. „Odpověď neznám, protože žádná není. Nebo přinejmenším má každý člověk tu svoji. Když jsem byl mladý, bojoval jsem pro čest. Nakonec jsem si uvědomil, že v zabíjení se moc cti najít nedá, a zjistil jsem, že jsem se změnil. Pak jsem bojoval, protože jsem sloužil tvé matce. Věřil jsem jí. Když mě zklamala, znovu jsem se začal ptát. Co všechny ty roky služby? Co muži, které jsem v jejím jménu zabil? Jaký význam cokoli z toho mělo?“

Otočil se, škubl otěžemi a znovu se rozjel. Gawyn pobídl Výzvu, aby Brynea dohonil.

„Divíš se, proč jsem tady, a ne v Andoru?“ zeptal se Bryne. „Je to proto, že to nedokážu nechat být. Je to proto, že svět se mění a já toho musím být součástí. Je to proto, že když jsem přišel o všechno v Andoru, potřeboval jsem svou věrnost dát někomu jinému. Vzor mi přinesl tuhle příležitost.“

„A ty sis ji vybral jen proto, že tu byla?“

„Ne,“ řekl Bryne. „Vybral jsem si ji, protože jsem blázen.“ Pohlédl Gawynovi do očí. „Ale zůstal jsem, protože to bylo správné. Co bylo rozbité, je třeba zacelit, a já jsem viděl, co může mizerný vůdce udělat s královstvím. Elaidě se nesmí dovolit, aby s sebou ke dnu stáhla i svět.“

Gawyn sebou škubl.

„Ano,“ řekl Bryne. „Opravdu jsem jim začal věřit. Bláznivé ženské. Ale při Světle, Gawyne, ony mají pravdu. To, co dělám, je správné. Ona má pravdu.“

„Kdo?“

Bryne potřásl hlavou a zamumlal: „Zatracená ženská.“

Egwain? napadlo Gawyna.

„Moje motivy pro tebe nejsou důležité, synu,“ řekl Bryne. „Nejsi jeden z mých vojáků. Ale musíš udělat pár rozhodnutí. Ve dnech, které přicházejí, budeš muset stát na některé straně a vědět, proč sis ji vybral. To je všechno, co ti k tomu povím.“

Pobídl koně do rychlejší chůze. V dálce už Gawyn rozeznával další strážní stanoviště. Když se k němu Bryne s vojáky přiblížil, zůstal Gawyn pozadu.

Vybrat si stranu. Co když s ním Egwain nepůjde?

Bryne měl pravdu. Něco přicházelo. Cítili jste to ve vzduchu i v slabých slunečních paprscích, kterým se podařilo prodrat skrz mraky. Cítili jste to v dálce na severu, praskající na obzoru jako neviditelná energie.

Války, bitvy, konflikty změny. Gawyn měl pocit, jako když neví, které různé strany vlastně existují. Natož kterou si vybrat.

KAPITOLA 31 - Slib Luisi Therinovi

KAPITOLA 31

SLIB LUISI THERINOVI

Navzdory vlhkému dusnu, které kladlo velké nároky na její schopnost horko „ignorovat“, na sobě Kadsuane měla plášť se zvednutou kapucí. Neodvažovala se ji nebo celý plášť sundat. Al’Thorova slova byla jasná; jestli zahlédne její tvář, nechá ji popravit. Nebude riskovat život jen proto, aby se vyhnula několika hodinám nepohodlí, dokonce i když měla za to, že al’Thor je bezpečně zpátky ve svém novém sídle, které si zabral. Ten kluk se často objevoval tam, kde ho nečekali nebo nechtěli.

Samozřejmě mu nehodlala dovolit, aby ji vypověděl. Čím víc moci muž držel, tím byla větší pravděpodobnost, že s ní bude zacházet jako pitomec. Dejte muži jednu krávu, a on o ni bude starostlivě pečovat a jejím mlékem krmit rodinu. Dejte mu deset krav, a on se nejspíš začne považovat za boháče – a pak všech deset nechá z nedostatku péče umřít hlady.

Dupala po dřevěném chodníku a míjela budovy s vlajícími prapory, jako krabice namačkané jedna na druhou. Zrovna ji netěšilo, že se vrátila do Bandar Ebanu. Proti Domancům nic neměla; prostě jen dávala přednost městům, která nebyla tak zalidněná. A vzhledem k problémům na venkově bylo město ještě přecpanější než obvykle. Navzdory zvěstem o al’Thorově příjezdu do města dovnitř stále proudili uprchlíci. Minula jich hlouček v uličce nalevo, rodinu s tvářemi umazanými špínou.

Al’Thor slíbil jídlo. To sem táhlo hladové krky, které příliš nedychtily vrátit se na statky dokonce ani poté, co jídlo dostaly. Na venkově stále vládl příliš velký zmatek a zdejší jídlo bylo příliš čerstvé. Uprchlíci si nemohli být jistí, že se obilí prostě nezkazí, jako v poslední době tak často. Ne, zůstávali a ucpávali město.

Kadsuane zavrtěla hlavou a dál kráčela po chodníku a ty její mizerné dřeváky rachotily o dřevo. Těmito dlouhými masivními chodníky, které pěším umožňovaly vyhnout se rozbláceným ulicím, bylo město proslavené. Kočičí hlavy by to spravily, ale Domanci se často pyšnili tím, že jsou jiní než zbytek světa. Nesnesitelně ostré jídlo a příšerné nádobí. Hlavní město plné nicotných praporů, posazené na obrovském přístavu. Skandální ženské šaty; dlouhé tenké mužské kníry a záliba v náušnicích, téměř se vyrovnávající Mořskému národu.

Při chůzi se kolem Kadsuane třepetaly stovky těch praporů a ona se se zaťatými zuby bránila pokušení stáhnout si kápi a cítit vítr na tváři. Světlem prokletý mořský vzduch. Obyčejně býval Bandar Eban studený a deštivý. Jen zřídka ho zažila takto teplý. Vlhkost byla každopádně hrozná. Rozumní lidé se drželi ve vnitrozemí!

Prošla několika ulicemi, kde se na křižovatkách brodila v blátě. To byla dle jejího názoru nenapravitelná chyba chodníků. Místní věděli, přes které ulice přecházet a které jsou rozbahněné, ale Kadsuane se přes ně musela prostě plahočit, kdykoli to šlo. Proto si sehnala dřeváky, vyrobené v tairenském stylu, a natáhla si je na boty. Bylo překvapivě těžké najít kupce, který je prodává; Domanci o ně očividně neměli velký zájem a většina lidí, které míjela, buď byla bosá, nebo věděla, kde přejít, aby si nezašpinila boty.

V polovině cesty k přístavu konečně dorazila k cíli. Pěkný prapor, který se třepotal před domem a narážel do vykládaného dřevěného průčelí, oznamoval, že jméno hostince je Příznivý vítr. Kadsuane vešla dovnitř a v zabahněném vchodu si sundala dřeváky, než vešla přímo do hostince. Tam si konečně dovolila stáhnout kápi. Jestli al’Thor náhodou navštíví právě tohle místo, prostě ji bude muset dát pověsit.

Lokál byl vyzdobený spíše jako královská jídelna než hostinec. Na stolech ležely ubrusy a nalakovaná podlaha byla nablýskaná. Na stěnách visela vkusná zátiší – mísa s ovocem na stěně za výčepním pultem, váza s květinami na zdi na opačné straně. Téměř ve všech lahvích na římse za pultem bylo víno a stálo zde jen několik lahví brandy nebo jiných likérů.

Štíhlý hostinský, Quillin Tasil, byl vysoký Andořan s oválným obličejem. Po stranách mu rostly krátké tmavé vlasy a měl krátce zastřižený plnovous, téměř prošedivělý. Jeho kvalitní kabát levandulové barvy měl bílé nabírané manžety, vykukující z rukávů, ale přes něj nosil hostinský zástěru. Obvykle míval dobré informace, ale také býval ochotný se pro ni vyptávat svých společníků. Skutečně užitečný muž.

Když Kadsuane vstoupila, usmál se na ni a utřel si ruce do utěrky. Pokynul jí ke stolu a pak se vrátil k baru, aby jí přinesl trochu vína. Zatímco Kadsuane se usazovala, dva muži na druhé straně místnosti se začali hlasitě hádat. Ostatní zákazníci – pouze čtyři, dvě ženy u zadního stolu a další dva muži u baru – si hádky nevšímali. Člověk nemohl v Arad Domanu strávit delší dobu, aniž by se naučil si častých výbuchů nevšímat. Domanští muži byli výbušní jako sopky a většina lidí se shodla, že důvodem jsou Domanky. Tihle dva muži neskončili v souboji, jak bylo běžné v Ebú Daru. Místo toho po sobě chvíli křičeli, pak si začali přikyvovat a nakonec trvali na tom, že si navzájem koupí víno. Hádky byly běžné; ke krveprolití došlo jen zřídka. Zranění byla špatná pro obchod.

Quillin k ní přistoupil s pohárem vína – bude to jeden z jeho nejlepších ročníků. Nikdy od něj nic takového nežádala, ale ani si nestěžovala.

„Paní Šore,“ oslovil ji přívětivým hlasem, „kéž bych věděl dřív, že jsi zpátky ve městě! Dozvěděl jsem se to až z tvého dopisu!“

Kadsuane přijala nabízený pohár. „Nejsem zvyklá dávat každému známému zprávy o svém pobytu, mistře Tasile.“

„Ovšemže ne, ovšemže ne,“ řekl a vypadalo to, že se ho její příkrá odpověď vůbec nedotkla. Nikdy ho nedokázala rozzlobit. To v ní vždy vzbuzovalo zvědavost.

„Vypadá to, že se hostinci daří,“ řekla zdvořile, takže obrátil hlavu a pohlédl na pár hostů. Zdálo se, že ti se u stolů bez jediné skvrnky a na nablýskané podlaze necítí dobře. Kadsuane si nebyla jistá, jestli se lidé Příznivému větru vyhýbají kvůli té strašidelné čistotě nebo proto, že Quillin trval na tom, že nebude najímat kejklíře nebo pěvce. Tvrdil, že kazí atmosféru. Zatímco se Kadsuane rozhlížela, všimla si, že vstoupil nový zákazník a nanesl dovnitř bláto. Viděla, jak Quillina úplně svrbí prsty, jak má chuť podlahu vydrhnout.

„Ty tam,“ zavolal Quillin na hosta. „Očisti si boty, než vejdeš dovnitř, buď tak laskav.“

Muž ztuhl a zamračil se, ale vrátil se a udělal, co mu Quillin nařídil. Quillin si povzdechl a popošel, aby se posadil k jejímu stolu. „Upřímně, paní Šore, v poslední době je tady na můj vkus trochu moc rušno. Někdy ani nedokážu sledovat všechny zákazníky! Lidi nemají co pít a musejí čekat, až se k nim dostanu.“

„Mohl by sis najmout pomocníka,“ poznamenala. „Jednu nebo dvě servírky.“

„Cože? A přenechat jim všechnu zábavu?“ Řekl to naprosto vážně.

Kadsuane vypila doušek vína. Vskutku skvělý ročník, možná příliš drahý na to, aby ho v hostinci – bez ohledu na to, jak přepychovém – měli připravený za výčepním pultem. Vzdychla. Quillinova domanská manželka byla jedna z nejuznávanějších obchodníků s hedvábím ve městě; mnoho lodí Mořského národa vyhledávalo ji osobně, aby s ní obchodovaly. Quillin nějakých dvacet let vedl své ženě účty, než odešel na odpočinek v době, kdy byli oba bohatí.

A co s tím bohatstvím udělal? Otevřel si hostinec. Zjevně to byl jeho dávný sen. Kadsuane se už dávno naučila nezpochybňovat divné záliby lidí, kteří měli příliš mnoho volného času.

„Co je ve městě nového, Quilline?“ zeptala se a posunula mu přes stůl malý váček s mincemi.

„Paní, urážíš mě,“ řekl a zvedl ruce. „Nemohl bych si od tebe vzít peníze!“

Zvedla obočí. „Dnes nemám na hry trpělivost, mistře Tasile. Jestli je nechceš pro sebe, rozdej je chudým. Světlo ví, že v téhle době je jich ve městě dost.“

Vzdychl, ale zdráhavě si měšec schoval do kapsy. Možná proto byl jeho lokál často prázdný; hostinský, kterého nezajímaly peníze, byl divný tvor. Mnoho obyčejných lidí by Quillin znervózňoval stejně jako nablýskaná podlaha a vkusná výzdoba.

Quillin byl nicméně velice dobrý, pokud šlo o informace. Vzhledem k její tváři zjevně věděl, že je Kadsuane Aes Sedai. Namine – jeho nejstarší dcera – odešla do Bílé věže, nakonec si vybrala hnědé a začala pracovat v knihovně. Potkat domanského knihovníka nebylo nic zvláštního – Terhanská knihovna v Bandar Ebanu byla jednou z největších na světě. Nicméně Naminino nenucené, ale přesto pronikavé chápání současných událostí bylo dostatečně zajímavé, aby Kadsuane to spojení sledovala v naději, že objeví rodiče na vhodném místě. Díky poutům, jako je dcera v Bílé věži, byli lidé Aes Sedai často příznivě naklonění. To ji dovedlo ke Quillinovi. Kadsuane mu úplně nedůvěřovala, ale měla ho ráda.

„Co je ve městě nového?“ zeptal se Quillin. Vážně, který hostinský nosil pod zástěrou hedvábnou vyšívanou vestu? Nebylo divu, že lidem připadal tenhle hostinec divný. „Kde bych měl začít? V poslední době je toho skoro moc, než aby to člověk stačil sledovat!“

„Začni s Alsalamem,“ řekla Kadsuane a upila vína. „Kdy ho naposledy viděli?“

„Podle důvěryhodných svědků nebo podle toho, co se povídá?“

„Pověz mi obojí.“

„Existují méně významní šlechtici a obchodníci, kteří tvrdí, že dostali od krále osobní zprávy sotva před týdnem, má paní, ale já na taková tvrzení hledím skepticky. Velmi brzy poté, co nastala králova… nepřítomnost, se daly najít padělané dopisy, které měly obsahovat jeho přání. Na vlastní oči jsem viděl několik souborů příkazů, kterým věřím – nebo alespoň věřím pečetím na nich – ale samotného krále? Řekl bych, že už je to téměř půl roku od té doby, co ho někdo, za koho ručím, viděl.“

„A kde tedy je?“

Hostinský s omluvným výrazem pokrčil rameny. „Chvíli jsme si byli jistí, že je za jeho zmizením kupecká rada. Málokdy pouštějí krále z dohledu a vzhledem k těm problémům na jihu jsme všichni měli za to, že odvedli Jeho Veličenstvo do bezpečí.“

„Ale?“

„Ale moje zdroje,“ což znamenalo jeho ženu, „už o tom nejsou přesvědčeny. Kupecká rada je v poslední době příliš rozložená a jednotliví členové se snaží uchránit svůj kus Arad Domanu před rozdělením. Kdyby měli krále oni, už by s ním vyšli ven.“

Kadsuane rozladěně poklepala nehtem o pohár. Mohlo být tedy přesvědčení toho al’Thorovic kluka, že Alsalama má některý ze Zaprodanců, správné? „Co dalšího?“

„Ve městě jsou Aielové, urozená paní,“ řekl Quillin a snažil se vydrhnout neviditelný flíček na stole.

Vrhla po něm bezvýrazný pohled. „Nevšimla jsem si.“

Zasmál se. „Ano, ano, asi je to zjevné. Ale přesný počet v oblasti je dvacet čtyři tisíc. Občas se povídá, že je tady Drak Znovuzrozený má jen proto, aby dokázal svou moc a vládu. Koneckonců, kdo kdy slyšel o tom, aby Aielové rozdávali jídlo? Polovina chudáků ve městě je příliš vyděšená, než aby si šla pro příděly, protože se bojí, že Aielové obilí otrávili některým ze svých jedů.“

„Aielské jedy?“ Tyhle konkrétní povídačky nikdy předtím neslyšela.

Quillin přikývl. „Někteří tvrdí, že kvůli tomu se kazí jídlo, má paní.“

„Ale jídlo se v zemi kazilo dávno před tím, než sem Aielové dorazili, ne?“

„Ano, ano, ovšem,“ řekl Quillin. „Ale tváří v tvář tolika zkaženému obilí se na takové věci snadno zapomíná. Kromě toho se to od chvíle příjezdu urozeného pána Draka zhoršilo.“

Kadsuane zakryla zamračení tím, že upila vína. Od al’Thorova příjezdu se to zhoršilo? Byly to jen řeči, nebo pravda? Položila pohár. „A další neobvyklé události ve městě?“ zeptala se opatrně, aby zjistila, co objeví.

„Takže jsi o nich slyšela?“ řekl Quillin a naklonil se k ní. „Lidé o nich samozřejmě neradi mluví, ale moje zdroje zaslechnou nejrůznější věci. Mrtvě narozené děti, lidé, kteří umírají při pádech, které měly způsobit stěží modřiny, kameny, které padají z domů a zabíjejí obchodující ženy. Nebezpečné časy, má paní. Nerad dávám dál, co jsem se jenom doslechl, ale sám jsem ta čísla viděl!“

Samotné události nebyly nečekané. „Samozřejmě je tu protiváha.“

„Protiváha?“

„Větší počet sňatků,“ mávla rukou, „děti, které narazily na divoká zvířata, ale nic se jim nestalo, nečekané poklady, nalezené pod podlahou v domě nějakého chudáka. Takové věci.“

„Tak to by určitě bylo příjemné,“ zasmál se Quillin. „Můžeme si to přát a doufat, má paní.“

„Nic takového jsi nezaslechl?“ zeptala se překvapeně Kadsuane.

„Ne, má paní. Ale jestli chceš, můžu se poptat.“

„Udělej to.“ Al’Thor byl ta’veren, ale vzor spočíval v rovnováze. Na každou náhodnou smrt, způsobenou Randovou přítomností ve městě, vždy bylo nějaké zázračné přežití.

Co znamenalo, jestliže se tento vzor narušuje?

Dál už kladla Quillinovi konkrétní otázky, přičemž nejvíc ji zajímal současný pobyt členů kupecké rady. Věděla, že je ten al’Thorovic kluk chce všechny dostat; kdyby se jí podařilo získat informaci o jejich pobytu, kterou nemá, mohlo by to být velmi užitečné. Také Quillina požádala, aby zjistil ekonomickou situaci dalších významných domanských měst a sehnal jí jakékoli nové informace o povstaleckých frakcích nebo Taraboňanech, útočících přes hranici.

Když vycházela z hostince – a neochotně si znovu v dusném odpoledni zvedala kápi – uvědomila si, že od Quillina odchází s více otázkami, než kolik jich měla při příchodu.

Vypadalo to na déšť. V poslední době to tak samozřejmě vypadalo stále. Zataženo a pošmourno, s šedou oblohou a mraky, které splývaly v uniformním kalném oparu. Alespoň že minulou noc doopravdy pršelo; z nějakého důvodu pak byla zatažená obloha snesitelnější. Jako kdyby to bylo přirozenější a dovolovalo jí to předstírat, že věčné šero není další známkou pohybu Temného. Vyčerpal lidi suchem, zmrazil je nečekanou zimou a nyní se zdál odhodlaný všechny je zničit čirou trudnomyslností.

Kadsuane zavrtěla hlavou, poklepala dřeváky, aby se ujistila, že dobře drží, a pak vešla na zablácený chodník a vydala se k přístavu. Podívá se, jak přesné ty zvěsti o kažení jsou. Opravdu začaly ty podivné události, obklopující al’Thora, být ničivější, nebo si jen dovoluje najít to, čeho se obává?

Al’Thor. Musela se postavit pravdě: jednání s ním zpackala. S mužským a’damem se samozřejmě žádných chyb nedopustila, ať si al’Thor tvrdí, co chce. Ten, kdo obojek ukradl, byl neobyčejně mocný a prohnaný. Každý, kdo byl schopen takového činu, si mohl stejně snadno přinést jiný mužský a’dam od Seančanů. Nejspíš jich měli hromadu.

Ne, krádež a’damu z jejího pokoje měla zasít nedůvěru; tím si byla jistá. Možná měla krádež dokonce zamaskovat něco jiného: vrácení figurky al’Thorovi. Jeho povaha se tak zhoršila, že se nedalo říct, jakou zkázu by s ní mohl způsobit.

Ten ubohý hloupý kluk. Nikdy neměl být přinucen snášet, aby mu jedna ze Zaprodanců nasadila obojek; to mu jenom připomnělo dobu, kdy byl týrán a vězněn Aes Sedai. Ztížilo jí to práci. Pokud úplně neznemožnilo.

Této otázce nyní musela čelit. Dal se ještě vůbec zachránit? Bylo už příliš pozdě ho změnit? A pokud ano, co – jestli vůbec něco – mohla ona udělat? Drak Znovuzrozený se musel setkat s Temným v Šajol Ghúlu. Pokud to neudělá, vše je ztraceno. Ale co když mu umožní se s Temným setkat a výsledek bude stejně katastrofální?

Ne. Odmítala věřit tomu, že svou bitvu už prohráli. Muselo být něco, co se dá udělat, aby změnili to, kam al’Thor směřuje. Ale co?

Al’Thor se nechoval jako většina obyčejných lidí, co se náhle dostali k moci; nezačal být sobecký nebo malicherný. Nehromadil bohatství, ani ho nepopadla dětinská pomstychtivost vůči těm, kdo ho v mládí znevažovali. Vskutku, mnohá jeho rozhodnutí byla vlastně moudrá – ta, která ho nedostávala do nebezpečí.

Kadsuane kráčela po chodníku dál a cestou míjela domanské uprchlíky v šatech v nevhodných zářivých barvách. Občas musela obcházet hloučky sedící na vlhkých kládách, improvizovaná tábořiště vyrůstající u ústí uličky nebo nepoužívaných zadních dveří. Nikdo jí neuhýbal z cesty. K čemu bylo mít tvář Aes Sedai, když jste si ji zakryly? Tohle město bylo prostě přecpané.

Kadsuane zpomalila u řady plamenců, které vytvářely jméno přístavního registrátora. Samotný přístav ležel přímo před ní, lemovaný dvojnásobným množstvím lodí Mořského národa než předtím, z nichž mnohé byli letci, jejich největší lodě. Nemálo z nich byly přestavěné seančanské lodě, nejspíš ukradené z Ebú Daru během nedávného hromadného útěku.

Přístav byl nacpaný lidmi, dychtícími po obilí. Dav do sebe strkal a ječel a zdálo se, že se lidé vůbec neobávají „jedů“, o nichž se zmínil Quillin. Hlad samozřejmě dokázal překonat mnoho různých obav. Přístavní dělníci drželi dav na uzdě; byli mezi nimi i Aielové v hnědých cadin’sorech, kteří drželi oštěpy a hleděli tak nasupeně, jak to umí jen Aielové. Také se zdálo, že je v přístavu slušný počet kupců, kteří nejspíš doufali, že se jim něco z rozdávaného jídla podaří zajistit k uskladnění a pozdějšímu prodeji.

Přístav vypadal v podstatě stejně jako každý den od al’Thorova příjezdu. Proč se zarazila? Na zádech cítila podivný svědivý pocit, jako by…

Prudce se obrátila a spatřila průvod jedoucí rozbahněnou ulicí. Al’Thor pyšně seděl na svém tmavém valachovi, oblečený v ladících, jen lehce červeně vyšívaných šatech. Jako obvykle ho doprovázel hlouček vojáků, poradců a stále větší množství domanských patolízalů.

Připadalo jí, že ho na ulici potkává velmi často. Přinutila se neustoupit a nestáhnout se do uličky, i když si stáhla kápi hlouběji, aby jí zakryla tvář. Al’Thor projel přímo před ní, ale nedal nijak najevo, že by ji poznal. Zdálo se, že ho trápí vlastní myšlenky, což se mu stávalo často. Chtěla na něj zaječet, že musí konat rychleji, zajistit korunu Arad Domanu a jít dál, ale udržela jazyk za zuby. Nedovolí, aby její téměř tři sta let dlouhý život skončil popravou z rukou Draka Znovuzrozeného!

Jeho suita projela kolem. Když se od něj Kadsuane odvracela, tak stejně jako dříve měla dojem, že kolem něj zahlédla… koutkem oka… temnotu, jako kdyby mraky nad ním vrhaly příliš hluboký stín. Kdykoli se na něj podívala přímo, ztratilo se to – ve skutečnosti nikdy, když se pokusila tmu zahlédnout, se jí to nepodařilo. Objevovala se jen tehdy, když ho Kadsuane pozorovala nepřímo a náhodou.

Za celý život nikdy o něčem takovém nečetla ani neslyšela. Vidět to kolem Draka Znovuzrozeného ji děsilo. Tohle už bylo větší než její pýcha, mnohem větší než její selhání. Ne. Vždy to bylo větší než ona. Vést al’Thora nebylo jako vést běžícího koně, bylo to jako pokoušet se vést samotnou bouři nad oceánem!

Nikdy nedokáže změnit jeho směr. Aes Sedai nedůvěřoval a měl k tomu dobrý důvod. Zdálo se, že nevěří nikomu snad s výjimkou Min – ale Min odolávala všem Kadsuaniným pokusům a to, aby ji zapojila. Ta holka byla skoro stejně hrozná jako al’Thor.

Návštěva přístavu nebyla k ničemu. Mluvit s informátory nebylo k ničemu. Jestli něco brzy neudělá, jsou všichni odsouzeni k záhubě. Ale co? Opřela se zády o dům za ní, jehož trojúhelníkové prapory se třepotaly před ní a ukazovaly na sever. K Morně a al’Thorovu konečnému osudu.

Něco ji napadlo. Chytla se toho jako žena topící se ve zpěněných vlnách. Nevěděla, na čem to drží, ale byla to její jediná naděje.

Obrátila se a se skloněnou hlavou spěchala zpátky cestou, kterou přišla. O svém plánu se téměř ani neodvažovala přemýšlet. Tak snadno mohl selhat. Jestli al’Thora skutečně tak ovládá jeho vztek, jak se bála, pak mu dokonce ani tohle nepomůže.

Jestliže však skutečně zašel tak daleko, neexistovalo nic, co by mu pomohlo. Což znamenalo, že Kadsuane nemá co ztratit. Nic než samotný svět.

Prodírala se davy lidí, občas sestoupila na rozbahněnou ulici, aby se jim vyhnula, až nakonec dorazila k panskému sídlu. Část Aielů rozbila tábor v místě, kde měli ležení Dobrainovi muži, než byl odvolán. Aielové tábořili všude kolem, někteří na pozemku, jiní v křídle domu, další v okolních staveních.

Kadsuane zamířila do křídla, které patřilo Aielům, a nikdo ji nezastavil. Mezi Aiely se těšila výsadám, jakých se nedostalo žádné jiné sestře. Sorileu a ostatní moudré našla, jak se radí v jedné z knihoven. Samozřejmě seděly na podlaze. Sorilea na vcházející Kadsuane kývla. Byla to kostnatá žena, hubená a s kůží jako podešev, ale nikdo by ji nepovažoval za křehkou. Ne s těma očima, zasazenýma do tváře, která navzdory působení slunce a větru byla na její věk příliš mladá. Jak bylo možné, že moudré mohly žít tak dlouho, a přesto nezískat aessedaiovskou bezvěkost? Na tuto otázku nedokázala Kadsuane odpovědět.

Stáhla si kápi a připojila se k moudrým. Jako ony se usadila na podlahu a zdržela se použití polštářů. Pohlédla Sorilee do očí. „Selhala jsem,“ řekla.

Moudrá přikývla, jako by si myslela totéž. Kadsuane se přinutila nedat najevo rozmrzelost.

„Selhání neznamená hanbu,“ řekla Bair, „když je to selhání vinou jiného.“

Amys přikývla. „Kar’a’karn je paličatější než kterýkoli jiný muž, Kadsuane Sedai. Nemáš vůči nám žádné toh.“

„Hanba nebo toh,“ řekla Kadsuane, „brzy to bude jedno. Ale mám plán. Pomůžete mi?“

Moudré si vyměnily pohledy.

„Co je to za plán?“ zeptala se Sorilea.

Kadsuane se usmála a začala vysvětlovat.

* * *

Rand se ohlížel přes rameno a sledoval Kadsuane, jak prchá pryč. Nejspíš si myslela, že si nevšiml, jak se ukrývá na kraji ulice. Plášť jí skrýval tvář, ale nic nedokázalo zakrýt to sebejisté držení těla, ani ta neohrabaná obuv ne. Dokonce i když pospíchala, zdálo se, že má vše v rukou, a ostatní ji instinktivně uhýbali z cesty.

Pokoušela jeho zákaz, když ho takto sledovala po městě. Nicméně tvář mu neukázala, tak ji nechal jít. Vykázat ji byl především nejspíš chybný tah, ale už to nešlo vzít zpátky. Příště se prostě bude muset lépe ovládat. Obalí hněv ledem a nechá ho vřít hluboko v hrudi a tepat jako druhé srdce.

Obrátil se zpátky k přístavu. Možná neměl žádný důvod, proč na rozdělování jídla přímo dohlížet. Nicméně zjistil, že když všichni vědí, že je sleduje, je výrazně větší šance, že se obilí dostane k těm, kdo ho potřebují. Tohle byl národ, kterému příliš dlouho scházel král; zasloužili si vidět, že má někdo věci pevně v rukou.

Jakmile dorazil na nábřeží, zabočil s Tai’daišarem podél zadní strany přístavu a volným krokem pokračoval dál. Zalétl pohledem k aša’manovi, který jel vedle něj. Naeff měl výraznou hranatou tvář a štíhlé tělo válečníka; býval vojákem v andorské královnině gardě, než za vlády „urozeného pána Gaebrila“ znechuceně rezignoval. Naeff si našel cestu do Černé věže a nyní nosil meč i draka.

Nakonec bude Rand nejspíš muset Naeffovi dovolit vrátit se k jeho Aes Sedai – byl mezi prvními, kdo se spojil – nebo mu ji přivést. Randovi se nelíbila představa, že má poblíž další Aes Sedai, přestože Nelavaire Demasiellin, zelená, byla na Aes Sedai docela milá.

„Pokračuj,“ pobídl Rand Naeffa. Aša’man nosil zprávy a společně s Bašerem se scházel se Seančany.

„No, můj pane,“ řekl Naeff, „je to jenom takový můj pocit, ale nemyslím si, že budou souhlasit, že se sejdeme v Kataru. Vždycky, když to urozený pán Bašere nebo já zmíníme, začnou dělat potíže a tvrdit, že si budou muset od Dcery Devíti měsíců vyžádat další pokyny. Jejich tón naznačuje, že ‚pokyny‘ budou znít, že místo je nepřijatelné.“

Rand promluvil tichým hlasem. „Katar je neutrální půda, není ani v Arad Domanu, ani hluboko na seančanském území.“

„Já vím, můj pane. Snažili jsme se. Přísahám že ano.“

„Dobře,“ řekl Rand. „Pokud v téhle věci budou dál tak umínění, vyberu jiné místo. Vraťte se k nim a vyřiďte, že se sejdeme ve Falme.“

Flinn zezadu tiše hvízdl.

„Můj pane,“ řekl Naeff. „To je pěkný kus uvnitř seančanského území.“

„Já vím,“ odpověděl Rand a ohlédl se na Flinna. „Ale má to… jistý historický význam. Nic nám nehrozí; tihle Seančané jsou pevně svázaní ctí. Když dorazíme pod vlajkou příměří, nezaútočí na nás.“

„Víš to jistě?“ zeptal se Naeff potichu. „Nelíbí se mi, jak se na mě dívají, můj pane. Mají v očích opovržení, všichni do jednoho. Opovržení a lítost, jako bych byl nějaký ztracený pes, který za hospodou hledá zbytky. Ať shořím, dělá se mi z toho špatně.“

„Mají po ruce ty svoje obojky, můj pane,“ řekl Flinn. „Vlajka příměří, nevlajka příměří, budou mít zálusk nás všechny spoutat.“

Rand zavřel oči, zadržoval v sobě zuřivost a cítil, jak kolem něj vane slaný mořský vítr. Otevřel oči a pohlédl na oblohu zataženou temnými mračny. Nebude myslet na obojek na krku, na svou ruku, škrtící Min. To byla minulost.

Byl tvrdší než ocel. Nedal se zlomit.

„Musíme se Seančany uzavřít mír,“ řekl. „Nehledě na neshody.“

„Neshody?“ zeptal se Flinn. „Nemyslím, že bych tomu říkal neshody, můj pane. Chtějí nás všechny zotročit, možná popravit. A myslí si, že je to laskavost!“

Rand se mu zahleděl do očí. Flinn nebyl vzpurný; byl tak věrný, jak to jen šlo. Ale Rand ho přiměl ztratit odvahu a svěsit hlavu. Nesváry nebylo možno tolerovat. Nesváry a lži ho přivedly do obojku. Už nikdy.

„Omlouvám se, můj pane,“ řekl Flinn nakonec. „Ať shořím, jestli není Falme dobrá volba! Budou se strachem hledět na oblohu, to teda budou.“

„Doruč tu zprávu hned, Naeffe,“ řekl Rand. „Chci to vyřešit.“

Naeff přikývl, obrátil koně a se skupinkou aielských stráží, která se k němu připojila, klusem opustil průvod. Člověk dokázal cestovat jen z místa, které dobře znal, takže nemohl jednoduše odejít přímo z přístavu. Rand pokračoval v jízdě a trápilo jej mlčení Luise Therina. Šílenec byl v poslední době neobvykle zdrženlivý. Randa by to mělo těšit, ale místo toho jej to znepokojovalo. Mělo to co dělat s bezejmennou silou, které se Rand dotkl. Stále často slýchal šílencův pláč a jak si pro sebe vyděšeně šeptá.

„Rande?“

Otočil se, neboť neslyšel Nyneivina koně přijíždět. Měla na sobě odvážné zelené šaty, podle domanských měřítek cudné, přesto však mnohem víc odhalující, než na jaké by pomyslela během života v Dvouříčí. Má právo se změnit, pomyslel si Rand. Co jsou odvážnější šaty ve srovnání se skutečností, že jsem nařizoval vyhnanství a popravy?

„Jak ses rozhodl?“ zeptala se.

„Sejdeme se s nimi ve Falme,“ řekl.

Něco potichu zamumlala.

„Cos říkala?“ zeptal se.

„Ale, jenom něco o zabedněném hlupákovi,“ řekla a upřela na něj vzdorovitý pohled.

„Falme pro ně bude přijatelné,“ řekl.

„Ano,“ přikývla. „Dostanou tě tak dokonale do rukou.“

„Nemůžu si dovolit čekat, Nyneivo,“ řekl. „Tohle riziko musíme podstoupit. Ale pochybuju, že zaútočí.“

„Minule jsi taky pochyboval?“ zeptala se. „Tenkrát, když tě připravili o ruku?“

Zalétl pohledem k pahýlu. „Je nepravděpodobné, že by tentokrát měli Zaprodance.“

„A víš to jistě?“

Pohlédl jí do očí a ona neuhnula, což bylo, jak se zdá, něco, co v poslední době dokázal jen málokdo. Nakonec zavrtěl hlavou. „Nevím to jistě.“

Místo odpovědi nakrčila nos, čímž naznačila, že diskusi vyhrála. „No, prostě budeme muset být zvlášť opatrní. Možná je vzpomínky na to, jak jsi Falme navštívil posledně, trochu znejistí.“

„To doufám,“ řekl.

Zamumlala si pro sebe něco dalšího, ale on nezachytil co. Z Nyneivy nikdy nebude dokonalá Aes Sedai; příliš dávalo najevo své emoce, zvlášť rozčilení. Rand to nepovažoval za chybu; s Nyneivou alespoň vždycky věděl, jak si stojí. Ve hrách byla mizerná, a to ji činilo cennou. Věřil jí. Byla jedna z mála.

Věříme jí, že ano? zeptal se Luis Therin. Můžeme?

Rand neodpověděl. Dokončil prohlídku přístavu. Nyneiva stála vedle něj. Vypadalo to, že má špatnou náladu, přestože Rand netušil proč. Když vykázal Kadsuane, Nyneiva mohla zaujmout postavení jako jeho hlavní poradce. Copak ji to netěšilo?

Možná si dělala starosti kvůli Lanovi. Když Rand obrátil průvod zpátky ke středu města, zeptal se: „Poslal ti zprávu?“

Nyneiva na něj pohlédla přivřenýma očima. „Kdo?“

„Ty víš kdo,“ řekl Rand, který právě míjel řadu zářivě červených praporů vlajících na řadě domů, které všechny nesly znaky potomků stejné rodiny.

„Jeho činy nejsou tvoje starost,“ řekla Nyneiva.

„Celý svět je moje starost, Nyneivo.“ Podíval se na ni. „Nesouhlasíš?“

Otevřela ústa, nepochybně proto, aby na něj vyštěkla, ale když se setkala s jeho pohledem, zaváhala. Světlo, pomyslel si při pohledu na zděšení v její tváři. Teď to dokážu udělat i Nyneivě. Co to vidí, když se na mě podívají? Ten pohled v jejích očích ho téměř přiměl bát se sebe sama.

„Lan bude v pořádku,“ prohlásila Nyneiva a odvrátila oči.

„Odjel do Malkieru, je to tak?“

Zrudla.

„Jak je to dlouho?“ zeptal se Rand. „Ještě se do Morny nedostal, že ne?“ Kdyby dostal volnost, aby konal to, co považoval za svou povinnost i osud, vydal by se Lan sám přímo do Malkieru. Království – jeho království – bylo pohlceno Mornou už před desetiletími, když byl ještě malé dítě.

„Dva nebo tři měsíce,“ řekla. „Možná o něco dýl. Jede do Šajnaru, aby se postavil v Sedle, dokonce i kdyby to musel udělat sám.“

„Hledá odplatu,“ řekl Rand tiše. „Pomstít to, co nelze ubránit.“

„Koná svoji povinnost!“ prohlásila Nyneiva. „Ale… dělá mi starosti jeho drzost. Trval na tom, ať ho vezmu do Hraničních států, tak jsem to udělala, ale nechala jsem ho v Saldeii. Chtěla jsem ho mít tak daleko od Sedla, jak to půjde. Bude muset překonat náročný terén, aby se dostal, kam má namířeno.“

Randovi při pomyšlení na Lana, jedoucího k Sedlu, tedy v podstatě vstříc smrti, přejel mráz po zádech. Ale nedalo se s tím nic dělat. „Je mi to líto, Nyneivo,“ řekl, přestože to tak necítil. V poslední době měl problém cítit cokoli.

„Myslíš, že bych ho tam poslala samotného?“ obořila se na něj. „Oba jste stejní pitomci! Dohlídla jsem na to, že bude mít vlastní armádu, i když žádnou nechce.“

A byla toho dokonale schopná. Možná poslala zbývajícím Malkierům Lanovým jménem varování. V Lanovi se nezvykle svářily dva postoje; odmítal vztyčit prapor Malkieru nebo si nárokovat své postavení krále, neboť se bál vést zbytky svých krajanů na smrt. Přesto byl zcela ochotný jet ve jménu cti na stejnou smrt sám.

Dělám já totéž? napadlo Randa. Jedu ve jménu cti na smrt? Ale ne, to je jiné. Lan má na vybranou. Neexistovala žádná proroctví o tom, že Lan zemře, bez ohledu na to, co si o svém osudu sám myslel.

„Stejně by se mu hodila nějaká pomoc,“ řekla Nyneiva s nepříliš nadšeným výrazem. Žádat o pomoc jí vždy bylo nepříjemné. „Bude mít jenom malou armádu. Pochybuju že proti trollokům vydrží dlouho.“

„Zaútočí?“ zeptal se Rand.

Nyneiva zaváhala. „To neříkal,“ odpověděla. „Ale ano, řekla bych, že ano. Myslí si, že tady ztrácíš čas, Rande. Pokud dorazí, shromáždí vojsko a najde trolloky v Tarwinově sedle… ano, myslím si, že zaútočí.“

„Pak si zaslouží, co dostane, za to, že odjel bez nás,“ řekl Rand.

Nyneiva se na něj zamračila. „Jak to můžeš říct?“

„Musím,“ odvětil Rand potichu. „Poslední bitva je skoro tady. Možná k mému útoku na Mornu dojde ve stejnou dobu jako k Lanovu. Možná ne.“ Zamyšleně se odmlčel. Kdyby se Lan s armádou, kterou bude mít, pustil u Sedla do boje… to by možná přitáhlo pozornost. Kdyby tam Rand nezaútočil, vyvedlo by to Stín z rovnováhy. Mohl by na ně udeřit tam, kde to nečekají, zatímco oni by se soustředili na Lana.

„Ano,“ řekl Rand zadumaně. „Jeho smrt by mi opravdu mohla dobře posloužit.“

Nyneiva vztekle vytřeštila oči, ale Rand si jí nevšímal. Někdo hluboko uvnitř, na velmi tichém místě, se všechno svíralo obavami o přítele. Musel tu starost ignorovat, umlčet ji. Ten hlas mu však šeptal dál.

Nazval tě přítelem. Neopouštěj ho…

Nyneiva svůj hněv ovládla, což na Randa udělalo dojem. „Ještě si o tom promluvíme,“ řekla mu úsečně. „Možná potom, až budeš mít čas se zamyslet nad tím, co přesně by opustit Lana znamenalo.“

Rád o Nyneivě přemýšlel jako o té bojechtivé vědmě, která ho zastrašovala doma v Dvouříčí. Vždycky vypadala, jako když se snaží příliš, jako by si dělala starosti, že lidé budou kvůli jejímu mládí přehlížet její postavení. Od té doby ale hodně vyrostla.

Dojeli k sídlu, kde na stráži před bránou stálo padesát Bašereho vojáků. Když Rand projížděl, zasalutovali jako jeden muž. Minul Aiely, kteří tábořili venku, u stájí sesedl a přendal si přístupový klíč ze smyčky na sedle do velké kapsy kabátu – spíš váčku, připnutému ke kabátu – určené pro sošku. Z hlubin vyčnívala ruka, která držela kouli ve vzduchu.

Zamířil do trůnního sálu. Nemohl mu říkat nijak jinak, když mu teď přinesli královský trůn. Byl přehnaně velký, pozlacený a s drahokamy zasazenými do dřeva na područkách a opěradle nad hlavou. Trčely jako vyvalené oči a trůn díky nim vypadal zdobeně a okázale, což se Randovi nelíbilo. Nestál v paláci. Jeden z místních obchodníků ho „chránil“ před nepokoji. Možná přemýšlel o tom, že si trůn přivlastní v přenesenějším slova smyslu.

Rand se posadil na trůnu, navzdory jeho nevkusnosti, a uvelebil se tak, aby ho přístupový klíč v kapse netlačil do boku. Mocní lidé ve městě si nebyli jistí, co si o něm myslet, a jemu to tak vyhovovalo. Neprohlásil se králem, přesto jeho vojska zajistila město. Mluvil o Alsalamově návratu, přesto seděl na trůnu, jako by na něj měl nárok. Nenastěhoval se do paláce. Chtěl, aby pochybovali.

Po pravdě se ještě nerozhodl. Hodně bude záležet na dnešních hlášeních. Kývl na vcházejícího Rhuarka; svalnatý Aiel mu gesto oplatil. Pak Rand sestoupil z trůnu a společně s Rhuarkem se posadili na kulatý koberec s barevným spirálovým vzorem, který ležel na podlaze před pódiem, pokrytým zeleným kobercem. Když to udělali poprvé, vyvolalo to mezi služebníky a úředníky Randova rozrůstajícího se dvora docela rozruch.

„Našli jsme a zadrželi další z nich, Rande al’Thore,“ řekl Rhuark. „Alamindra Cutren se ukrývala na pozemcích svého bratrance poblíž severní hranice; to, co jsme se dozvěděli na jejím panství, nás dovedlo přímo k ní.“

To znamenalo, že už má v opatrování čtyři členy kupecké rady. „A co Meašan Dubaris? Říkal jsi, že byste ji taky mohli najít.“

„Mrtvá,“ řekl Rhuark. „Minulý týden ji zabil dav.“

„Víš to jistě? Mohla by to být lež, která vás má svést ze stopy.“

„Sám jsem její tělo neviděl,“ odpověděl Rhuark, „ale muži, kterým věřím, ano. Tvrdili, že odpovídá popisu. Jsem si poměrně jistý, že to byla skutečná stopa.“

Takže čtyři chycení a dva mrtví. To znamenalo najít ještě čtyři další, než bude mít dost členů, aby nařídil novou volbu krále. Nebude to právě ta nejmorálnější volba v domanských dějinách; ale proč se vůbec stará? Mohl krále určit, nebo se za něj prohlásit sám. Proč se stará o to, co Domanci považují za správné?

Rhuark ho pozoroval; aielský náčelník měl v očích zamyšlený výraz. Nejspíš přemýšlel o tomtéž.

„Pátrejte dál,“ řekl Rand. „Nemám v úmyslu si Arad Doman zabrat pro sebe; najdeme právoplatného krále, nebo dáme dohromady kupeckou radu, aby mohla zvolit nového. Je mi jedno, kdo to bude, pokud to nebude temný druh.“

„Jak pravíš, Kar’a’karne,“ přikývl Rhuark a začal se zvedat.

„Řád je důležitý, Rhuarku,“ řekl Rand. „Nemám čas zajistit tohle království sám. Do Poslední bitvy nezbývá moc času.“ Ohlédl se na Nyneivu, která se vzadu v malé místnosti připojila k několika Děvám. „Na konci měsíce chci mít u sebe další čtyři členy kupecké rady.“

„Nasadil jsi náročné tempo, Rande al’Thore,“ řekl Rhuark.

Rand vstal. „Prostě mi ty kupce najděte. Tihle lidé si zaslouží vůdce.“

„A král?“

Rand pohlédl stranou, kde stála Milisair Čadmar, pečlivě střežená aielskými strážemi. Vypadala… přepadle. Kdysi bujné havraní vlasy měla stažené do drdolu, očividně proto, že tak bylo snazší o ně pečovat. Šaty měla stále drahocenné, ale nyní pomačkané, jako by je nosila příliš dlouho. Oči měla zarudlé. Stále byla krásná, ale způsobem, jakým by byl stále krásný obraz, který někdo zmačkal a pak vyhladil na stole.

„Kéž najdeš vodu a stín, Rhuarku,“ řekl Rand a tím Rhuarka propustil.

„Kéž najdeš vodu a stín, Rande al’Thore.“ vysoký Aiel odešel a někteří z jeho mužů jej následovali. Rand se zhluboka nadechl, pak vyšel ke křiklavému trůnu a posadil se. K Rhuarkovi se choval s úctou, jakou si zasloužil. Ostatní… nu, také se jim dostane úcty, jakou si zaslouží.

Předklonil se a pokynul Milisair, ať předstoupí. Jedna z Děv ji šťouchla do zad a přinutila popojít. Žena vypadala mnohem vyděšeněji, než když před Randa předstoupila posledně.

„Nuže?“ zeptal se.

„Můj pane Draku…“ začala a těkala pohledem kolem, jako by čekala pomoc od domanských správců a sloužících, kteří tam stáli. Nevšímali si jí; dokonce i švihácký urozený pán Ramšalan odvrátil zrak.

„Mluv, ženská,“ poručil Rand.

„Ten posel, na kterého ses ptal,“ řekla. „Je mrtvý.“

Rand se zhluboka nadechl. „A jak k tomu došlo?“

„Muži, které jsem mu určila jako stráže,“ řekla rychle. „Neuvědomila jsem si, jak špatně s poslem zacházejí! Několik dní mu nedali vodu a pak přišly horečky…“

„Jinak řečeno,“ řekl Rand, „nepodařilo se ti z něho dostat informace, takže jsi ho nechala hnít v kobce a vzpomněla sis na něj až tehdy, když jsem ho chtěl nechat předvést.“

„Kar’a’karne,“ řekla jedna z Děv – velice mladá žena jménem Jalani – a předstoupila. „Našly jsme ji, jak si balí věci, jako by měla v úmyslu utéct z města.“

Milisair viditelně zbledla. „Urozený pane Draku,“ řekla. „Byla to jen chvilková slabost! Já…“

Rand ji mávnutím ruky umlčel. „Co s tebou mám teď dělat?“

„Měla by být popravena, můj pane!“ řekl Ramšalan a dychtivě vykročil.

Rand zamračeně vzhlédl. Nežádal odpověď. Vychrtlý Ramšalan s jedním z těch tenkých černých domanských knírů měl výrazný nos, což mohlo naznačovat saldejské předky. Měl na sobě neskutečný kabát v modré, oranžové a žluté barvě, z něhož vykukovaly nabírané bílé manžety. Takovéto věci byly zjevně v určitých kruzích domanské vyšší vrstvy považovány za módní. Na náušnicích měl znak svého rodu a na tváři přilepené černé znaménko krásy ve tvaru letícího ptáka.

Rand znal mnohé jako on, dvořany s příliš mdlým rozumem, ale příliš mnoha známostmi. Zdálo se, že v urozených vrstvách si takové chovají, stejně jako v Dvouříčí chovají ovce. Ramšalan byl kvůli nosovému hlasu a dychtivosti, s jakou byl ochoten zradit ostatní, aby podlézal Randovi, obzvlášť nepříjemný.

Nicméně lidé jako on měli své využití. Občas. „Co myslíš, Milisair?“ prohlásil Rand zadumaně. „Měl bych tě nechat popravit za zradu, jak tenhle muž navrhuje?“

Nebrečela, ale očividně byla vyděšená, natažené ruce se jí třásly a vytřeštěné oči nemrkaly.

„Ne,“ řekl Rand nakonec. „Potřebuju tvoji pomoc při výběru nového krále. K čemu by bylo pátrat po celé zemi po tvých spolupracovnících, kdybych začal popravovat ty členy rady, které už jsem našel?“

Přestala tajit dech, vydechla a ramena se jí uvolnila.

„Zamkněte ji do stejného žaláře, kde věznila královského posla,“ řekl Rand Děvám. „Ujistěte se, že ji nepotká stejný osud – alespoň dokud s ní nebudu hotov.“

Milisair zoufale vykřikla. Děvy vyvlekly ječící ženu z místnosti, ale Rand už ji pustil z hlavy. Ramšalan její odchod sledoval s uspokojením; podle všeho jej několikrát veřejně urazila. To byl jeden bod v její prospěch.

„Ostatní členové kupecké rady,“ řekl Rand úředníkům. „Byl některý z nich v kontaktu s králem?“

„Všichni už přinejmenším před čtyřmi či pěti měsíci, můj pane,“ odpověděl jeden z nich, podsaditý obtloustlý Domanec jménem Noreladim. „I když u Alamindry nevíme, protože byla… objevena teprve nedávno.“

Třeba bude znát nějaké novinky, ačkoli si Rand nemyslel, že by mohla mít lepší stopy než posel, který tvrdil, že přichází od samotného Alsalama. Ať ta ženská shoří, že ho nechala umřít!

Pokud toho posla vyslala Graendal, ozval se náhle Luis Therin, nikdy bych ho nedokázal zlomit. Ona to s nátlakem umí příliš dobře. Je prohnaná, tak moc prohnaná.

Rand zaváhal. Byla to trefná poznámka. Pokud byl posel podroben Graendalinu nátlaku, byla by jen malá šance, že bude schopen prozradit její polohu. Ne dokud nebude síť nátlaku zvednuta, což by vyžadovalo úroveň léčení, které Rand nebyl schopen. Graendal své stopy vždy dobře maskovala.

Nebyl si však jistý, že je v zemi. Kdyby dokázal najít posla a na něm nátlak, stačilo by to. „Potřebuju mluvit s kýmkoli, kdo tvrdí, že má zprávu od krále,“ řekl. „S dalšími lidmi ve městě, kteří s ním mohli být ve spojení.“

„Najdeme je, urozený pane Draku,“ řekl škrobený Ramšalan.

Rand nepřítomně přikývl. Pokud Naeff zařídí setkání se Seančany, jak Rand doufal, pak by mohl z Arad Domanu odjet brzy poté. Doufal, že jim tady při odjezdu nechá krále, doufal, že najde a zabije Graendal. Ale spokojí se i s mírem se Seančany a jídlem pro lidi. Nemohl vyřešit problémy všech. Mohl je jen přinutit, aby byli v klidu dost dlouho, aby stihl zemřít v Šajol Ghúlu.

A tím dovolit světu, aby se po jeho smrti znovu rozbil. Zaťal zuby. Už vyplýtval příliš mnoho času tím, že si dělal starosti s věcmi, které nemůže spravit.

To proto se bráním jmenovat domanského krále? napadlo ho. Jakmile zemřu, ten muž ztratí autoritu a Arad Doman bude zase zpátky na začátku. Pokud tady nenechám krále, který má podporu kupců, pak v podstatě po své smrti nabízím království Seančanům.

Tolik věcí bylo třeba vyvážit. Tolik bylo problémů. Nemohl je napravit všechny. Nemohl.

„Já s tím nesouhlasím, Rande,“ řekla Nyneiva, stojící se založenýma rukama vedle dveří. „A o Lanovi jsme ještě taky nedomluvili.“

Rand nad tím mávl rukou.

„Je to tvůj přítel, Rande,“ řekla Nyneiva. „Světlo! A co Perrin a Mat? Víš, kde jsou? Co se s nima stalo?“

Před očima mu zavířily barvy a odhalily obraz Perrina, stojícího u stanu s Galadem. Proč byl Perrin ze všech lidí právě s Galadem? A kdy se Elainin nevlastní bratr přidal k bělokabátníkům? Barvy se změnily na Mata, jedoucího po ulicích povědomého města. Caemlyn? Tom tam byl s ním.

Rand se pro sebe zamračil. Od Perrina i Mata cítil vzdálený tah. Byla to jejich podstata ta’veren, která se je pokoušela svést dohromady. Oba musejí být při Poslední bitvě s ním.

„Rande?“ zeptala se Nyneiva. „Neodpovíš mi?“

„O Perrinovi a Matovi?“ zeptal se Rand. „Jsou naživu.“

„Jak to víš?“

„Prostě vím.“ Vzdychl a zavrtěl hlavou. „A raději by tak měli zůstat. Než tohle skončí, budu je oba potřebovat.“

„Rande!“ řekla. „Jsou to tvoji kamarádi!“

„Jsou vlákna ve vzoru, Nyneivo,“ řekl, vstávaje. „Už je sotva znám a myslím, že oni by o mně řekli totéž.“

„Nezajímají tě?“

„Zajímají?“ Rand sešel po schodech z vyvýšeného pódia, na němž stál jeho trůn. „Co mě zajímá, je Poslední bitva. Co mě zajímá, je uzavření míru s těmi Světlem prokletými Seančany, abych se mohl přestat starat o jejich třenice a dostat se ke skutečné bitvě. Mezi těmihle starostmi jsou dva kluci z mojí mrňavé vesnice bezvýznamní.“

Vyzývavě se na ni podíval. Ramšalan a ostatní společníci tiše couvli, neboť se nechtěli nechat polapit mezi jeho pohledem a Nyneivou.

Mlčela, i když její tvář získala výraz hlubokého smutku. „Ach, Rande,“ řekla nakonec. „Nemůžeš takhle pokračovat dál. Ta tvrdost, kterou v sobě máš, tě zlomí.“

„Dělám, co musím,“ odpověděl a vplížil se do něj hněv. Copak stížnostem na to, jak se rozhoduje, nebude nikdy konec?

„Tohle není to, co musíš dělat, Rande,“ řekla. „Zničíš se. Budeš…“

V Randovi se vzedmul vztek. Prudce se otočil a ukázal na ni prstem. „Chceš skončit ve vyhnanství jako Kadsuane, Nyneivo?“ zařval. „Nikdo si se mnou nebude hrát! S tím jsem skončil. Když tě požádám, poraď mi, a jinak se ke mně nechovej blahosklonně!“

Odtáhla se a Rand zaťal zuby a ovládl zlost. Spustil ruku, ale zjistil, že se bezděčně natáhla pro přístupový klíč v boční kapse. Nyneiva na kapsu upřela vytřeštěné oči a Rand se pomalu přiměl ruku od sošky odtáhnout.

Výbuch ho překvapil. Myslel, že svůj hněv ovládá. Potlačil ho a dalo mu to překvapivě zabrat. Obrátil se a odkráčel z místnosti. Rozrazil dveře a Děvy ho následovaly. „Dnes už žádná slyšení nebudou,“ řekl přítomným, kteří se ho snažili následovat. „Běžte a udělejte, co jsem přikázal! Potřebuju ostatní členy kupecké rady. Jděte!“

Rozprchli se. Zůstali jen Aielové, kteří mu cestou do komnat, které si v sídle zabral, dělali stráž.

Ještě chvíli. Věci v rovnováze už musel udržovat jenom chvíli. Pak to mohlo skončit. A zjišťoval, že se na ten konec začíná těšit stejně jako Luis Therin.

Slíbil jsi, že můžeme zemřít, řekl Luis Therin mezi vzdálenými vzlyky.

Slíbil, odpověděl Rand. A zemřeme.

KAPITOLA 32 - Řeky stínů

KAPITOLA 32

ŘEKY STÍNŮ

Nyneiva stála na široké hradbě kolem Bandar Ebanu a hleděla dolů na potemnělé město. Hradba se tyčila na vnitrozemské straně města, ale Bandar Eban byl postavený ve svahu, takže viděla přes ni a město až k oceánu. Nad vodou se přivalila večerní mlha a vznášela se nad jiskřivým černým zrcadlem moře. Vypadalo to jako odraz mraků vysoko nad nimi. Ty mraky žhnuly strašidelným perleťovým světlem, vrhaným měsícem, který neviděla.

Mlha nedosahovala až k městu; to dělávala jen zřídka. Visela a vířila nad oceánem. Jako duch lesního požáru, zastaveného nějakou neviditelnou překážkou.

Stále cítila bouři na severu. Vyzývalo ji to, aby projížděla ulicemi a křikem všechny varovala. Uprchněte do sklepů! Udělejte si zásoby jídla, protože se blíží katastrofa! Naneštěstí pytle s hlínou nebo posílené zdi proti téhle bouři nepomohou. Byl to zcela jiný druh bouře.

Mlha nad oceánem často ohlašovala vítr a tato noc nebyla výjimkou. Přitáhla si šátek blíž k tělu. Ve vzduchu cítila slanou vodu, která se mísila s nevyhnutelnými pachy přeplněného města. Odpadky, namačkaná těla, saze a kouř z ohňů a kamen. Stýskalo se jí po Dvouříčí. V zimě tam vály studené větry, ale vždy svěží. Vítr v Bandar Ebanu jí vždycky připadal mírně použitý.

V Dvouříčí už pro ni nikdy nebude místo. Věděla to, přestože ji to bolelo. Nyní byla Aes Sedai; stalo se to její součástí, bylo to pro ni důležitější, než kdysi být vědmou. S pomocí jediné síly mohla lidi léčit způsobem, který jí stále připadal jako zázrak. A s autoritou Bílé věže za zády byla jedním z nejmocnějších jedinců na světě, když se jí vyrovnaly jen jiné sestry a občas nějaký monarcha.

A pokud jde o monarchy, sama byla provdaná za krále. Lan možná neměl království, ale byl král. I kdyby pro nikoho jiného, pro ni ano. Život v Dvouříčí by nebyl pro něj. A po pravdě řečeno ani pro ni. Ten prostý život – kdysi vše, co si dokázala představit – by jí nyní připadal nudný a nenaplňující.

Přesto bylo těžké necítit stesk, zvlášť když sledovala noční mlhu.

„Támhle,“ řekla Merise napjatým hlasem. Společně s Kadsuane a Korele stála a hleděla opačným směrem – ne na jihozápad přes město a oceán, ale na východ. Nyneiva se málem rozhodla, že se k nim nepřipojí, neboť příliš nepochybovala, že ji Kadsuane částečně dává za vinu své vyhnanství. Avšak vyhlídka na to, že spatří zjevení, byla příliš lákavá.

Nyneiva se odvrátila od města, přešla přes hradbu a připojila se k ostatním. Korele na ni pohlédla, ale Merise a Kadsuane si jí nevšímaly. To Nyneivě vyhovovalo. Přestože ji rozčilovalo, že Korele – ze žlutého adžah – byla ohledně přijetí Nyneivy stále ostražitá. Korele byla milá a příjemná, ale stále odmítala uznat, že Nyneiva je také členkou žlutého adžah. No, až Egwain zajistí Bílou věž, nezbude té ženě než změnit názor.

Nyneiva vyhlédla skrz cimbuří na vrcholku hradby a zkoumala temnou krajinu za městem. Nejasně rozeznávala zbytky chatrčí, které se až donedávna mačkaly u hradeb. Nebezpečí – některá skutečná, jiná přehnaná – číhající venku většinu uprchlíků přiměla namačkat se do ulic města. Vypořádat se s nimi a s nemocemi a hladem, které s sebou přinesli, Randovi stále zabíralo mnoho času. Za pobořeným chudinským městečkem už bylo vidět jen křoví, zakrslé stromy a temný kus polámaného dřeva, které dřív možná bývalo kolem od vozu. Nedaleká pole byla holá. Zoraná, osetá, ale stále holá. Světlo! Proč už nic nerostlo? Kde letos v zimě seženou jídlo?

Nicméně v tuto chvíli hledala něco jiného. Co to Merise viděla? Kde…

Pak to Nyneiva uviděla. Jako chuchvalec oceánské mlhy plula po krajině malá skvrna žhnoucího světla. Rostla, nadouvala se jako maličký bouřkový mrak, a zářila perleťovým světlem ne nepodobným tomu z mraků nad nimi. Vytvarovala se do podoby kráčejícího člověka. Pak ze světélkující mlhy vyrašily další postavy. Za pár okamžiků kráčel po temné zemi celý zářící průvod, pohybující se pomalým, slavnostním krokem.

Nyneiva se zachvěla, ale pak se v duchu přísně napomenula. Možná jsou to duchové mrtvých, ale dosud nepředstavovali žádné nebezpečí. Ale ať se snažila sebevíc, nedokázala se zbavit husí kůže na pažích.

Průvod byl příliš daleko, než aby rozeznala mnoho podrobností. V řadě kráčeli muži i ženy, odění ve světélkujících šatech, které se vlnily a mihotaly jako prapory ve městě. Přízraky neměly žádnou barvu, byly pouze bledé, na rozdíl od většiny duchů, kteří se poslední dobou objevovali.

Tito byli celí tvořeni podivným nezemským světlem. Několik postav ve skupině – která nyní čítala asi dvě stě lidí – neslo velký předmět. Nějaký palankýn? Nebo… ne. Byla to rakev. Byl to tedy nějaký dávný pohřební průvod? Co se těm lidem stalo a proč byli vtaženi zpět do světa živých?

Ve městě se povídalo, že průvod se poprvé objevil noc poté, co Rand dorazil do Bandar Ebanu. Stráže na hradbách, na něž se asi dalo spolehnout nejvíc, jí to znepokojeně potvrdily.

„Nevidím důvod pro takový povyk,“ řekla Merise svým tarabonským přízvukem a se založenýma rukama. „Duchové, na ty jsme teď už všichni zvyklí, ne? Alespoň nerozpouštějí nebo nezapalují lidi.“

Hlášení z města naznačovala, že „události“ jsou stále častější. Jen za posledních pár dnů Nyneiva prověřovala tři důvěryhodná hlášení o lidech, kterým z kůže vylezl hmyz a zabil je. Také zde byl muž, kterého jednou ráno našli v posteli zcela spáleného na uhel. Povlečení nebylo sežehlé. Sama jeho tělo viděla.

Tyto události nezpůsobovali duchové, ale lidé začali přízraky obviňovat. Nyneiva si myslela, že je to lepší, než kdyby obviňovali Randa.

„Tohle vyčkávání ve městě je frustrující,“ pokračovala Merise.

„Opravdu se zdá, že náš pobyt ve městě nepřináší ovoce,“ souhlasila Korele. „Měli bychom vyrazit dál. Slyšely jste, že tvrdí, že Poslední bitva brzy započne.“

Nyneivě se sevřelo srdce obavami o Lana a pak pocítila hněv vůči Randovi. Pořád si myslel, že kdyby se mu povedlo načasovat jeho útok na stejnou dobu jako Lanův v Tarwinově sedle, mohl by nepřátele zmást. Lanův útok by mohl dobře být začátkem Poslední bitvy. Proč mu tedy Rand nepošle na pomoc vojsko?

„Ano,“ řekla zadumaně Kadsuane, „nejspíš má pravdu.“ Proč měla stále nataženou kápi? Rand očividně nebyl nikde poblíž.

„Pak máme ještě větší důvod vyrazit,“ řekla Merise přísně. „Rand al’Thor je hlupák! A Arad Doman není důležitý. Král nebo ne? Co na tom záleží?“

„Seančané nejsou nedůležití,“ nakrčila nos Nyneiva. „Co oni? Chtěla bys, abychom pochodovali k Morně a naše království nechali otevřená invazi?“

Merise nereagovala. Korele se usmála a pokrčila rameny a pak se podívala na Damera Flinna, který se se založenýma rukama opíral o hradbu za nimi. Uvolněný postoj starého muže naznačoval, že on nepovažuje průvod duchů za nic zvláštního. A v těchto dobách měl možná pravdu.

Nyneiva pohlédla zpátky na přízračné procesí, které kráčelo v oblouku a obcházelo městské hradby. Zbývající Aes Sedai pokračovaly v rozhovoru, v němž Merise s Korele využívaly příležitost každá zvlášť vyjádřit nespokojenost s Randem – jedna byla zakaboněná, druhá vyjadřovala sympatie.

Nyneiva měla chuť ho bránit. Přestože byl v poslední době svéhlavý a nevyzpytatelný, v Arad Domanu měl důležitou práci. Do setkání se Seančany ve Falme nezbývalo mnoho času. Kromě toho si Rand správně dělal starosti s obsazením domanského trůnu. A jestli zde skutečně byla Graendal, jak si nejspíš myslí? Ostatní se domnívali, že se se Zaprodankyní musí mýlit, ale Rand Zaprodance našel téměř ve všech ostatních královstvích. Proč ne v Arad Domanu? Nezvěstný král, zem zmítaná zmatkem, hladomorem a sváry? Tyhle věci zněly přesně jako potíže, na něž by člověk poblíž některého ze Zaprodanců narazil.

Ostatní pokračovaly v hovoru. Nyneiva se obrátila k odchodu, ale právě v tu chvíli si všimla, že ji Kadsuane pozoruje. Nyneiva zaváhala a otočila se k ženě v plášti. Kadsuaninu tvář bylo ve světle pochodní stěží vidět, ale Nyneiva ve stínu zahlédla úšklebek, jako by se Kadsuane nelíbily Merisiny a Koreliny stížnosti. Nyneiva s Kadsuane si chvíli hleděly do očí; pak Kadsuane úsečně přikývla. Letitá Aes Sedai se obrátila a vyrazila pryč, přímo uprostřed jedné Merisiny tirády o Randovi.

Zbylé dvě Aes Sedai chvátaly za ní. Co měl ten pohled znamenat? Kadsuane měla ve zvyku se k jiným Aes Sedai chovat, jako by si zasloužily méně úcty než obyčejný soumar. Bylo to, jako by ostatní byly v jejích očích pouhými dětmi.

Nu, vzhledem k tomu, jak se mnoho Aes Sedai poslední dobou chová…

Nyneiva se pro sebe zamračila, kýla na stráže na hradbách a vydala se opačným směrem. Kadsuanino kývnutí nemohlo být známkou respektu. Na to byla Kadsuane až příliš upjatá a domýšlivá.

Co tedy dělat s Randem? Nestál o Nyneivinu pomoc – nebo číkoli pomoc – ale to nebylo nic nového. Byl stejně paličatý, jako když býval ovčákem v Dvouříčí, a jeho otec byl téměř stejně hrozný. Nyneivu vědmu to nikdy nezastavilo, takže to zaručeně nezastaví Nyneivu Aes Sedai. Hádala se s Copliny a Congary; pro Randa al’Thora může udělat totéž. Měla napůl chuť nakráčet do jeho nového „paláce“ a pořádně ho seřvat.

Až na to… Rand al’Thor nebyl nějaký Coplin nebo Congar. Kolem paličatých sedláků z Dvouříčí se nevznášela Randova podivně hrozivá aura.

Už měla co dělat s nebezpečnými muži. Její vlastní Lan byl nebezpečný jako vlk na číhané a uměl být stejně tak sršatý, ačkoli to před většinou lidí dokázal dobře skrýt. Ale jakkoli dokázal být Lan hrozivý a děsivý, raději by si usekl ruku, než aby jí ublížil.

Rand byl jiný. Nyneiva došla ke schodům vedoucím z hradeb do města a vydala se po nich dolů, přičemž mávnutím ruky odmítla návrh jednoho ze strážných, aby si někoho z nich vzala jako doprovod. Byla noc a kolem se nacházela spousta uprchlíků, ale ona byla stěží bezmocná. Nicméně od dalšího z vojáků si vzala lucernu. Používat jedinou sílu k vytvoření světla by kolemjdoucí znervózňovalo.

Rand. Kdysi ho považovala za stejně vlídného jako Lana. Jeho oddanost ochraně žen byla ve své nevinnosti téměř k smíchu. Ten Rand byl pryč. Nyneiva si opět vzpomněla na chvíli, kdy vypověděl Kadsuane. Věřila, že jestli ještě někdy uvidí Kadsuaninu tvář, zabije ji, a kdykoli si vzpomněla na tento okamžik, stále se ještě pokaždé zachvěla. Určitě to byla pouze její představivost, ale v tu chvíli jako by se v místnosti zřetelně setmělo, jako by slunce zakryl mrak.

Rand al’Thor byl stále nevypočitatelnější. Jeho výbuch hněvu vůči samotné Nyneivě před pár dny byl jen další příklad. Samozřejmě ji by nikdy nevyhostil ani by jí nevyhrožoval, navzdory tomu, co řekl. Nebyl tak tvrdý. Nebo ano?

Došla na konec kamenného schodiště a vešla na chodník umazaný blátem od večerních chodců. Přitáhla si šátek blíž k tělu. Schoulení lidé se shlukli na druhé straně ulice. Vchody krámků a uličky tam nabízely ochranu před větrem.

V hloučku kus od ní uslyšela zakašlat dítě. Nebyl to pěkný zvuk. S mumláním přešla ulici, protlačila se mezi uprchlíky a zvednutou lucernou si svítila na jednu skupinku netečných lidí po druhé. Mnozí měli měděnou domanskou kůži, ale byl zde také slušný počet Taraboňanů. A… byli to Saldejci? To bylo nečekané.

Většina uprchlíků ležela zabalená v otrhaných přikrývkách vedle svého majetku. Tady hrnec, tamhle deka. Jedna malá holčička držela malou hadrovou panenku, která nejspíš kdysi bývala hezká, ale teď jí chyběla jedna ruka. Rand si určitě dokázal podmaňovat země, ale jeho království potřebovala víc než jen příděly zrní. Lidé potřebovali stabilitu a něco – někoho – v co mohou věřit. Pokud šlo o tyto věci, Randovi se dařilo stále hůř.

Odkud se ozýval ten kašel? Moc uprchlíků s ní nemluvilo a odpovídali jen zdráhavě. Když chlapce konečně našla, byla víc než jen trochu rozmrzelá. Jeho rodiče si ustlali v mezeře mezi dvěma dřevěnými krámky, a když se k nim Nyneiva přiblížila, otec vstal, aby se jí postavil. Byl to ošumělý Domanec s tmavým rozcuchaným plnovousem a hustým knírem, který byl možná kdysi zastřižený podle domanské módy. Neměl kabát a jeho košile byla skoro na cáry.

Nyneiva ho usadila pohledem, který se naučila dávno předtím, než se stala Aes Sedai. Vážně, muži dokázali být tak hloupí! Jeho syn nejspíš umíral, a on se přesto postavil jedné z mála osob ve městě, která mu mohla pomoct. Jak tomu obvykle bývalo, měla žena víc rozumu. Položila manželovi ruku na nohu, což ho přimělo sklopit pohled. Nakonec se s tichým mručením odvrátil.

Ženiny rysy bylo přes vrstvu špíny na obličeji těžké rozeznat. Ve špíně na tvářích se klikatily cestičky po slzách; očividně za sebou měla pár těžkých nocí.

Nyneiva si klekla – otce, tyčícího se nad ní, si nevšímala – a odtáhla přikrývku z tváře dítěte, které žena držela v náručí. Opravdu, chlapec byl vychrtlý a bledý a oči se mu v deliriu třepotavě otevřely.

„Jak dlouho kašle?“ zeptala se Nyneiva, zatímco z váčku na boku vytáhla několik svazečků bylin. Neměla jich moc, ale budou muset stačit.

„Už týden, urozená paní,“ odpověděla žena.

Nyneiva podrážděně zamlaskala a ukázala na plecháček kousek od nich. „Naplň to,“ obořila se na otce. „Máte štěstí, že kluk s bílou horečkou vydržel tak dlouho; bez zásahu by nejspíš nepřežil další noc.“

Navzdory předchozí neochotě si otec pospíšil, aby ji poslechl, a naplnil hrnek z nedalekého sudu. Alespoň tady díky častým dešťům nebyl nedostatek vody.

Nyneiva si vzala hrnek a rozmíchala v něm sadec a řimbabu, pak spředla vlákno ohně a vodu zahřála. Začalo se z ní slabě kouřit a otec začal znovu něco mumlat. Nyneiva zavrtěla hlavou; vždycky slýchávala, že pokud jde o používání jediné síly, jsou Domanci věcní. Neklid ve městě na ně skutečně musí mít vliv.

„Napij se,“ řekla chlapci, klekla si a použila všech pět sil ve složitém tkanivu léčení, které používala zcela instinktivně. Její schopnost uváděla některé Aes Sedai v úžas, ale jiné se za to na ni mračily. V každém případě její způsob fungoval, i když nedokázala vysvětlit, jak dělá to, co dělá. To bylo jedno z požehnání i prokletí divoženek; mohla instinktivně dělat věci, které se jiné Aes Sedai namáhavě učily. Nicméně bylo pro Nyneivu těžké odnaučit se některé špatné návyky, které si vytvořila.

Chlapec, přestože byl omámený, zareagoval na hrnek přiložený ke rtům. Zatímco pil, sneslo se na něj tkanivo jejího léčení a on ztuhl a zprudka se nadechl. Byliny nebyly zapotřebí, ale pomohou mu po namáhavém léčení dodat sílu. Překonala zvyk při léčení vždy používat byliny, ale stále měla dojem, že mají své místo a význam.

Otec výhrůžně poklekl, ale Nyneiva mu přitiskla špičky prstů na hruď a přinutila ho couvnout. „Dopřej dítěti vzduch.“

Chlapec zamrkal a Nyneiva viděla, jak se mu do očí vrací rozum. Slabě se roztřásl. Nyneiva se do něj vnořila, aby zjistila, jak dobře léčení zabralo. „Horečka ustoupila,“ přikývla, vstala a uvolnila jedinou sílu. „Příštích pár dní se bude potřebovat pořádně najíst; dám vám přípis pro správce přístavu a dostanete příděly navíc. Neprodávejte to jídlo, protože to zjistím a rozzlobím se. Rozumíte?“

Žena zahanbeně sklopila oči. „Nikdy bychom…“

„Nic už nepokládám za samozřejmé,“ řekla Nyneiva. „Každopádně pokud uděláte, co říkám, měl by přežít. Dnes mu dejte zbytek toho odvaru, po doušcích, když to bude nutné. Pokud horečka znovu vypukne, přineste mi ho do Drakova paláce.“

„Ano, má paní,“ řekla žena, zatímco manžel si klekl a s úsměvem si chlapce vzal.

Nyneiva zvedla lucernu a vstala.

„Urozená paní,“ řekla žena. „Děkuju ti.“

Nyneiva se k ní obrátila. „Měli jste mi ho přinést už před několika dny. Je mi jedno, jaké pitomé pověry se mezi lidma šíří, Aes Sedai nejsou vaši nepřátelé. Jestli znáš někoho, kdo je nemocný, řekni mu, ať nás navštíví.“

Žena přikývla a manžel vypadal poděšeně. Nyneiva vykráčela z uličky na temnou ulici a lidé, které cestou míjela, ji sledovali se směsicí úcty a hrůzy. Bláhoví lidé! Nechají raději svoje děti umřít, než aby je dali vyléčit?

Když se ocitla zpátky na ulici, uklidnila se. Toto zdržení si ve skutečnosti nevyžádalo příliš mnoho času a – přinejmenším dnes večer – čas byl jednou z věcí, kterých měla dost. S Randem se jí moc nedařilo. Jedinou útěchou jí bylo, že Kadsuane si jako jeho poradce vedla ještě hůř.

Jak člověk zacházel s bytostí, jako je Drak Znovuzrozený? Nyneiva věděla, že někde v jeho nitru je ten starý Rand. Jenom ho prostě tolikrát zbili a zkopali, že zalezl do úkrytu a nechal vládnout svou drsnější verzi. Jakkoli ji mrzelo, že to musí přiznat, pouštění hrůzy nezabere. Ale jak ho má přinutit, aby udělal, co má, když byl příliš paličatý, než aby reagoval na běžné dorážení?

Nyneiva se zastavila na prázdné ulici, osvětlené září lucerny. Existovala jedna osoba, které se dařilo s Randem pracovat a zároveň ho učit a cvičit. Nebyla to Kadsuane ani žádná z Aes Sedai, které se ho pokoušely zajmout, obelstít nebo zastrašit.

Byla to Moirain.

Nyneiva kráčela dál. Během posledních měsíců svého života modrá Randovi téměř podlézala. Aby ho přiměla vzít si ji jako poradce, svolila, že bude poslouchat jeho rozkazy a radit mu jen tehdy, když o to bude stát. K čemu byla rada, kterou člověk dostal jen tehdy, když chtěl? Lidé nejvíc potřebují slyšet ty rady, o které nestojí!

Avšak Moirain byla úspěšná. Díky ní začal Rand překonávat svůj odpor k Aes Sedai. Kdo ví, jestli nebýt toho, že Rand nakonec Moirain přijal, by Kadsuane někdy dosáhla pokroku a stala se jeho rádkyní.

Nu, Nyneiva nebude pro Randa al’Thora dělat totéž, bez ohledu na to, kolik líbivých titulů má. Měla se však z Moirainina úspěchu o něčem poučit. Možná že Rand Moirain naslouchal, protože mu její podlézavost lichotila, nebo ho možná už jen unavovalo, jak ho lidé postrkovali sem a tam. Bylo mnoho lidí, kteří se Randa snažili ovládnout. To ho muselo rozčilovat a Nyneivě to značně ztěžovalo práci, neboť ona byla tou, které skutečně potřeboval naslouchat.

Třeba ji vnímal jako dalšího z těch bezvýznamných manipulátorů? Nepřekvapilo by ji to.

Musela mu ukázat, že usilují o stejné cíle. Nechtěla mu říkat, co má dělat; jen chtěla, aby se přestal chovat jako pitomec. A kromě toho prostě chtěla, aby byl v bezpečí. Také by si přála, aby byl vůdcem, kterého si lidé váží a ne se ho bojí. Zdálo se, že nedokáže poznat, že stezka, po níž kráčí, je stezkou tyrana.

Být králem se opravdu tak moc nelišilo od toho být starostou v Dvouříčí. Starosta měl být vážený a oblíbený. Vědma a ženský kroužek mohli vykonávat těžké úkoly, jako například trestat ty, kdo překročili hranice. Starostu však lidé museli mít rádi. To bylo základem civilizovaného a bezpečného města.

Ale jak to Randovi ukázat? Nemohla ho nutit; musela ho přimět naslouchat nějak jinak. V hlavě jí začínal klíčit plán. Když došla k sídlu, měla už představu, co dělat.

Bránu vedoucí na pozemky střežili Saldejci; Aielové se raději zdržovali v Randově blízkosti a střežili pokoje a chodby v samotném sídle. Haster Nalmat, důstojník ve službě, se Nyneivě při příchodu uklonil; někteří lidé stále ještě věděli, jak se k Aes Sedai chovat. Pozemky za branou byly okrasné a dobře opečovávané. Když světlo Nyneiviny lampy pronikalo skrz stromy vypěstované a upravené do podoby fantastických zvířat, vrhalo na trávu podivné stíny. Stíny se pohybovaly v souladu s lucernou a přízračné tvary se prodlužovaly a splývaly s větší temnotou noci kolem. Jako řeky stínu.

Před sídlem stál na stráži větší oddíl saldejských vojáků; mnohem větší, než bylo třeba. Vždy, když muži stáli na stráži, měli jejich kamarádi sklony se shlukovat, nepochybně kvůli drbům. Nyneiva k nim rázně vyrazila, takže se někteří z nich přestali líně opírat o sloupořadí.

„Kdo z vás není právě ve službě?“ zeptala se.

A samozřejmě, tři z devíti vojáků zvedli s mírně rozpačitým výrazem ruce.

„Výborně,“ řekla Nyneiva a podala jednomu z nich lucernu. „Vy tři pojďte se mnou.“ Vešla do domu se třemi vojáky v patách.

Bylo pozdě – přízračný průvod se objevoval jen o půlnoci – a dům pospával. Složitý lustr ve vstupní hale byl zhasnutý a chodby temné. Zapátrala v paměti, vybrala si směr a vyrazila. Nabílené stěny zde byly stejně neposkvrněné jako v jiných částech domu, ale nebyly zdobené. Její instinkt se ukázal správný, neboť brzy vešla do malé přípravny, kde sloužící chystali podnosy s jídlem, než je odnesli do jídelny. Chodba, kterou si vybrala, vedla k obývacím pokojům sídla; další chodba vzadu mířila ke kuchyním. Místnost byla vybavená velkým masivním dřevěným stolem a několika vysokými stoličkami. Na těch seděl hlouček mužů, kteří hráli kostky a na sobě měli zelené a bílé plátěné košile – livrej Milisaiřina rodu – a hrubé pracovní kalhoty.

Když Nyneiva nakráčela do místnosti, ohromeně vzhlédli; jeden z nich dokonce vyskočil na nohy, až se jeho stolička překotila. Sundal si klobouk – nesouměrnou hnědou věc, kterou by se styděl nosit dokonce i Mat – a tvářil se jako dítě, které přistihli, jak před večeří šťourá prstem do koláče.

Nyneivě bylo jedno, co dělají; našla nějaké místní sloužící a na ničem jiném nezáleželo. „Musím vidět dosun,“ řekla a použila místní označení pro hlavní hospodyni. „Přiveďte mi ji.“

Její vojáci vstoupili do místnosti za ní. Všichni tři byli Saldejci, a i když byli trochu vrtáci, vykračovali si jako muži důvěrně obeznámení s bojem. Pochybovala, že tito prostí sloužící potřebují k zastrašení něco víc než Aes Sedai, ale vojáci jí nejspíš budou užiteční později.

„Dosun?“ zeptal se nakonec muž s kloboukem. „Víš určitě, že bys raději nemluvila se správcem nebo…“

„Dosun,“ řekla Nyneiva. „Přiveďte mi ji hned. Dejte jí čas přehodit si přes sebe župan, ale nic víc.“ Ukázala na jednoho z vojáků. „Ty, běž s ním. Ujisti se, že nebude mluvit s někým jiným nebo té ženě nedopřeje čas na útěk.“

„Útěk?“ vyjekl sluha. „Proč by to Loral dělala? Co provedla, má paní?“

„Doufám, že nic. Běž!“

Dva muži – jeden sluha, jeden voják – odspěchali a zbývající tři sluhové zůstali sedět u stolu a tvářili se znepokojeně. Nyneiva si založila ruce pod prsy a uvažovala o svém plánu. Rand usoudil, že jeho hon za domanským králem narazil na zeď, když posel zemřel. Nyneiva si tím nebyla tak jistá. Byli v tom zapletení i jiní a pár vhodně položených otázek by mohlo mnohé objasnit.

Nebylo pravděpodobné, že dosun provedla něco špatného. Nyneiva ale nechtěla, aby si sluha, který pro ni šel, pouštěl pusu na špacír před lidmi, které by snad cestou potkal; raději u něj vyvolat pocit ohrožení a vojáka použít, aby muž mlčel. A aby sebou hodil.

Její prozíravost se ukázala být účinná. Během pár minut vběhl sluha zpátky do místnosti a táhl postarší ženu v modrém večerním županu. Zpod narychlo uvázaného červeného šátku trčely šedé vlasy a letitá domanská tvář byla úplně bílá hrůzou. V Nyneivě zahlodal pocit viny. Jak se ta žena musela cítit, když ji uprostřed noci probudil vyděšený sluha s tím, že ji jedna z Aes Sedai chce okamžitě vidět!

Saldejský viják dorazil vzápětí a zůstal na stráži u dveří. Byl zavalitý a s křivýma nohama a měl jeden z těch dlouhých saldejských knírů. Zbývající dva vojáci postávali u dveří, kterými Nyneiva předtím přišla, a jejich nenucené chování v místnosti jen vyvolávalo další napětí. Zdálo se, že pochopili něco z toho, co má v úmyslu.

„Klid, dobrá ženo,“ řekla Nyneiva a kývla ke stolu. „Můžeš se posadit. Vy ostatní jděte k hlavnímu vchodu a zůstaňte tam. S nikým nemluvte.“

Čtveřice mužů nepotřebovala žádné další pobízení. Nyneiva jednomu z vojáků nařídila, aby šel za nimi a ujistil se, že ji poslechli. Pozdní hodina pro ni představovala výhodu; když tolik sloužících a Randových společníků spalo, mohla vést vyšetřování, aniž by vyplašila ty, kdo by mohli být vinni.

Odchod sluhů dosun jen ještě víc znervóznil. Nyneiva se posadila ke stolu na jednu z uvolněných stoliček. Muži tady ve spěchu zapomněli kostky, ale – samozřejmě – mince vzali s sebou. Místnost osvětlovala malá lampa, hořící otevřeným plamenem na okenním parapetu. Lucernu si s sebou odnesl Saldejec, když šel za sluhy.

„Jmenuješ se Loral, je to tak?“ zeptala se Nyneiva.

Dosun ostražitě přikývla.

„Víš, že Aes Sedai nelžou?“

Hospodyně opět přikývla. Většina Aes Sedai nemohla lhát, i když Nyneiva prakticky vzato ano, protože nedržela hůl přísahy. To byl jeden z důvodů, proč měla v očích ostatních nižší postavení. Nezaslouženě. Hůl přísahy byla jen formalita; lidé z Dvouříčí nepotřebovali žádný ter’angrial, aby byli čestní. „Pak mi budeš věřit, když ti povím, že tebe osobně nepodezřívám, žes provedla něco špatného. Jen potřebuju tvoji pomoc.“

Zdálo se, že se žena trochu uvolnila. „Jakou pomoc potřebuješ, Nyneivo Sedai?“

„Podle mých zkušeností toho hlavní hospodyně ví o záležitostech domu víc než správci nebo dokonce majitelé. Pracuješ tady dlouho?“

„Sloužila jsem rodině Čadmar po tři pokolení,“ řekla žena s nemalou dávkou pýchy. „A doufala jsem, že budu sloužit dalšímu, kdyby urozená paní…“ Hospodyně zmlkla. Rand „urozenou paní“ uvěznil v jejím vlastním vězení. To nedávalo příliš velkou naději na další generaci, které by bylo možno sloužit.

„Ano, dobře,“ řekla Nyneiva, aby přerušila nepříjemné ticho. „Nešťastné okolnosti, do kterých je zapletena i tvoje paní, tvoří jednu část mého dnešního úkolu.“

„Nyneivo Sedai,“ řekla stará žena dychtivějším hlasem, „myslíš, že bys ji mohla dostat na svobodu? Zase jí zařídit přízeň urozeného pána Draka?“

„Snad.“ Těžko, dodala Nyneiva v duchu, ale možné je všechno. „To, co dnes v noci dělám, by mohlo pomoct. Viděla jsi někdy toho posla, kterého tvoje paní uvěznila?“

„Toho, co ho poslal král?“ zeptala se Loral. „Nikdy jsem s ním nemluvila, Aes Sedai, ale viděla jsem ho. Vysoký, hezký chlapík, a co bylo u Domance zvláštní, hladce oholený. Minula jsem se s ním v chodbě. Myslím, že měl jednu z nejhezčích tváří, jakou jsem kdy u muže viděla.“

„A pak?“ zeptala se Nyneiva.

„No, šel si promluvit přímo s urozenou paní Čadmar, a pak…“ Loral se odmlčela. „Nyneivo Sedai, nechci svou paní dostat do ještě větších potíží a…“

„Poslali ho k výslechu,“ řekla úsečně Nyneiva. „Na hlouposti nemám čas, Loral. Nejsem tady, abych hledala důkazy proti tvé paní, a je mi jedno, komu jsi věrná. V sázce jsou mnohem důležitější věci. Odpověz na moji otázku.“

„Ano, urozená paní,“ zbledla Loral. „Samozřejmě jsme všichni věděli, co se stalo. Nezdálo se nám správné, poslat takhle k tazateli jednoho z králových mužů. Zvláště tohohle muže. Je škoda zohyzdit tak krásnou tvář, a vůbec.“

„Víš, kde je ten tazatel a žalář?“

Loral zaváhala a pak zdráhavě přikývla. Dobře. Neměla v úmyslu zadržovat informace.

„Tak tedy pojďme,“ řekla Nyneiva a vstala.

„Má paní?“

„Do žaláře,“ vysvětlila Nyneiva. „Předpokládám, že není nikde na těchto pozemcích, ne pokud byla Milisair Čadmar tak opatrná, jak si myslím.“

„Není to moc daleko, v Racčí Hostině,“ řekla Loral. „Chceš tam jít dneska v noci?“

„Ano,“ odpověděla Nyneiva, ale pak zaváhala. „Leda bych se místo toho rozhodla navštívit vyslýchajícího u něj doma.“

„To je na stejném místě, má paní.“

„Výborně. Pojďme.“

Loral neměla příliš na vybranou. Nyneiva jí dovolila vrátit se v doprovodu vojáka do pokoje pro šaty.

O chvíli později vyvedla Nyneiva s vojáky dosun – společně se čtyřmi sluhy, aby náhodou někoho nevarovali před tím, co se děje – z domu. Celá pětice vypadala nespokojeně. Pravděpodobně věřili těm pověrčivým povídačkám, že v noci není bezpečno. Nyneiva měla víc rozumu. Noc možná nebyla bezpečná, ale nebylo to o nic horší než jindy. Vlastně mohla být bezpečnější. Když se kolem pohybovalo méně lidí, zmenšovala se možnost, že někomu poblíž náhle z kůže vyraší trny, zahalí ho plameny nebo umře nějakou jinou děsivou náhodou.

Opustili pozemky panského sídla a Nyneiva kráčela rázným krokem, doufajíc, že se jí podaří zabránit tomu, aby ostatní byli příliš nervózní. Kývla na vojáky u brány a vydala se směrem, který jí ukázala Loral. Jejich nohy bušily do dřevěných chodníků a zatažená noční obloha slabě zářila světlem měsíce nad hlavou.

Nyneiva si nedopřála luxus zpochybňovat svůj plán. Rozhodla se, jak postupovat, a zatím šlo všechno dobře. Pravda, Rand se na ni možná rozzlobí za to, že si přivlastnila vojáky a vyvolává potíže. Ale někdy, když jste chtěli vidět, co je na dně sudu s kalnou dešťovou vodou, museli jste vodu zamíchat, aby to, co je dole, vyplavalo na povrch. Byla to prostě příliš velká náhoda. Milisair Čadmar posla uvěznila před několika měsíci, ale zemřel jen krátce před tím, než ho chtěl Rand nechat předvést. Byl jedinou osobou ve městě, která měla klíč k tomu, kde král je.

Náhody se stávaly. Někdy, když měli dva sedláci spor a jedna z jejich krav v noci pošla, to byla jen náhoda. A někdy trocha pátrání odhalila přesný opak.

Loral jejich skupinku vedla k Racčí Hostině, také známé jako Racčí čtvrť, části města poblíž místa, kde rybáři vyhazovali odpad z úlovku. Jako většina rozumných lidí se i Nyneiva této čtvrti vyhýbala, a jak se blížili, její nos jí připomněl proč. Rybí vnitřnosti možná byly skvělé hnojivo, ale Nyneiva cítila hromady kompostu na vzdálenost několika ulic. Této temné části města se vyhýbali dokonce i uprchlíci.

Byla to docela dlouhá procházka – bohatá část města byla od Racčí Hostiny pochopitelně značně daleko. Nyneiva kráčela vpřed a šerým uličkám a budovám nevěnovala pozornost, přestože se její doprovod – s výjimkou vojáků – vyděšeně držel v hloučku kolem ní. Saldejci místo toho drželi ruce na svých křivolakých mečích a snažili se rozhlížet se do všech směrů najednou.

Kéž by měla zprávy z Bílé věže. Jak je to dlouho, co se od Egwain nebo ostatních něco doslechla? Připadala si slepá. Mohla si za to sama, protože trvala na tom, že půjde s Randem. Někdo na něj musel dohlížet, ale to znamenalo nemoct dohlížet na kohokoli jiného. Byla Věž stále rozpolcená? Byla Egwain stále amyrlin? Zprávy z ulic moc nepomáhaly. Jako vždy na každou, kterou zaslechla, existovaly další dvě, které ji popíraly. Bílá věž bojuje sama se sebou. Ne, bojuje s aša’many. Ne, Aes Sedai byly zničeny Seančany. Nebo Drakem Znovuzrozeným. Ne, jsou to všechno lži, rozšiřované Věží, aby nalákala nepřítele k útoku.

Přímo o Elaidě nebo Egwain se toho povídalo málo, přestože se šířily překroucené zvěsti o dvou amyrlin. To byl problém. Ani jedné skupině Aes Sedai by se nelíbilo šíření zpráv o druhé amyrlin. Historky o sporech mezi Aes Sedai nakonec ublíží jim všem.

Nakonec se Loral zastavila. Čtyři sluhové zůstali stát za ní a s ustaranými výrazy se shlukli blíž k sobě. Nyneiva pohlédla na Loral. „Takže?“

„Támhle, urozená paní.“ Žena ukázala kostnatým prstem na budovu na opačné straně ulice.

„Svíčkařův krámek?“ zeptala se Nyneiva.

Loral přikývla.

Nyneiva zavolala jednoho z křivonohých saldejských vojáků. „Ty, hlídej tuhle pětici a ujisti se, že se nedostanou do maléru. Vy dva, pojďte se mnou.“

Vyrazila přes ulici, ale když neuslyšela na chodníku kroky, zamračeně se obrátila. Tři strážní stáli pohromadě, hleděli na jedinou lucernu a nejspíš se proklínali, že je nenapadlo vzít si další.

„Ale pro Světlo,“ obořila se na ně Nyneiva, zvedla ruku a uchopila zdroj. Spředla nad prsty zářivou kouli, která kolem ní vrhala chladné rovnoměrné světlo. „Nechte lucernu tady.“

Dva Saldejci ji poslechli a pospíšili si za ní. Přistoupila ke svíčkařovým dveřím a pak spředla ochranu proti odposlouchávání a umístila ji do vzduchu kolem sebe, dveří a obou vojáků.

Podívala se na jednoho z vojáků. „Jak se jmenuješ?“

„Triben, má paní,“ řekl. Byl to muž s dravčí tváří, krátkým zastřiženým knírem a jizvou na čele. „Tohle je Lurts,“ ukázal na druhého vojáka, rozložitého mohutného muže, u nějž Nyneivu překvapilo, že má na sobě jezdeckou uniformu.

„Dobrá, Tribene,“ řekla Nyneiva. „Vykopni dveře.“

Triben se s ní nedohadoval; prostě jen zvedl nohu v těžké botě a kopl. Zárubně bez problémů povolily a dveře se rozlétly, ale pokud Nyneiva správně umístila ochranu, nikdo v budově to neuslyší. Nakoukla dovnitř. Místnost voněla voskem a voňavkami a na dřevěné podlaze byla spousta skvrn. Skvrny po rozpuštěném vosku; vyčištěný vosk často zanechával skvrny.

„Rychle,“ nařídila vojákům a uvolnila ochranu, ale stále udržovala světelnou kouli. „Lurtsi, jdi dozadu a hlídej uličku; ujisti se, že nikdo neuteče. Tribene, se mnou.“

Mohutný Lurts se pohnul překvapivě rychle a zaujal postavení v zadní části krámu. Nyneivina koule osvětlovala sudy na svíčky a hromadu oharků v koutě, kupovaných za groše k novému roztavení. Napravo stoupalo schodiště. Malý výklenek v přední části dílny sloužil jako sklad a obsahoval svíčky nejrůznějších tvarů a velikostí, od obyčejných dlouhých bílých až po vonné zdobené cihly. Jestli se Loral ohledně tohohle místa mýlí…

Ale každá dobrá tajná operace by se ukrývala za něčím obyčejným. Nyneiva vyrazila do schodů, až pod její vahou praskalo dřevo. Dům byl úzký. V horním patře objevili s Tribenem dvě místnosti. Jedny dveře byly nepatrně pootevřené, takže Nyneiva utlumila světelnou kouli a utkala v místnosti ochranu proti odposlouchávání. Pak v patách s drsně vyhlížejícím Tribenem, který se skřípěním vytahoval meč z pochvy, vtrhla dovnitř.

V místnosti byla jen jedna osoba, tlustý muž spící na matraci na podlaze s pokrývkami zmuchlanými kolem nohou. Nyneiva spředla pár vláken vzduchu a jediným plynulým pohybem ho svázala. Vyvalil oči a otevřel ústa k zaječení, ale Nyneiva mu pusu ucpala roubíkem ze vzduchu.

Obrátila se k Tribenovi a kývla, zatímco uvazovala tkanivo. Spoutaného muže, který se zmítal v poutech, tam nechali a přešli ke druhým dveřím. Než vešli dovnitř, utkala v místnosti další ochranu proti odposlouchávání a dobře udělala – protože dva mladší muži v místnosti se probrali mnohem rychleji. Jeden se prudce posadil a vyjekl právě ve chvíli, kdy k němu Triben zamířil po prkenné podlaze. Triben ho praštil do břicha a vyrazil mu vzduch z plic.

Nyneiva ho spoutala vláknem vzduchu a pak udělala totéž s druhým mužem, který se rozespale probíral na lůžku. Přitáhla si oba k sobě, rozjasnila světelnou kouli a zvedla muže pár coulů do vzduchu. Oba to byli Domanci s tmavými vlasy, hrubými rysy a tenkými kníry. Oba na sobě měli jen spodky. Na učedníky vypadali příliš staří.

„Myslím, že jsme na správném místě, Nyneivo Sedai,“ řekl Triben, který obešel dvojici a postavil se vedle ní.

Tázavě zvedla obočí.

„Tohle nejsou svíčkařovi učedníci,“ pokračoval Triben. Zastrčil meč zpět do pochvy. „Mozoly na dlaních, ale na rukách žádné spáleniny? Svalnaté paže? A jsou moc staří. Tomu chlápkovi vlevo alespoň jednou zlomili nos.“

Prohlédla si je pozorněji; Triben měl pravdu. Měla jsem si toho všimnout. Ale věku si všimla. „Kterému myslíš, že bych měla vyndat roubík,“ zeptala se nenuceně, „a kterého bych měla zabít?“

Oba muži sebou s vytřeštěnýma očima začali mrskat. Měli by vědět, že Aes Sedai by nikdy nic takového neudělala. Vlastně by nejspíš neměla nic takového ani naznačit, ale takoví soukromí žalářníci ji rozčilovali.

„Ten vlevo vypadá, že by moc rád mluvil, urozená paní,“ řekl Triben. „Možná ti poví, co si přeješ vědět.“

Přikývla a uvolnila muži roubík. Okamžitě začal mluvit. „Udělám cokoli, co řekneš! Prosím, nestrkej mi do břicha hmyz! Neudělal jsem nic špatnýho, přísahám, já…“

Znovu ho ucpala vzduchem.

„Příliš si stěžuje,“ řekla. „Možná ten druhý bude mít rozum a zůstane zticha a bude mluvit jenom tehdy, když se ho zeptám.“ Uvolnila mu roubík.

Muž zůstal viset ve vzduchu, očividně vyděšený, ale nic neřekl. Jediná síla dokázala vystrašit i nejdrsnější zabijáky.

„Jak se dostanu do žaláře?“ zeptala se ho.

Vypadal, že je mu zle, ale nejspíš už předtím uhodl, že jí půjde o žalář. Nebylo pravděpodobné, že by Aes Sedai vrazila po půlnoci do krámu jen proto, že jí prodali nekvalitní svíčku.

„Padací dveře,“ řekl muž, „pod rohoží vpředu v krámu.“

„Výborně,“ řekla Nyneiva. Rozvázala tkanivo, které mužům svazovalo ruce, a opět nasadila roubík tomu, s nímž mluvila. Nenechala je viset ve vzduchu – nechtěla je za sebou tahat – a místo toho je nechala jít po svých.

Poslala Tribena do druhé místnosti pro tlustého muže a pak je všechny tři sehnala ze schodů. Dole narazili na svalnatého Lurtse, který bedlivě sledoval uličku za domem. Před ním seděl na podlaze mladík a Nyneivina světelná koule ozářila jeho vyděšenou domanskou tvář s neobvykle světlými vlasy a ruce poseté malými spáleninami.

„Tak tohle je svíčkařův učedník,“ řekl Triben a poškrábal se na zjizveném čele. „Nejspíš ho nechali dělat všechnu práci v dílně.“

„Spal támhle pod těma pokrývkama,“ kývl Lurts, který se k Nyneivě připojil, na tmavou hromadu v koutě. „Když jste vyšli po schodech, zkusil se vydrápat předníma dveřma ven.“

„Vezmi ho,“ řekla Nyneiva. V malé přední části krámu Triben odtáhl rohož a mečem šťáral v prknech, dokud nenarazil na něco pod nimi – Nyneiva předpokládala že na panty. Po chvíli opatrného páčení se mu podařilo padací dveře otevřít. Do tmy pod nimi vedl žebřík.

Nyneiva popošla vpřed, ale Triben zvedl ruku. „Urozený pán Bašere by mě pověsil za vlastní třmeny, kdybych tě nechal jít první, urozená paní,“ řekl. „Nedá se říct, co může dole čekat.“ Skočil do díry a sklouzl po žebříku, kterého se přidržoval jednou rukou, zatímco v druhé třímal meč. S žuchnutím dopadl na zem a Nyneiva obrátila oči v sloup. Muži! Pokynula Lurtsovi, aby hlídal žalářníky, a pak jim uvolnila pouta, aby mohli sešplhat dolů. Na každého se přísně podívala; pak slezla po žebříku, aniž se ovšem tak směšně předváděla jako Triben, a nechala Lurtse, ať za ní nažene žalářníky.

Zvedla kouli světla a prohlédla si sklep. Stěny byly z kamene, takže už byla mnohem méně nervózní, pokud šlo o váhu budovy nahoře. Podlahu tvořila ušlapaná hlína a do stěny před ní byly zabudovány dřevěné dveře. Triben u nich naslouchal.

Kývla na něj a on je otevřel a dychtivě vpadl dovnitř. Vypadalo to, že Saldejci přebírají některé aielské zvyky. Nyneiva šla za ním a jen pro jistotu si připravila tkanivo vzduchu. Za ní začali po žebříku slézat zasmušilí žalářníci, následovaní Lurtsem.

V druhé místnosti toho nebylo moc k vidění. Dvě cely se silnými dřevěnými dveřmi, stůl s několika stoličkami a velká dřevěná truhla. Nyneiva vyslala světelnou kouli do rohu, zatímco Triben zkoumal truhlu. Zvedl víko a pak vytáhl obočí a vyndal několik třpytících se nožů. Výslechové pomůcky. Nyneiva se zachvěla. Tvrdě se podívala na žalářníky, kteří stáli za ní.

Uvolnila roubík tomu, který předtím mluvil. „Klíče?“ zeptala se.

„Na dně truhly,“ řekl hrdlořez. Tlustý žalářník – nepochybně vůdce skupiny, protože měl samostatnou místnost – po něm vrhl zuřivý pohled. Nyneiva vůdcem trhla do vzduchu. „Neprovokuj mě,“ zavrčela. „Je už příliš pozdě, než aby rozumní lidi byli vzhůru.“

Kývla na Tribena, který vylovil klíče a otevřel dveře kobek. První cela byla prázdná; v druhé byla zavřená rozcuchaná žena, stále oblečená v honosných domanských šatech, třebaže ušpiněných. Urozená paní Čadmar byla špinavá a ošumělá a otupěle se choulila u zdi. Stěží si vůbec všimla, že se dveře otevřely. Nyneiva zachytila závan pachu, který byl až do této chvíle překrytý zápachem hnijících ryb. Lidské výkaly a nemyté tělo. Nejspíš to byl jeden z důvodů, proč žalář umístit tady v Racčí Hostině.

Při pohledu na to, jak se se ženou zachází, se Nyneiva prudce nadechla. Jak to mohl Rand dovolit? Sama žena dělala přesně totéž jiným, ale to ještě neznamenalo, že je správné, aby se snižoval na její úroveň.

Mávla na Tribena, aby zavřel dveře; pak se posadila na jednu ze stoliček v místnosti a přejížděla tři žalářníky pohledem. Za nimi Lurts hlídal cestu ven a dával pozor na učedníka. Tlustý žalářník stále visel ve vzduchu.

Potřebovala informace. Mohla Randa požádat o dovolení žalář ráno navštívit, ale kdyby to udělala, riskovala by, že tyto muže upozorní, že se chystá návštěva. Aby odhalila, co bylo skryto, spoléhala se na moment překvapení a zastrašování.

„A teď,“ řekla trojici, „vám položím několik otázek. Vy mi odpovíte. Ještě si nejsem jistá, co s váma udělám, takže si uvědomte, že je pro vás nejlepší říkat mi pravdu.“

Dva muži na zemi vzhlédli ke třetímu, který se vznášel v neviditelném tkanivu vzduchu. Přikývli.

„Muž, kterého vám přivedli,“ řekla. „Královský posel. Kdy dorazil?“

„Před dvěma měsíci,“ řekl jeden z rabiátů – ten s mohutnou bradou a zlomeným nosem. „Přivezli ho v pytli se zbytky svíček ze sídla urozené paní Čadmar, stejně jako všechny ostatní vězně.“

„A vaše rozkazy?“

„Držet ho pod zámkem,“ řekl druhý rabiát. „Udržet ho naživu. Moc jsme toho nevěděli, ehm, urozená paní Aes Sedai. Jorgin je ten, kdo vede všechny výslechy.“

Podívala se nahoru na tlusťocha. „Ty jsi Jorgin?“

Zdráhavě přikývl.

„A jaké příkazy jsi měl ty?“

Jorgin neodpověděl.

Nyneiva vzdychla. „Podívej,“ řekla mu. „Jsem Aes Sedai a moje slovo mě zavazuje. Když mi řekneš, co chci vědět, postarám se o to, že tě nebudou z jeho smrti podezírat. Vy tři Draka nezajímáte, jinak už bys téhle malé… zastávce nevelel.“

„Když budeme mluvit, necháš nás jít?“ upřel na ni muž oči. „Mám tvoje slovo?“

Nyneiva se nespokojeně rozhlédla po malinké místnosti. Nechali urozenou paní Čadmar ve tmě a dveře byly utěsněné hadry, aby ztlumily křik. Cela byla tmavá, nevětraná a stěsnaná. Muži, kteří byli ochotní pracovat na takovémhle místě, si stěží zasloužili život, natož svobodu.

Ale bylo třeba se vypořádat s něčím mnohem horším. „Ano,“ řekla Nyneiva a to slovo jí zhořklo v ústech. „A víš, že je to víc, než si zasloužíte.“

Jorgin zaváhal a pak přikývl. „Sundej mě, Aes Sedai, a já ti odpovím na tvý otázky.“

Udělala to. Ten muž to možná nevěděl, ale ona se neměla příliš o co opřít; k jeho způsobu získávání odpovědí by se neuchýlila a Rand o jejím jednání nevěděl. Kdyby se Drak dozvěděl, že slídila, nejspíš by nezareagoval dobře – leda by mu dokázala přednést něco, co objevila.

Jorgin se obrátil na chlapíka se zlomeným nosem. „Morde, přines mi stoličku.“

Mord tázavě zalétl pohledem k Nyneivě, která stroze kývla na souhlas. Když Jorgin složil mohutné tělo na stoličku, předklonil se a spojil ruce před tělem. Připomínal těžkého neohrabaného brouka, převráceného na bok.

„Nechápu, co ode mě chceš,“ řekl muž. „Vypadá to, že už všechno víš. Víš o mojem zařízení a o lidech, co v něm byli. Co víc ještě chceš vědět?“

Zařízení? Pěkné slovo. „To je moje věc,“ řekla Nyneiva a vrhla po něm pohled, který, jak doufala, naznačoval, že záležitosti Aes Sedai se nemají zpochybňovat. „Pověz mi, jak posel zemřel?“

„Nedůstojně,“ odvětil Jorgin. „Jako podle mejch zkušeností všichni lidi.“

„Řekni mi to konkrétně, nebo tě zase pověsím do vzduchu.“

„Před pár dny jsem otevřel dveře cely, abych mu dal najíst. Byl mrtvý.“

„A jak to bylo dlouho od té doby, cos mu dal naposledy najíst?“

Jorgin si odfrkl. „Já svý hosty nenechávám umírat hlady urozená paní Aes Sedai. Jenom je… povzbuzuju, aby se podělili o to, co vědí.“

„A jak moc jsi povzbudil toho posla?“

„Ne dost, abych ho zabil,“ bránil se žalářník.

„Ale no tak,“ řekla Nyneiva. „Měl jsi toho muže u sebe celé měsíce, podle všeho celou dobu zdravého. A pak, den před tím, než ho mají předvést před Draka Znovuzrozeného, najednou umře? Už jsem ti slíbila beztrestnost. Řekni mi, kdo tě podplatil, abys ho zabil, a já se postarám, aby se ti dostalo ochrany.“

Žalářník zavrtěl hlavou. „Tak to nebylo. Říkám ti, že prostě umřel. Občas se to stane.“

„Tvoje hry mě už unavují.“

„Ať shoříš, to není hra!“ zavrčel Jorgin. „Myslíš si, že by se v mý profesi mohl člověk dostat daleko, kdyby se o něm vědělo, že bere úplatky, aby zabíjel svý hosty? Nemohla bys mu věřit o nic víc než prolhanýmu Aielovi!“

Tu poslední poznámku přešla, přestože člověku, jako byl tenhle, se nikdy nedalo „věřit“.

„Podívej,“ řekl Jorgin, „tohle stejně nebyl typ vězně, jakýho zabiješ. Všichni chtějí vědět, kde je král. Kdo by zabil jedinýho člověka, který o tom má informaci? Ten chlap měl slušnou cenu.“

„Takže není mrtvý,“ domýšlela si Nyneiva. „Komu jsi ho prodal?“

„Ale je mrtvý,“ uchechtl se žalářník. „Kdybych ho opravdu prodal, dlouho bych nepřežil. Když děláš to, co já, tyhle věci se rychle naučíš.“

Obrátila se ke dvěma zbývajícím hrdlořezům. „Lže?“ zeptala se jich. „Sto zlatých marek tomu z vás, který mi dokáže, že lže.“

Mord pohlédl na svého šéfa a zašklebil se. „Za stovku ve zlatě bych ti prodal vlastní matku, urozená paní. Ať shořím, ale prodal. Jorgin ale říká pravdu. To tělo bylo mrtvý. Drakovi muži to zkontrolovali, když sem přivedli urozenou paní.“

Takže Randa ta možnost také napadla. Přesto stále neměla důkaz, že jí tihle muži říkají pravdu. Pokud bylo co skrývat, hodně by se snažili to pohřbít hluboko. Rozhodla se zkusit to jinak.

„Takže co jsi tedy zjistil o tom, kde se král nachází?“ zeptala se.

Jorgin si jenom povzdechl. „Jak jsem řekl mužům urozenýho pána Draka, a jak jsem řekl urozený paní Čadmar, než sama skončila tady v kobce. Ten chlap něco věděl, ale odmítal o tom mluvit.“

„Ale no tak,“ řekla Nyneiva a zalétla pohledem k truhle s ostrými nástroji. Musela odvrátit zrak dřív, než ji to rozzlobilo. „Tak… schopný muž jako ty? A nedokázal jsi z něj vypáčit jednoduchou odpověď?“

„Ať si mě vezme Temný, jestli lžu!“ Žalářníkova tvář zrudla, jako by to pro něj byla otázka hrdosti. „Nikdy jsem neviděl člověka, který by odolával jako on! Takový hezounek se měl zlomit skoro bez pobízení. Ale nezlomil. Mluvil o všem kromě toho, co jsme chtěli!“ Jorgin se předklonil. „Nevím, jak to dělal, urozená paní. Ať shořím, ale nevím! Bylo to, jako by mu nějaká… síla svazovala jazyk. Bylo to, jako by nemohl mluvit. Dokonce i kdyby chtěl!“

Dva rabiáti si pro sebe něco mumlali a tvářili se vyděšeně. Vypadalo to, že Nyneivin výslech zahrál na citlivou strunu.

„Takže jsi na něho zatlačil příliš,“ hádala Nyneiva. „A tak umřel.“

„Nech si to, ženská!“ zavrčel žalářník. „Krev a zatracenej popel! Nezabil jsem ho! Občas lidi prostě umřou.“

Naneštěstí mu začínala věřit. Jorgin byl darebák, kterému by prospělo deset let práce pod dohledem vědmy. Ale nelhal.

Tolik k jejím skvělým plánům. Vzdychla, vstala a uvědomila si, jak je unavená. Světlo! Tenhle plán Randa spíš pořádně rozčílí, než aby ho přesvědčil naslouchat jejím radám. Musí se vrátit do domu a trochu se vyspat. Možná zítra dokáže vymyslet lepší způsob, jak Randovi ukázat, že je na jeho straně.

Mávla na stráže, aby vzaly žalářníka a jeho pacholky zpátky nahoru. Poté utkala vzduch, aby zabouchla dveře do cely Milisair Čadmar. Nyneiva se postará o to, aby se podmínky, v nichž žena žije, zlepšily. Ať byla jakkoli opovrženíhodná, takhle by s ní zacházet neměli. Až to Randovi vysvětlí, bude to muset pochopit. Vždyť Milisair byla tak bledá, že klidně může mít horečku! Nyneiva zamyšleně došla ke škvíře nahoře na dveřích cely a spředla rytí ducha, aby se ujistila, že žena není nemocná.

Jakmile Nyneiva s rytím začala, ztuhla. Čekala, že zjistí, že je Milisaiřino tělo zmožené vyčerpáním. Čekala, že najde nemoc nebo možná hlad.

Nečekala, že najde jed.

Nyneiva, náhle ve střehu, zaklela, prudce otevřela dveře cely a vběhla dovnitř. Ano, prostřednictvím rytí to snadno spatřila. List tarchrotu. Nyneiva ho sama podávala psovi, kterého bylo třeba utratit. Byla to celkem běžná rostlina s velmi hořkou chutí. Ne právě nejlepší jed, protože měla nepříjemnou chuť, ale přesto ji bylo nutno polknout.

Ano, nebyl to dobrý jed – ledaže osoba, kterou jste chtěli otrávit, už byla uvězněná a neměla jinou možnost, než jíst jídlo, které jste jí dávali. Nyneiva začala s léčením, spředla všech pět sil, aby potlačila jed a posílila Milisaiřino tělo. Bylo to poměrně snadné léčení, neboť list tarchrotu nebyl příliš silný. Aby zaúčinkoval, buď jste ho museli použít hodně – jak to udělala se psem – nebo ho podat několikrát. Ale když jste to udělali takto pomalu, vypadalo to, jako by osoba, kterou jste jím zabili, zemřela přirozenou smrtí.

Jakmile už Milisair nehrozilo nebezpečí, Nyneiva vyrazila z kobky. „Stůjte!“ zařvala za muži. „Jorgine!“

Lurts, který šel poslední, se překvapeně obrátil. Popadl žalářníka Jorgina za paži a otočil ho.

„Kdo vězenkyni připravuje jídlo?“ naléhavě se vyptávala Nyneiva cestou k němu.

„Jídlo?“ zeptal se Jorgin se zmateným výrazem. „To je jeden z Kerbových úkolů. Proč?“

„Kerbových?“

„Ten kluk,“ řekl Jorgin. „Nikdo důležitý. Učedník, co jsme ho před pár měsíci našli mezi uprchlíkama. Měli jsme docela kliku – poslední učedník nám utekl a tenhle už uměl…“

Nyneiva ho zvednutou rukou zarazila a náhle pocítila úzkost. „Ten kluk! Kde je?“

„Byl hned tady…“ řekl Lurts a zvedl pohled. „Šel s…“

Shora se náhle ozval zvuk namáhavého drápání. Nyneiva zaklela a zakřičela na Tribena, ať kluka chytí. Protlačila se k žebříku a začala šplhat. Se světelnou koulí v patách se vymrštila do dílny nad nimi. Dva rabiáti se se zmatenými výrazy krčili uprostřed a saldejský voják na ně mířil taseným mečem. Tázavě se na ni podíval.

„Ten kluk!“ řekla.

Triben pohlédl ke dveřím krámu. Byly otevřené. Nyneiva si připravila tkanivo vzduchu a vyřítila se na ulici.

Tam našla chlapce Kerba, jak ho na rozbahněné ulici drží čtyři sluhové, které si přivedla z panského sídla. Když sestupovala z chodníku na ulici, zvedli zmítajícího se zoufalého mladíka na nohy. Poslední Saldejec stál s taseným mečem u dveří, jako by se běžel podívat, jestli je Nyneiva v pořádku.

„Vyběhl ze dveří, Aes Sedai,“ řekl jeden z mužů, „jako by ho honil sám Temný. Tvůj voják se utíkal podívat, jestli ti hrozí nebezpečí, ale my jsme si řekli, že nejlepší bude kluka chytit, než uteče. Jenom pro jistotu.“

Nyneiva dlouze vydechla, aby se uklidnila. „Dobrá práce,“ řekla. Mladík se slabě zmítal. „Opravdu dobrá práce.“

KAPITOLA 33 - Rozhovor s Drakem

KAPITOLA 33

ROZHOVOR S DRAKEM

„Tohle,“ prohlásil Rand, „by mělo být vážně důležité.“ Nyneiva se otočila a spatřila Draka Znovuzrozeného, jak stojí ve dveřích obývacího pokoje. Na sobě měl tmavě rudý župan s černými draky, vyšitými na rukávech. Pahýl měl ukrytý v záhybech levého rukávu. Přestože měl vlasy rozcuchané spánkem, jeho oči byly bdělé.

Vešel do obývacího pokoje, královský jako vždy – dokonce i nyní, dávno po půlnoci a právě probuzený, kráčel, jako by si byl sám sebou naprosto jistý. Sloužící přinesli konvici horkého čaje a Rand si nalil šálek, zatímco za ním do pokoje vešla Min. Také na sobě měla župan; byla to jedna ze součástí domanské módy a její byl ze žlutého hedvábí, mnohem tenčího než Randův. Aielské Děvy zaujaly postavení u dveří, kde postávaly svým zvláštně nebezpečným způsobem.

Rand se napil ze šálku. Bylo stále těžší a těžší vidět v něm chlapce, kterého Nyneiva znávala v Dvouříčí. Měl vždycky tak rozhodnou bradu? Kdy získal tak jistý krok a sebevědomé držení těla? Ten muž vypadal skoro jako… zpodobnění Randa, jehož kdysi znávala. Jako socha, vytesaná z kamene, aby se mu podobala, ale se zdůrazněnými hrdinskými rysy.

„No?“ naléhal Rand. „Kdo je to?“

Mladý učedník Kerb seděl svázaný vzduchem na jedné z čalouněných lavic v pokoji. Nyneiva na něj pohlédla, uchopila zdroj a utkala ochranu proti odposlechu. Rand se na ni ostře podíval. „Usměrnila jsi?“ zeptal se. Dokázal vycítit, když to udělala bez předběžných opatření; podle toho, co Egwain a Elain zjistily, mu z toho naskakovala husí kůže.

„Ochranu,“ řekla a odmítla se nechat zastrašit. „Když jsem se dívala naposledy, nepotřebovala jsem tvoje svolení, abych mohla usměrňovat. Stal se z tebe velký a mocný muž, Randa al’Thore, ale nezapomínej, že jsem ti nasekala na zadek, když jsi dospělému muži sahal sotva po holeně.“

Kdysi by to v něm vyvolalo nějakou reakci, i kdyby jen rozmrzelé odfouknutí. Teď se na ni jen podíval. Občas se zdálo, že právě jeho oči se na něm změnily nejvíc.

Vzdychl. „Proč jsi mě probudila, Nyneivo? Kdo je tenhle vyčouhlý vyděšený mladík? Kdyby mi poslal takhle v noci zprávu kdokoli jiný, poslal bych ho Bašeremu, aby ho dal zmrskat.“

Nyneiva kývla na Kerba. „Myslím, že tenhle ‚vyčouhlý vyděšený mladík‘ ví, kde je král.“

To si získalo Randovu pozornost, stejně jako Mininu. Ta si nalila šálek čaje a opírala se o zeď. Proč se ti dva nevzali?

„Král?“ zeptal se Rand. „Takže i Graendal. Jak to víš, Nyneivo? Kde jsi ho našla?“

„V žaláři, kam jsi poslal Milisair Čadmar,“ upřela na něj Nyneiva pohled. „Je to tam hrozné, Rande al’Thore. Nemáš právo s člověkem takhle zacházet.“

Na tu poznámku taky nezareagoval. Místo toho prostě přešel ke Kerbovi. „Zaslechl něco při výslechu?“

„Ne,“ řekla Nyneiva. „Ale myslím si, že posla zabil. Vím jistě, že se pokusil otrávit Milisair. Kdybych ji nevyléčila, koncem týdne by byla mrtvá.“

Rand se na ni podíval a ona téměř cítila, jak si spojuje jednotlivé poznámky, aby pochopil, co dělala. „Uvědomil jsem si, že vy Aes Sedai,“ řekl nakonec, „máte hodně společného s krysami. Vždycky jste tam, kde o vás nikdo nestojí.“

Nyneiva si odfrkla. „Kdybych se držela dál, pak by Milisair umírala a Kerb by byl volný.“

„Předpokládám, že ses ho zeptala, kdo mu nařídil posla zabít.“

„Ještě ne,“ řekla Nyneiva. „Ale našla jsem v jeho věcech jed a potvrdila si, že připravoval jídlo pro Milisair i posla.“ Než pokračovala, na okamžik zaváhala. „Rande, nejsem si jistá, že bude schopný na naše otázky odpovědět. Použila jsem na něj rytí, a i když není fyzicky nemocný, něco… tam je. V jeho mysli.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Rand tiše.

„Nějaká zábrana,“ odpověděla Nyneiva. „Vypadá to, že žalářníka zklamalo – dokonce překvapilo – že byl posel schopný jeho ‚výslechu‘ odolat. Myslím, že na tom muži taky musel být nějaký blok, něco, co mu bránilo prozradit příliš mnoho.“

„Nátlak,“ řekl Rand. Promluvil nenuceně, zatímco zvedal čaj ke rtům.

Nátlak byl temný, zlý. Sama jej pocítila; když pomyslela na to, co jí udělala Moghedien, rozechvěla se. A to byla jen maličkost, odstranění nějakých vzpomínek.

„Jen málokdo to s nátlakem umí tak dobře jako Graendal,“ řekl Rand zadumaně. „Možná že tohle je to potvrzení, které jsem hledal. Ano… tohle by skutečně mohl být velký objev, Nyneivo. Tak velký, že bych mohl zapomenout, jak jsi k němu přišla.“

Rand obešel lavici a sklonil se, aby mladíkovi pohlédl do očí.

„Pusť ho,“ přikázal jí.

Vyhověla mu.

„Pověz mi,“ řekl Rand Kerbovi, „kdo ti řekl, ať ty lidi otrávíš?“

„Já nic nevím!“ vypískl kluk. „Já jenom…“

„Přestaň,“ řekl Rand tiše. „Věříš, že tě dokážu zabít?“

Chlapec zmlkl a – přestože by to Nyneiva nepovažovala za možné – ještě víc vytřeštil oči.

„Věříš, že kdybych prostě jenom pronesl slovo,“ pokračoval Rand děsivým tichým hlasem, „zastavilo by se ti srdce? Já jsem Drak Znovuzrozený. Věříš, že tě můžu připravit o život nebo o samotnou duši, když si to jen budu přát?“

Nyneiva to opět spatřila, patinu temnoty kolem Randa, auru, o níž si nebyla úplně jistá, že tam skutečně je. Zvedla čaj ke rtům – a zjistila, že náhle zhořkl a zvětral, jako kdyby stál v konvici příliš dlouho.

Kerb se nahrbil a rozbrečel.

„Mluv,“ přikázal mu Rand.

Mladík otevřel ústa, ale vyšlo z nich jen zasténání. Byl z Randa tak vyděšený, že se ani nesnažil – nebo nemohl – dostat mrkáním pot z očí.

„Ano,“ řekl Rand zamyšleně. „Je to nátlak, Nyneivo. Je tady! Měl jsem pravdu.“ Podíval se na Nyneivu. „Budeš muset tu síť nátlaku rozplést a vymazat mu ji z mysli, než nám dokáže říct, co ví.“

„Cože?“ zeptala se nevěřícně.

„Tenhle druh tkaní mi moc nejde,“ mávl Rand rukou. „Řekl bych, že když to zkusíš, dokážeš nátlak odstranit. Svým způsobem se to podobá léčení. Použij stejné tkanivo, které nátlak vytváří, ale převrať ho.“

Svraštila čelo. Vyléčit toho ubohého chlapce znělo jako dobrý nápad – koneckonců, každé zranění by se mělo vyléčit. Ale představa, že se pokouší o něco, co nikdy předtím nedělala, a ještě k tomu před Randem, ji právě nelákala. Co když to zkazí a nějak klukovi ublíží?

Rand se posadil na polstrovanou lavici naproti mladíkovi. Min přišla k němu a posadila se vedle. S úšklebkem si prohlížela svůj čaj; zjevně se zkazil stejně nečekaně jako Nyneivin.

Rand sledoval Nyneivu a čekal.

„Rande, já…“

„Prostě to zkus,“ řekl Rand. „Nemůžu ti říct, jak přesně se to dělá, když jsi žena, ale jsi chytrá. Jsem si jistý, že si poradíš.“

Jeho neúmyslně blahosklonný tón ji znovu rozzuřil. Její únava také nepomohla. Zaťala zuby, obrátila se ke Kerbovi a spředla všech pět sil. Mladík těkal očima sem a tam, přestože nemohl tkanivo vidět.

Nyneiva na něj položila velmi jemné tkanivo léčení a on ztuhl. Utkala oddělenou linku ducha a zaryla se mu do hlavy tak jemně, jak to šlo, a šťouchala do chomáče tkaniva v jeho mysli. Ano, nyní to viděla, složitou síť tvořenou vlákny ducha, vzduchu a vody. Bylo hrozné, sledovat v mysli, jak to křižuje mladíkův mozek. Kousky tkaniva se místy dotýkaly, jako drobounké háky, zaražené hluboko do samotného mozku.

„Převrať tkanivo,“ řekl Rand. To nebylo ani zdaleka snadné. Musela by pavučinu nátlaku snímat vrstvu po vrstvě, a kdyby udělala chybu, snadno by ho mohla zabít. Málem ucouvla.

Ale kdo jiný tu byl? Nátlak byl zakázané tkanivo a Nyneiva pochybovala, že s ním má Korele nebo ostatní nějaké zkušenosti. Kdyby se teď Nyneiva zastavila, Rand by prostě poslal pro další a požádal je, aby to udělaly. Poslechly by ho a za zády se Nyneivě smály, přijaté, které se považuje za plnoprávnou Aes Sedai.

Nu, ona objevila nové způsoby léčení! Pomohla očistit poskvrnění samotné jediné síly! Vyléčila utišení a zkrocení!

Dokáže to.

Rychle se pustila do práce a setkala zrcadlový obraz první vrstvy nátlaku. Každé použití síly bylo přesné, ale opačné než ve vzoru již vpředeném do chlapcovy mysli. Nyneiva opatrně a váhavě položila tkanivo, a jak Rand říkal, obojí s pufnutím zmizelo.

Jak to věděl? Zachvěla se, když si vzpomněla, co o něm říkala Semirhage. Vzpomínky z jiného života, vzpomínky, na které neměl právo. Byl důvod, proč jim Stvořitel dovolil zapomenout na minulé životy. Žádný muž by neměl být nucen pamatovat si selhání Luise Therina Telamona.

Pokračovala, vrstvu za vrstvou, svlékala tkaniva nátlaku jako pokoutní felčar, který sundává obvazy z poraněné nohy. Byla to vyčerpávající práce, ale naplňující. Každá vrstva něco napravila, chlapce o trochu víc vyléčila a něco na světě o vlásek spravila.

Trvalo to téměř hodinu a byla to vyčerpávající zkušenost. Ale dokázala to. Když zmizela poslední vrstva nátlaku, Nyneiva unaveně vydechla a uvolnila jedinou sílu, přesvědčená, že by nedokázala utkat o jediné vlákno víc, i kdyby jí to mělo zachránit život. Odpotácela se ke křeslu a klesla do něj. Všimla si, že Min se schoulila na lavici vedle Randa a usnula.

On ale nespal. Drak Znovuzrozený hleděl, jako by viděl věci, které Nyneiva vidět nemůže. Vstal a došel ke Kerbovi. Omámená Nyneiva si nevšimla tváře mladého svíčkaře. Byla podivně prázdná, jako obličej člověka omráčeného silným úderem do hlavy.

Rand poklekl na jedno koleno, vzal chlapce za bradu a pohlédl mu do očí. „Kde?“ zeptal se jemně. „Kde je?“

Mladík otevřel ústa a z koutku mu vytekl čůrek slin.

„Kde je?“ zopakoval Rand.

S očima stále prázdnýma Kerb zasténal a nepatrně pootevřel rty a vystrčil jazyk.

„Rande!“ ozvala se Nyneiva. „Přestaň! Co mu to děláš?“

„Nic jsem neudělal,“ řekl Rand tiše, aniž se na ni podíval. „To jsi udělala ty, Nyneivo, když jsi odstranila ta tkaniva. Graendalin nátlak je mocný – ale v určitém směru hrubý. Naplní mysl nátlakem do takové míry, aby vymazala osobnost a rozum a nechala jen loutku, která odpovídá pouze na její přímé příkazy.“

„Ale ještě před chvílí byl schopný reagovat!“

Rand zavrtěl hlavou. „Když se zeptáš mužů z žaláře, řeknou ti, že byl tenhle kluk pomalý a málokdy s nima mluvil. V téhle hlavě nebyla žádná skutečná osoba, jen vrstvy nátlaku. Příkazy chytře vytvořené tak, aby smazaly jakoukoli osobnost, kterou tenhle chudák měl, a nahradily ji stvořením, které se bude chovat přesně tak, jak si Graendal přeje. Viděl jsem to tucetkrát.“

Tucetkrát? pomyslela si Nyneiva a otřásla se. Viděl jsi to ty, nebo Luis Therin? Které vzpomínky u tebe teď převažují?

Se staženým žaludkem pohlédla na Kerba. Neměl prázdné oči kvůli omámení, jak si myslela; byly ještě prázdnější. Když byla Nyneiva mladší a postavení vědmy pro ni bylo nové, přivedli k ní ženu, která spadla z vozu. Žena spala celé dny, a když se konečně probudila, měla přesně stejný pohled. Žádný náznak, že někoho poznává, žádná stopa po duši, která snad zůstala ve skořápce, jež byla jejím tělem.

Zemřela asi o týden později.

Rand znovu promluvil na Kerba. „Potřebuju místo,“ řekl Rand. „Něco. Jestli v tobě zůstalo něco, co odolávalo, jediný útržek, který s ní bojoval, slibuju ti pomstu. Místo. Kde je?“

Z chlapcových rtů kapaly sliny. Zdálo se, že se rty chvějí. Rand vstal, tyčil se nad chlapcem a stále mu zíral do očí. Kerb se zachvěl a zašeptal dvě slova.

„Natrinova mohyla.“

Rand potichu vydechl a pak Kerba téměř uctivě pustil. Mladík sklouzl z lavice na podlahu a z úst mu vytékaly sliny na koberec. Nyneiva zaklela; vyskočila z křesílka a pak se slabě zapotácela, jak se pokoj kolem ní roztočil. Světlo, byla tak vyčerpaná! Nabrala rovnováhu, zavřela oči a několikrát se zhluboka nadechla. Pak si klekla vedle chlapce.

„Nemusíš se namáhat,“ řekl Rand. „Je mrtvý.“

Nyneiva si tu smrt potvrdila sama. Pak prudce zvedla hlavu a pohlédla na Randa. Jaké měl právo vypadat tak vyčerpaně, jak se ona cítila? Neudělal skoro nic! „Co jsi…“

„Nic jsem neudělal, Nyneivo. Myslím, že jakmile jsi odstranila nátlak, to jediné, co ho drželo naživu, byl hluboko pohřbený hněv na Graendal. Jakkoli malá část z něj zůstala, věděla, že jediné, čím může pomoct, jsou ta dvě slova. Potom to prostě vzdal. Nic víc jsme pro něj udělat nemohli.“

„To nehodlám přijmout,“ řekla Nyneiva s pocitem zmaru. „Mohla jsem ho vyléčit!“ Měla být schopná mu pomoct! Odstraňování Graendalina nátlaku jí připadalo tak dobré, tak správné. Nemělo to skončit takhle!

Otřásla se a cítila se špinavá. Zneužitá. Oč byla lepší než žalářník, který kvůli získávání informací dělal ty strašné věci? Upřela na Randa zuřivý pohled. Mohl jí říct, co odstranění nátlaku způsobí!

„Nedívej se na mě tak, Nyneivo.“ Přešel ke dveřím a pokynul tam stojícím Děvám, aby vzaly Kerbovo tělo. Udělaly to a odnesly ho pryč, zatímco Rand klidně požádal o další konvici s čajem.

Vrátil se a posadil se na lavici vedle spící Min; strčila si pod hlavu jednu z podušek na lavici. Jedna ze dvou lamp v místnosti dohořívala, a jeho tvář tak byla napůl stíněná. „Jinak se to nemohlo stát,“ pokračoval. „Kolo tká, jak si kolo přeje. Jsi Aes Sedai. Není to jedno z vašich učení?“

„Nevím, co to je,“ obořila se na něj Nyneiva, „ale není to omluva pro tvý činy.“

„Jaké činy?“ zeptal se. „Tys mi toho muže přivedla. Graendal na něj použila nátlak. Já ji teď za to zabiju – jen za tenhle čin budu odpovědný. A teď mě nech být. Zkusím zase usnout.“

„Copak necítíš vůbec žádnou vinu?“ naléhala.

Upírali na sebe pohledy, Nyneiva rozčarovaný a bezmocný, Rand… Kdo měl poznat, jak se Rand v těchto dnech cítí!

„Měl bych trpět za všechny, Nyneivo?“ zeptal se tiše a vstal, tvář stále napůl zahalenou tmou. „Přičti mi tu smrt, jestli chceš. Bude jen jedna z mnoha. Kolik kamenů můžeš na člověka navršit, než váha přestane mít význam? Jak dlouho můžeš pálit maso, než se horko stane nepodstatným? Kdybych si dovolil cítit vinu za tohohle kluka, musel bych cítit vinu i za ostatní. A to by mě rozdrtilo.“

V polosvětle si jej prohlížela. Zaručeně král. Voják, ačkoli bojoval jen občas. Potlačila hněv. Nešlo v tomhle všem o to, aby mu dokázala, že jí může věřit?

„Ach, Rande,“ řekla, odvracejíc se. „To, čím ses stal, to srdce, ve kterém není jiný cit než hněv. Zničí tě to.“

„Ano,“ řekl potichu.

Ohromeně se na něj podívala.

„Pořád mě překvapuje,“ řekl a zalétl pohledem dolů k Min, „proč si všichni myslíte, že jsem tak tupý, že nevidím, co vy považujete za tak očividné. Ano, Nyneivo. Ano, tahle tvrdost mě zničí. Já vím.“

„Tak proč?“ zeptala se. „Proč nás nenecháš ti pomoct?“

Vzhlédl – ne na ni, ale zíral do prázdna. Na dveře tiše zaklepala služebná v bílé a lesní zelené barvě Milisaiřina rodu. Vstoupila, položila novou konvici s čajem, vzala předchozí a zase odešla.

„Když jsem byl mnohem mladší,“ řekl Rand mírně, „Tam mi vyprávěl příběh, který slyšel, když se toulal po světě. Vyprávěl o Dračí hoře. V té době jsem nevěděl, že ji opravdu viděl ani že mě tam našel. Byl jsem jenom malý ovčák a Dračí hora, Tar Valon a Caemlyn pro mě byly téměř bájná místa.

Ale vyprávěl mi o ní, o hoře tak vysoké, že ve srovnání s ní vypadá i Dvojrožec u nás doma jako trpaslík. Tamovy příběhy tvrdily, že na vrchol Dračí hory nikdy nevystoupil žádný člověk. Ne proto, že by to bylo nemožné – ale protože dostat se na vrchol, by si vyžádalo každou špetku síly, kterou člověk má. Ta hora byla tak vysoká, že úsilí dostat se na vrchol by člověka naprosto vyčerpalo.“

Zmlkl.

„A dál?“ zeptala se nakonec Nyneiva.

Podíval se na ni. „Nechápeš? Ty příběhy tvrdily, že na horu nikdo nevyšplhal, protože už by neměl sílu k návratu. Horal by ji dokázal porazit, dostat se na vrchol, vidět, co nikdo jiný nikdy neviděl. Ale pak by zemřel. Nejsilnější a nejmoudřejší objevitelé to věděli. Takže na ni nikdy nešplhali. Vždycky chtěli, ale vyčkávali a nechávali si výstup na jindy. Protože věděli, že bude jejich poslední.“

„Ale to je jenom příběh,“ namítla Nyneiva. „Legenda.“

„A to jsem i já,“ řekl Rand. „Příběh. Legenda. Kterou budou za mnoho let vyprávět dětem a jen šeptem.“ Zavrtěl hlavou. „Někdy se nemůžeš obrátit zpátky. Musíš pokračovat vpřed. A někdy víš, že je to tvůj poslední výstup.

Všichni říkáte, že jsem moc tvrdý, že když budu pokračovat, nevyhnutelně se zlomím a roztříštím. Ale předpokládáte, že je třeba, aby ze mě zůstalo něco, co bude pokračovat. Že až vyšplhám na vrchol hory, budu muset slézt zpátky.

To je klíčové, Nyneivo. Teď to chápu. Já tohle nepřežiju, a proto si nemusím dělat starosti s tím, co by se mi mohlo stát po Poslední bitvě. Nemusím se držet zpátky, nemusím zachraňovat nic ze svojí potlučené duše. Vím, že musím umřít. Ti, kteří si přejou, abych byl měkčí, ochotný se sklonit, jsou ti, kteří nedokážou přijmout, co se mi stane.“ Znovu sklopil pohled k Min. Mnohokrát předtím, když Min pozoroval, viděla Nyneiva v jeho očích cit, ale tentokrát byly prázdné. Zasazené ve stejně bezcitné tváři.

„Můžeme najít způsob, Rande,“ řekla Nyneiva. „Určitě existuje způsob, jak vyhrát a zároveň tě udržet naživu.“

„Ne,“ zavrčel tiše. „Nepokoušej mě, abych se zase vydal touhle stezkou. Vede jen k bolesti, Nyneivo. Já… dřív jsem myslíval na to, že po sobě nechám něco, co světu po mojí smrti pomůže přežít, ale to by bylo příliš namáhavé. Nemůžu si dopřávat. Vyšplhám na tu zatracenou horu a obrátím se ke slunci. Vy všichni se vypořádáte s tím, co přijde pak. Tak to musí být.“

Otevřela pusu, aby opět něco namítla, ale on po ní vrhl ostrý pohled. „Tak to musí být, Nyneivo.“

Zavřela pusu.

„Dnes v noci sis vedla dobře,“ řekl Rand. „Všem jsi nám ušetřila spoustu potíží.“

„Udělala jsem to, protože chci, abys mi věřil,“ řekla Nyneiva a pak si okamžitě vynadala. Proč to řekla? Byla opravdu tak unavená, že vybreptne první věc, co jí napadne?

Rand jen přikývl. „Já ti věřím, Nyneivo. Tak moc, jak jen někomu dokážu věřit; víc než většině ostatních. Ty si myslíš, že víš, co je pro mě nejlepší, dokonce i když je to v rozporu s tím, co si přeju já, ale s tím se dokážu smířit. Rozdíl mezi tebou a Kadsuane je v tom, že tobě opravdu záleží na mně. Jí záleží jen na mém místě v jejích plánech. Chce, abych byl součástí Poslední bitvy. Ty chceš, abych přežil. Za to máš moje díky. Sni za mě, Nyneivo. Sni o věcech, o kterých já už nemůžu.“

Sklonil se, aby zvedl Min; navzdory chybějící ruce se mu to podařilo, když pod ni podsunul jednu paži, a když Min zvedal, sevřel ji rukou. Zavrtěla se a pak se přitiskla víc k němu, probudila se a mumlavě si postěžovala, že může jít. Nepostavil ji; snad kvůli vyčerpání, které znělo v jejím hlase. Nyneiva věděla, že většinu nocí tráví nad knihami a dře se téměř stejně tvrdě jako Rand.

S Min v náručí zamířil ke dveřím. „Nejprve se vypořádáme se Seančany,“ řekl. „Dobře se na to setkání připrav. Brzy poté se postarám o Graendal.“

Pak odešel. Mihotavý plamen lampy konečně zhasl a zbyla jen lampa na stole.

Rand ji opět překvapil. Pořád to byl trouba s prázdnou hlavou, ale překvapivě si uvědomoval, co se s ním děje. Jak mohl člověk rozumět tolika věcem, a přitom být tak neznalý?

A proč nedokázala přijít s argumentem proti tomu, co řekl? Proč se nedokázala přinutit na něj ječet, že se plete? Vždycky existovala naděje. Tím, že se vzdal této nejdůležitější emoce, se možná posílil – ale riskoval, že ztratí všechny důvody, které by mohl mít, aby mu záleželo na výsledku jeho bitev.

Z nějakého důvodu pro diskusi nedokázala najít slova.

KAPITOLA 34 - Legendy

KAPITOLA 34

LEGENDY

„Dobrá,“ prohlásil Mat, když na stole rozvinul jednu z Roidelleho nejlepších map. Talmanes, Tom, Noal, Juilin a Mandevwin si rozestavili židle kolem stolu. Vedle mapy oblasti Mat rozložil ještě nákres uspořádání středně velkého města. Dalo to práci najít kupce ochotného načrtnout jim mapu Věrnova, ale po Zadním Úhoru Mat neměl chuť vstoupit do města, aniž by věděl, co je čeká.

Matův stan stál ve stínu borového lesa a byl chladný den. Občas zavál vítr a z větví nahoře se na zem snesla sprška suchého jehličí, které cestou škrábalo o vrcholek stanu. Venku na sebe pokřikovali vojáci a řinčely hrnce, protože se právě vydával oběd.

Mat si prohlížel mapu města. Bylo načase přestat se chovat jako blázen. Svět se rozhodl obrátit proti němu – v těchto dobách dokonce i rolnická horská městečka představovala smrtící past. Až se příště rozhlédne, sedmikrásky kolem cesty se budou spolčovat, aby se pokusily ho sežrat.

Při té představě se zarazil, neboť si vzpomněl na ubohého formana, jak se potápí do přízračného šiotského města. Když to strašidelné město zmizelo, zůstala po něm louka s motýly a květinami. Včetně sedmikrásek. Ať shořím, pomyslel si.

No, Matrim Cauthon nehodlal skončit mrtvý na nějaké zastrčené cestě. Tentokrát bude mít plán a bude připravený. Spokojeně přikývl.

„Hostinec je tady,“ řekl Mat a ukázal na mapu města. „U Hrozící pěsti. Dva různí poutníci se shodli, že je to dobrý hostinec, nejhezčí ze tří ve městě. Žena, která mě hledá, se nijak nesnaží skrývat, což znamená, že si myslí, že je dobře chráněná. Můžeme čekat stráže.“

Mat vytáhl další Roidelleho mapu, na níž bylo lépe vidět okolí Věrnova. Město leželo v malé prohlubni, obklopené mírně zvlněnými kopci a vedle jezera, napájeného prameny z vysočiny. V jezeře údajně žilo mnoho pstruhů, jejichž nasolené maso představovalo hlavní obchodní artikl města.

„Tady chci tři čety lehké jízdy,“ řekl Mat a ukázal nahoru na svah. „Ukryjí se mezi stromy, ale budou mít dobrý výhled na oblohu. Když vylétne červený noční květ, vyrazí na pomoc přímo tady po hlavní cestě. Jako zálohu pro jízdu budeme mít na obou stranách města vyčleněnou stovku kušovníků. Pokud bude noční květ zelený, jezdci vyrazí a zajistí hlavní cesty do města tady, tady a tady.“

Mat zvedl oči a ukázal na Toma. „Tome, vezmeš si Harnana, Fergina a Mandevwina jako ‚učedníky‘ a Noal může být tvůj sluha.“

„Sluha?“ zeptal se Noal. Byl to větrem ošlehaný muž s chybějícími zuby a hákovitým nosem. Ale byl stejně tvrdý jako starý, bitvami zakalený meč, předávaný z otce na syna. „K čemu kejklíř potřebuje sluhu?“

„Dobrá,“ řekl Mat. „Tak můžeš být jeho bratr, který zaskakuje jako sluha. Juiline, ty…“

„Počkej, Mate,“ ozval se Mandevwin a poškrábal se na tváři vedle klípce. „Já mám být kejklířský učedník? Nejsem si jistý, že je můj hlas vhodnej na zpěv. Slyšel jsi mě. A s jedním okem pochybuju, že mi půjde žonglování.“

„Jsi nový učedník,“ řekl Mat. „Tom ví, že nemáš talent, ale slitoval se nad tebou, protože tvoje prateta – u který jsi žil od doby, co tvoje rodiče tragicky ušlapalo stádo dobytka – onemocněla neštovicema a zbláznila se. Začala tě krmit zbytky ze stolu a chovala se k tobě jako k domácímu psovi, který utekl, když ti bylo sedm.“

Mandevwin se poškrábal na hlavě. Vlasy měl protkávané stříbrem. „Nejsem ale na učedníka trochu starý?“

„Nesmysl,“ prohlásil Mat. „V srdci jsi mladý, a protože ses nikdy neoženil – jediná žena, cos kdy miloval, utekla s koželuhovým synem – nabídl ti Tomův příjezd příležitost začít znovu.“

„Ale já svoji pratetičku nechci opustit!“ namítl Mandevwin. „Starala se o mě od doby, co jsem byl děcko! To není čestný, opustit starou ženu jenom proto, že je trochu zmatená.“

„Žádná tetička není,“ řekl popuzeně Mat. „Je to jenom krycí legenda, příběh, co patří k tvojemu falešnému jménu.“

„Nemůžu mít legendu, ve které budu vypadat čestněji?“ zeptal se Mandevwin.

„Pozdě,“ řekl Mat, který se prohrabával papíry na stole, dokud nenašel svazek pěti stránek pokrytých načmáraným rukopisem. „Teď už to nemůžeš změnit. Vymýšlením tvýho příběhu jsem strávil půlku noci. Je ze všech nejlepší. Tady, nauč se to zpaměti.“ Podal papíry Mandevwinovi a pak vytáhl další svazek a začal jej prohlížet.

„Víš jistě, že nezacházíme trochu daleko, chlapče?“ zeptal se Tom.

„Nenechám se znovu překvapit, Tome,“ řekl Mat. „Ať shořím, ale už to nedovolím. Už mě unavuje lízt nepřipravenej do pastí. Mám v úmyslu řídit vlastní osud a přestat pobíhat od maléru k maléru. Je načase se ujmout velení.“

„A to uděláš pomocí…“ řekl Juilin.

„Promyšlených krycích jmen s připraveným pozadím,“ dokončil Mat a podal Tomovi a Noalovi jejich papíry. „To teda zatraceně udělám.“

„A co já?“ zeptal se Talmanes. Oči mu opět jiskřily, přestože hovořil naprosto vážným hlasem. „Nech mě hádat, Mate. Jsem cestující obchodník, který se kdysi vycvičil u Aielů a do vesnice dorazil, protože se doslechl, že v jezeře žije pstruh, který mu kdysi urazil otce.“

„Nesmysl,“ řekl Mat a podal mu listy. „Ty jsi strážce.“

„To je poněkud podezřelé,“ poznamenal Talmanes.

„Ty máš být podezřelý,“ řekl Mat. „Je vždycky jednodušší porazit chlapa v kartách, když myslí na něco jiného. No a ty budeš to naše něco jiného. Strážce, který projíždí městem cestou za tajemným posláním, nebude tak úžasná událost, aby upoutala příliš velkou pozornost, ale pro ty, kdo vědí, co hledat, to bude dobré rozptýlení. Můžeš použít Fenův plášť. Říkal, že mi dovolí si ho půjčit; pořád se cítí provinile za to, že ty služky utekly.“

„Samozřejmě jsi mu neřekl, že prostě zmizely,“ dodal Tom. „A že tomu nijak nemohl zabránit.“

„Neviděl jsem důvod mu to říkat,“ prohlásil Mat. „Tvrdím, že nemá cenu lpět na minulosti.“

„Takže strážce?“ řekl Talmanes, zatímco listoval svými papíry. „Budu si muset nacvičit mračení.“

Mat na něj upřel pohled. „Nebereš to vážně.“

„Na co ses ptal? Je tady někdo, kdo to bere vážně?“ Zatracené jiskření. Myslel si Mat někdy, že tenhle chlapík se nerad směje? Jenom to dělal v duchu. To člověka rozčilovalo nejvíc.

„Světlo, Talmanesi,“ řekl Mat. „Nějaká ženská v tom městě hledá Perrina a mě. Jak vypadáme, ví tak dobře, že dokáže vyrobit přesnější obrázek, než by zvládla moje matka. Běhá mi z toho mráz po zádech, jako by mi přes rameno koukal sám Temný. A nemůžu na to zatracený místo jít sám, protože každej proklatej chlap, ženská a děcko má obrázek s mojí tváří a slíbeným zlatem za informace!

No, možná jsem to s přípravama trochu přehnal, ale chci tu osobu najít dřív, než hejnu temných druhů – nebo něčeho horšího – přikáže, aby mi v noci podřízli krk. Jasné?“

Mat se každému z pětice mužů podíval do očí, přikývl a vyrazil ke vchodu do stanu, ale vedle Talmanesovy židle se zastavil. Odkašlal si a napůl zamumlal: „Tajně miluješ malování a toužíš uniknout tomuhle životu plnému smrti, ke kterýmu ses zavázal. Cestou na jih projíždíš Věrnovem, místo aby ses vydal přímější cestou, protože máš rád hory. Doufal jsi, že se doslechneš něco o mladším bratrovi, kterýho jsi už roky neviděl a který zmizel při lovecké výpravě v jižním Andoru. Máš hodně tragickou minulost. Přečti si stranu čtyři.“

Mat si pospíšil a prodral se ven do šerého poledne, i když zahlédl, jak Talmanes obrací oči v sloup. Ať ten chlap shoří! Na těch stránkách je napsáno dobré drama! Skrz borovice viděl, že je obloha zatažená. Znovu. A tohle skončí kdy? Mat, který procházel táborem, zavrtěl hlavou a kýval na skupinky vojáků, kteří mu salutovali nebo „urozeného pána Mata“ zdravili křikem. Banda tady přes den zůstávala – utábořená na odlehlém zalesněném úbočí půl dne pochodu od města – zatímco prováděli poslední přípravy na útok. Zdejší borovice byly vysoké a se širokými větvemi, jejichž stín dovoloval jen skrovný podrost. Kolem borovic stály shluky stanů a vzduch byl chladný a voněl pryskyřicí a hlínou.

Procházel táborem, kontroloval práci svých mužů a dohlížel na to, aby bylo všechno prováděno efektivně. Staré vzpomínky – ty, které mu dali Eelfinnové – začaly natolik splývat s jeho, že už dokázal stěží říct, které instinkty pocházejí z nich a které jsou jeho vlastní.

Bylo příjemné být zase mezi Bandou; neuvědomoval si, jak moc mu chybí. Bylo by hezké se znovu spojit se zbytkem svých mužů, jednotkami, které vedli Estean a Daerid. Doufal, že se jim vede lépe než Matovým mužům.

Při obchůzce narazil nejprve na korouhve jezdectva. Byly oddělené od zbytku tábora – jezdci se vždy považovali za nadřazené pěšákům. Dnes, stejně jako až příliš často, si muži dělali starosti s pící pro koně. Dobrý jezdec se vždy nejprve staral o svého koně. Cesta ze Zadního Úhoru byla pro zvířata náročná, zvlášť proto, že nebylo téměř na čem se pást. Letos na jaře toho moc nerostlo a zbytky po zimě byly nezvykle skrovné. Koně odmítali jíst suchou trávu, téměř jako by se zkazila stejně jako další zásoby jídla. Neměli moc zrní; doufali, že je krajina uživí, neboť se pohybovali příliš rychle, než aby jim vozy stačily.

Nu, prostě bude muset vymyslet, jak se o to postarat. Mat jezdce ujistil, že na problému pracuje, a oni mu uvěřili. Urozený pán Mat je ještě nikdy nezklamal. Ovšem, ti, které zklamal, hnili v hrobech. Odmítl žádost, aby rozvinul prapor. Snad po nájezdu na Věrnov.

V tuto chvíli s sebou neměl žádné skutečné pěšáky; všichni byli s Esteanem a Daeridem. Talmanes moudře pochopil, že potřebují zůstat pohybliví, a přivedl tři korouhve jízdy a téměř čtyři tisíce jízdních kušovníků. Ty Mat zkontroloval jako další a na chvíli se zastavil, aby sledoval několik čet, které cvičily na střelnici v zadní části ležení.

Mat zůstal stát u vysoké borovice, jejíž nejnižší větve visely víc než půl kroku nad jeho hlavou, a opřel se o kmen. Řada kušovníků netrénovala ani tak přesnost, jako spolupráci. Ve většině bitev jste vlastně ani nemířili, což byl důvod, proč kuše fungovaly tak dobře. Oproti dlouhému luku vyžadovaly desetinu tréninku. Ano, z dlouhého luku se dalo střílet rychleji a dál, ale když jste neměli čas celý život cvičit, pak kuše představovaly dobrou náhražku.

Kromě toho proces nabíjení kuše usnadňoval vojákům, aby se naučili střílet společně. Kapitán jednotky stál na opačné straně a každé dvě vteřiny udeřil holí do stromu, a udával tak rytmus. Každý úder dřeva o dřevo byl rozkaz. Na první zvednout kuše k ramenům. Na druhý vystřelit. Na třetí sklonit zbraň. Na čtyři zatočit klikou. Na pět opět zvednout kuši. Muži začínali být dobří – koordinovaná střelba ve vlnách znamenala důslednější zabíjení. Každá čtvrtá rána vyslala do stromů spršku šipek.

Budeme jich potřebovat víc, pomyslel si Mat, když si všiml, kolik šipek se při cvičné střelbě rozštíplo. Při výcviku jste vyplýtvali víc munice než v boji, ale každá šipka nyní mohla mít cenu dvou či tří v boji. Muži začínali být opravdu dobří. Kdyby měl v boji u Krvavých vodopádů pár takových korouhví, možná by se Našif poučil mnohem rychleji.

Samozřejmě by byli užitečnější, kdyby mohli střílet rychleji. Zpomalovalo je natahování. Ne samotné otáčení klikou, ale nutnost pokaždé sklonit kuši. Čtyři vteřiny trvalo jen přesunout zbraň. Nové kliky, které se Talmanes naučil dělat od toho mechanika v Murandy, všechno hodně urychlily. Ale mechanik cestoval do Caemlynu, aby kliky prodal, a kdo ví, kdo všechno je cestou ještě koupil? Zanedlouho je můžou mít všichni. Výhoda nebyla k ničemu, když jste ji měli vy i váš protivník.

Ty kliky hodně přispěly k Matovu úspěchu v Altaře proti Seančanům. Nelíbila se mu představa, že se té výhody vzdá. Dokázal by najít způsob, jak z kuší střílet ještě rychleji?

Zamyšleně zkontroloval pár dalších věcí v táboře – Altařané, které naverbovali do Bandy, se dobře zabydlovali a kromě píce pro koně a nejspíš i šipek do kuší to se zásobami vypadalo dobře. Spokojený se vydal hledat Aludru.

Usadila se poblíž zadní části tábora, u malé rozsedliny ve skalnatém úbočí. Přestože bylo místo mnohem menší než holina mezi stromy, kterou využívaly Aes Sedai se svým doprovodem, byla zřetelně víc stranou. Mat se musel proplést mezi třemi různými látkovými závěsy, nataženými mezi stromy – pečlivě umístěnými tak, aby odnikud nebylo na Aludřin pracovní prostor vidět – než se k Aludře dostal. A musel se zastavit, když Bayle Domon natáhl ruku a držel Mata zpátky, dokud mu Aludra nedovolila vstoupit.

Štíhlá tmavovlasá ohňostrůjkyně seděla na pařezu uprostřed svého malého tábořiště a kolem sebe měla na zemi na pruzích látky úhledně rozložené svitky papíru, prach, psací tabulku na poznámky a nástroje. Už neměla copy a dlouhé vlasy jí volně padaly na ramena. Matovi tak připadala zvláštní. Ale pořád hezká.

Ať shoříš, Mate. Teď jsi ženatý, řekl si. Aludra ale byla hezká.

Byla zde také Egeanin, která držela zvednutý obal nočního květu, na němž Aludra pracovala. Aludřina tvář s plnými rty se soustředěně mračila, zatímco Aludra zlehka poklepávala na obal. Egeanin rostly tmavé vlasy a vypadala stále méně jako příslušnice seančanské šlechty. Mat měl pořád problém se rozhodnout, jak ženě říkat. Chtěla, aby o ní mluvili jako o Leilwin, a někdy o ní tak přemýšlel. Bylo hloupé změnit si jméno jen proto, že vám někdo řekl, že musíte, ale ve skutečnosti jí nevyčítal, že nechce Tuon rozčílit. Tuon byla zatraceně paličatá. Přistihl se, jak znovu zalétává pohledem k jihu, ale zarazil se. Krev a popel! Bude v pořádku.

Tak či onak byla teď Tuon pryč. Tak proč Egeanin pokračovala s tou šarádou a říkala si Leilwin? Mat ji ve skutečnosti po Tuonině odjezdu jednou či dvakrát oslovil jejím starým jménem, ale dostalo se mu strohého pokárání. Ženské! Nedávaly smysl, a ty seančanské nejvíc ze všech.

Mat se podíval na Bayleho Domona. Svalnatý vousatý Illiánec se opíral o strom poblíž vstupu do Aludřina tábora, dvou třepotajících se kusů bílého plátna, které se táhly po obou směrech kolem něj. Stále měl varovně zvednutou ruku. Jako by celé tohle ležení v první řadě nepatřilo Matovi!

Mat se ale nesnažil dostat kolem něj. Nemohl si dovolit Aludru urazit. Byla zatraceně blízko k dokončení těch svých plánů na draky a on je chtěl. Ale Světlo, bylo to vážně k vzteku, muset procházet kontrolou ve svém vlastním táboře!

Aludra zvedla hlavu od práce a zastrčila si neposlušný pramen vlasů za ucho. Zaznamenala Matovu přítomnost a pak se opět podívala na noční květ a začala do něj klepat kladívkem. Zatracenej popel! Když to viděl, připomnělo mu to, proč Aludru navštěvuje tak málo. Už ta kontrola byla dost špatná, ale musí ta ženská tlouct do výbušniny kladívkem? Copak nemá špetku rozumu? Jenomže takoví byli všichni ohňostrůjci. Matův otec by možná řekl něco o tom, že ve stádě chybí pár jehňat.

„Může jít dál,“ řekla Aludra. „Děkuju ti, mistře Domone.“

„Je mi potěšením, paní Aludro,“ řekl Bayle, svěsil ruku a přátelsky na Mata kývl. Mat si uhladil kabát a vyrazil vpřed s úmyslem zeptat se na kuše. Jeho pozornost však okamžitě něco upoutalo. Za Aludrou byla na zemi rozložená řada úhledných stránek s podrobnými nákresy a vedle nich seznam s čísly.

„Jsou to plány na draky?“ zeptal se Mat dychtivě. Klekl si na jedno koleno, aby papíry prozkoumal, aniž se jich dotkl. V tom uměla být Aludra velice důrazná.

„Ano.“ Stále klepala kladívkem. Pozorovala ho a vypadala mírně znepokojeně. Měl za to, že kvůli Tuon.

„A tyhle čísla?“ Mat se pokoušel těch rozpaků si nevšímat.

„Požadavky na zásoby,“ řekla. Položila kladívko a ze všech stran zkoumala válcovitý noční květ. Kývla na Leilwin.

Zatracenej popel, byla to ale vysoká čísla! Hromada dřevěného uhlí, síry a… netopýřího guána? Poznámky tvrdily, že v severní oblasti pohoří Oparů leží město, které se zaměřuje na jeho dodávky. Jaké město by se zaměřilo zrovna na sbírání netopýřího guána? Také viděl požadavky na měď a cín, i když vedle nich z nějakého důvodu nestála žádná čísla. Jenom malá hvězdička.

Mat zavrtěl hlavou. Jak by obyčejní lidé reagovali, kdyby věděli, že velkolepé ohňostroje jsou jen papír, prach a – ještě ke všemu – netopýří trus? Není divu, že ohňostrůjci se svým řemeslem nadělali tolik tajností. Nebylo to jen proto, aby zabránili konkurenci. Čím víc jste o tom procesu věděli, tím méně úžasný byl a víc obyčejný.

„To je spousta materiálu,“ řekl Mat.

„Zázrak, to je to, co po mně chceš, Matrime Cauthone,“ odvětila, podala světlici Leilwin a zvedla psací tabulku. Udělala si pár poznámek na papír, připevněný vepředu. „Ten zázrak jsem rozložila na seznam ingrediencí. Čin, který je sám o sobě zázračný, ne? Nestěžuj si na horko, když ti někdo v dlaních podává slunce.“

„To se mi nezdá zrovna zvládnutelný,“ zamumlal Mat víceméně pro sebe. „Tohle číslo jsou náklady?“

„Nejsem písař,“ prohlásila Aludra. „Tohle jsou jenom odhady. Spočítala jsem to, jak to jenom šlo, ale zbytek bude muset udělat někdo povolanější. Drak Znovuzrozený si ty peníze může dovolit.“ Leilwin Mata zvědavě sledovala. I u ní došlo kvůli Tuon ke změnám. Ale ne takovým, jak čekal.

Zmínka o Randovi přivolala barevně vířící obrazy a Mat potlačil povzdechnutí a zatřásl hlavou, aby se jich zbavil. Rand si možná mohl takové peníze dovolit, ale Mat zaručeně ne. Musel by si zahrát kostky se samotnou královnou Andoru, aby dal takové peníze dohromady!

To byl ale Randův problém. Ať shoří, raději by měl ocenit, čím kvůli němu Mat prochází. „Nejsou v tom odhady potřebné pracovní síly,“ všiml si Mat, když opět pročítal papíry. „Kolik zvonařů budeš na tenhle projekt potřebovat?“

„Všechny, které seženeš,“ řekla Aludra stručně. „Copak jsi mi to neslíbil? Všechny zvonaře od Andoru až po Tear.“

„Asi ano,“ řekl Mat. Ve skutečnosti nečekal, že ho v téhle věci vezme tak za slovo. „A co měď a cín? U těch nemáš žádný odhad.“

„Potřebuju všechen.“

„Všechen… Co tím myslíš, všechen?“

„Všechen,“ zopakovala, tak prostě a klidně, jako by žádala o další morušovou marmeládu na ovesnou kaši. „Každý kousek mědi a cínu, který dokážeš na téhle straně Páteře světa vyšťárat.“ Na okamžik se odmlčela. „Možná to vypadá příliš ambiciózně.“

„To teda zatraceně je,“ zamumlal Mat.

„Ano,“ řekla Aludra. „Předpokládejme, že Drak ovládá Caemlyn, Cairhien, Illian a Tear. Kdyby mi poskytl přístup ke všem dolům a skladištím mědi a cínu v těchhle čtyřech městech, myslím, že by to stačilo.“

„Všechna skladiště,“ řekl Mat bezvýrazně.

„Ano.“

„Ve čtyřech z největších měst světa.“

„Ano.“

„A ty ‚myslíš‘, že by to stačilo.“

„Mám za to, že to jsem řekla, Matrime Cauthone.“

„Skvělý. Uvidím, co se s tím dá udělat. A když už jsme u toho, chceš, aby ti proklatý Temný přišel vyčistit boty? Možná bychom mohli vykopat Artuše Jestřábí křídlo a přinutit ho, aby ti zatancoval.“

Při zmínce o Artušovi Jestřábí křídlo se Leilwin na Mata zamračila. Po chvíli Aludra dokončila své poznámky a pak se obrátila na Mata. Promluvila rozhodně a jen mlhavě nepřátelsky. „Moji draci budou pro válečníka představovat velkou moc. Tvrdíš, že to, co po tobě chci, je přemrštěné. Je to ale jen nutné.“ Upírala na něj pohled. „Nebudu lhát a říkat, že jsem od tebe tuhle přezíravost nečekala, mistře Cauthone. Škarohlídství je tvá velká kamarádka, co?“

„To nebylo nutný,“ zabručel Mat a opět zalétl pohledem k nákresům. „Stěží ji znám. V nejlepším případě jsme známí. To ti přísahám.“

Bayle si odfrkl. Bez toho, aby se Mat ohlédl a prohlédl si jeho tvář, nedokázal říct, zda pobaveně nebo posměšně. Mat se neohlédl. Aludra na něj zírala. Na okamžik si pohlédli do očí a Mat si uvědomil, že se k ní možná choval příliš stroze. Možná se v její přítomnosti cítil nepříjemně. Trochu. Před Tuon si začínali být docela blízcí. A zahlédl v Aludřiných očích skrytou bolest?

„Omlouvám se, Aludro,“ řekl. „Neměl jsem takhle mluvit.“

Pokrčila rameny.

Zhluboka se nadechl. „Podívej, já vím, že… no, je divné, jak Tuon…“

Zarazila ho mávnutím ruky. „To nic není. Mám svoje draky. Dal jsi mi šanci je vytvořit. Nic jiného už není důležité. Přeju ti štěstí.“

„Dobře,“ řekl. Promnul si bradu a vzdychl. Nejlepší bude nechat to prostě být. „V každém případě doufám, že se mi to podaří zařídit. Žádáš hodně zdrojů.“

„Zvonaři a materiály,“ řekla, „to je to, co potřebuju. Nic víc a nic míň. Tady a bez zdrojů jsem udělala, co šlo. Pořád budu potřebovat týdny na testování – nejprve budeme muset udělat jediného draka a všechno ověřit. Takže máš nějaký čas na to, abys všechno sehnal. Ale to bude trvat dlouho, a přesto mi odmítáš říct, kdy budeš draky potřebovat.“

„Nemůžu ti říct, co sám nevím, Aludro,“ řekl Mat a zalétl pohledem k severu. Cítil divné tahání, jako by mu někdo do vnitřností zasekl rybářský háček a jemně – ale vytrvale – tahal. Rande, jsi to ty, zatraceně? Barvy zavířily. „Brzy, Aludro,“ slyšel se říkat. „Čas se krátí. Hodně rychle se krátí.“

Zaváhala, jako by v jeho hlase něco vycítila. „No,“ řekla, „pokud je to takhle, tak moje požadavky nejsou tak přemrštěné, že? Jestli jde svět do války, brzy bude třeba výhní na výrobu hrotů šípů a podkov. Bude lepší, když teď budou pracovat na mých dracích. Dovol, abych tě ujistila, že každý, kterého dokončíme, bude mít v bitvě cenu tisíce mečů.“

Mat si povzdechl, vstal a dotkl se na pozdrav krempy klobouku. „Tak dobře,“ řekl. „To je fér. Za předpokladu, že mě Rand ve chvíli, kdy to nadnesu, neusmaží na škvarek, uvidím, co můžu dělat.“

„Bylo by moudré projevovat paní Aludře úctu,“ upřela na něj Leilwin pohled a promluvila pomalu a protahovaně, jak to Seančané dělali. „Místo abys byl tak prostořeký.“

„To bylo míněno upřímně!“ namítl Mat. „Přinejmenším ta poslední část ano. Ať shořím, ženská. Copak nepoznáš, kdy to chlap myslí upřímně?“

Prohlížela si ho, jako by se snažila rozhodnout, jestli se jedná o posměšné prohlášení. Mat obrátil oči v sloup. Ženské!

„Paní Aludra je skvělá,“ řekla Leilwin přísně. „Nechápeš, jaký dar ti v podobě těchto plánů dává. Kdyby říše měla tyto zbraně…“

„No, tak ne abys jim je dala, Leilwin,“ řekl Mat. „Nerad bych se jednoho rána vzbudil a zjistil, že jsi s plány uprchla ve snaze znovu získat svůj titul!“

Zdálo se, že ji jeho myšlenka urazila, přestože takový čin vypadal logicky. Seančané měli zvláštní smysl pro čest – Tuon se mu ani jednou nepokusila utéct, ačkoli k tomu měla hojně příležitostí.

Ovšem, Tuon měla téměř od začátku podezření, že se za něj provdá. Měla tu předpověď od damane. Ať shoří, nebude se znovu dívat na jih. Nebude!

„Moji loď teď pohánějí jiné větry, mistře Cauthone,“ řekla Leilwin prostě, odvrátila se od něj a podívala na Bayleho.

„Ale nepomůžeš nám bojovat se Seančany,“ namítl Mat. „Vypadá to, jako bys…“

„Teď plaveš vážně v hluboký vodě, chlapče,“ přerušil ho Bayle tichým hlasem. „Jo, v hodně hluboký a plný piraní. Možná je načase přestat tak hlasitě šplouchat.“

Mat zavřel pusu. „Tak dobře,“ řekl. Neměli by se k němu ti dva chovat s větší úctou? Nebyl on něco jako seančanský princ nebo tak něco? Měl vědět, že u Leilwin nebo vousatého námořníka mu to nebude nic platné.

V každém případě to myslel upřímně. Aludřina slova, jakkoli nejprve zněla bláznivě, dávala smysl. Budou muset do práce zapojit mnoho sléváren. Ty týdny, které mu cesta do Caemlynu zabere, jej nyní ještě víc znepokojovaly. Týdny, které stráví na cestě, by měli věnovat výrobě draků! Moudrý muž se naučil, že nemá cenu rozčilovat se nad dlouhými pochody – ale Mat si v poslední době nepřipadal ani trochu moudrý.

„Dobře,“ zopakoval. Znovu pohlédl na Aludru. „I když – z úplně jiných důvodů – bych si ty plány rád nechal u sebe v bezpečí.“

„Z úplně jiných důvodů?“ zeptala se Leilwin bezvýrazně, jako by hledala další urážku.

„Ano,“ řekl Mat. „Tím důvodem je, že je nechci mít tady, až Aludra do některého toho nočního květu klepne špatně a vyhodí se na půl cesty k Tarwinovu sedlu!“

Aludra se tomu zasmála, třebaže Leilwin se znovu zatvářila uraženě. Bylo těžké Seančany neurazit. Je a ty zatracené Aiely. Zvláštní, jak odlišní dokázali v mnoha směrech být, a přesto zároveň stejní v mnoha jiných.

„Můžeš si ty plány vzít, Mate,“ řekla Aludra. „Pokud je budeš mít uložené v té truhlici, co v ní máš svoje zlato. To je věc, které v táboře budeš věnovat největší pozornost.“

„Mnohokrát děkuju,“ řekl a sklonil se pro stránky, nevšímaje si zastřené urážky. Copak se právě neusmířili? Zatracená ženská. „Mimochodem, málem jsem zapomněl. Víš něco o kuších, Aludro?“

„O kuších?“ zeptala se.

„Ano,“ řekl Mat, zatímco si srovnával papíry. „Myslím, že by měl existovat nějaký způsob, jak je nabíjet rychleji. Víš, jako ty nové kliky, ale možná s nějakou pružinou nebo něčím takovým. Třeba klika, kterou bys mohla otáčet, aniž bys musela kuši sklonit.“

„To je sotva oblast, ve které se vyznám, Mate,“ řekla Aludra.

„Já vím. Ale ty jsi v takových věcech chytrá a možná…“

„Budeš si muset najít někoho jiného,“ prohlásila Aludra a obrátila se, aby zvedla další napůl dokončený noční květ. „Já mám moc práce.“

Mat strčil ruku pod klobouk a podrbal se na hlavě. „To…“

„Mate!“ zavolal nějaký hlas. „Mate, musíš jít se mnou!“ Mat se obrátil právě ve chvíli, kdy do Aludřina tábora vběhl Olver. Bayle varovně natáhl ruku, ale Olver ji samozřejmě podběhl.

Mat se narovnal. „O co jde?“

„Do tábora někdo dorazil,“ řekl Olver s tváří rozzářenou vzrušením. A ta tvář byla něco! Uši měl na hlavu příliš velké, nos rozplácnutý dolů, pusu přehnaně širokou. U takového dítěte byla ta ošklivost roztomilá. Až bude starší, už takové štěstí mít nebude. Možná měli chlapi v táboře pravdu, když ho učili zacházet se zbraněmi. S takovým obličejem bude lepší, když se bude umět bránit.

„Počkej, zpomal,“ řekl Mat a zastrčil si Aludřiny plány za opasek. „Někdo dorazil? Kdo? Proč mě potřebuješ?“

„Talmanes mě pro tebe poslal,“ řekl Olver. „Myslí si, že je důležitá. Říkal, abych ti pověděl, že má sebou papíry, na kterých jsi namalovaný, a že má ‚příznačný obličej‘, ať už to znamená cokoli. Že…“

Olver mluvil dál, ale Mat ho přestal poslouchat. Kývl na Aludru a ostatní a vyklusal z tábořiště, kolem prostěradel a do lesa. S Olverem v patách Mat pospíchal dopředu do tábora.

Tam, na bílé klisně s krátkýma nohama, seděla zavalitá, mateřsky vyhlížející žena v hnědých šatech a s šedými prameny ve vlasech, které měla stažené do drdolu. Obklopoval ji oddíl vojáků, přičemž Talmanes a Mandevwin stáli přímo před ní, jako dva kamenné pilíře, přehrazující vjezd do přístavu.

Žena měla aessedaiovskou tvář a vedle jejího koně stál stárnoucí strážce. Přestože měl podsaditý muž prošedivělé vlasy, šířil se z něj stejný pocit nebezpečí jako ze všech strážců. Se založenýma rukama si vojáky z Bandy prohlížel neústupným pohledem.

Když Mat přiklusal blíž, Aes Sedai se usmála. „To je velmi milé,“ promluvila upjatě. „Od té doby, co jsme se viděli naposledy, jsi mnohem pohotovější, Matrime Cauthone.“

„Verin,“ řekl Mat, který slabě oddechoval po běhu. Pohlédl na Talmanese, který zvedl list papíru, jeden z těch s obrázkem Matova obličeje. „Zjistila jsi, že někdo ve Věrnově rozdává moje podobizny?“

Zasmála se. „Dalo by se to tak říct.“

Podíval se na ni a setkal se s těma hnědýma aessedaiovskýma očima. „Krev a zatracenej popel,“ zamumlal. „Tos byla ty, že jo? To ty jsi mě hledala!“

„Dodala bych, že už pěkně dlouho,“ řekla Verin zlehka. „A poněkud proti své vůli.“

Mat zavřel oči. Tolik k jeho složitému plánu na nájezd. Ať shoří! A byl to dobrý plán. „Jak jsi zjistila, že jsem tady?“ zeptal se, když otevřel oči.

„Před hodinou za mnou ve Věrnově přišel jeden laskavý kupec a prozradil mi, že s tebou právě měl příjemnou schůzku a tys mu hezky zaplatil za nákres Věrnova. Napadlo mě, že to ubohé město ušetřím útoku… tvých společníků a prostě za tebou přijdu sama.“

„Před hodinou?“ zamračil se Mat. „Ale Věrnov je ještě půl dne pochodu odtud!“

„To vskutku je.“ Verin se usmála.

„Ať shořím,“ řekl. „Ty máš cestování, je to tak?“

Její úsměv se rozšířil. „Domnívám se, že se s tímto vojskem snažíš dostat do Andoru, mistře Cauthone.“

„To záleží,“ řekl Mat. „Můžeš nás tam vzít?“

„Velice rychle,“ odpověděla Verin. „Do večera bych tvé muže mohla dostat do Caemlynu.“

Světlo! Zkrátit pochod o dvacet dní? Možná by mohl začít Aludřiny draky brzy vyrábět! S pohledem upřeným na Verin zaváhal a přinutil se potlačit vzrušení. Když do toho byly zapleteny Aes Sedai, vždy to něco stálo.

„Co chceš?“ zeptal se.

„Po pravdě řečeno,“ odvětila s lehkým povzdechem, „co chci, Matrime Cauthone, je vysekat se z tvé sítě ta’veren! Víš jak dlouho jsi mě nutil na tebe v těchhle horách čekat?“

„Nutil?“

„Ano,“ řekla. „Pojď, musíme toho hodně probrat.“ Trhla opratěmi, vyrazila s koněm do tábora a Talmanes s Mandevwinem zdráhavě ustoupili a nechali ji vejít. Mat se k nim připojil a sledoval, jak zamířila přímo k polní kuchyni.

„Hádám, že žádný nájezd nebude,“ řekl Talmanes. Neznělo to smutně.

Mandevwin se dotkl klípce. „Znamená to, že se můžu vrátit k mojí ubohé staré tetičce?“

„Nemáš žádnou ubohou starou tetičku,“ zavrčel Mat. „Pojďme, poslechneme si, co má ta žena na srdci.“

„Dobře,“ prohlásil Mandevwin. „Ale příště budu strážce já, ano, Mate?“

Mat si jen povzdechl a pospíšil si za Verin.

KAPITOLA 35 - Černá aureola

KAPITOLA 35

ČERNÁ AUREOLA

Ve chvíli, kdy Rand projel bránou, ho ovanula chladná mořská bríza. Jemný vítr s sebou nesl vůně tisíce ohnišť, rozptýlených po celém Falme, na nichž se vařily snídaně.

Rand, který nebyl připravený na vzpomínky, které s sebou ty vůně přinesou, zarazil Tai’daišara. Vzpomínky na dobu, kdy si stále nebyl jistý, jakou má na světě úlohu. Vzpomínky na dobu, kdy do něj Mat neustále rýpal kvůli tomu, že nosí pěkné kabáty, navzdory tomu, že se jim Rand snažil vyhýbat. Vzpomínky na dobu, kdy se styděl za prapory, které se za ním nyní třepotaly. Kdysi trval na tom, že budou ukryté, jako kdyby se tím mohl ukrýt před vlastním osudem.

Doprovod na něj čekal, přezky skřípaly, koně frkali. Rand jednou Falme krátce navštívil. Tehdy nikde nemohl zůstat dlouho. Celé měsíce strávil tím, že někoho pronásledoval nebo byl pronásledován. Fain, který měl u sebe Valerský roh a rubínovou dýku, k níž byl připoután Mat, ho zavedl do Falme. Když pomyslel na Mata, barvy opět zavířily, ale Rand si jich nevšímal. Na okamžik byl někde jinde.

Falme představovalo v Randově životě stejný zlomový bod jako ten, který se později odehrál v pustých aielských zemích, kdy dokázal, že je Kar’a’karn. Po Falme už se neukrýval, nebojoval s tím, čím je. Bylo to místo, kde si poprvé přiznal, že je zabiják, místo, kde si poprvé uvědomil, jaké nebezpečí představuje pro lidi kolem sebe. Pokusil se je všechny opustit. Přišli za ním.

Ve Falme shořel mladý ovčák a jeho popel rozptýlil a rozfoukal oceánský vítr. Z toho popela povstal Drak Znovuzrozený.

Rand stiskem kolen pobídl Tai’daišara vpřed a průvod opět vyrazil. Nařídil otevřít průchod kousek cesty od města, mimo dohled damane, jak doufal. Samozřejmě ho nechal vytvořit aša’manem – a tím tkanivo před ženami ukryl – ale nechtěl jim poskytnout žádná vodítka ohledně cestování. Neschopnost Seančanů cestovat byla jednou z jeho největších výhod.

Samotné Falme stálo na malém kousku země – Tomově Hlavě – trčící do Arythského oceánu. Vlny se tříštily o vysoké útesy po obou stranách a vytvářely tiché vzdálené hřmění. Stavby z tmavého kamene pokrývaly poloostrov jako kameny dno řeky. Většinou šlo o přikrčené přízemní domy – postavené doširoka, jako by obyvatelé čekali, že se vlny převalí přes útesy a rozbijí se o jejich obydlí. Zdejší louky a pastviny nevykazovaly tak velké známky chřadnutí jako země na severu, ale nově rašící jarní tráva začínala být nažloutlá a nezdravě bledá, jako by stébla litovala, že vystrčila hlavu z hlíny.

Poloostrov klesal dolů do přírodního přístavu, kde kotvily četné seančanské lodě. Vlály zde seančanské vlajky, prohlašující město za součást jejich říše; prapor, který vlál nad městem nejvýše, zobrazoval letícího zlatého jestřába, svírajícího tři blesky. Byl lemovaný modrými třásněmi.

Vzdálenými ulicemi se pohybovali podivní tvorové, které si Seančané přivezli ze své strany oceánu, ale byli příliš daleko, než aby Rand rozeznal podrobnosti. Na obloze se vznášeli rakenové; Seančané jich tady zjevně měli mnoho. Tomova Hlava ležela jižně od Arad Domanu a toto město bylo nepochybně hlavní shromaždiště před tažením na sever.

To dobývání dnes skončí. Rand musel sjednat mír, musel přesvědčit Dceru Devíti měsíců, aby odvolala svá vojska. Mír bude klidem před bouří. Neuchrání své lidi před válkou; jen si je ušetří, aby pro něj mohli zemřít jinde. Ale udělá, co je nutné.

Cestou k Falme k němu dojela Nyneiva. Elegantní šaty v bílé a modré barvě měla střižené podle domanské módy, ale byly ušité ze silnější – a mnohem cudnější – látky. Zdálo se, že si osvojuje módu z celého světa a nosí šaty z míst, která navštívila, ale upravuje je tak, jak pokládá za patřičné. Kdysi by to Randa možná pobavilo. Vypadalo to, že takového citu už není schopen. V nitru cítil jen chladný klid, klid, který zakrýval fontánu zmrzlé zuřivosti.

Dokáže klid a nehybnost udržet v rovnováze dostatečně dlouho. Musí.

„Takže se vracíme,“ řekla Nyneiva. Její pestrobarevné ter’angrialy v podobě šperků trochu kazily vzhled jejích dokonale ušitých šatů.

„Ano,“ odpověděl Rand.

„Vzpomínám si, jak jsme tu byli naposled,“ řekla nedbale. „Takový chaos, takové šílenství. A na konci toho všeho jsme tě našli s tou ranou v boku.“

„Ano,“ zašeptal Rand. Tady si v boji s Išamaelem na obloze nad městem vysloužil první ze svých nezhojitelných zranění. Když na ránu pomyslel, pocítil v ní teplo. Teplo a bolest. Začínal tu bolest považovat za starého přítele, připomínku toho, že je naživu.

„Viděla jsem tě vysoko ve vzduchu,“ řekla Nyneiva. „Nevěřila jsem tomu. Já… pokusila jsem se to zranění vyléčit, ale tehdy jsem byla ještě zablokovaná a nedokázala jsem přivolat vztek. Min se od tebe odmítla hnout.“

Dnes s ním Min nepřijela. Zůstávala mu nablízku, ale něco se mezi nimi změnilo. Přesně jak se toho vždy obával. Když na něj pohlédla, věděl, že vidí, jak ji zabíjí.

Ještě před pár týdny by jí nedokázal zabránit, aby ho nedoprovodila, ať by se snažil, jak chtěl. Teď zůstala bez jediné námitky.

Chlad. Brzy bude po všem. Na lítost nebo smutek není čas.

Aielové běželi napřed zjistit, jestli je nečeká past. Mnozí z nich měli červené čelenky. Randovi léčka starosti nedělala. Seančané ho nezradí, ne pokud mezi nimi nebude další Zaprodanec.

Rand sáhl dolů a dotkl se meče, který nosil u pasu. Byl zakřivený, s černou pochvou pomalovanou vinoucím se drakem v červené a zlaté. Z nejednoho důvodu ho meč nutil myslet na to, jak byl ve Falme naposledy.

„V tomhle městě jsem poprvé zabil muže mečem,“ řekl Rand tiše. „Nikdy jsem o tom nemluvil. Byl to seančanský urozený pán, mistr šermíř. Verin mi řekla, abych ve městě neusměrňoval, takže jsem se mu postavil jen s mečem. Porazil jsem ho. Zabil ho.“

Nyneiva zvedla obočí. „Takže máš právo nosit meč s volavkou.“

Rand zavrtěl hlavou. „Nebyli u toho žádní svědci. Mat s Hurinem bojovali jinde. Viděli mě těsně po boji, ale nebyli svědky smrtící rány.“

„Co záleží na svědcích?“ vysmála se mu. „Porazil jsi mistra šermíře, takže jsi jím taky. Jestli to ostatní viděli nebo ne, není důležité.“

Podíval se na ni. „Proč nosit znamení volavky, když ne proto, aby ho viděli ostatní, Nyneivo?“

Neodpověděla. Před nimi, těsně u města, Seančané vztyčili velký černobíle pruhovaný stan. Zdálo se, že otevřený stan obklopují stovky dvojic sul’dam a damane. Damane byly oblečené v charakteristických šedých šatech, sul’dam v červených a modrých šatech s bleskem na prsou. Rand si s sebou přivedl jen pár usměrňovačů: Nyneivu, tři moudré, Korele, Narišmu a Flinna. Pouze zlomek těch, které mohl mít, dokonce i aniž by se obrátil na své jednotky na východě.

Ale ne, lepší bylo přivést si jen symbolickou stráž a vypadat, že přichází v míru. Pokud se setkání změní v bitvu, Randovou jedinou nadějí bude rychlý únik průchodem. Buď to… nebo udělat něco, čím ten boj ukončí sám.

Figurka muže držícího zvednutou kouli visela na sedle před ním. S její pomocí by se mohl postavit stovce damane. Dvěma stovkám. Pamatoval si, jakou sílu držel, když čistil saidín. Byla to síla schopná srovnat se zemí města, zničit každého, kdo se mu postaví.

Ne. K tomu nedojde. Nemohl si dovolit, aby k tomu došlo. Seančané určitě věděli, že zaútočit na něj by znamenalo katastrofu. Rand se s nimi setkal znovu, vědomý si, že zrádce v jejich řadách se ho předtím pokusil zajmout či zabít. Musejí vidět, že to myslí upřímně.

Ale pokud ne… Sáhl dolů a sevřel přístupový klíč, jen pro jistotu, a strčil ho do velké vnější kapsy kabátu. Pak se zhluboka nadechl, uklidnil a vyhledal prázdnotu. Tam uchopil jedinou sílu.

Nevolnost a závrať ho málem shodily na zem. Zakymácel se, nohama stiskl Tai’daišara a rukou sevřel přístupový klíč v kapse. Zaťal zuby. Někde vzadu v jeho mysli se probudil Luis Therin. Šílenec se pokusil probojovat k jediné síle. Byl to zoufalý boj, a když Rand nakonec zvítězil, zjistil, že se v sedle celý sesunul.

A zase si mumlal sám pro sebe.

„Rande?“ zeptala se Nyneiva.

Rand se narovnal. Byl přece Rand, ne? Občas měl po takovýchto bojích problém vzpomenout si, kdo je. Podařilo se mu konečně odsunout Randa, vetřelce, stranou a stát se Luisem Therinem? Včera se probudil uprostřed dne, schoulený v rohu svého pokoje, plakal a šeptal si o Ilieně. Cítil na rukou dotek jejích dlouhých zlatých vlasů a pamatoval si, jak ji k sobě tiskne. Vzpomínal si, jak ji vidí před sebou na zemi ležet mrtvou, zabitou jedinou silou.

Kdo je?

Copak na tom skutečně záleží?

„Jsi v pořádku?“ zeptala se znovu Nyneiva.

„Nic nám není.“ Dokud nevypustil ta slova z úst, neuvědomil si, že mluví v množném čísle. Zrak se mu vracel, přestože stále viděl trochu rozmazaně. Vše bylo lehce pokřivené tak jako od bitvy, v níž ho Semirhage připravila o ruku. Už si toho sotva všímal.

Napřímil se a pak skrz přístupový klíč přitáhl ještě trochu síly a naplnil se saidínem. Byl to tak příjemný pocit, navzdory nevolnosti, kterou mu to způsobovalo. Toužil načerpat víc, ale ovládl se. Už tak držel víc síly, než by kdokoli jiný bez pomoci dokázal. Bude to stačit.

Nyneiva pohlédla na figurku u jeho boku. Koule na vrcholku slabě zářila. „Rande…“

„Držím jen trochu navíc, pro jistotu.“ Čím víc jediné síly člověk držel, tím těžší bylo ho odstínit. Kdyby se ho damane pokusily polapit, ohromila by je jeho nezdolnost. Možná by dokázal odolat celému kruhu.

„Nenechám se znovu chytit,“ zašeptal. „Už nikdy. Nezastihnou mě nepřipraveného.“

„Možná bychom se měli vrátit,“ řekla Nyneiva. „Rande, nemusíme se s nimi sejít za jejich podmínek. To je…“

„Zůstaneme,“ řekl Rand tiše. „Vypořádáme se s nima tady a teď.“ Před sebou viděl sedět na pódiu ve stanu postavu v křesle. Naproti ní stálo na stejné úrovni další křeslo. To ho překvapilo; podle toho, co o Seančanech věděl, čekal, že se bude muset dohadovat, aby se k němu chovali stejně jako k urozenému.

Byla to Dcera Devíti měsíců? Tohle dítě? Jak se blížili, Rand svraštil čelo, ale uvědomil si, že to ve skutečnosti není dítě, ale velmi malá žena. Byla oblečená v černých šatech a měla tmavou kůži jako příslušnice Mořského národa. Na tvářích okrouhlého klidného obličeje měla nanesený šedobílý popel. Když si ji prohlédl blíže, připadala mu přibližně stejně stará jako on.

Rand se zhluboka nadechl a sesedl. Bylo načase ukončit válku.

* * *

Drak Znovuzrozený byl mladý muž. Tuon to říkali, ale stále ji na tom něco překvapovalo.

Proč by ji to mládí mělo překvapovat? Hrdinní dobyvatelé bývali často mladí. Sám Artuš Jestřábí křídlo, velký zakladatel říše, začínal své tažení jako mladý muž.

Ti, kdo dobývali, kdo vládli světu, sami rychle vyhořeli jako lampy s nezastřiženým knotem. Na sobě měl černý kabát zdobený červeně a zlatě a s knoflíky, které se třpytily, když sesedal s velkého černého valacha a přicházel ke stanu. Černý kabát měl na manžetách červené a zlaté vyšívání – při pohledu na manžety byla chybějící ruka velmi výrazná – ale jinak neměl šaty nijak zdobené. Jako by necítil potřebu odvádět parádou pozornost od své tváře.

Jeho vlasy měly barvu západu slunce, tmavě rudou. Měl královské způsoby – pevný a sebevědomý krok, oči upřené přímo před sebe. Tuon vychovali, aby chodila tak sebevědomě. Uvažovala, kdo vycvičil jeho. Pravděpodobně měl ty nejlepší učitele, aby ho naučili způsoby králů a vůdců. Přesto hlášení tvrdila, že vyrůstal na vesnici jako sedlák. Snad je to pečlivě rozšiřovaná historka, která mu má dodat na důvěryhodnosti?

Kráčel ke stanu s marath’damane po boku. Žena na sobě měla šaty v barvě oblohy za jasného dne s oblačným lemováním. Vlasy měla spletené do jediného tmavého copu a ozdobila se sadou nevkusných šperků. Zdálo se, že se kvůli něčemu zlobí, čelo měla svraštěné a ústa stažená do tenké linky. Její přítomnost Tuon rozechvívala. Člověk by myslel, že si při cestování s Matrimem na marath’damane víc zvykla. Ale ne. Byly nepřirozené. Nebezpečné. Tuon se v přítomnosti nespoutané damane nemohla cítit o nic lépe, než by mohla snášet chřestýše, ovíjejícího se jí kolem kotníku a olizujícího jí kůži.

A ovšem, pokud byla marath’damane znepokojující, tak ti dva muži, kteří kráčeli napravo od Draka, ještě víc. Jeden, stěží víc než mladík, měl vlasy spletené do copánků se zvonečky. Druhý byl starší muž s bílými vlasy a osmahlou tváří. Navzdory rozdílnému věku se oba pohybovali s nenucenou pyšnou chůzí mužů uvyklých bitvám. A oba měli černé kabáty s třpytivými špendlíky na vysokých límcích. Aša’manové, tak jim říkali. Muži, kteří mohl usměrňovat. Ohavnost, kterou je nejlepší rychle zabít. V Seančanu bylo velice málo těch, kdo se – ve své touze po nečekané výhodě – pokusilo tyhle Corov’ande Doon, tyhle bouře s černou duší, vycvičit. Ti hlupáci rychle padli, často zničení právě těmi nástroji, které se snažili ovládnout.

Tuon se připravila. Karede a Smrtonosná garda kolem ní se napjali. Bylo to nepatrné – zaťaté pěsti u boků, pomalé nádechy a výdechy. Tuon se k nim neobrátila, přestože potají pokynula Selucii.

„Zachovejte klid,“ řekl její hlas mužům.

Poslechnou – byla to Smrtonosná garda. Tuon se vůbec nelíbilo, že musí něco takového říci, protože oni nad tím sklopí oči. Ale ona nedovolí žádnou nehodu. Setkání s Drakem Znovuzrozeným bude nebezpečné. Tomu se nedalo vyhnout. Dokonce i když na každé straně velkého stanu stálo dvacet damane a sul’dam. Dokonce i když jí záda kryje Karede a ze střechy těsně v dostřelu ji sleduje kapitán Musenge s oddílem lučištníků. Dokonce i se Selucií po boku, napjatou a připravenou skočit, jako panter na vysoké skále. Dokonce i s tím vším byla Tuon odkrytá. Drak Znovuzrozený byl jako oheň, nevysvětlitelně vzplanuvší uvnitř domu. Nemohli jste mu zabránit v poničení místnosti. Jen jste doufali, že zachráníte dům.

Zamířil přímo ke křeslu naproti Tuon a posadil se do něj, aniž jedinkrát zpochybnil, že ho považuje za sobě rovného. Věděla, že se ostatní diví, proč stále nosí popel na znamení smutku a neprohlásila se císařovnou. Období smutku skončilo, ale Tuon neusedla na trůn.

Důvodem byl tento muž. Císařovna se s nikým, dokonce ani s Drakem Znovuzrozeným, nemohla sejít jako se sobě rovným. Avšak Dcera Devíti měsíců… tento jediný muž se jí mohl rovnat. A proto váhala. Drak Znovuzrozený by pravděpodobně nereagoval dobře, kdyby se někdo vyvýšil nad něj, bez ohledu na to, jestli k tomu ten někdo má zcela oprávněný důvod.

Když se posadil, mezi dvěma mraky vzplanul oblouk blesku, přestože Malai – jedna z damane, která dokázala předpovídat počasí – trvala na tom, že se neblíží déšť. Blesk během dne a žádný déšť. Našlapuj velmi zlehka, pomyslela si, když četla znamení, a dávej si pozor, co říkáš. To nebylo právě nejjasnější znamení. Kdyby měla našlapovat ještě opatrněji, musela by se vznést do vzduchu!

„Ty jsi Dcera Devíti měsíců,“ řekl Drak Znovuzrozený. Bylo to prohlášení, ne otázka.

„Ty jsi Drak Znovuzrozený,“ odvětila. Když se mu zahleděla do očí, uvědomila si, že její první dojem byl mylný. Nebyl to mladý muž. Ano, jeho tělo mohlo patřit mladíkovi. Ale ty oči… byly to staré oči.

Lehce se předklonil. Její smrtonoši se napjali a zavrzala kůže. „Uzavřeme mír,“ řekl al’Thor. „Dnes. Tady.“

Selucia tiše zasykla. Jeho slova zněla do velké míry jako požadavek. Tuon mu prokázala velkou úctu tím, že ho posadila na svou úroveň, ale císařské rodině nikdo nerozkazoval.

Al’Thor zalétl k Selucii pohledem. „Můžeš své strážkyni říct, že se může uklidnit,“ prohlásil suše. „Tohle setkání se nepromění v boj. Nedovolím to.“

„Ona je můj hlas,“ řekla Tuon obezřetně, „a moje pravdomluvčí. Můj osobní strážce je muž za mým křeslem.“

Al’Thor si tiše odfrkl. Takže to byl všímavý muž. Nebo měl štěstí. Jen málokdo správně uhodl, čím Selucia je.

„Přeješ si mír,“ řekla Tuon. „Má tvá… nabídka nějaké podmínky?“

„Není to nabídka, ale nezbytnost,“ řekl al’Thor. Mluvil hebce. Všichni tito lidé mluvili tak ukvapeně, ale al’Thorova slova měla váhu. Připomínal jí její matku. „Poslední bitva se blíží. Tvůj lid si jistě pamatuje proroctví. Tím, že vedete tuhle svoji válku, nás všechny ohrožujete. Moje armáda – všechny armády – jsou třeba v boji se Stínem.“

Poslední bitva se odehraje mezi říší a vojsky Temného. To věděl každý. Proroctví jasně ukazovala, že císařovna porazí ty, kdo slouží Stínu, a pak pošle Draka Znovuzrozeného na souboj s Požíračem Světla.

Kolik toho naplnil? Ještě nevypadal oslepený, takže to se teprve musí stát. Essanický cyklus říkal, že bude stát na vlastním hrobě a plakat. Nebo proroctví naráželo na chodící mrtvé, jak se už dělo? Někteří z těch duchů určitě chodili po vlastních hrobech. Občas byly texty nejasné.

Zdálo se, že tito lidé zapomněli mnohá proroctví, stejně jako zapomněli na přísahy čekat na návrat. Nic ale neřekla. Dej si pozor, co říkáš…

„Takže věříš, že Poslední bitva je blízko?“ zeptala se.

„Blízko?“ zopakoval al’Thor. „Je tak blízko jako zabiják, který ti smrdutým dechem dýchá na krk, zatímco ti nožem přejíždí po kůži. Je tak blízko jako poslední půlnoční úder zvonu poté, co zaznělo předchozích jedenáct. Blízko? Ano, je blízko. Děsivě blízko.“

Už se ho šílenství zmocnilo? Pokud ano, bude všechno složitější. Pozorně si ho prohlížela a hledala známky šílenství. Vypadalo to, že má nad sebou kontrolu.

Stanem prolétla mořská bríza, zašustila plachtovinou a přinesla s sebou zápach hnijících ryb. V této době toho hnilo hodně.

Ti tvorové, pomyslela si. Trolloci. Co jejich příchod předpovídal? Tylee je zlikvidovala a zvědové další nenašli. Když viděla naléhavé vystupování tohoto muže, zaváhala. Ano, Poslední bitva byla blízko, možná tak blízko, jak říkal. Proto bylo ještě důležitější, aby tyto země sjednotila pod svým praporem.

„Musíš chápat, proč je to tak důležité,“ řekl Drak Znovuzrozený. „Proč se mnou bojuješ?“

„My jsme návrat,“ řekla Tuon. „Znamení ukazovala, že nadešel čas našeho příchodu, a my jsme čekali, že najdeme sjednocené království, připravené nás velebit a zapůjčit nám armádu pro Poslední bitvu. Místo toho jsme našli rozdělenou zemi, která zapomněla na své přísahy a nebyla na nic připravená. Jak to, že nechápeš, že musíme bojovat? Nečiní nám potěšení vás zabíjet, tak jako rodič nemá radost, když trestá dítě, které sešlo z cesty.“

Al’Thor se zatvářil nevěřícně. „Považujete nás za děti?“

„To byla jen metafora,“ řekla Tuon.

Okamžik se nehýbal a pak si promnul bradu rukou. Dával jí za vinu ztrátu té druhé? Falendre o tom mluvila.

„Metafora,“ řekl. „A snad výstižná. Ano, země nebyla jednotná. Ale já ji skoval dohromady. Pojidlo je slabé, ale vydrží dostatečně dlouho. Nebýt mne, byla by vaše válka za sjednocení chvályhodná. Ale v téhle situaci jen rušíte. Musíme uzavřít mír. Naše spojenectví musí vydržet jen do konce mého života.“ Pohlédl jí do očí. „Ujišťuju tě, že to nebude trvat příliš dlouho.“

Seděla u širokého stolu a ruce měla složené před sebou. Kdyby se al’Thor natáhl, nedosáhl by na ni. Udělala to schválně, přestože při zpětném pohledu bylo toto opatření k smíchu. Kdyby se ji rozhodl zabít, nepotřeboval by ruku. Raději na to nemyslet.

„Pokud chápeš, jak výhodné je sjednocení,“ řekla, „tak bys měl možná své země sjednotit pod seančanským praporem, nechat své lidi složit přísahy a…“ Žena, která stála za al’Thorem, ta marath’damane, při jejích slovech rozevřela oči.

„Ne,“ přerušil ji al’Thor.

„Ale jistě chápeš, že jediný vládce s…“

„Ne,“ řekl, tiše, ale rozhodněji. Nebezpečněji. „Už nechci vidět nikoho dalšího uvázaného na těch vašich ohavných vodítcích.“

„Ohavných? Je to jediný způsob, jak se vypořádat s těmi, kdo umějí usměrňovat!“

„My jsme bez nich přežili celá staletí.“

„A máte…“

„V téhle věci nehodlám ustoupit,“ řekl al’Thor.

Tuoniny stráže – včetně Selucie – zaťaly zuby a vojáci položili ruce na jílce mečů. Dvakrát za sebou ji přerušil. Dceru Devíti měsíců. Jak mohl být tak drzý?

Byl Drak Znovuzrozený, proto. Ale jeho slova byla pošetilá. Až bude císařovnou, on se před ní skloní. Proroctví to vyžadovala. To jistě znamenalo, že se jeho království připojí k říši.

Dovolila, aby se jí rozhovor vymkl z ruky. Marath’damane byly pro mnohé na této straně oceánu citlivé téma. Pravděpodobně rozuměli tomu, jakou logiku uvazování žen má, ale bylo těžké vzdát se svých tradic. To bylo nepochybně důvodem, proč je hovor o těchto věcech tak rozrušoval.

Potřebovala postrčit rozhovor jiným směrem. Někam, kde to Draka Znovuzrozeného vyvede z rovnováhy. Pozorně si ho prohlížela. „Bude celý náš rozhovor takový?“ zeptala se. „Budeme sedět proti sobě a mluvit jen o tom, v čem se lišíme?“

„A o čem jiném bychom mluvili?“ řekl al’Thor.

„Snad o něčem, co máme společné.“

„Pochybuju, že v tomto směru toho existuje moc, co by mělo význam.“

„Ano?“ řekla Tuon. „A co Matrim Cauthon?“

Ano, tohle ho šokovalo. Drak Znovuzrozený zamrkal a lehce pootevřel ústa. „Mat?“ řekl. „Ty znáš Mata? Jak…“

„Unesl mě,“ odvětila Tuon. „A odvlekl téměř přes celou Altaru.“

Drak Znovuzrozený na ni chvíli zíral a pak zavřel pusu. „Už si vzpomínám,“ řekl tiše. „Viděl jsem tě. S ním. Nespojil jsem si tě s tou tváří. Mate… cos to prováděl?“

Ty jsi nás viděl? pomyslela si Tuon pochybovačně. Takže se to šílenství přece jen projevilo. Bude s ním takto jednodušší manipulovat, nebo těžší? Nejspíš to druhé, bohužel.

„No,“ řekl nakonec al’Thor, „věřím, že Mat měl své důvody. Vždycky má. A v tu chvíli mu připadají tak logické…“

Takže Matrim Draka Znovuzrozeného skutečně znal; bude pro ni skvělým zdrojem informací. Možná proto ho k ní osud přivedl, aby měla možnost poučit se o Drakovi Znovuzrozeném. Než jí v této záležitosti bude schopen pomoci, bude ho muset znovu získat zpátky.

Matrimovi se to nebude líbit, ale bude to muset pochopit. Byl první princ krkavců. Musí být pozvednut mezi výše urozené, oholit si hlavu a osvojit správný způsob života. Všechno jí to připadalo jako škoda – z důvodů, které si nedokázala vysvětlit.

Nemohla si pomoct, aby se na něj ještě trochu nevyptávala. Částečně proto, že se zdálo, že toto téma al’Thora vyvádí z rovnováhy, a částečně ze zvědavosti. „Jaký je to muž, tenhle Matrim Cauthon? Musím přiznat, že mi připadá jako líný mizera, který je až příliš pohotový v nacházení výmluv, proč nedodržovat dané sliby.“

„Takhle o něm nemluv!“ Překvapivě ta slova pronesla marath’damane stojící vedle al’Thorova křesla.

„Nyneivo…“ začal al’Thor.

„Neokřikuj mě, Rande al’Thore,“ řekla ta žena a založila si ruce. „Je to i tvůj kamarád.“ Žena pohlédla zpátky na Tuon a podívala se jí do očí. Podívala se jí do očí. Marath’damane!

Žena pokračovala. „Matrim Cauthon je jeden z nejlepších mužů, kterého kdy poznáte, Vaše Výsosti, a já nebudu poslouchat, jak o něm někdo mluví špatně. Co je správné, to je správné.“

„Nyneiva má pravdu,“ řekl al’Thor zdráhavě. „Je to dobrý muž. Někdy možná působí příliš drsně, ale je to ten nejvěrnější přítel, jakého si člověk může přát. Přestože brblá nad tím, co ho jeho svědomí nutí dělat.“

„Zachránil mi život,“ řekla marath’damane. „Zachránil mě za cenu velkých obětí a osobního ohrožení ve chvíli, kdy to nikoho jiného nenapadlo.“ Oči jí plály hněvem. „Ano, až moc pije a hraje. Ale nemluv o něm, jako když ho znáš, protože neznáš. Pod tím vším má zlaté srdce. Jestli jsi mu ublížila…“

„Ublížila mu?“ řekla Tuon. „On unesl mě!“

„Pokud to udělal, měl k tomu důvod,“ prohlásil Rand al’Thor.

Jaká věrnost! Opět byla nucena přehodnotit svůj názor na Matrima Cauthona.

„Ale tohle je nepodstatné,“ řekl al’Thor a nečekaně vstal. Jeden ze smrtonošů tasil meč. Al’Thor se do něj zabodl pohledem a Karede muži rychle pokynul a ten zahanbeně se sklopenýma očima meč zase zasunul.

Al’Thor položil ruku na stůl dlaní dolů. Předklonil se a polapil Tuonin pohled ve svém. Kdo mohl odvrátit pohled od těch vášnivých šedých očí, podobných oceli? „Nic z toho není důležité. Mat není důležitý. To, co máme společné a v čem se lišíme, není důležité. Vše, co je důležité, je potřeba. A já tě potřebuju.“

Ještě víc se předklonil, až se nad ní hrozivě tyčil. Jeho podoba se nezměnila, ale náhle jí připadal třicet kroků vysoký. Mluvil stále stejným klidným pronikavým hlasem, ale tentokrát v něm byla hrozba. Ostří.

„Musíš přestat s útoky,“ řekl téměř šeptem. „Musíš se mnou podepsat smlouvu. To nejsou požadavky. To je moje vůle.“

Tuon náhle zjistila, že jej touží poslechnout. Potěšit ho. Smlouva. Smlouva by byla skvělá, poskytla by jí možnost stabilizovat svou vládu nad zdejšími zeměmi. Mohla by naplánovat, jak znovu obnovit pořádek v Seančanu. Mohla verbovat a cvičit. Otevíralo se jí tolik možností, jako by její mysl byla náhle odhodlaná vidět všechny výhody tohoto spojenectví a žádnou z vad.

Natáhla se po těch vadách a snažila se rozpoznat problémy, které by vzešly ze spojenectví s tímto mužem. Ty se však v její mysli roztekly a vyklouzly jí mezi prsty. Nedokázala je zachytit a zformovat námitky. Velký stan ztichl a bríza přestala vát.

Co se to s ní dělo? Nemohla dýchat, jako by jí hruď drtilo závaží. Měla pocit, jako by si nemohla pomoct a musela se před vůlí tohoto muže sklonit!

Tvářil se pochmurně. Navzdory jasnému odpoledni měl tvář zahalenou stínem, mnohem hlubším než cokoli jiného ve stanu. Nemohla uhnout pohledem a dýchala mělce a rychle. Měla dojem, že kolem něj koutkem oka cosi vidí. Temný závoj, černou aureolu, která z něj vyzařovala. Křivila vzduch jako velké horko. Hrdlo se jí sevřelo a začala se vytvářet slova. Ano. Ano. Udělám, co žádáš. Ano. Musím. Musím.

„Ne,“ řekla stěží slyšitelným šepotem.

Jeho výraz ještě potemněl a v tom, jak tiskl ruku dolů, až se mu chvěly prsty, viděla zuřivost. V tom, jak zatínal zuby. V tom, jak pootevřel oči. Taková vášeň.

„Potřebuju…“ začal.

„Ne,“ zopakovala se sílící jistotou. „Ty se skloníš přede mnou, Rande al’Thore. Nebude to opačně.“ Taková temnota! Jak ji v sobě mohl ukrývat jediný člověk? Zdálo se, že vrhá stín velký jako hora.

S tímhle tvorem se nemohla spojit. Ta kypící nenávist ji děsila, a hrůza byla pocit, který jí byl neznámý. Tomuto muži nemohlo být dovoleno, aby činil, jak si přeje. Musel být ovládnut.

Ještě okamžik ji pozoroval. „Dobře,“ řekl. Hlasem jako led.

Obrátil se a bez ohlédnutí vyšel ze stanu. Jeho doprovod jej následoval; všichni, včetně marath’damane s copem, vypadali znepokojeně. Jako kdyby si sami nebyli jistí, co – nebo koho – v tomto muži následují.

Tuon sledovala, jak odchází, a při tom lapala po dechu. Nesměla dovolit, aby ostatní viděli, jak je otřesená. Nesměli vědět, že v tom posledním okamžiku z něj měla strach. Dívala se za ním, dokud jeho postava na koni nezmizela za kopci. A stále se jí třásly ruce. Neodvažovala se promluvit, aby se jí netřásl hlas.

Než se jí podařilo uklidnit, nikdo nepromluvil. Možná byli stejně otřesení jako ona. Možná vycítili její obavy. Konečně, dlouho poté, co al’Thor zmizel, Tuon vstala. Obrátila se a pozorně si prohlédla shromážděné urozené, generály, vojáky a stráže. „Jsem císařovna,“ řekla klidným hlasem.

Jako jeden muž padli na kolena a i výše urození se vrhli tváří k zemi.

Jiný obřad nebyl třeba. Ano, v Ebú Daru proběhne formální korunovace s průvody, přehlídkami a audiencemi. Přijme osobní přísahu věrnosti od každého z urozených a – podle tradice – bude mít možnost vlastnoručně, bez uvedení důvodu, popravit kteréhokoli z nich, o kom má dojem, že se vzpíral jejímu nástupu na trůn.

Všechno tohle bude, a mnohé další. Ale skutečnou korunovací bylo její prohlášení. Pronesené Dcerou Devíti měsíců po měsíci smutku. Slavnost začala ve chvíli, kdy jim všem pokynula, aby vstali. Proběhnou týden trvající oslavy. Nezbytné vyrušení. Svět ji potřeboval. Potřeboval císařovnu. Od této chvíle se vše změní.

Když da’covale vstali a začali zpěvem velebit její korunovaci, Tuon přistoupila ke generálu Galganovi. „Pošli zprávu generálu Yulanovi,“ řekla tiše. „Řekni mu, ať připraví útok proti tarvalonským marath’damane. Musíme udeřit na Draka Znovuzrozeného, a to rychle. Tomu muži nesmí být dovoleno získat o nic větší sílu, než už má.“

KAPITOLA 36 - Tuonina smrt

KAPITOLA 36

TUONINA SMRT

„Na cestu jsem se vydala v Tearu,“ řekla Verin, když se usazovala v Matově nejlepším křesle, vyřezaném z tmavého ořechového dřeva a s měkkým hnědým polštářem. Tomas zůstal stát za ní s rukou na hlavici meče. „Mým cílem bylo dostat se do Tar Valonu.“

„Tak jak jsi skončila tady?“ zeptal se Mat stále ještě podezíravě, zatímco se usazoval na lavici s polštářem. Tu věc nesnášel; bylo zhola nemožné usadit se na ni nějak pohodlně. Polštáře nepomáhaly. Naopak se jim nějak dařilo dělat lavici ještě nešikovnější. Tu příšernou věc museli vymyslet šílení šilhaví trolloci a postavit ji z kostí zatracených. To bylo jediné rozumné vysvětlení.

Zavrtěl se a málem si nechal přinést další křeslo, ale Verin pokračovala. Mandevwin s Talmanesem zůstali hned u vchodu do stanu, ten první stál se založenýma rukama, ten druhý se posadil na podlahu. Tom seděl na zemi na opačné straně místnosti a sledoval Verin chladně zamyšleným pohledem. Všichni byli v Matově menším audienčním stanu, který měl sloužit jen ke kratším poradám důstojníků. Mat nechtěl vzít Verin do stanu, ve kterém běžně úřadoval, protože tam byly rozloženy jeho plány na útok na Věrnov.

„Sama sebe se ptám na totéž, mistře Cauthone,“ řekla Verin s úsměvem, zatímco její postarší strážce stále stál vedle jejího křesla. „Jak jsem tady skončila? Rozhodně jsem to neměla v úmyslu. A přesto jsem tady.“

„Skoro to říkáš to, jako by to byla nehoda, Verin Sedai,“ ozval se Mandevwin. „Ale mluvíme o vzdálenosti několika set líg!“

„A navíc,“ dodal Mat, „umíš cestovat. Takže pokud jsi měla v úmyslu vydat se do Bílé věže, tak proč jsi tam prostě zatraceně neodcestovala a šmytec?“

„Dobré otázky,“ řekla Verin. „Mohla bych dostat trochu čaje?“

Mat vzdychl, znovu se zavrtěl na té ďábelské lavici a mávl na Talmanese, aby vydal příkaz. Talmanes vstal a na okamžik vyklouzl ven, aby rozkaz předal, a pak se vrátil a znovu posadil.

„Děkuji ti,“ řekla Verin. „Jsem docela vyprahlá.“ Působila známým, duchem nepřítomným dojmem, který byl mezi sestrami z hnědého adžah tak běžný. Kvůli dírám v paměti si Mat na první setkání s Verin vzpomínal jen rozmazaně. Vlastně všechny jeho vzpomínky na ni byly rozmazané. Ale zdálo se, že si vzpomíná, jak si o ní myslí, že má povahu učence.

Když ji tentokrát pozoroval, přišlo mu její chování zveličené. Jako by se opírala o předsudky o hnědých a využívala je. Balamutila lidi, jako pouliční hráč šidí vesnické balíky při skořápkách.

Prohlížela si ho. Ten úsměv v koutcích rtů? Byl to úsměv šejdíře, který se nestará, že jste ho prokoukli. Teď když jste věděli, o co jde, mohli jste si hru užít oba, a možná společně napálit někoho jiného.

„Uvědomuješ si, jak silný ta’veren jsi, mladý muži?“ zeptala se Verin.

Mat pokrčil rameny. „Na takové věci chceš Randa. Vážně, ve srovnání s ním nejsem skoro nic.“ Zatracené barvy!

„Ach ne, nechtěla bych podceňovat Drakovu důležitost,“ zasmála se Verin. „Ale ty nemůžeš skrýt své světlo v jeho stínu, Matrime Cauthone. Přinejmenším ne v přítomnosti někoho, kdo není úplně slepý. V jakékoli jiné době bys byl nepochybně nejsilnější žijící ta’veren. Možná nejsilnější, co žil za celá staletí.“

Mat se zavrtěl. Zatracenej popel, nesnášel, jak to vypadá, jako by se ošíval. Možná by měl prostě vstát. „O čem to mluvíš, Verin?“ řekl místo toho. Založil si ruce a pokusil se alespoň předstírat, že se cítí pohodlně.

„Mluvím o tom, jak jsi mě odtáhl přes půl světadílu.“ Její úsměv se rozšířil, když vstoupil voják s kouřícím šálkem mátového čaje. Vděčně si ho vzala a voják vycouval.

„Odvlekl tě?“ zeptal se Mat. „Ty jsi hledala mě.“

„Ale až poté, co jsem usoudila, že mě vzor někam táhne.“ Verin pofoukala čaj. „Což znamenalo tebe nebo Perrina. Nemohla to být Randova vina, protože toho jsem dokázala snadno opustit.“

„Randa?“ zeptal se Mat a dalšího záblesku barev si nevšímal. „Ty jsi byla s ním?“

Verin přikývla.

„Jak… vypadal?“ řekl Mat. „Je… víš…“

„Šílený?“ zeptala se Verin.

Mat přikývl.

„Obávám se, že ano,“ řekla Verin a koutky úst jí lehce poklesly. „Ale domnívám se, že se stále ovládá.“

„Zatracená jediná síla,“ řekl Mat a sáhl si pod košili, aby se uklidnil dotekem medailónu s liščí hlavou.

Verin vzhlédla. „Kdepak, nejsem přesvědčená, že za všechny potíže mladého al’Thora může jen síla, Matrime. Mnozí by jeho povahu rádi svedli na saidín, ale to by znamenalo naprosto přehlížet neuvěřitelné tlaky, která jsme na ramena toho ubohého chlapce vložili.“

Mat zvedl obočí a zalétl pohledem k Tomovi.

„Každopádně,“ usrkla Verin čaj, „není možné to příliš svádět na poskvrnění, protože to už na něj nebude působit.“

„Nebude?“ zeptal se Mat. „Rozhodl se přestat usměrňovat?“

Zasmála se. „To by spíš ryba přestala plavat. Ne, poskvrnění na něj už nebude působit, protože už není. Al’Thor saidín očistil.“

„Cože?“ vyhrkl prudce Mat a narovnal se.

Verin se napila čaje.

„Mluvíš vážně?“ zeptal se Mat.

„Naprosto,“ odvětila.

Mat znovu pohlédl na Toma. Pak si popotáhl kabát a prohrábl vlasy.

„Co to děláš?“ zeptala se Verin pobaveně.

„Nevím,“ řekl Mat a cítil se nemotorně. „Asi jsem si prostě myslel, že bych se měl cítit nějak jinak, nebo tak něco. Celý svět kolem nás se změnil, ne?“

„Dalo by se to tak říct,“ přikývla Verin, „i když bych namítla, že samotné očištění je spíš jako oblázek, vhozený do rybníka. Bude chvíli trvat, než se vlnky dostanou ke břehu.“

„Oblázek?“ zeptal se Mat. „Oblázek?“

„Nu, možná spíš balvan.“

„Zatracená hora, jestli chceš znát můj názor,“ zamumlal Mat. Znovu se usadil na tu děsnou lavici.

Verin se zasmála. Zatracené Aes Sedai. Musely být takové? Nejspíš to byla další přísaha, kterou skládaly a nikomu o ní neříkaly, něco o tom, že se mají chovat tajemně. Upřel na ni pohled. „Čemu ses to smála?“ zeptal se nakonec důrazně.

„Ničemu,“ řekla. „Jenom jsem si říkala, že brzy pocítíš něco z toho, co jsem tento uplynulý měsíc dělala já.“

„Což bylo?“

„Nu,“ řekla. „Myslím, že jsem o tom mluvila předtím, než jsem se nechala odvést k nepodstatným tématům.“

„K zatracenýmu očištění pravýho zdroje,“ zamumlal Mat. „Vážně.“

„Měla jsem nanejvýš zajímavé zážitky,“ pokračovala Verin. Mata si samozřejmě nevšímala. „Možná si to neuvědomuješ, ale abys mohl odněkud cestovat, musíš tam strávit nějaký čas. Obvykle stačí pobýt na tom místě večer. Proto jsem se po rozchodu s Drakem vydala do nedaleké vesnice a pronajala si pokoj v hostinci. Zabydlela jsem se, naučila se, jak pokoj vypadá, a připravila se ráno otevřít bránu.

Jenže uprostřed noci se objevil hostinský. S lítostí mi oznámil, že se musím přestěhovat do jiného pokoje. Jak se zdálo, ve střeše nad mým pokojem našli prasklinu a brzy mi začne prosakovat strop. Nechtěla jsem se stěhovat, ale on trval na svém.

Takže jsem se přestěhovala na opačnou stranu chodby a začala se učit ten pokoj. Zrovna když jsem začínala mít dojem, že ho znám dost na to, abych otevřela průchod, znovu mě vyrušili. Tentokrát mi hostinský rozpačitě oznámil, že jeho manželka ráno při úklidu ztratila v pokoji náušnici. Ta žena se probudila uprostřed noci a byla hodně rozrušená. Hostinský, který vypadal dost unaveně, mě omluvně požádal, abych se znovu přestěhovala.“

„No a?“ zeptal se Mat. „Jenom náhoda, Verin.“

Zvedla obočí a pak se usmála, když se na lavici znovu zavrtěl. Ať to všechno shoří, on se neošíval!

„Odmítla jsem se přestěhovat, Matrime,“ pokračovala. „Hostinskému jsem řekla, že poté, co odejdu, může pokoj klidně prohledat, a slíbila mu, že si sebou žádnou nalezenou náušnici neodnesu. Pak jsem mu rázně zabouchla dveře před nosem.“ Upila čaj. „Za pár minut začal hostinec hořet – uhlík z krbu se překulil na podlahu a skončilo to tím, že celé to místo shořela do základů. Naštěstí se všem podařilo utéct, ale o hostinec přišli. Unavení a nevyspalí jsme se s Tomasem museli přesunout do vedlejší vesnice a najít si ubytování tam.“

„A dál?“ řekl Mat. „Pořád to zní jako shoda okolností.“

„Takhle to pokračovalo tři dny,“ řekla Verin. „Byla jsem vyrušena dokonce i tehdy, když jsem se pokusila naučit nějaké místo mimo stavení. Náhodný kolemjdoucí chtěl oheň, do tábora spadl strom, kolem prošlo stádo ovcí, rozpoutala se místní bouřka. Nejrůznější náhodné události mi vždycky zabránily se místo naučit.“

Talmanes tiše hvízdl. Verin přikývla. „Pokaždé, když jsem se pokusila naučit místo, něco se pokazilo. Z nějakého důvodu jsem se musela přemístit. Nicméně když jsem se rozhodla, že se nic učit nehodlám, a neplánovala jsem průchod otevřít, nic se nestalo. Někdo jiný by možná jel dál a cestování by pro tu chvíli vzdal, ale projevila se moje povaha a já jsem začala ten jev studovat. Bylo to velmi pravidelné.“

Zatracenej popel. Takové věci měl lidem provádět Rand. Ne Mat. „Podle toho, co říkáš, bys pořád měla být v Tearu.“

„Ano,“ řekla, „ale brzy jsem začala cítit, že mě něco táhne. Škube mnou. Jako když…“

Mat se opět zavrtěl. „Jako když do tebe někdo zasekne zatracenej háček? A stojí daleko a jemně – ale vytrvale – potahuje?“

„Ano,“ odvětila Verin. Usmála se. „Jak chytrý popis.“

Mat neodpověděl.

„Rozhodla jsem se k cestě použít světštější prostředky. Myslela jsem si, že má možná moje neschopnost cestovat co dělat s al’Thorovou blízkostí nebo snad s postupným rozvolňováním vzoru pod vlivem Temného. Zajistila jsem si místo v obchodní karavaně, která mířila na sever do Cairhienu. Měli prázdný vůz, který byli ochotní za rozumnou cenu pronajmout. Po všech těch dnech, kdy jsem byla stále vzhůru kvůli požárům, plačícím dětem a neustálému stěhování z jednoho pokoje do druhého, jsem už byla docela unavená. Takže se obávám, že jsem spala mnohem déle, než jsem měla. I Tomas si zdříml.

Když jsme se probudili, překvapilo nás zjištění, že karavana místo do Cairhienu zamířila na severozápad. Promluvila jsem si s vůdcem karavany a ten mi vysvětlil, že na poslední chvíli dostal tip, že v Murandy prodá zboží za mnohem lepší cenu než v Cairhienu. Zmínil se, že mi o té změně opravdu měl říct, ale vyklouzlo mu to z hlavy.“

Znovu upila čaj. „V tu chvíli jsem s jistotou pochopila, že mě to někam směřuje. Myslím, že většina by si to neuvědomila, ale já jsem studovala povahu ta’veren. Karavana neujela tak daleko k Murandy – jen den cesty – ale společně s tím taháním to stačilo. Promluvila jsem si s Tomasem a rozhodli jsme se nejít tam, kam nás to táhne. Klouzání není plnohodnotnou náhražkou cestování, ale nemá stejné omezení ohledně znalosti oblasti. Otevřela jsem průchod, ale když jsme dorazili na konec cesty, nevyšli jsme do Tar Valonu, ale do vesničky v severním Murandy!

To by nemělo být možné. Ale když jsme to probírali, Tomas a já jsme si uvědomili, že se zalíbením mluvil o lovecké výpravě, které se jednou účastnil ve Věrnově, a já v tu chvíli otevřela průchod. Musela jsem se soustředit na špatné místo.“

„A tak jsme tady,“ ozval se Tomas, stojící se založenýma rukama a nespokojeným výrazem za křeslem své Aes Sedai.

„Vskutku,“ řekla Verin. „Zajímavé, neřekl bys, mladý Matrime? Omylem jsem skončila tady a připletla se ti do cesty právě ve chvíli, kdy velice potřebuješ někoho, kdo by tvému vojsku otevřel průchod?“

„Pořád to může být náhoda.“

„A to tahání?“

Nevěděl, co na to říct.

„Náhody jsou to, jak ta’veren fungují,“ řekla Verin. „Najdeš odhozenou věc, která se ti strašně hodí, nebo náhodou někoho potkáš přesně v ten správný okamžik. Náhodná možnost náhodně pracuje ve tvůj prospěch. Nebo sis toho nevšiml?“ Usmála se. „Chceš si na to hodit kostkami?“

„Ne,“ odpověděl zdráhavě.

„Jedna věc mi ale dělá starosti,“ řekla Verin. „Copak nebyla žádná jiná osoba, která se ti mohla připlést do cesty? Al’Thor má ty svoje aša’many, kteří prohledávají zemi a hledají muže, kteří dokážou usměrňovat, a předpokládám, že takovéto venkovské oblasti jsou na čelných místech seznamu, neboť je pravděpodobnější, že si tam usměrňovačů nevšimnou. Mohli jste narazit na některého z nich a on vám mohl průchod otevřít.“

„Tak to určitě ne,“ otřásl se Mat. „Někomu takovýmu Bandu nesvěřím.“

„Ani kdyby tě to mělo během mrknutí oka dostat do Andoru?“ zeptala se Verin.

Mat zaváhal. No, možná.

„Já jsem tu musela být z nějakého důvodu,“ řekla zamyšleně.

„Pořád si myslím, že v tom hledáš něco, co tam není,“ odvětil a znovu se na pálící lavici zavrtěl.

„Možná. Možná ne. Nejdřív bychom měli vyjednat mou cenu za to, že vás vezmu do Andoru. Předpokládám, že se chceš dostat do Caemlynu?“

„Cenu?“ řekl Mat. „Ale ty si myslíš, že tě sem vzor přinutil přijít! Proč bys ode mě měla něco chtít?“

„Protože,“ zvedla prst, „zatímco jsem čekala, až tě najdu – opravdu jsem nevěděla, jestli to budeš ty nebo mladý Perrin – uvědomila jsem si, že existuje několik věcí, které ti můžu poskytnout pouze já a nikdo jiný.“ Sáhla do kapsy šatů a vytáhla několik listů papíru. Jeden byl Matův obrázek. „Nezeptal ses, odkud to mám.“

„Ty jsi Aes Sedai,“ pokrčil Mat rameny. „Myslel jsem si, že… no, žes to zesaidarovala.“

„Zesaidarovala?“ zeptala se bezvýrazně.

Pokrčil rameny.

„Dostala jsem tenhle papír, Matrime…“

„Říkej mi Mat,“ ozval se.

„Dostala jsem tenhle papír, Matrime, od temného druha,“ řekla, „který mi pověděl – protože mě považoval za služebnici Stínu – že jeden ze Zaprodanců rozkázal, že muži na obrázcích musí být zabiti. Ty a Perrin jste ve vážném nebezpečí.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl a nedal najevo, jak ho z jejích slov zamrazilo. „Verin, temní druzi se mě snaží zabít od chvíle, kdy jsem odešel z Dvouříčí.“ Na chvilku se odmlčel. „Ať shořím. Ode dne předtím, než jsem opustil Dvouříčí. Co se tím změní?“

„Tohle je něco jiného,“ řekla a hlas jí zpřísněl. „Úroveň nebezpečí, ve kterém jste… Já… Nu, prostě se shodněme, že jsi ve velkém, velkém nebezpečí. Navrhuji, abys byl příštích pár týdnů velmi opatrný.“

„Vždycky jsem opatrný,“ řekl Mat.

„Tak buď ještě víc,“ řekla. „Schovej se. Neriskuj. Než tohle skončí, budeš nepostradatelný.“

Pokrčil rameny. Schovat se? To mohl udělat. S Tomovou pomocí by se nejspíš dokázal zamaskovat tak, že by ho nepoznaly ani vlastní sestry. „To můžu udělat,“ řekl. „To je jednoduchá odměna. Jak dlouho ti bude trvat dostat nás do Caemlynu?“

„To nebyla moje odměna, Matrime,“ řekla pobaveně. „To byl návrh. O kterém si myslím, že bys měl opravdu velmi vážně přemýšlet.“ Zpod obrázku vytáhla malý složený kus papíru. Byl zapečetěný kapkou krvavě rudého vosku.

Mat si ho váhavě vzal. „Co je to?“

„Pokyny,“ řekla Verin. „Které vykonáš desátý den poté, co tě v Caemlynu opustím.“

Zamračeně se poškrábal na krku a pak se chystal rozlomit pečeť.

„Otevřeš ho až ten den,“ řekla Verin.

„Cože?“ zeptal se Mat. „Ale…“

„To je má cena,“ řekla Verin prostě.

„Zatracená ženská,“ zabručel s pohledem upřeným na papír. „Neslíbím ti něco dřív, než zjistím, o co jde.“

„Pochybuji, že ti mé pokyny budou připadat náročné, Matrime,“ poznamenala.

Mat se chvíli mračil na pečeť a pak vstal. „Nemám zájem.“

Sevřela rty. „Matrime, ty…“

„Říkej mi Mate,“ prohlásil a popadl svůj klobouk, ležící na polštáři. „A řekl jsem, že žádná dohoda nebude. Za dvacet dní stejně do Caemlynu dopochodujeme.“ Rozhrnul chlopeň stanu a ukázal ven. „Nedovolím ti, abys mě omotala provázkama, ženská.“

Zamračila se, ale nepohnula. „Zapomněla jsem, jaké dokážeš dělat potíže.“

„A jsem na to hrdý,“ dodal Mat.

„A kdybychom se dohodli na kompromisu?“ zeptala se Verin.

„Řekneš mi, co je na tom zatraceném papíru?“

„Ne,“ řekla Verin. „Protože možná nebude třeba, abys ho četl. Doufám, že se mi podaří k tobě vrátit, zbavit tě dopisu a poslat na cestu. Ale když to nebude možné…“

„Tak jaký kompromis?“ zeptal se Mat.

„Můžeš se rozhodnout, že dopis neotevřeš,“ řekla Verin. „Spálíš ho. Ale když to uděláš, počkáš v Caemlynu padesát dní, jen pro případ, že mi návrat bude trvat déle, než jsem předpokládala.“

To ho zastavilo. Padesát dní čekání byla dlouhá doba. Ale kdyby je mohl strávit v Caemlynu místo na cestě…

Byla Elain ve městě? Od jejího útěku z Ebú Daru si o ni dělal starosti. Jestli tam je, mohl by alespoň rychle začít s výrobou Aludřiných draků.

Ale padesát dní? Čekat? Buď to, nebo otevřít ten proklatý dopis a udělat, co se v něm říká? Ani jedna možnost se mu nelíbila. „Dvacet dní,“ řekl.

„Třicet,“ odpověděla, vstávajíc, a pak zvednutým prstem zarazila jeho námitky. „Kompromis, Mate. Myslím, že zjistíš, že mezi Aes Sedai jsem kompromisům mnohem přístupnější než většina ostatních.“ Natáhla ruku.

Třicet dní. Třicet dní by zvládl. Podíval se na dopis, který držel v rukou. Nemusel by ho otevřít a třicet dní čekání by pro něj ve skutečnosti neznamenalo žádnou ztrátu času. Bylo to jen o málo déle, než by mu trvalo dostat se do Caemlynu po svých. Vlastně to byla zatraceně výhodná dohoda! Potřeboval pár týdnů, než uvede draky do provozu, a chtěl nějaký čas, aby zjistil víc o věži Gendžei a hadech a liškách. Tom si nemohl stěžovat – když by jim stejně trvalo dva týdny, než by se do Caemlynu dostali.

Verin jej pozorovala s náznakem starostí ve tváři. Nesměl jí dát najevo, jakou má radost. Dejte to ženě najevo a ona si najde nějaký způsob, jak vás přinutit zaplatit.

„Třicet dní,“ řekl Mat zdráhavě a stiskl jí ruku, „ale až uplynou, můžu jít.“

„Nebo můžeš dopis po deseti dnech otevřít,“ řekla Verin, „a udělat, co se v něm říká. Jedno z toho, Matrime. Mám tvé slovo?“

„Ano,“ řekl. „Ale já ten zatracený dopis neotevřu. Počkám třicet dní a půjdu si po svém.“

„Uvidíme,“ řekla, usmála se pro sebe a pustila mu ruku. Složila jeho obrázek a pak vytáhla z kapsy malý váček svázaný koženou šňůrkou. Otevřela ho, vsunula obrázek dovnitř, a když to dělala, všiml si, že má uvnitř malý svazek složených kusů papíru, stejných jako ten, který drží v ruce. Co bylo jejich účelem?

Jakmile měla dopisy bezpečně uložené v kapse, vytáhla vyřezávaný kus průhledného kamene – brož ve tvaru lilie. „Začni bourat tábor, Matrime. Potřebuji otevřít váš průchod co nejdřív. Sama brzy potřebuji cestovat.“

„Dobře.“ Mat pohlédl na zapečetěný složený papír, který držel v rukou. Proč je Verin tak tajemná?

Ať shoří! pomyslel si. Já to neotevřu. Neotevřu. „Mandevwine,“ řekl. „Sežeň Verin Sedai vlastní stan, ve kterém může počkat, než zrušíme tábor, a dva vojáky, kteří jí přinesou všechno, co potřebuje. Taky informuj ostatní Aes Sedai, že je tady. Jsou to Aes Sedai, takže je nejspíš zpráva o jejím příjezdu bude zajímat.“

Mat zastrčil složený papír do opasku a chystal se k odchodu. „A ať někdo spálí tuhle zatracenou lavici. Nevěřím, že jsme se s tím krámem táhli takhle daleko.“

* * *

Tuon byla mrtvá. Pryč, odhozená stranou, zapomenutá. Tuon bývala Dcerou Devíti měsíců. Nyní byla jen záznamem v historii.

Fortuona byla císařovna.

Fortuona Athaem Devi Paendrag zlehka políbila na čelo vojáka, který se sklopenou hlavou klečel na krátké trávě. Dusné a vlhké altarské horko vyvolávalo dojem, jako by léto už dorazilo, ale tráva – která jen před pár týdny vypadala svěží a plná života – zakrněla a začínala žloutnout. Kde jsou plevel a bodláčí? V poslední době semena nepučela, jak měla. Stejně jako obilí se kazila a umírala dřív, než mohla skutečně ožít.

Voják před Fortuonou byl jeden z pěti. Za touto pěticí stály dvě stovky příslušníků Nebeských pěstí – nejelitnější z jejích útočných jednotek. Na sobě měli hrudní pláty z tmavé kůže a přilby z lehkého dřeva a kůže tvarované jako hmyzí. Přilby a hrudní pláty byly zdobené znakem zaťaté pěsti. Padesát dvojic sul’dam a damane, včetně Dali a její sul’dam Malahavany, které Fortuona k tomuto úkolu poskytla. Cítila potřebu obětovat této nejdůležitější misi něco osobního.

V ohradách za nimi se mlely stovky to’raken a chodily se svými ošetřovateli, kteří je připravovali na nadcházející let. Nad nimi už elegantně kroužilo hejno rakenů.

Fortuona hleděla na vojáka před sebou a položila prsty na místo na jeho čele, které předtím políbila. „Kéž tvá smrt přinese vítězství,“ pronesla tiše obřadní slova. „Kéž tvůj nůž prolije krev. Kéž tě tvé děti velebí až do posledního jitra.“

Ještě víc sklonil hlavu. Stejně jako ostatní čtyři v řadě byl oblečený v černé kůži. Na opasku mu visely tři nože a neměl plášť ani přilbu. Byl to malý muž – všichni příslušníci Nebeských pěstí byli malí a podsadití a víc než polovina v této skupině byly ženy. Pro ty, kdo při misích využívali to’raken byla váha vždy důležitá. Při nájezdu dávali přednost dvěma malým, dobře vycvičeným vojákům, než jednomu nemotornému hromotlukovi v těžké zbroji.

Bylo časně večer a slunce právě zapadalo. Generálporučík Yulan – který útočnou jednotku osobně povede – měl pocit, že nejlepší bude letět k večeru. Jejich útok začne za tmy, která je skryje před těmi, kdo by snad v Ebú Daru sledovali obzor. Dřív by opatrnost nebyla nutná. Co na tom, když lidé v Ebú Daru viděli stovky to’raken stoupat k obloze? Zprávy nedokázaly cestovat tak rychle jako křídla rakenů.

Jejich nepřátelé se však dokázali přemísťovat mnohem rychleji, než by měli. Ať už šlo o ter’angrial, tkanivo nebo něco jiného, co jim poskytovalo tu moc, představovalo to významné nebezpečí. Lepší bude zachovat nejvyšší utajení. Let do Tar Valonu zabere několik dnů.

Fortuona přešla k dalšímu z pětice vojáků v řadě. Žena měla černé vlasy svázané do copu. Fortuona ji políbila na čelo a pronesla tatáž obřadní slova. Těchto pět byli Krvavé nože. Černý kamenný prsten, který každý z nich měl, byl speciální ter’angrial, který jim propůjčí sílu a rychlost a zahalí je temnotou, a tak umožní splynout se stíny.

Za tyto neuvěřitelné schopnosti však bylo třeba zaplatit, neboť prsteny ze svých nositelů vysávaly život a během několika dnů je zabily. Sundat si prsten znamenalo proces mírně zpomalit, ale jakmile byl spuštěn – což se provádělo tím, že na nasazený kamenný prsten ukápli kapku nositelovy krve – byl nevratný.

Tato pětice se nevrátí. Bez ohledu na výsledky útoku zůstanou na místě, aby zabili tolik marath’damane, kolik půjde. Bylo to strašlivé plýtvání – ty damane by měly být uvázány – ale raději je zabít, než je nechat v rukou Draka Znovuzrozeného.

Fortuona popošla k dalšímu vojákovi v krátké řadě a dala mu polibek a požehnání.

Od chvíle jejího setkání s Drakem Znovuzrozeným se toho tolik změnilo. Její nové jméno bylo jen jedním z projevů. Teď před ní často padali na tvář dokonce i výše urození. Její só’džin – včetně Selucie – si vyholili hlavy. Od této chvíle si ponechají pravou stranu hlavy oholenou a na levé dorůst vlasy, které si spletou do copů. Prozatím nosili nalevo čapky.

Obyčejní lidé se pohybovali sebevědoměji a pyšněji. Zase měli císařovnu. Přes to všechno, co bylo na světě špatně, tahle věc byla zase v pořádku.

Fortuona políbila posledního z Krvavých nožů a pronesla slova, která je odsuzovala k smrti, ale také k hrdinství. Se Selucií po boku ustoupila dozadu. Generál Yulan vystoupil a hluboce se poklonil. „Ať je císařovně, kéž žije věčně, známo, že ji nezklameme.“

„Je jí známo,“ řekla Selucia. „Světlo vás následuj. Vězte, že Její Veličenstvo, kéž žije věčně, vidělo dnes v zahradě, jak se z čerstvé jarní růže snesly tři okvětní plátky. Bylo zjeveno znamení vašeho vítězství. Naplň jej, generále, a tvá odměna bude velká.“

Yulan vstal, pozdravil ji pěstí přitisknutou k hrudnímu plátu, až kov zařinčel o kov. Odvedl vojáky k ohradám to’raken, Krvavé nože jako první. Během několika okamžiků první stvoření proběhlo dolů po dlouhé pastvině vzadu za ohradami, označené tyčemi a fábory, a vzneslo se do vzduchu. Další ho následovala, celá flotila, víc, než kdy Fortuona najednou na obloze spatřila. Zatímco poslední sluneční paprsky bledly, letka zamířila na sever.

Rakeni a to’raken se obvykle takto nepoužívali. Většina útoků proběhla tak, že vojáky vysadili na shromaždišti, kde pak to’raken čekali, zatímco vojáci zaútočili a vrátili se. Tento nájezd byl však životně důležitý. Yulanův plán si žádal troufalejší útok, jaké bývaly zvažovány jen zřídka. To’raken nesoucí na hřbetech damane a sul’dam a útočící ze vzduchu. Mohl by to být začátek nové odvážné taktiky. Nebo to mohlo vést ke katastrofě.

„Všechno jsme změnili,“ řekla Fortuona tiše. „Generál Galgan se mýlí; tohle Draka Znovuzrozeného nezatlačí do horší vyjednávací pozice. To ho obrátí proti nám.“

„A nebyl proti nám už předtím?“ zeptala se Selucia.

„Ne,“ odpověděla Fortuona. „My jsme byli proti němu.“

„A v tom je nějaký rozdíl?“

„Ano,“ řekla Fortuona, sledující mračno to’raken, na obloze stěží viditelné. „Je. Bojím se, že brzy zjistíme, jak velký rozdíl to je.“

KAPITOLA 37 - Síla Světla

KAPITOLA 37

SÍLA SVĚTLA

Min tiše seděla a sledovala, jak se Rand obléká. Pohyboval se napjatě a opatrně, jako akrobat, kráčející po laně vysoko nad manéží. Pomalými promyšlenými pohyby prstů si zapnul levou manžetu na nažehlené bílé košili. Pravá už byla zapnutá; o to se jeho sloužící postarali.

Venku se schylovalo k večeru. Ještě nebyla úplná tma, přestože okenice už byly zavřené. Rand se natáhl pro zlatočerný kabát, vsunul ruku do jednoho rukávu a pak do druhého. Pak si postupně zapnul knoflíky. Nedělalo mu to potíže; stále víc si zvykal, že dělá věci jen jednou rukou. Knoflík po knoflíku. První, druhý, třetí, čtvrtý…

Min se chtělo ječet.

„Chceš o tom mluvit?“ zeptala se.

Rand se neotočil od zrcadla. „O čem?“

„O Seančanech.“

„Žádný mír nebude,“ řekl, zatímco si narovnával límec kabátu. „Neuspěl jsem.“ Mluvil hlasem prostým jakéhokoli citu, přesto však nějak napjatým.

„Není nic špatného na tom být zklamaný, Rande.“

„Zklamání není k ničemu,“ řekl. „Hněv není k ničemu. Žádná emoce nezmění skutečnost, a skutečnost je, že už nemůžu ztrácet se Seančany čas. Budeme muset vyjet do Poslední bitvy i s nestabilním Arad Domanem a riskovat útok zezadu. Není to ideální, ale musí to tak být.“

Vzduch nad Randem se rozechvěl a objevila se tam hora. Vidění byla kolem Randa tak běžná, že se Min obvykle přiměla je ignorovat, ledaže byla nová – přestože občas trávila čas tím, že se je pokoušela všechny dát dohromady a roztřídit. Toto bylo nové, takže upoutalo její pozornost. Tyčící se hora byla na jedné straně vyhloubená a tvořila ve svahu rozeklanou díru. Dračí hora? Byla zahalená temnými stíny, jako by jí stínily mraky vysoko na obloze. To bylo zvláštní; kdykoli horu spatřila, sahala výš než samotné mraky.

Dračí hora ve stínech. Pro Randa to bude v budoucnu důležité. Viděla droboučkou jehličku světla, zářící z oblohy dolů na určité místo na hoře?

Vidění zmizelo. Přestože Min věděla, co některá z nich znamenají, tohle jí bylo záhadou. Vzdychla a opřela se o opěradlo červeně polstrovaného křesla. Její knihy ležely rozházené na podlaze; věnovala svému průzkumu stále víc a víc času, částečně proto, že z Randa cítila pocit naléhavosti, částečně proto, že nevěděla, co jiného dělat. Ráda si myslívala, že se o sebe dokáže postarat. A začínala o sobě uvažovat jako o Randově poslední obraně.

Min zjistila, jak užitečná jako „poslední obrana“ je. Byla užitečná jako malé děcko! Ve skutečnosti překážela, byla nástrojem, který proti němu Semirhage použila. Když Rand navrhl, že ji pošle pryč, rozhořčilo ji to a seřvala ho, že si vůbec dovolil to navrhnout. Poslat ji pryč! Aby byla v bezpečí? To byla pošetilost! Uměla se o sebe postarat.

To si myslela. Teď chápala, že měl pravdu.

Bylo jí z toho zle. Takže studovala a snažila se mu neplést do cesty. Toho dne se změnil, jako by v jeho nitru vyhaslo cosi jasného. Zhasnutá lampa, v níž došel olej a zůstal jen plášť. Nyní se na ni díval jinak. Když si ji jeho oči prohlížely, viděly jen přítěž?

Zachvěla se a pokusila tu myšlenku vytěsnit z hlavy.

Rand si obul boty a zapnul na nich přezky.

Vstal a natáhl se pro meč, který se opíral o jeho truhlu s oblečením. Černá pochva s lakovaným červeným a zlatým drakem se ve světle zatřpytila. Ti učenci našli pod potopenou sochou tak zvláštní zbraň. Ten meč jí připadal tak starý. Bral si ho dnes Rand jako nějaký symbol? Snad jako znamení, že vyjíždí do bitvy?

„Jdeš po ní, že jo?“ slyšela se Min ptát. „Graendal.“

„Musím vyřešit ty problémy, které můžu,“ řekl Rand, vytáhl starobylý meč z pochvy a zkontroloval čepel. Nebylo na ní znamení volavky, ale skvělá ocel se ve světle lampy blyštěla a ukazovala zvlněné linie vrstveného kovu. Rand tvrdil, že meč byl vykovaný pomocí síly. Zdálo se, že o něm ví věci, které s ní nesdílí.

Rand prudce zastrčil meč zpátky do černé pochvy a podíval se na Min. „Vyřeš problémy, které můžeš, a netrap se s těmi, které nemůžeš. To mi kdysi řekl Tam. Arad Doman si proti Seančanům bude muset poradit sám. To poslední, co pro zdejší lidi můžu udělat, je zbavit jejich zemi jedné ze Zaprodanců.“

„Může na tebe čekat, Rande,“ řekla Min. „Napadlo tě, že ten kluk, kterého Nyneiva našla, byl návnada? Někdo, koho jsi měl najít a on tě měl zavést do pasti?“

Zaváhal a pak zavrtěl hlavou. „Bylo to skutečné, Min. Moghedien by možná podobný trik zkusila, ale Graendal ne. Příliš by se bála toho, že ji vystopuju. Musíme jednat rychle, než se dozví, že byla prozrazena. Musím udeřit hned.“

Min vstala.

„Takže jdeš?“ zeptal se Rand a vypadal překvapeně.

Zrudla. Co když to s Graendal půjde stejně špatně jako se Semirhage? Co když zase posloužím jako nástroj proti němu?

„Ano,“ řekla, jen aby si dokázala, že se nevzdává. „Jasně že jdu. Nemysli si, že mě tady můžeš nechat!“

„O tom by se mi ani nesnilo,“ řekl rozhodně. „Pojď.“

Čekala nějaké námitky.

Z nočního stolku vzal sošku muže, držícího kouli. Obrátil ter’angrial v rukách, prohlédl si ho a pak se jakoby vyzývavě podíval na Min. Nic neřekla.

Zastrčil si sošku do velké kapsy pláště a se starodávným, silou vykovaným mečem připásaným u boku vykráčel z místnosti.

Min si pospíšila za ním. Rand pohlédl na dvojici Děv, střežících dveře. „Jdu do bitvy,“ řekl jim. „Přiveďte jich nanejvýš dvacet.“

Děvy se chvíli domlouvaly znakovou řečí; pak jedna dlouhými kroky odběhla pryč, zatímco druhá následovala Randa, kráčejícího dál chodbou. Min si pospíšila za ním a s bušícím srdcem a botami hlasitě dunícími na dřevěné podlaze se zařadila vedle něj. Nebylo to poprvé, kdy se tak hnal do boje se Zaprodancem, ale obvykle věnoval více času přípravám. Se Sammaelem manévroval celé měsíce, než na něj v Illianu udeřil. Na rozhodnutí co udělat s Graendal měl sotva den!

Min si zkontrolovala nože a ujistila se, že jsou bezpečně zasunuté v rukávech, ale byl to jen nervózní zvyk. Rand dokráčel na konec chodby a sešel ze schodů. Stále se tvářil klidně a kráčel rychle, ale ne uspěchaně. Přesto vypadal jako bouře, zadržovaná a zabalená, nějak spoutaná a zaměřená na jediný cíl. Jak si přála, aby prostě vybuchl a přestal se ovládat, tak jako to dělával dřív! Tenkrát ji to popuzovalo, ale nikdy se ho nebála. Ne jako teď, s těma ledovýma očima, v nichž nedokázala číst, a aurou nebezpečí. Od incidentu se Semirhage mluvil o tom, že udělá „všechno, co musí“ bez ohledu na cenu, a ona věděla, že musí zuřit nad tím, že se mu nepodařilo Seančany přimět, aby se s ním spojili. Co ho ta kombinace selhání a odhodlání přiměje udělat?

Dole pod širokým schodištěm oslovil Rand sluhu. „Sežeň mi Nyneivu Sedai a urozeného pána Ramšalana. Přiveď je do salónu.“

Urozený pán Ramšalan? Ten nadutec, co předtím patřil k okruhu urozené paní Čadmar? „Rande,“ řekla Min tiše, když došla na konec schodiště, „co máš v plánu?“

Neodpověděl. Prošel bílým mramorovým vchodem a vstoupil do salónu, vytapetovaném v tmavě rudé, aby kontrastovala s bílou podlahou. Neposadil se, ale zůstal stát s rukama založenýma za zády a studoval mapu Arad Domanu, kterou nařídil pověsit na zeď. Stará mapa visela na místě, kde předtím bývala skvělá olejomalba, a vůbec se do pokoje nehodila.

Na mapě byla černým atramentem udělaná značka na okraji malého jezera na jihovýchodě. Rand ji tam zakreslil ráno poté, co zemřel Kerb. Označovala Natrinovu mohylu.

„Kdysi to bývala pevnost,“ řekl Rand nepřítomně.

„To město, kde se Graendal ukrývá?“ zeptala se Min a popošla k němu.

Zavrtěl hlavou. „Není to město. Vyslal jsem zvědy. Je to osamocená stavba, postavená velmi dávno, aby hlídala pohoří Oparů a střežila zemi před vpádem z Manetherenu skrz průsmyky. Pro vojenské účely se nevyužívá už od trollockých válek; sotva je třeba dělat si starosti s invazí lidí z Dvouříčí, kteří si jméno Manetheren ani nepamatují.“

Min přikývla. „I když do Arad Domanu vpadl ovčák z Dvouříčí.“

Kdysi by se tomu usmál. Stále zapomínala, že už to nedělá.

„Před několika staletími,“ řekl Rand a zamyšleně mhouřil oči, „král Arad Domanu ukořistil jménem trůnu Natrinovu mohylu zpátky. Předtím ji nějaký čas obýval méně významný šlechtický rod z Tomovy hlavy, který se pokoušel založit vlastní království. To se na Almothské pláni občas stává. Domanskému králi se to místo zalíbilo a místo toho využil pevnost jako palác.

Trávil tam spoustu času, vlastně tolik, že několik jeho nepřátel z řad obchodníků získalo v Bandar Ebanu příliš velkou moc. Král padl, ale jeho následovníci pevnost také používali a stalo se z ní oblíbené královské útočiště, když si panovník potřeboval odpočinout. Ta tradice zhruba v průběhu posledních sto let ustupovala, až asi před padesáti lety dostal sídlo nějaký králův vzdálený bratranec. Od té doby ho využívá jeho rodina. Běžní Domanci na Natrinovu mohylu převážně zapomněli.“

„Až na Alsalama?“ zeptala se Min.

Rand zavrtěl hlavou. „Ne. Pochybuju, že o ní vůbec věděl. Já se o její historii dozvěděl od královského archiváře, který musel pátrat celé hodiny, aby zjistil jméno rodiny, která to místo využívá. Už měsíce s nimi nebyl nikdo v kontaktu, přestože občas navštěvovali různá města. Pár sedláků, kteří hospodaří v okolí, říká, že podle všeho žije v paláci někdo nový, ačkoli nikdo neví, kam se poděl předchozí vlastník. Zdáli se překvapení, že je nikdy nenapadlo, jak je to divné.“

Pohlédl na ni. „Je to přesně ten typ místa, jaké by si Graendal vybrala za své centrum moci. Je to klenot – zapomenutá, nádherná a mocná pevnost, prastará a královská. Dostatečně blízko Bandar Ebanu, aby Graendal mohla zasahovat do vlády Arad Domanu, ale dost daleko, aby byla odloučená a dala se dobře bránit. Když jsem po ní pátral, udělal jsem chybu – předpokládal jsem, že bude chtít nádherné sídlo se zahradami a pozemky. Mělo mi to dojít; nesbírá jen krásu, ale i proslulost. Velkolepá královská pevnost se k ní hodí stejně jako elegantní panské sídlo. Zvlášť když tahle je v současnosti už spíš palác než pevnost.“

Mininu pozornost upoutaly kroky ve vchodu a o pár vteřin později sloužící uvedl Nyneivu a nafintěného Ramšalana se špičatou bradkou a tenkým knírem. Dnes měl na konci bradky maličké zvonečky a na tváři černé sametové znamínko krásy rovněž ve tvaru zvonku. Oblečený byl ve volných hedvábných šatech v zelené a modré barvě se splývavými rukávy a v košili s volány, která zpod nich vyčuhovala. Min bylo jedno, že tak velí móda, ten chlap vypadal směšně. Jako rozcuchaný páv.

„Můj pán pro mě poslal?“ řekl Ramšalan a přehnaně se Randovi uklonil.

Rand se neotočil od mapy. „Mám pro tebe hlavolam, Ramšalane,“ řekl. „Chci vědět, co si o tom myslíš.“

„Prosím, neváhej, můj pane!“

„Pak mi odpověz na tohle: Jak přechytračím nepřítele, o němž vím, že je chytřejší než já?“

„Můj pane.“ Ramšalan se znovu uklonil, jako by měl obavy, že si toho Rand poprvé nevšiml. „Určitě mě chceš nachytat! Nikdo není chytřejší než ty.“

„Kéž by to byla pravda,“ řekl Rand klidně. „Čelím jednomu z nejmazanějších lidí, jaký kdy žil. Moje současná protivnice rozumí myslím ostatních způsobem, kterému se nemám šanci vyrovnat. Tak jak ji porazím? Ve chvíli, kdy se pro ni stanu hrozbou, zmizí a uprchne do jednoho z tuctu dalších úkrytů, které si určitě přichystala. Nebude se mnou bojovat přímo, ale přesto, pokud její pevnost zničím nečekaným útokem, riskuju, že mi uklouzne a já se nikdy nedozvím, jestli jsem s ní skoncoval.“

„To je vskutku problém, můj pane,“ řekl Ramšalan. Tvářil se zmateně.

Rand přikývl, jakoby sám pro sebe. „Musím se jí podívat do očí, pohlédnout do duše a vědět, že čelím jí a ne nějaké návnadě. Musím to udělat, aniž bych ji vyplašil a zahnal na útěk. Jak? Jak zabít nepřítele, který je chytřejší než já, nepřítele, kterého nelze překvapit, ale který se mi zároveň není ochotný postavit?“

Zdálo se, že Ramšalan je těmito požadavky úplně zavalen. „Já… můj pane, pokud je tvůj nepřítel tak chytrý, tak by možná nejlepší bylo požádat o pomoc někoho ještě chytřejšího?“

Rand se k němu obrátil. „Skvělý návrh, Ramšalane. Možná už jsem právě to udělal.“

Muž se nadmul. On si myslí, že proto ho sem Rand zavolal! uvědomila si Min. Musela odvrátit hlavu a zvednout ruku, aby zakryla úsměv.

„Kdybys ty měl takového nepřítele, Ramšalane, co bys udělal?“ zeptal se Rand. „Začínám ztrácet trpělivost. Odpověz mi.“

„Uzavřel bych spojenectví, můj pane,“ řekl Ramšalan bez jediného zaváhání. „Tvrdím, že někdo tak mocný by byl lepším přítelem než nepřítelem.“

Pitomče, pomyslela si Min. Když je tvůj protivník tak prohnaný a nelítostný, spojenectví povede jen k dýce, kterou ti vrah vrazí do zad.

„Další skvělý návrh,“ řekl Rand tiše. „Ale stále mě zajímá ta tvoje první poznámka. Říkal jsi, že potřebuji spojence, kteří jsou chytřejší než já, a to je pravda. Takže je načase, abys vyrazil.“

„Můj pane?“ řekl Ramšalan.

„Budeš můj vyslanec,“ pokračoval Rand a mávl rukou. Na opačné straně místnosti se ve vzduchu náhle otevřel průchod, který se prořízl vybraným kobercem na podlaze. „Příliš mnoho urozených Domanců se schovává různě po celé zemi. Chci je mít za spojence, ale bylo by plýtvání časem, abych každého vyhledal osobně. Pošlu tě svým jménem.“

Zdálo se, že Ramšalana ta představa nadchla. Průchodem Min viděla vysoké mohutné borovice a vzduch na druhé straně byl chladný a svěží. Min se obrátila a pohlédla na Nyneivu – opět oblečenou v modré a bílé. Aes Sedai sledovala rozhovor zamyšlenýma očima a Min v jejím výrazu viděla své vlastní emoce. O co Randovi šlo?

„Za tím průchodem,“ řekl Rand, „najdeš kopec, který se svažuje ke starobylému paláci, obývanému méně významnou domanskou obchodnickou rodinou. Je to první z mnoha míst, kam tě pošlu. Jdi mým jménem a vyhledej toho, kdo pevnosti vládne. Zjisti, zda jsou ochotní mě podporovat nebo jestli o mně vůbec vědí. Nabídni jim odměnu za spojenectví; protože ses ukázal jako chytrý muž, nechám podmínky na tobě. Sám nemám na tyhle jednání hlavu.“

„Ano, můj pane!“ řekl muž a ještě víc se nafoukl, přestože – jako většina lidí – pozoroval průchod s obavami a nedůvěrou vůči jediné síle, zvláště když jí vládl muž. Kdyby to bylo výhodné, ten muž by vyměnil strany stejně rychle jako po pádu urozené paní Čadmar. Co si Rand myslel, posílat na setkání s Graendal takového hejska?

„Běž,“ řekl Rand.

Ramšalan udělal několik váhavých kroků k průchodu. „Ehm, můj pane Draku, možná bych mohl mít něco jako doprovod?“

„Není třeba ty lidi vyděsit nebo znepokojit,“ řekl Rand, aniž se obrátil od mapy. Průchodem k nim dál vanul chladný vzduch. „Běž rychle a vrať se, Ramšalane. Nechám průchod otevřený, dokud nepřijdeš. Moje trpělivost není nekonečná a je mnoho lidí, které bych tím úkolem mohl pověřit.“

„Já…“ Zdálo se, že muž zvažuje možná rizika. „Samozřejmě, urozený pane Draku.“ Zhluboka se nadechl a prošel portálem, nejistě, jako když se kočka odváží vstoupit do louže. Min zjistila, že je jí toho muže líto.

Ramšalan se vydal do lesa a při chůzi mu pod nohama praskalo spadané jehličí. Mezi stromy zašelestil vítr; bylo to zvláštní, slyšet takový zvuk, zatímco jste stáli v pohodlí domu. Rand nechal průchod otevřený a nespouštěl oči z mapy.

„Tak dobře, Rande,“ ozvala se po pár minutách Nyneiva, stojící se založenýma rukama. „Co je to za hru?“

„Jak bys ji porazila ty, Nyneivo?“ zeptal se Rand. „Nenechá se dohnat k boji se mnou, jako Rahvin nebo Sammael. Taky se nenechá snadno chytit do pasti. Graendal lidem rozumí lépe než kdokoli jiný. Možná je zvrácená, ale je prohnaná a neměli bychom ji podceňovat. Pokud si vzpomínám, Torhs Margin tu chybu udělal a víte, jak dopadl.“

Min svraštila čelo. „Kdo?“ zeptala se a pohlédla na Nyneivu. Aes Sedai pokrčila rameny.

Rand se na ně podíval. „Myslím, že historie ho zná jako Zlomeného Torhse.“

Min znovu zavrtěla hlavou. Nyneiva se k ní přidala. Pravda, ani jedna z nich nebyla v historii příliš zběhlá, ale Rand se choval, jako by to jméno měly znát. Randův výraz ztvrdl, lehce zrudl a odvrátil se. „Otázka stále platí,“ řekl tichým, ale napjatým hlasem. „Jak bys s ní bojovala ty, Nyneivo?“

„Nemám zájem hrát tvoje hry, Rande al’Thore,“ zasupěla Nyneiva rozmrzele. „Zjevně ses už rozhodl, co uděláš. Tak proč se ptát mě?“

„Protože to, co se chystám udělat, by mě mělo děsit,“ řekl. „Neděsí.“

Min se zachvěla. Rand kývl na Děvy stojící ve dveřích. Zlehka přešly pokoj, proskočily průchodem a rychle se rozptýlily v borovém lese a zmizely z dohledu. Všech dvacet jich dohromady nadělalo menší hluk než předtím Ramšalan.

Min čekala. Na druhé straně průchodu nebylo vzdálené slunce v dohledu a pozdně odpoledním světlem ozařovalo šerou lesní zem. Po chvíli se v jejich zorném poli objevila bělovlasá Nerilea a kývla na Randa. Všude čisto.

„Pojďte,“ řekl Rand a zamířil k průchodu. Min jej následovala, i když Nyneiva – která se rozběhla – byla u průchodu dřív než ona.

Vyšli na koberec hnědého borového jehličí, špinavého po dlouhém spánku pod roztátým zimním sněhem. Větve se ve větru navzájem pošťuchovaly a horský vzduch byl mrazivější, než větřík naznačoval. Min zatoužila po plášti, ale nebyl čas si pro nějaký dojít. Rand kráčel přímo skrz les, Nyneiva ho doběhla a tlumeně něco říkala.

Nyneiva z Randa nedostane nic užitečného, ne když má takovouhle náladu. Budou prostě muset počkat, co jim prozradí. Min v lese zahlédla Děvy, ale jen občas, když se zjevně nenamáhaly skrývat. Aielové se životu v mokřiňanských zemích rozhodně přizpůsobili. Jak bylo možné, že lidé, kteří vyrostli v Pustině, tak instinktivně věděli, jak se ukrýt v lese?

Před nimi stromy řídly. Min si pospíšila za Randem a Nyneivou, kteří se zastavili na vrcholku mírně se svažujícího hřebene. Odtud měli výhled na les a stromy se táhly dál dolů jako zelené a hnědé moře. Na březích malého horského jezera, ležícího v trojúhelníkové prohlubni, se borovice rozestupovaly.

Na vrcholku svého vlastního hřebene vysoko nad hladinou stála působivá budova z bílého kamene. Pravoúhlá a vysoká stavba byla postavená v podobě několika věží, naskládaných jedna na druhé, každá vždy o něco tenčí než ta pod ní. To paláci dávalo elegantní podobu – opevněnou, přesto však honosnou. „Je nádherný,“ vydechla.

„Postavili ho v jiných časech,“ řekl Rand. „V časech, kdy si lidi ještě mysleli, že majestátnost stavby jí propůjčuje sílu.“

Palác stál daleko, ale ne tak daleko, aby Min nedokázala rozeznat lidské postavy chodící na stráži po cimbuří, s halapartnami na ramenou a hrudními pláty, odrážejícími světlo pozdního slunce. Bránou projížděla vracející se lovecká výprava s pěkným jelenem přivázaným na soumarovi a skupinka mužů nedaleko rozřezávala padlý strom, snad na palivové dříví. Dvě služky v bílých šatech nesly od jezera tyče se džbery na koncích a po celé délce stavby blikalo v oknech světlo. Bylo to živé fungující sídlo, zabalené do jediné mohutné budovy.

„Myslíš, že Ramšalan našel cestu?“ zeptala se Nyneiva, která tam stála se založenýma rukama a očividně se snažila nevypadat, že to na ni udělalo dojem.

„Dokonce ani hlupák jako on tohle nemohl přehlídnout,“ odvětil Rand s přimhouřenýma očima. Stále měl v kapse sošku. Min si přála, aby tu věc býval nechal v sídle. Byla nervózní z toho, jak se sošky dotýkal. Hladil ji.

„Takže jsi Ramšalana poslal na smrt,“ řekla Nyneiva. „Čeho tím dosáhneš?“

„Ona ho nezabije,“ řekl Rand.

„Jak si tím můžeš být jistý?“

„Není to její styl,“ odpověděl Rand. „Ne když ho proti mně může využít.“

„Nečekáš, že ona bude věřit té historce, cos mu navykládal?“ řekla Min. „O tom, žes ho poslal vyzkoušet věrnost domanských urozených pánů?“

Rand pomalu zavrtěl hlavou. „Ne. Doufám, že něčemu z toho uvěří, ale nečekám to. Co jsem o ní říkal, Min, jsem myslel vážně – že je prohnanější než já. A bojím se, že mě zná mnohem líp než já ji. Ramšalana donutí a dostane z něj celý náš rozhovor. Pak najde způsob, jak ten rozhovor použít proti mně.“

„Jak?“ zeptala se Min.

„To nevím. Kéž by ano. Vymyslí něco chytrého, pak Ramšalana zamoří velice obratným nátlakem, který nedokážu předjímat. Nezůstane mi jiná možnost, než ho držet u sebe a sledovat, co udělá, nebo ho poslat pryč. Ale na to samozřejmě bude Graendal myslet taky, a cokoli udělám, uvede to do pohybu její další plány.“

„Když to říkáš, zní to, jako když nemůžeš vyhrát,“ zamračila se Nyneiva. Zdálo se, že si mrazu vůbec nevšímá. Rand ve skutečnosti také ne. Ať byl ten „trik“ s ignorováním zimy a horka jakýkoli, Min na něj nikdy nedokázala přijít. Tvrdili, že to nemá nic společného se silou, ale pokud to byla pravda, proč byli Rand a Aes Sedai jediní, kdo to dokázal? Vypadalo to, že Aielům zima také nedělá starosti, ale ti se nepočítali. Vždy se zdálo, že si s běžnými lidskými starostmi nelámou hlavu, ačkoli dokázali být velmi citliví na nejrůznější náhodné a naprosto bezvýznamné věci.

„Nemůžeme vyhrát, říkáš?“ zeptal se Rand. „To se snažíme udělat? Vyhrát?“

Nyneiva zvedla obočí. „Ty už neodpovídáš na otázky?“

Rand se obrátil a podíval se na ni. Protože Min stála na opačné straně, neviděla mu do tváře, ale viděla, jak Nyneiva zbledla. Mohla si za to sama. Copak necítila, jak nervózní Rand je? Možná, že mrazení, které Min cítila, nebylo jen důsledkem chladu. Popošla blíž k němu, ale on ji neobjal, jak by to možná udělal dřív. Když se od Nyneivy konečně odvrátil, Aes Sedai celá poklesla, jako by ji předtím držel vzpřímenou jeho pohled.

Rand nějakou dobu nepromluvil, takže mlčky vyčkávali na hřebeni, zatímco slunce v dálce klesalo k obzoru. Stíny se dloužily, jako prsty natahující se od slunce. Dole pod nimi u hradeb pevnosti začalo několik pacholků provádět koně, aby jim dopřáli trochu pohybu. V oknech pevnosti se rozsvítila další světla. Kolik lidí tam Graendal má? Desítky, ne-li stovky.

Mininu pozornost náhle upoutalo praskající křoví; zvuk byl doprovázen klením. Vyskočila, když zvuk náhle umlkl.

O pár okamžiků později se objevila malá skupinka Aielanek, vedoucích rozcuchaného Ramšalana, jehož vybrané oblečení bylo plné jehličí a poškrábané od větví. Oprášil se a udělal krok k Randovi.

Děvy ho zadržely. Ohlédl se na ně a naklonil hlavu. „Můj pane Draku?“

„Je nakažený?“ obrátil se na Nyneivu Rand.

„Čím?“ zeptala se.

„Graendaliným dotekem.“

Nyneiva přistoupila k Ramšalanovi a na chvilku se na něj zahleděla. Zasyčela a řekla: „Ano, Rande, je pod vlivem silného nátlaku. Je tady spousta tkaniva. Není to tak zlé jako se svíčkařovým učedníkem, nebo možná jenom jemnější.“

„Povídám,“ řekl Ramšalan, „můj pane Draku, co se to děje? Urozená paní z hradu tam dole je docela přátelská – je to spojenkyně, můj pane. Nemusíš se od ní ničeho bát! Musím říct, že je velmi kultivovaná.“

„Vážně?“ zeptal se Rand tiše. Stmívalo se a slunce zapadalo za vzdálené pohoří. Kromě paprsků kalného večerního slunce osvětlovalo celou scénu pouze světlo vycházející ze stále otevřeného průchodu za nimi. Ten zářil světlem lampy a nabízel lákavou cestu zpátky do tepla, pryč z tohoto místa stínů a chladu.

Randův hlas zněl tak tvrdě. Hůře, než Min slyšela kdy předtím.

„Rande,“ řekla a dotkla se jeho paže. „Vraťme se.“

„Musím něco udělat,“ odpověděl, aniž se na ni podíval.

„Ještě si to promysli,“ řekla Min. „Alespoň si nech poradit. Můžeme se zeptat Kadsuane nebo…“

„Kadsuane mě držela v truhle, Min,“ řekl velice tiše. Tvář mu halil stín, ale když se k ní obrátil, v očích se mu odráželo světlo z otevřeného průchodu. Oranžové a rudé. V jeho hlase se ozývalo hněvivé ostří. Neměla jsem zmiňovat Kadsuane, uvědomila si. Jméno té ženy bylo jednou z mála věcí, které v něm stále ještě dokázaly vyvolat nějaký cit.

„V truhle, Min,“ zašeptal Rand. „Ačkoli ta Kadsuanina měla neviditelné stěny, byla stejně svazující jako každá, do které mě kdy zavřeli. Její jazyk byl mnohem bolestivější hůl než všechny, které na mě kdy vzali. Teď to chápu.“

Rand se odtáhl před Mininým dotykem.

„Jaký to má všechno smysl?“ dožadovala se odpovědi Nyneiva. „Poslal jsi toho muže, aby podstoupil nátlak, i když jsi věděl, co mu to udělá? Nebudu se dívat, jak se kvůli tomu další člověk svíjí a umírá! Ať ho nutí dělat cokoli, já to neodstraním! Když to zaviní tvoji smrt, můžeš si za to sám!“

„Můj pane?“ zeptal se Ramšalan. Narůstající děs v jeho hlase Min rozčiloval.

Slunce zapadlo; Rand byl nyní jen silueta. Pevnost jen černý obrys s lucernami osvětlujícími díry ve zdech. Rand popošel na okraj hřebene a vytáhl z kapsy přístupový klíč. Ten začal slabě zářit rudým světlem, vycházejícím přímo z jeho středu. Nyneiva se prudce nadechla.

„Ani jedna z vás nebyla u toho, když mě Callandor zklamal,“ řekl do noci. „Stalo se to dvakrát. Jednou jsem se pokusil s jeho pomocí vrátit mrtvého, ale získal jsem jen loutku v podobě těla. Jednou jsem se ho pokusil použít ke zničení Seančanů, ale způsobil jsem ve vlastních řadách stejnou smrt jako u nich.

Kadsuane mi řekla, že druhé selhání způsobil kaz v samotném Callandoru. Nemůže ho totiž ovládat jediný muž. Funguje to jenom tehdy, když je ten člověk v truhle. Callandor je pečlivě vytvořené svůdné vodítko, které mě má přimět se dobrovolně podvolit.“

Koule na přístupovém klíči se rozzářila jasněji a vypadala až křišťálově čirá. Světlo uvnitř bylo šarlatové, jeho jádro třpytivé a jasné. Jako by někdo hodil rozžhavený kámen do krvavé louže.

„Já mám na svoje problémy jinou odpověď,“ řekl Rand stále téměř šeptem. „V obou případech, kdy mě Callandor zklamal, jsem lehkomyslně zacházel s emocemi. Dovolil jsem, aby mě poháněl hněv. Nesmím zabíjet v hněvu, Min. Musím ho držet vevnitř; musím ho usměrňovat, stejně jako usměrňuju jedinou sílu. Každá smrt musí být promyšlená. Záměrná.“

Min nedokázala promluvit. Nedokázala zformulovat své obavy, nedokázala najít slova, která by ho zastavila. Navzdory jasnému světlu, které před sebou držel, zůstávaly jeho oči nějak v temnotě. To světlo vrhalo od jeho postavy stíny, jako by byl centrem tichého výbuchu. Min se obrátila k Nyneivě; Aes Sedai to sledovala s vytřeštěnýma očima a lehce pootevřenými ústy. Také nedokázala najít slova.

Min se obrátila zpátky k Randovi. Když měl blízko k tomu, aby ji vlastní rukou zabil, nebála se ho. Tehdy ale věděla, že jí neubližuje Rand, ale Semirhage.

Ale tento Rand – s planoucí rukou a tak soustředěnýma, přesto však chladnýma očima – ji děsil.

„Už jsem to udělal,“ zašeptal. „Kdysi jsem tvrdil, že nezabíjím ženy, ale byla to lež. Zavraždil jsem ženu dávno předtím, než jsem se střetl se Semirhage. Jmenovala se Liah. Zabil jsem ji v Šadar Logotu. Srazil jsem ji a nazval to milosrdenstvím.“

Obrátil se k opevněnému paláci dole pod nimi.

„Odpusť mi,“ řekl, ale nezdálo se, že mluví s Min, „že i tohle nazývám milosrdenstvím.“

Ve vzduchu před ním se zformovalo něco nemožně jasného a Min vykřikla a ucouvla. Jako by se ohýbal samotný vzduch, jako by se od Randa vyděšeně odtahoval. Ze země se vznesl prach a kroužil kolem něj, stromy sténaly, zalité oslnivým bílým světlem, a jehličí rachotilo, jako když po sobě leze sto tisíc brouků. Min už nedokázala Randa rozeznat, jen planoucí zářivou světelnou sílu. Nahromaděná čirá moc, z jejíž nejasné síly vstávaly Min chloupky na pažích. V tu chvíli měla pocit, jako by chápala, co jediná síla představuje. Byla zde, před ní, ztělesněná v osobě Randa al’Thora.

A pak, jako kdyby s povzdechem, tu moc uvolnil. Vyrazil z něj sloup neposkvrněné běloby, propálil se noční oblohou a cestou ozařoval stromy pod sebou. Pohyboval se rychle jak lusknutí prsty a narazil do zdi vzdálené pevnosti. Kameny vzplanuly, jako by vdechovaly moc té energie. Celá pevnost žhnula, proměněná v živé světlo, úžasný, dech beroucí palác ryzí energie. Bylo to překrásné.

A pak zmizel. Vypálený z krajiny – a ze vzoru – jako by tam nikdy předtím nebyl. Celá pevnost, desítky sáhů kamene a všichni, kdo v ní žili.

Do Min něco narazilo, něco jako ochromující vlna ve vzduchu. Nebyl to fyzický úder a nezapotácela se, ale převrátilo jí to vnitřnosti. Okolní les – stále osvětlený zářícím přístupovým klíčem v Randových rukách – jako by se kroutil a třásl. Bylo to, jako by samotný svět sténal v agónii.

Odrazilo se to zpátky, ale Min stále cítila to napětí. V tu chvíli to bylo, jako by se téměř lámala i samotná podstata světa.

„Cos to udělal?“ zašeptala Nyneiva.

Rand neodpověděl. Teď, když obrovský sloup odřivousu zmizel a nechal za sebou jen žhnoucí přístupový klíč, Min opět rozeznávala Randovu tvář. Byl v extázi, pusu měl dokořán a před sebou držel zvednutý přístupový klíč v jakémsi vítězném gestu. Nebo uctivém.

Pak zaťal zuby, vytřeštil oči a roztáhl rty, jako by byl pod velkým tlakem. Světlo krátce zablesklo a okamžitě zmizelo. Obklopila je tma. Min v náhlé temnotě zamrkala ve snaze přizpůsobit zrak. Jako by se jí mocný obraz Randa vypálil do očí. Opravdu udělal to, co si myslela? Vypálil celou pevnost odřivousem?

Všichni ti lidé. Muži, vracející se z lovu… ženy, které nesly vodu… vojáci na hradbách… pacholci venku…

Byli pryč. Vypálení ze vzoru. Zabití. Navždy mrtví. Min před tou hrůzou klopýtavě ucouvla a přitiskla se zády ke stromu, aby se udržela na nohou.

Tolik životů, ukončených v jediném okamžiku. Mrtví. Zničení. Randem.

Od Nyneivy se rozšířilo světlo a Min se obrátila a spatřila Aes Sedai, ozářenou teplým měkkým svitem z koule nad její rukou. Zdálo se, že její oči téměř hoří vlastním ohněm. „Ty ses vymkl kontrole, Rande al’Thore,“ prohlásila.

„Dělám, co je nutné udělat,“ řekl ze stínů. Zněl vyčerpaně. „Vyzkoušej ho, Nyneivo.“

„Cože?“

„Toho pitomce,“ řekl Rand. „Pořád tam je její nátlak? Ztratil se Graendalin dotek?“

„To, cos právě udělal, je strašné, Rande,“ zavrčela Nyneiva. „Ne. ‚Strašné‘ není dost silné slovo. To, cos udělal, se mi hnusí. Co se to s tebou děje?“

„Vyzkoušej ho!“ zašeptal Rand nebezpečným hlasem. „Než mě odsoudíme, nejprve zjistěme, jestli jsem svými hříchy dosáhl něčeho víc než vlastního zatracení.“

Nyneiva se zhluboka nadechla a pak se podívala na Ramšalana, kterého stále svíralo několik aielských Děv. Nyneiva se natáhla a soustředěně se dotkla jeho čela. „Je to pryč,“ řekla. „Vymazané.“

„Pak je mrtvá,“ promluvil Rand ze tmy.

Světlo! pomyslela si Min, neboť si uvědomila, co udělal. Nepoužil Ramšalana jako posla nebo návnadu. Použil toho muže jako způsob, jak si dokázat, že je Graendal mrtvá. Odřivous osobu zcela vypálil ze vzoru, takže se jejich poslední činy nikdy nestaly. Ramšalan si na návštěvu u Graendal bude pamatovat, ale její nátlak už neexistoval. Jistým způsobem byla zabita dříve, než ji Ramšalan navštívil.

Min se dotkla krku v místě, kde modřiny po Randově sevření ještě nevybledly.

„Nechápu to,“ téměř zakvičel Ramšalan.

„Jak bojuješ s někým chytřejším, než jsi sám?“ zašeptal Rand. „Odpověď je prostá. Přinutíš ji myslet si, že sedíš u stolu naproti ní a jsi připravený hrát její hru. Pak ji co nejsilněji praštíš do obličeje. Posloužil jsi mi dobře, Ramšalane. Odpustím ti, že ses před urozenými pány Vivianem a Callswellem chvástal, že se mnou můžeš podle chuti manipulovat.“

Ramšalan se ohromeně zhroutil a Děvy ho nechaly padnout na kolena. „Můj pane!“ řekl. „Ten večer jsem vypil příliš mnoho vína a…“

„Mlč,“ zarazil ho Rand. „Jak jsem řekl, dnes jsi mi dobře posloužil. Nepopravím tě. Dva dny chůze na jih najdeš vesnici.“

S těmi slovy se Rand obrátil; Min to připadalo, jako by byl jen stín, šelestící v lese. Zamířil k průchodu a prošel jím. Min si pospíšila za ním a Nyneiva udělala totéž. Děvy, které zanechaly omráčeného Ramšalana klečet mezi stromy, šly jako poslední. Když poslední z nich prošla průchodem, portál se zavřel, a tím přerušil zvuky Ramšalanova fňukání v lese.

„To, co jsi udělal, je hnus, Rande al’Thore,“ řekla Nyneiva, jakmile se průchod uzavřel. „Vypadalo to, že v tom paláci žijou tucty, možná stovky lidí.“

„A všichni do jednoho proměnění Graendaliným nátlakem na idioty,“ odvětil Rand. „Nikdy si nikoho nepustí k tělu, aniž by mu předtím nezničila mysl. Ten kluk, kterého poslala pracovat do žaláře, zažil sotva zlomek mučení, kterému většinu svých mazlíčků podrobuje. Vůbec už nejsou schopní myslet nebo jednat – dokážou jen klečet a uctívat ji, a možná podle jejích pokynů vyřizovat pochůzky. Udělal jsem jim laskavost.“

„Laskavost?“ zeptala se Nyneiva. „Rande, použil jsi odřivous! Vypálilo je to z existence!“

„Jak jsem řekl,“ odvětil klidně Rand. „Laskavost. Občas si přeju, aby se mi dostalo stejného požehnání. Dobrou noc, Nyneivo. Vyspi se co nejlíp, protože náš čas v Arad Domanu je u konce.“

Min sledovala, jak odchází, a přála se za ním rozběhnout, ale ovládla se. Jakmile z pokoje odešel, Nyneiva se sesunula do jednoho z kaštanových křesel v místnosti, vzdychla a podepřela si rukou hlavu.

Min měla chuť udělat totéž. Až do tohoto okamžiku si neuvědomila, jak je vyčerpaná. Poslední dobou na ni pobyt v Randově blízkosti takto působil, dokonce i když se neúčastnila tak strašlivých věcí, jako byly ty dnes večer.

„Kéž by tu byla Moirain,“ zamumlala tiše Nyneiva a pak ztuhla, jako by ji překvapilo, že se slyší říkat něco takového.

„Musíme něco udělat, Nyneivo,“ řekla Min s pohledem upřeným na Aes Sedai.

Nyneiva nepřítomně přikývla. „Snad.“

„Co tím myslíš?“

„No, co když má pravdu?“ zeptala se Nyneiva. „I když je to tupohlavý hlupák, co když opravdu musí být takový, aby vyhrál? Starý Rand by nikdy nedokázal zničit pevnost plnou lidí, aby zabil jednu ze Zaprodanců.“

„Jasně že nedokázal,“ řekla Min. „Protože tehdy mu ještě zabíjení nebylo lhostejné! Nyneivo, všechny ty životy…“

„A kolik lidí by bylo stále naživu, kdyby byl tak nelítostný už od začátku?“ zeptala se Nyneiva a odvrátila oči. „Kdyby tehdy dokázal posílat svoje stoupence do nebezpečí, jako to udělal s Ramšalanem? Kdyby dokázal udeřit, aniž by si dělal starosti s tím, koho bude muset zabít? Kdyby svým vojákům nařídil proniknout do Graendaliny pevnosti, její stoupenci by se fanaticky bránili, a nakonec by stejně skončili mrtví. A ona by unikla.

Možná takový musí být. Poslední bitva je skoro za dveřmi, Min. Poslední bitva! Můžeme si troufnout poslat do boje s Temným muže, který není ochoten činit oběti pro to, co je třeba udělat?“

Min zavrtěla hlavou. „Troufneme si ho poslat v takovémhle stavu, s tím pohledem v očích? Nyneivo, přestal se starat. Už mu nezáleží na ničem kromě porážky Temného.“

„A není to to, co po něm chceme?“

„Já…“ Zarazila se. „Vítězství vůbec nebude vítězstvím, když se z Randa stane něco stejně hrozného jako Zaprodanci. My…“

„Chápu,“ řekla Nyneiva náhle. „Světlo mě spal, ale chápu a ty máš pravdu. Jen se mi nelíbí odpovědi, které z těchhle závěrů vyplývají.“

„Z jakých závěrů?“

Nyneiva si povzdechla. „Že Kadsuane měla pravdu,“ řekla. Téměř neslyšně dodala: „Nesnesitelná ženská.“ Vstala. „Pojď. Musíme ji najít a zjistit, jaké má plány.“

Min vstala a připojila se k Nyneivě. „Víš jistě, že má plány? Rand se k ní zachoval dost drsně. Možná s náma zůstává jen proto, aby se podívala, jak bez ní dělá chybu za chybou a selhává.“

„Má plány,“ řekla Nyneiva. „Jestli se u té ženské můžeme na něco spolehnout, tak na to, že kuje pikle. Jenom ji musíme přesvědčit, ať nás k tomu přibere.“

„A když ne?“ zeptala se Min.

„Přibere,“ řekla Nyneiva s pohledem upřeným na místo, kde Randův průchod rozčísl koberec. „Až jí povíme, co se dneska večer stalo, tak přibere. Nemám tu ženskou ráda a mám pocit, že ona ty city opětuje, ale ani jedna z nás Randa sama nezvládne.“ Sešpulila rty. „Bojím se, že ho nezvládneme ani společně. Jdeme.“

Min ji následovala. „Zvládnout“ Randa? To byl další problém. Nyneiva a Kadsuane se tak moc staraly o zvládání, že neviděly, že nejlepší by možná bylo mu místo toho pomoct. Nyneivě na Randovi záleželo, ale považovala ho za problém, který je třeba vyřešit, spíše než za člověka, který potřebuje pomoc.

A tak se Min společně s Aes Sedai vydala ven z domu. Vyšly na temný dvůr – Nyneiva vytvořila světelnou koulí – a pospíšily si dozadu, kolem stáje a k domku strážného brány. Cestou minuly Alivii; bývalá damane vypadala zklamaně. Pravděpodobně ji Kadsuane a ostatní opět odmítly – Alivia trávila spoustu času tím, že se snažila Aes Sedai přesvědčit, aby ji naučily nová tkaniva.

Konečně došly k domku strážného – nebo to přinejmenším býval jeho domek, dokud jej Kadsuane nepřesvědčila, aby se vystěhoval. Bylo to přízemní stavení s doškovou střechou, postavené ze dřeva natřeného na žluto. Mezi okenicemi pronikalo světlo.

Nyneiva přistoupila a zaklepala na masivní dubové dveře; brzy jí otevřela Merise. „Ano, dítě?“ zeptala se zelená, jako by se Nyneivu záměrně pokoušela popíchnout.

„Musím mluvit s Kadsuane,“ zavrčela Nyneiva.

„Kadsuane Sedai na tebe právě teď nemá čas,“ řekla Merise a chystala se zavřít dveře domku. „Vrať se zítra a možná tě přijme.“

„Rand al’Thor právě vypálil odřivousem z existence palác plný lidí,“ pronesla Nyneiva dost nahlas, aby ji slyšeli ti uvnitř domku. „Byla jsem s ním.“

Merise ztuhla.

„Pusť ji dál,“ ozval se zevnitř Kadsuanin hlas. Merise zdráhavě otevřela dveře. Uvnitř Min spatřila Kadsuane, jak sedí na polštářích na zemi s Amys, Bair, Melain a Sorileou. Přední – hlavní – místnost domku byla vybavená prostým hnědým kobercem na podlaze, většinou schovaným pod sedícími ženami. Vzadu plál v krbu ze šedého kamene klidný malý oheň, neboť dřevo už téměř shořelo. V rohu stála stolička a na ní konvice s čajem.

Nyneiva moudrým stěží věnovala pohled. Protlačila se do domku a Min ji váhavěji následovala.

„Pověz nám, co se stalo, dítě,“ řekla Sorilea. „Až odtud jsme cítily, jak se svět ohýbá, ale nevěděly jsme, co to způsobuje. Předpokládaly jsme, že to musí být dílo Temného.“

„Povím vám to,“ řekla Nyneiva a zhluboka se nadechla, „ale chci se k vám přidat.“

„Uvidíme,“ odvětila Kadsuane. „Popiš svůj zážitek.“

Min se usadila na dřevěné stoličce u stěny místnosti, zatímco Nyneiva líčila, co se stalo u Natrinovy mohyly. Moudré se sevřenými rty naslouchaly. Kadsuane jen občas přikývla. Merise, s tváří plnou hrůzy, dolila čaj z konvice na stoličce – podle vůně to byl černý čaj z Tremalkingu – a konvici pak pověsila k ohni. Nyneiva, která se neposadila, dokončila své vyprávění.

Ach, Rande, napadlo Min. Tohle tě musí rvát zevnitř na kusy. Skrz pouto jej však cítila; jeho emoce jí připadaly velice chladné.

„To bylo moudré, že jsi s tím za námi přišla, dítě,“ řekla Sorilea Nyneivě. „Můžeš jít.“

Nyneiva rozhořčeně otevřela oči. „Ale…“

„Sorileo,“ skočila Kadsuane Nyneivě klidně do řeči. „Tohle dítě může být našim plánům k užitku. Stále je tomu al’Thorovic klukovi blízká; věřil jí natolik, že ji dnes večer vzal s sebou.“

Sorilea se podívala na ostatní moudré. Stará Bair a sluncovlasá Melain přikývly. Amys vypadala zamyšleně, ale nic nenamítla.

„Snad,“ řekla Sorilea. „Ale umí být poslušná?“

„Co ty na to?“ zeptala se Kadsuane Nyneivy. Vypadalo to, že Min všechny ignorují. „Umíš?“

Nyneiva měla stále oči rozevřené vzteky. Světlo, pomyslela si Min. Nyneiva? Poslouchat Kadsuane a ostatní? Vybuchne vzteky!

Nyneiva si zatahala za cop rukou, sevřenou tak pevně, až jí zbělaly klouby. „Ano, Kadsuane Sedai,“ procedila zaťatými zuby. „Umím.“

Moudré se nad těmi slovy zatvářily překvapeně, ale Kadsuane opět přikývla, jako by tu odpověď čekala. Kdo by čekal, že Nyneiva bude tak… nu, rozumná?

„Posaď se, dítě,“ mávla rukou Kadsuane. „Uvidíme, jestli umíš poslouchat rozkazy. Možná jsi jediná z celého současného hejna, která se dá zachránit.“ Merise zrudla.

„Ne, Kadsuane,“ řekla Amys. „Ne jediná. Egwain má velkou čest.“

Zbývající dvě moudré přikývly.

„Jaký je plán?“ zeptala se Nyneiva.

„Tvůj úkol je…“ začala Kadsuane.

„Počkej,“ řekla Nyneiva. „Můj úkol? Chci slyšet všechno.“

„Uslyšíš to, až budeme připravené ti to říct,“ řekla stroze Kadsuane. „A nenuť mě, abych litovala, že jsem se rozhodla za tebe přimluvit.“

Nyneiva se přinutila zavřít pusu, ale oči jí plály. Ale neobořila se na ně.

„Tvůj úkol,“ pokračovala Kadsuane, „je najít Perrina Aybaru.“

„K čemu to bude dobré?“ zeptala se Nyneiva a pak dodala: „Kadsuane Sedai?“

„To je naše věc,“ řekla Kadsuane. „Nedávno se pohyboval na jihu, ale nedokážeme zjistit, kde přesně. Al’Thorovic kluk by to mohl vědět. Zjisti nám to, a já ti možná vysvětlím proč.“

Nyneiva zdráhavě přikývla a ostatní se pustily do hovoru o tom, jak velkou zátěž odřivousu vzor snese, než se úplně rozvolní. Nyneiva mlčky naslouchala, očividně ve snaze zjistit o Kadsuanině plánu něco víc, ačkoli se nezdálo, že by jí poskytly mnoho stop.

Min poslouchala jen na půl ucha. Ať byl plán jakýkoli, někdo bude muset dávat pozor na Randa. To, co dnes udělal, ho bude ničit zevnitř, bez ohledu na to, co tvrdí. Těch, co si dělali starosti s tím, co udělá v Poslední bitvě, byla spousta. Jejím úkolem bylo ho k Poslední bitvě dostat živého, příčetného a s nerozbitou duší.

Nějak.

KAPITOLA 38 - Novinky v Tel’aran’rhiodu

KAPITOLA 38

NOVINKY V TEL’ARAN’RHIODU

„Egwain, měj rozum,“ řekla Siuan, lehce průhledná kvůli ter’angrialu – prstenu – který použila ke vstupu do Tel’aran’rhiodu. „Jak můžeš být k užitku, když hniješ v té kobce? Elaida se postará, aby tě nikdy nepustily, ne poté, co jsi podle svých slov udělala při té večeři.“ Siuan zavrtěla hlavou. „Matko, občas prostě musíš čelit pravdě. Síť se nedá opravovat věčně, jednou ji musíš zahodit a uplést novou.“

Egwain seděla na trojnožce v koutě místnosti, přední části ševcovské dílny. Místo si zvolila náhodně, jen pro jistotu, a vyvarovala se místa přímo v Bílé věži. Zaprodanci věděli, že Egwain a ostatní chodí světem snů.

Ve společnosti Siuan se Egwain mohla víc uvolnit a být sama sebou. Obě dvě chápaly, že Egwain je teď amyrlin a Siuan je jí podřízená, ale zároveň spolu sdílely pouto. Kamarádství skrz postavení, které obě sdílely. To pouto se kupodivu změnilo v něco podobného přátelství.

V tu chvíli měla Egwain téměř chuť svoji přítelkyni uškrtit. „To už jsme probíraly,“ prohlásila rozhodně. „Nemůžu utéct. Každý den, kdy sedím ve vězení – ale nezlomím se – je další rána Elaidině vládě. Pokud zmizím před jejím procesem, podkope to všechno, oč jsme usilovaly!“

„Ten proces bude jenom švindl, matko,“ řekla Siuan. „A jestli ne, trest bude mírný. Podle toho, cos mi řekla, ti při bití nic nezlomila – dokonce ani neprolila krev.“

To byla pravda. Egwain krvácela ze zranění od rozbitého skla, ne z Elaidiných ran.

„Dokonce i formální výtka sněmovny podryje její autoritu,“ řekla Egwain. „Můj odpor, moje odmítnutí nechat se zlomit, to něco znamená. Chodí mě sem navštěvovat i samotné přísedící! Kdybych utekla, vypadalo by to, jako že jsem Elaidě ustoupila.“

„Neprohlásila tě za temnou družku?“ zeptala se významně Siuan.

Egwain zaváhala. Ano, to Elaida udělala. Ale neměla pro to žádný důkaz.

Věžové právo bylo komplikované a odlišit řádné tresty a výklady mohlo být složité. Tři přísahy Elaidě bránily použít jedinou sílu jako zbraň, takže si Elaida musela myslet, že to, co dělá, není porušení. Buď zašla dál, než měla v úmyslu, nebo Egwain považovala za temnou družku. Na svou obranu mohla použít oba argumenty; ten druhý by z ní sňal většinu viny, ale první by bylo mnohem snazší dokázat.

„Mohlo by se jí podařit nechat tě usvědčit,“ řekla Siuan, jejíž myšlenky se zjevně ubíraly stejným směrem. „Chtěla by tě nechat popravit. Co pak?“

„Nepodaří se jí to. Nemá žádný důkaz, že jsem temná družka, takže to sněmovna nedovolí.“

„A co když se pleteš?“

Egwain zaváhala. „Tak dobře. Pokud se sněmovna rozhodne, že mě mají popravit, dovolím vám mě zachránit. Ale do té doby ne, Siuan. Do té doby ne.“

Siuan si odfrkla. „Možná nebudeš mít příležitost, matko. Jestli se Elaidě podaří je zastrašit, bude jednat rychle. Ta ženská umí trestat rychle jako bouře, přistihnout tě nepřipravenou. To vím jistě.“

„Pokud se to stane,“ řekla Egwain významně, „moje smrt bude vítězství. Bude to Elaida, kdo se vzdá, ne já.“

Siuan potřásla hlavou a zamumlala: „Paličatá jako lodní trám.“

„S touhle debatou jsme skončily, Siuan,“ řekla Egwain přísně.

Siuan vzdychla, ale už nic neřekla. Zdálo se, že je příliš nervózní, než aby seděla, a stoličky na opačné straně místnosti si nevšímala. Místo toho zůstala stát u výkladu vpravo od Egwain.

Ševcův krámek nesl známky častého provozu. Masivní pult dělil místnost na dvě poloviny a stěna za ním byla pokrytá policemi s tucty přihrádek ve velikosti na boty. Občas byla většina z nich nacpaná hřmotnými pracovními botami z kůže nebo pevné látky, jejichž tkaničky visely dolů a přezky se leskly v přízračném světle Tel’aran’rhiodu. Avšak pokaždé, když Egwain na stěnu pohlédla, boty se změnily, některé zmizely, jiné se objevily. Ve skutečném světě ve svých přihrádkách určitě nezůstávaly dlouho, neboť za sebou ve světě snů nechávaly jen nezřetelné obrazy.

Přední část obchodu byla plná stoliček pro zákazníky. Boty na zadní stěně měly nejrůznější tvary a barvy a ležely tam i boty na zkoušení velikostí. Člověk přišel do obchodu, vyzkoušel si velikost bot a pak si vybral styl. Švec – nebo pravděpodobně jeho pomocníci – pak ušil pár k pozdějšímu vyzvednutí. Široké skleněné výlohy v průčelí bíle namalovanými písmeny ohlašovaly, že švec se jmenuje Naorman Mašinta a vedle jména byla namalovaná menší číslice tři. Byla to už třetí generace Mašintů, která dílnu vlastnila. To bylo ve městech běžné. Jedna Egwainina část, stále ovlivňovaná Dvouříčím, vlastně považovala za divné, že by někdo vyměnil rodičovské řemeslo za jiné, leda by byl třetí nebo čtvrté dítě.

„Teď, když jsme se vypořádaly s tím, co je jasné,“ řekla Egwain, „jaké máš novinky?“

„Tedy,“ řekla Siuan, která se opírala o okno a hleděla na strašidelně prázdnou tarvalonskou ulici. „Do tábora nedávno dorazil tvůj starý známý.“

„Vážně?“ zeptala se Egwain nepřítomně. „Kdo?“

„Gawyn Trakand.“

Egwain sebou trhla. To bylo nemožné! Gawyn se během vzpoury připojil k Elaidině frakci. Nepřešel by na stranu vzbouřenců. Zajali ho? Ale tak to Siuan neříkala.

Na okamžik se Egwain změnila v roztřesenou dívku, polapenou silou šeptaných slibů. Nicméně se jí podařilo stále vypadat jako amyrlin a přinutila se myslet na současnost a reagovat nenuceně. „Gawyn?“ zeptala se. „Jak zvláštní. Nečekala bych, že ho tam najdu.“

Siuan se usmála. „To jsi zvládla hezky,“ řekla. „Ačkoli ta odmlka byla příliš dlouhá, a když ses na něj zeptala, tvářila ses až příliš lhostejně. Tak tě bylo snadné přečíst.“

„Světlo tě oslep,“ řekla Egwain. „Další zkouška? Opravdu tam je?“

„Zachovávám přísahy, díky,“ prohlásila Siuan uraženě. Egwain byla jedna z mála, kdo věděl, že jedním z následků utišení a vyléčení bylo, že Siuan byla zbavena tří přísah. Ale stejně jako Egwain se i ona rozhodla nelhat.

„Každopádně,“ řekla Egwain, „bych si myslela, že doba mých zkoušek už uplynula.“

„Všichni, které potkáš, tě vždy budou zkoušet, matko,“ řekla Siuan. „Musíš být připravená na překvapení; kdykoli na tebe může někdo nějaké vytáhnout, jen aby viděl, jak budeš reagovat.“

„Děkuju ti,“ řekla Egwain chladně. „Ale připomínky opravdu nepotřebuju.“

„Ne?“ řekla Siuan. „Trochu to zní jako něco, co by řekla Elaida.“

„To není fér!“

„Dokaž to,“ odvětila Siuan samolibě.

Egwain se přinutila ke klidu. Siuan měla pravdu. Raději si vyslechnout radu, zvlášť když je to dobrá rada, než si stěžovat. „Samozřejmě máš pravdu,“ řekla Egwain a uhladila si sukni na koleně, stejně jako zároveň zahnala nelibost z tváře. „Pověz mi víc o Gawynově příjezdu.“

„Moc víc toho nevím,“ přiznala se Siuan. „Vážně jsem to měla zmínit včera, ale naše setkání bylo nečekaně krátké.“ Nyní se scházely častěji – každou noc během Egwainina věznění – ale včera Siuan něco probudilo dřív, než domluvily. Ohlásila, že to byla bublina zla v táboře rebelů, která způsobila, že stany ožily a snažily se uškrtit lidi. Tři zemřeli, včetně jedné Aes Sedai.

„V každém případě,“ pokračovala Siuan, „jsem neslyšela moc z toho, co Gawyn říkal. Myslím, že je tady, protože slyšel o tvém zajetí. Dorazil s dramatickým spěchem, ale teď se zdržuje na Bryneově velitelském stanovišti a pravidelně navštěvuje Aes Sedai. Nad něčím dumá; pořád mluví s Romandou a Lelaine.“

„To je znepokojivé.“

„No, ty dvě v táboře očividně drží v rukou moc,“ řekla Siuan. „Leda, že si Šeriam a ostatní dokážou část vlivu vybojovat. Bez tebe to neprobíhá moc dobře; tábor potřebuje vůdce. Vlastně po tom toužíme, jako hladovějící rybář touží po úlovku. Myslím, že Aes Sedai mají rády řád. To je…“

Zarazila se. Nejspíš se právě chystala Egwain nutit, aby přistoupila na záchranu. Pohlédla na Egwain a pokračovala. „Nu, prospěje nám, až se vrátíš, matko. Čím déle jsi pryč, tím silnější frakce budou. Teď už skoro vidíš hranici uprostřed tábora. Na jedné straně Romanda, na druhé Lelaine, uprostřed zužující se pruh, který se nechce přidat nikam.“

„Další rozdělení si nemůžeme dovolit,“ řekla Egwain. „Ne ve vlastních řadách; musíme se ukázat silnější než Elaida.“

„Alespoň se nedělíme podle adžah,“ řekla Siuan na obranu.

„Frakce a dělení,“ prohlásila Egwain a vstala. „Vnitřní rozbroje a hádky. Jsme lepší než tohle, Siuan. Vyřiď sněmovně, že se s nimi chci setkat. Snad za dva dny. My dvě se sejdeme znovu zítra.“

Siuan váhavě přikývla. „Tak dobře.“

Egwain se na ni pozorně podívala. „Myslíš, že to není moudré?“

„Ne,“ odpověděla Siuan. „Dělám si starosti s tím, jak se dřeš. Amyrlin se musí naučit svoji sílu dávkovat; některé na tvém místě neuspěly ne proto, že by jim chyběla schopnost být skvělé, ale protože tu schopnost příliš napínaly a běžely tryskem, když měly jít.“

Egwain se ovládla a nepoukázala na to, že sama Siuan strávila velkou část svého úřadu amyrlin tím, že se ozlomkrk hnala vpřed. Ale docela dobře by se dalo namítnout, že Siuan napjala své schopnosti příliš, a výsledkem byl její pád. Kdo jiný mohl lépe mluvit o tom, jak je takové chování nebezpečné, než ten, kterého tak silně spálilo?

„Oceňuji tvou radu, dcero,“ řekla Egwain. „Ale vážně není důvod si dělat starosti. Své dny trávím o samotě, okořeněné občasným výpraskem. Tyhle noční schůzky mi pomáhají přežít.“ Zachvěla se a odvrátila pohled od Siuan ven z okna na špinavou prázdnou ulici.

„Je těžké to vydržet?“ zeptala se Siuan tiše.

„Kobka je tak úzká, že se dokážu dotknout protějších stěn zároveň,“ řekla Egwain. „A taky není moc dlouhá. Když si lehám, musím pokrčit kolena, abych se vešla. Nemůžu stát, protože strop je tak nízko, že se musím ohýbat, a sezení mě bolí, protože už mě mezi výprasky neléčí. Slamník je starý a svědí. Dveře jsou tlusté a škvírami dovnitř neproniká moc světla. Nevěděla jsem, že Věž vůbec má takovéhle cely.“ Znovu pohlédla na Siuan. „Jakmile budu plně pozvednuta na amyrlin, tuhle místnost a všechny podobné nechám odstranit – dveře vyrvat a samotné kobky zazdít.“

Siuan přikývla. „O to se postaráme.“

Egwain se znovu odvrátila a zahanbeně si všimla, že nechala své šaty změnit na cadin’sor aielské Děvy, včetně oštěpů a luku na zádech. Přinutila oblečení se zase proměnit a zhluboka se nadechla. „Nikoho by neměli takto věznit,“ řekla, „dokonce ani…“

Umlkla a Siuan svraštila čelo. „Co to mělo být?“

Egwain zavrtěla hlavou. „Jenom mě to napadlo. Takové to muselo být pro Randa. Ne, horší. Říká se, že ho drželi zamčeného v bedně menší, než je moje cela. Já alespoň můžu část noci strávit povídáním s tebou. On nikoho neměl. Nevěřil, že jeho bití má nějaký význam.“ Světlo dej, ať to nemusí snášet tak dlouho jako on. Ona byla ve vězení teprve pár dní.

Siuan zmlkla.

„Přes to přese všechno,“ řekla Egwain, „mám Tel’aran’rhiod. Ve dne je moje tělo v zajetí, ale v noci je má duše svobodná. A každý den, který vydržím, je další důkaz, že Elaida není zákon. Nemůže mě zlomit. Podpora, kterou jí ostatní poskytují, se hroutí. Věř mi.“

Siuan přikývla. „Výborně,“ řekla, vstávajíc. „Ty jsi amyrlin.“

„Ovšemže jsem,“ přikývla nepřítomně Egwain.

„Ne, Egwain,“ řekla Siuan. „Myslela jsem to od srdce.“

Překvapená Egwain se otočila. „Ale ty jsi ve mně vždycky věřila!“

Siuan zvedla obočí.

„Přinejmenším,“ dodala Egwain, „téměř od začátku.“

„Vždycky jsem věřila, že máš potenciál,“ opravila ji Siuan. „No a tys ho naplnila. Alespoň částečně. Dost. Nicméně až se tahle bouře přežene, jednu věc dokážeš. Zasloužila sis svoje postavení. Světlo, holka, možná skončíš jako nejlepší amyrlin, kterou tenhle svět poznal od vlády Artuše Jestřábí křídlo!“ Zaváhala. „A pamatuj, že to pro mě není snadné přiznat.“

Egwain s úsměvem uchopila Siuan za paže. Vždyť Siuan měla v očích málem slzy pýchy! „Jediné, co jsem udělala, bylo nechat se zamknout v kobce.“

„A udělalas to jako amyrlin, Egwain,“ řekla Siuan. „Ale už bych se měla vrátit. Některé z nás nemůžou trávit dny odpočinkem jako ty. Potřebujeme skutečný spánek, jinak nejspíš omdlíme do necek s vodou.“ Ušklíbla se a vyprostila se z Egwainina sevření.

„Mohla bys mu prostě říct, aby…“

„Nic takovýho nebudu poslouchat,“ řekla Siuan a zahrozila Egwain prstem. Copak zapomněla, že právě chválila Egwain jakožto amyrlin? „Dala jsem slovo a raději se změním v rybí střeva, než bych ho porušila.“

Egwain zamrkala. „Ani by mě nenapadlo tě nutit,“ řekla a zakryla úsměv, když si všimla, že Siuanina nehmotná postava má ve vlasech zářivě červenou mašli. „Tak už běž.“

Siuan rázně přikývla, pak se posadila a zavřela oči. Pomalu se z Tel’aran’rhiodu rozplynula.

Egwain váhavě sledovala místo, kde Siuan ještě před chvílí byla. Nejspíš bylo načase se vrátit k normálnímu snění a nechat mysl vzpamatovat. Ale vrátit se k obyčejným snům znamenalo přiblížit se k probuzení, a až se probudí, najde jenom stěsnanou kobku a dusnou tmu. Toužila ještě chvíli zůstat ve světě snů. Napadlo ji, že navštíví Elaininy sny a požádá ji o schůzku… ale ne, to by trvalo příliš dlouho, za předpokladu, že Elain svůj snový ter’angrial přiměje pracovat. V poslední době se jí to dařilo jen zřídka.

Zjistila, že odchází z Tar Valonu a ševcovský stánek kolem ní mizí.

Objevila se v táboře vzbouřených Aes Sedai. Navštívit toto místo byla možná hloupost. Kdyby se ve světe snů pohybovali temní druzi nebo Zaprodanci, klidně by mohli pozorovat tábor a shánět informace, stejně jako Egwain někdy v Tel’aran’rhiodu navštěvovala amyrlininu pracovnu, aby tam hledala nápovědy k tomu, co má Elaida v plánu. Egwain sem však musela přijít. Neptala se proč; prostě cítila, že to tak je.

Ulice v táboře byly rozbahněné, s vyježděnými kolejemi od projíždějících vozů. Místo, které kdysi bývalo jen pole, si nyní přivlastnily Aes Sedai a proměnily je na… něco. Částečně bojiště, kde v kruhu tábořili Bryneovi vojáci. Částečně městečko, přestože žádné městečko se nikdy nemohlo chlubit tak velkým množstvím Aes Sedai, přijatých a novicek. Částečně pomník slabosti Bílé věže.

Egwain kráčela po hlavní ulici, kde byl plevel zašlapaný do bahna a bahno udusáno na cestu. Ulici lemovaly chodníky a rovinu za nimi stany. Nebyli zde žádní lidé, jen občas se letmo mihl spáč, který zabloudil do Tel’aran’rhiodu. Tady se krátce zableskla žena v elegantních zelených šatech. Snad snící Aes Sedai, přestože to stejně tak mohla být služtička, která sní o tom, že je královna. Támhle žena v bílém – žena se světlými vlasy jako provázky, příliš stará na to, aby byla novickou. Na tom už nezáleželo. Kniha novicek měla být už dávno otevřena všem. Bílá věž byla příliš slabá, než aby mohla odmítat zdroj síly.

Obě ženy zmizely téměř stejně rychle, jako se objevily. Jen málo snících se v Tel’aran’rhiodu zdrželo dlouho; k delšímu pobytu člověk potřeboval buď zvláštní schopnost, jakou měla Egwain, nebo ter’angrial, jako byl prsten, který používala Siuan. Existoval ještě třetí způsob. Být polapen v živé noční můře. Nikdo takový ale kolem nebyl, Světlo budiž pochváleno.

Tak opuštěné vypadalo ležení zvláštně. Egwain už dávno přestala strašidelná nepřítomnost lidí v Tel’aran’rhiodu znervózňovat, na tomto táboře však bylo cosi jiného. Podobal se válečnému ležení poté, co byli všichni vojáci pobiti na bojišti. Opuštěný, přesto však dosvědčující životy těch, kteří ho předtím obývali. Egwain měla pocit, jako by cítila to rozdělení, o němž mluvila Siuan, stany shluknuté dohromady jako trsy rašících květin.

Když byli všichni jednotlivci pryč, viděla vzory a potíže, o nichž vypovídají. Egwain možná kritizovala Elaidu za rozpory mezi adžah v Bílé věži, ale Egwaininy vlastní Aes Sedai se také začínaly štěpit. Jistě, tři Aes Sedai se stěží mohly sejít, aniž by se dvě z nich nespojily. Bylo zdravé nechat ženy plánovat a připravovat se; potíže nastaly, když začaly ostatní považovat za nepřátele, místo jen za rivalky.

Siuan měla naneštěstí pravdu. Egwain už nemohla věnovat budování naděje na usmíření mnoho času. Co když Bílá věž Elaidu nesesadí? Co když, navzdory pokroku, kterého Egwain dosáhla, se rozpory mezi adžah nikdy nezhojí? Co pak? Jít do války?

Existovala další možnost, kterou žádná z nich nenadnesla: navždy se vzdát naděje na urovnání. Ustanovit druhou Bílou věž. Znamenalo by to rozbít Aes Sedai, možná navždy. Egwain se při té představě otřásla a kůže jí zasvědila, jak se takové myšlence vzpírala.

Ale co když nebude mít jinou možnost? Musela zvažovat následky, a ty považovala za skličující. Jak mohly povzbuzovat rodinku nebo moudré, aby se spojily s Aes Sedai, když samotné Aes Sedai nejsou jednotné? Dvě Bílé věže by se staly protivníky a mátly by lidské vůdce, když by se soupeřící amyrlin snažily využívat země ke svým záměrům. Spojenci i nepřátelé by ztratili úctu k Aes Sedai a králové by klidně mohli začít budovat vlastní střediska pro ženy s nadáním usměrňovat.

Egwain se obrnila a dál kráčela po rozbahněné cestě a stany kolem se měnily, někdy byly otevřené, pak zavřené, pak znovu otevřené tím podivným prchavým způsobem světa snů. Egwain cítila, jak se jí kolem krku objevila štóla amyrlin, příliš těžká, jako by byla protkaná olověnými závažími.

Ona získá Aes Sedai z Bílé věže na svou stranu. Elaida padne. Ale pokud ne… pak Egwain udělá, co je nutné, aby tváří v tvář Tarmon Gai’donu ochránila lidi i svět.

Vyšla z tábora a stany, vyježděné koleje i prázdné ulice zmizely. Opět si nebyla jistá, kam ji její mysl zavede. Cestovat ve světě snů takto – nechat se řídit potřebou – mohlo být nebezpečné, ale také velice poučné. V tomto případě nehledala nějakou věc, ale znalost. Co potřebovala vědět, co potřebovala vidět?

Její okolí se rozmazalo a pak opět prudce zaostřilo. Stála uprostřed malého tábora, v ohništi před ní doutnal oheň a tenký pramínek kouře stoupal k obloze. To bylo zvláštní. Oheň byl obvykle příliš pomíjivý, než aby se v Tel’aran’rhiodu odrážel. Navzdory kouři a oranžové záři, která zahřívala hladké říční kameny kolem ohniště, neviděla skutečný oheň. Pohlédla vzhůru k temné bouřlivé obloze. Tichá bouře byla další věc, která v Tel’aran’rhiodu nebyla obvyklá, přestože v poslední době se objevovala tak často, že si jí Egwain už téměř nevšímala. Bylo na tomto místě možné něco nazývat obvyklým?

Ohromilo ji, když si všimla barevných vozů kolem, zelených, červených, oranžových a žlutých. Byly tady i před chvílí? Stála na rozlehlé pasece v lese přízračných bílých osik. V místech, kde vytáhlá divoká tráva vyrůstala v rozeklaných trsech, byl podrost hustý. Napravo od ní se mezi stromy klikatila zarostlá cesta; barevné vozy stály v kruhu kolem ohniště. Postranice hranatých vozů, které měly střechy a stěny jako malá stavení, byly natřené zářivými barvami. Dobytek se ve světě snů neodrazil, ale talíře, poháry a lžíce se kolem ohniště nebo na kozlících vozů objevovaly a mizely.

Byl to tábor Toulavého lidu, Tuatha’anů. Proč právě toto místo? Egwain se bezcílně potulovala kolem, obešla ohniště, prohlížela si vozy, čerstvě natřené a bez prasklin či skvrn. Tato karavana byla mnohem menší než ta, kterou s Perrinem kdysi dávno navštívili, ale v mnohém působila podobně. Téměř slyšela hrát píšťaly a bubínky, téměř si dokázala představit, že to mihotání u ohně jsou stíny tančících mužů a žen. Jestlipak Tuatha’ané stále tančili, pod tak temnou oblohou, a když jim vítr donášel tak špatné zprávy? Jaké místo měli ve světě připravujícím se na válku? Trolloky Cesta listu nezajímala. Snažila se tato skupina Tuatha’anů ukrýt před Poslední bitvou?

Egwain se usadila na kraji schůdků do vozu, které byly obrácené k ohništi opodál. Na okamžik nechala své šaty proměnit na prostý vlněný zelený dvouříčský oděv, podobný tomu, jaký nosila v době, kdy Toulavý lid navštívila. Zírala do neexistujících plamenů, vzpomínala a přemítala. Co se stalo s Aramem, Raenem a Ilou? Nejspíš byli v bezpečí někde v podobném táboře a vyčkávali, aby viděli, co Tarmon Gai’don udělá se světem. Egwain s úsměvem vzpomínala na časy, kdy s Aramem flirtovala a tančila a zamračený Perrin je káravě pozoroval. Bývaly to prostší časy; ačkoli jak se zdálo, cikáni si vždycky dokázali časy zjednodušit.

Ano, tato skupina jistě stále tancuje. Budou tancovat až do dne, kdy vzor shoří, ať už svou píseň najdou, nebo ne, ať už svět vyplení trolloci nebo ho zničí Drak Znovuzrozený.

Copak zapomínala na věci, které jsou nejvzácnější? Proč tak tvrdě bojuje, aby zajistila Bílou věž? Pro moc? Pro pýchu? Nebo proto, že cítí, že to je skutečně pro svět to nejlepší?

Nechá se v této bitvě zcela vyčerpat? Zvolila si – nebo by si bývala zvolila – zelené, a ne modré. Nešlo jen o to, že se jí líbilo, jak zelené vzdorují a bojují; domnívala se, že modré jsou příliš soustředěné. Život byl složitější, než aby se zaměřil na jediný cíl. Život byl o žití. O snění, smíchu a tanci.

Gawyn byl v ležení Aes Sedai. Tvrdila, že si zelené zvolila pro jejich bojechtivé odhodlání – bylo to bojové adžah. Ale potají její čestnější část přiznávala, že motivem pro její rozhodnutí byl rovněž Gawyn. Mezi zelenými adžah bylo běžné, když se Aes Sedai provdala za svého strážce. Gawyn se stane Egwaininým strážcem. A jejím manželem.

Milovala ho. Spojí se s ním. Pravda, tyto touhy jejího srdce nebyly tak důležité jako osud světa, ale přesto byly důležité.

Egwain se zvedla ze schůdků a její šaty se proměnily zpátky v bílostříbrnou róbu amyrlin. Vykročila a nechala svět se změnit.

Stála před Bílou věží. Zvedla oči a přejela pohledem po celé délce křehké, přesto však mocné bílé stavby. Přestože na obloze vřela temná bouře, něco z věže vrhalo stín, který dopadl přímo na Egwain. Bylo to něco jako vidění? Věž se nad ní tyčila jako obr a Egwain cítila její váhu, jako by ji nesla na ramenou. Tlačila do zdí a bránila jim popraskat a rozpadnout se.

Dlouho stála pod kypícími mračny a dokonalá špice Věže na ni vrhala stín. Zírala na vrchol a snažila se rozhodnout, zda nastal čas nechat ji prostě padnout.

Ne, pomyslela si opět. Ne, ještě ne. Ještě pár dní.

Zavřela oči a pak je otevřela do černoty. V těle jí náhle vybuchla bolest, zadek rozbitý řemenem tepal, ruce a nohy ochromené v křečích od toho, jak musela v té malé místnosti ležet stočená. Páchla starou slámou a plísní a Egwain věděla, že kdyby na to už její nos nebyl zvyklý, cítila by i zápach vlastního nemytého těla. Potlačila zasténání – venku stály ženy, střežily ji a udržovaly její štít. Nedovolí, aby ji slyšely si stěžovat, dokonce ani zasténáním.

Posadila se, oblečená ve stejných šatech novicky, které na sobě měla při Elaidině večeři. Rukávy šatů byly ztuhlé zaschlou krví a při pohybu praskaly a škrábaly ji na kůži. Byla vyprahlá; nikdy jí nedaly dost vody. Ale nestěžovala si. Žádný jekot, žádný pláč, žádné prosby. Navzdory bolesti se přinutila posadit a v duchu se usmála, jaký je to pocit. Překřížila nohy, zaklonila se a jeden po druhém si protáhla svaly na pažích. Pak vstala, předklonila se a protáhla si záda a ramena. Nakonec si lehla na záda a zvedla nohy do vzduchu. Celá se přikrčila, jak si stěžovaly. Musela si zachovat pružnost. Bolest nic neznamenala. Vůbec nic ve srovnání s nebezpečím, v němž se Bílá věž nacházela.

Znovu se posadila se zkříženýma nohama, zhluboka se nadechovala a dokola si opakovala, že chce být v téhle místnosti zamčená. Kdyby chtěla, mohla utéct, ale zůstávala. Tím, že zůstávala, podkopávala Elaidu. Tím, že zůstávala, dokazovala, že někteří se neskloní a pokorně nepřijmou pád Bílé věže. Toto uvěznění něco znamenalo.

Slova, která si v duchu neustále opakovala, jí pomáhala potlačit zděšení, které cítila při pomyšlení na další den strávený v téhle kobce. Co by dělala bez každonočního snění, které jí pomáhalo udržet se při smyslech? Znovu si vzpomněla na chudáka zamčeného Randa. Nyní měli něco společného. Byli spřízněni poutem, přesahujícím společné dětství v Dvouříčí. Oba trpěli Elaidinými tresty. A ani jednoho z nich to nezlomilo.

Nedalo se dělat nic jiného než čekat. Kolem poledne otevřou dveře a vytáhnou jí ven, aby ji zbily. Nebude ji trestat Silviana. Možnost uštědřit jí výprask byla chápána jako odměna, jako odškodné pro červené sestry, které musely trávit celý den tím, že seděly v žaláři a hlídaly ji.

Po bití se Egwain vrátí zpátky do cely a dostane misku řídké ovesné kaše bez jakékoli chuti. Den za dnem stále totéž. Ale ona se nezlomí, zvlášť ne, když může trávit noci v Tel’aran’rhiodu. Vlastně to v mnoha směrech byly její dny – strávené na svobodě a činností – zatímco toto byly její noci, v nečinné temnotě. Takto si to říkala.

Ráno ubíhalo pomalu. Nakonec zařinčely železné klíče, když se jeden z nich otočil ve starodávném zámku. Dveře se otevřely a venku stála dvojice červených sester a ve světle, na něž nebyla zvyklá, Egwain stěží viděla jejich siluety a nedokázala rozeznat tváře. Červené ji hrubě popadly za paže, ačkoli se nikdy nevzpouzela. Vytáhly ji ven a hodily na zem. Egwain uslyšela řemen, kterým si jedna z nich vyčkávavě pleskla o ruku, a obrnila se proti nadcházejícím úderům. Uslyší, jak se směje, stejně jako včera.

„Počkejte,“ ozval se nějaký hlas.

Paže, které Egwain držely dole, ztuhly. Egwain se zamračila s tváří přitisknutou na chladnou dlažbu podlahy. Ten hlas… patřil Katerině.

Sestry, které Egwain držely, pomalu uvolnily sevření a zvedly ji na nohy. Chvíli pomrkávala v zářícím světle lamp, až spatřila Katerinu, stojící se založenýma rukama v chodbě kousek od ní. „Má být propuštěna,“ řekla červená a zněla nezvykle samolibě.

„Cože?“ zeptala se jedna z Egwaininých věznitelek. Jak se její oči přizpůsobovaly, Egwain rozpoznala vytáhlou Barasine.

„Amyrlin si uvědomila, že trestá nesprávnou osobu,“ řekla Katerina. „Vina za selhání nepadá tak úplně jen na hlavu tohohle… malého červa, ale na hlavu té, která ji měla napravit.“

Egwain upřela na Katerinu pronikavý pohled. A pak všechno zapadlo na místo. „Silviany,“ řekla.

„Vskutku,“ přikývla Katerina. „Když se novicky vymknou kontrole, neměla by vina padnout na tu, která je měla vychovat?“

Takže si Elaida uvědomila, že nebude schopná dokázat, že je Egwain temná družka. Odvést pozornost k Silvianě byl chytrý tah; když Elaidu potrestají za to, že k bití Egwain použila sílu, ale mnohem přísněji potrestají Silvianu, že dovolila Egwain vymknout se z kontroly, zachrání to amyrlin tvář.

„Myslím, že se amyrlin rozhodla moudře,“ řekla Katerina. „Egwain, od této chvíle tě bude… vyučovat pouze správkyně novicek.“

„Ale říkala jsi, že to Silviana selhala,“ řekla zmateně Egwain.

„Ne Silviana,“ odvětila Katerina; vypadala ještě samoliběji. „Nová správkyně novicek.“

Egwain se jí zahleděla do očí. „Aha,“ řekla. „A ty si myslíš, že uspěješ tam, kde Silviana neuspěla?“

„Uvidíš.“ Katerina se odvrátila a zamířila dlážděnou chodbou pryč. „Odveďte ji do jejího pokoje.“

Egwain zavrtěla hlavou. Elaida byla schopnější, než Egwain předpokládala. Pochopila, že vězení nezabírá, a našla si jiného obětního beránka. Ale odvolat Silvianu z postu správkyně novicek? To bude rána pro morálku samotné Věže, neboť mnoho sester považovalo Silvianu za příkladnou správkyni novicek.

Červené se s Egwain zdráhavě vydaly k pokojům novicek, které se nyní nově nacházely na dvaadvacátém podlaží. Vypadaly mrzuté, že přišly o možnost Egwain zbít.

Nevšímala si jich. Poté, co byla tak dlouho zavřená, bylo skvělé už jen to, že mohla normálně jít. Nebyla to svoboda, ne s dvojicí strážných, ale rozhodně to tak působilo! Nebyla si jistá, kolik dalších dní v té zatuchlé díře by ještě vydržela!

Ale zvítězila. Právě si to začínala uvědomovat. Zvítězila! Odolala nejhoršímu trestu, který si Elaida dokázala vymyslet, a vyšla z toho jako vítěz! Sněmovna amyrlin potrestá a Egwain bude volná.

Každá známá chodba jako by jí zářivě blahopřála a každý krok, který Egwain udělala, jí připadal jako vítězný pochod tisíce mužů na bojišti. Zvítězila! Válka ještě neskončila, ale tuto bitvu vyhrála Egwain. Sešly ze schodů a vešly do zalidněnějších částí Věže. Brzy zahlédla skupinku novicek, která ji míjela; při pohledu na Egwain si mezi sebou začaly šeptat a pak se rozutekly.

Netrvalo dlouho a Egwainin malý tříčlenný průvod začal na chodbách potkávat stále více lidí. Zaměstnaně se tvářící sestry ze všech adžah – a přesto zpomalily krok, když sledovaly Egwain, jak prochází kolem. Přijaté v šatech s barevnými proužky byly mnohem otevřenější; postávaly na křižovatkách a civěly, když Egwain vedly kolem. Ve všech očích se zračilo překvapení. Proč je volná? Vypadaly napjatě. Stalo se něco, o čem Egwain neví?

„Ach, Egwain,“ ozval se nějaký hlas, když procházely chodbou. „Výborně, už tě pustily. Chci si s tebou promluvit.“

Egwain se ohromeně obrátila a uviděla Saerin, cílevědomou hnědou přísedící. Kvůli jizvě na tváři žena vždy vypadala mnohem víc… hrozivěji než jiné Aes Sedai, což bylo ještě zdůrazněno bílými vlasy, ukazujícími na velice vysoký věk. Jen málokterou hnědou jste mohli popsat jako hrozivou, ale Saerin byla rozhodně jednou z nich.

„Vedeme ji do jejího pokoje,“ řekla Barasine.

„Dobrá, promluvím si s ní cestou,“ odvětila Saerin klidně.

„Nemá se…“

„Ty mi odporuješ, červená? Přísedící?“ zeptala se Saerin.

Barasine zrudla. „Amyrlin nepotěší, až o tom uslyší.“

„Tak utíkej a pověz jí to,“ řekla Saerin. „Zatímco já si s mladou al’Vere promluvím o důležitých věcech.“ Upřela na červené pohled. „Buďte tak laskavé a dopřejte nám prostor.“

Oběma červeným se nepodařilo v souboji pohledů zvítězit a ustoupily. Egwain to zvědavě sledovala. Vypadalo to, že autorita amyrlin – vlastně celého jejího adžah – je poněkud oslabená. Saerin se obrátila k Egwain, pokynula jí a obě se společně vydaly chodbou a červené sestry je následovaly.

„Riskuješ, když se necháváš vidět, jak se mnou mluvíš,“ řekla Egwain.

Saerin ohrnula nos. „V téhle době je nebezpečné i vyjít z vlastního pokoje. Už mě příliš rozčiluje, co se děje, než abych si dělala starosti s podružnostmi.“ Na chvíli se odmlčela a pohlédla na Egwain. „Kromě toho… nechat se vidět ve tvé společnosti může být v současné době spíš zásluha než riziko. Chtěla jsem si něco ujasnit.“

„Co?“ zeptala se zvědavě Egwain.

„Nu, vlastně jsem chtěla vědět, jestli sebou nechají manipulovat. Většina červených tvé propuštění nenese dobře. Vidí to jako závažné Elaidino selhání.“

„Měla mě zabít,“ přikývla Egwain. „Už dávno.“

„To by vnímaly jako prohru.“

„Je to stejná prohra, jako když byla nucena sesadit Silvianu?“ zeptala se Egwain. „Když se týden poté najednou rozhodneš, že za všechno může tvoje správkyně novicek?“

„Tohle ti řekly?“ zeptala se Saerin s úsměvem, zatímco stále upírala oči vpřed. „Že Elaida ‚náhle‘ a sama od sebe dospěla k takovému rozhodnutí?“

Egwain zvedla obočí.

„Silviana požadovala slyšení před celou zasedající sněmovnou,“ vysvětlila Saerin. „Postavila se před nás, před samotnou Elaidu, a trvala na tom, že to, jak s tebou zacházejí, je protizákonné. Což pravděpodobně bylo. Dokonce i když nejsi Aes Sedai, neměla bys žít v tak strašlivých podmínkách.“ Saerin se podívala na Egwain. „Silviana požadovala tvé propuštění. Řekla bych, že tě má ve velké úctě. S pýchou v hlase mluvila o tom, jak jsi přijímala tresty, jako bys byla studentka, která se dobře naučila sou lekci. Veřejně Elaidu odsoudila a požadovala její sesazení jakožto amyrlin. Bylo to… pozoruhodné.“

„Při Světle…“ vydechla Egwain. „Co jí Elaida udělala?“

„Nařídila jí, aby si oblékla šaty novicky,“ řekla Saerin. „Což téměř vyvolalo kravál v celé sněmovně.“ Po chvíli pokračovala. „Silviana samozřejmě odmítla. Elaida prohlásila, že ji mají utišit a popravit. Sněmovna neví, co dělat.“

Egwain pocítila záchvěv paniky. „Světlo! Nesmějí ji potrestat! Tomu musíme zabránit.“

„Zabránit?“ zeptala se Saerin. „Dítě, červené adžah se rozpadá! Jeho členky se obracejí proti sobě navzájem jako vlci, kteří útočí na vlastní smečku. Jestli se Elaidě dovolí, aby zabila jednu z vlastního adžah, rozplyne se veškerá podpora, kterou z vlastních řad měla. Až se prach usadí, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se adžah samo tak podkopalo, že bys je prostě mohla rozpustit a mít od nich pokoj.“

„Já je nechci rozpustit,“ řekla Egwain. „Saerin, tohle je hlavní problémů s tím, jak Elaida uvažuje! Aby mohla čelit tomu, co přichází, potřebuje Bílá věž všechna adžah, dokonce i červené. Rozhodně si nemůžeme dovolit ztrácet ženy jako Silviana jenom proto, abychom něco dokázaly. Sežeň všechny, co tě podpoří. Musíme jednat rychle, abychom téhle frašce zabránily.“

Saerin zamrkala. „Opravdu si myslíš, že tomu tady velíš, dítě?“

Egwain jí pohlédla do očí. „Chceš tomu velet ty?“

„Světlo, ne!“

„Tak mi přestaň stát v cestě a dej se do práce! Elaidu je třeba odstranit, ale nemůžeme dovolit, aby se celá Věž sesypala, zatímco se to bude dít. Běž do sněmovny a zjisti, co se dá dělat, abyste to zastavily!“

Saerin skutečně uctivě přikývla, než vyrazila postranní chodbou pryč. Egwain se ohlédla na své dvě červené strážkyně. „Slyšely jste, o čem jsme mluvily?“

Vyměnily si pohled. Ovšemže poslouchaly. „Budete chtít jít a samy jistit, co se stalo,“ řekla Egwain. „Proč nejdete?“

Mrzutě na ni pohlédly. „Štít,“ řekla Barasine. „Dostaly jsme příkaz, abychom ho vždycky udržovaly přinejmenším ve dvou.“

„Pro všechno…“ Egwain se zhluboka nadechla. „Když odpřisáhnu, že neuchopím sílu, dokud nebudu řádně pod dohledem další červené sestry, bude vám to stačit?“

Podezíravě si ji prohlížely.

„Myslela jsem si to,“ řekla Egwain. Obrátila se k hloučku novicek, které postávaly v boční chodbě a předstíraly, že drhnou dlaždice na zdi, zatímco civěly na Egwain.

„Ty,“ řekla Egwain a ukázala na jednu z nich. „Marsial, je to tak?“

„Ano, matko,“ zapištělo děvče.

„Běž a přines nám ločidlový čaj. Katerina by měla nějaký mít v pracovně správkyně novicek. Řekni jí, že ho Barasine chce, aby mi ho dala vypít; přines ho do mého pokoje.“

Novicka odběhla, aby příkaz vykonala.

„Vypiju svoji dávku a pak alespoň jedna z vás bude moct jít,“ řekla Egwain. „Vaše adžah se hroutí. Budou potřebovat všechny jasné hlavy, které dokáží sehnat; možná dokážete přesvědčit své sestry, že není moudré dovolit Elaidě, aby Silvianu popravila.“

Obě červené se na sebe nejistě podívaly. Pak ta vytáhlá, jejíž jméno Egwain neznala, tiše zaklela a rozběhla se pryč, až jí šustila sukně. Barasine za ní volala, ale žena se nevrátila.

Barasine se podívala na Egwain, zamumlala si něco pod vousy, ale zůstala na místě. „Čekáme na to ločidlo,“ řekla a nespouštěla z Egwain pohled. „Jdi dál do svého pokoje.“

„Jak si přeješ,“ řekla Egwain. „Ale každá minuta zdržení vás může přijít draho.“

Vyšly po schodech do nových obydlí novicek, které se choulily u zbytků sekce, která ve Věži patřila hnědým. Zastavily se u Egwaininých dveří, aby počkaly na ločidlo. Zatímco tam stály, začaly se kolem shlukovat novicky. Ve vzdálených chodbách pospíchaly chodbami sestry se svými strážci a všichni působili naléhavě. Egwain doufala, že sněmovna nějak dokáže Elaidu zkrotit. Pokud opravdu zajde až tak daleko, aby popravovala sestry jen proto, že s ní nesouhlasí…

Novicka s vyvalenýma očima se konečně vrátila se šálkem a malým balíčkem bylin. Barasine balíček prohlédla a zjevně usoudila, že je to dostatečné, protože ho hodila do šálku a nabídla ho Egwain. Ta si ho s povzdechem vzala a celý šálek teplé vody vypila. Dávka byla tak velká, že nedokáže usměrnit ani pramínek, ale snad nebude tak silná, aby ji poslala do bezvědomí.

Barasine se otočila, odchvátala pryč a zanechala Egwain na chodbě samotnou. Nejen samotnou, ale samotnou a schopnou dělat, co bude chtít. Takových příležitostí nemívala mnoho.

Nu, uvidí, co se s tím dá dělat. Ale nejdřív se musí převléknout z těchhle špinavých zakrvácených šatů a taky se umýt. Otevřela dveře do svého pokoje.

A našla uvnitř někoho sedět.

„Vítej, Egwain,“ řekla Verin a upila z šálku kouřícího čaje. „Vida! Už jsem začínala uvažovat, jestli se budu muset vloupat do té tvojí kobky, abych si s tebou mohla promluvit.“

Egwain setřásla ohromení. Verin? Kdy se ta žena vrátila do Bílé věže? Jak je to dlouho, co ji Egwain naposledy viděla? „Teď na to není čas, Verin,“ řekla a rychle otevřela malou skříňku, v níž měla náhradní šaty. „Mám nějakou práci.“

„Hmmm, ano,“ řekla Verin a znovu se klidně napila čaje. „Předpokládám, že máš. Mimochodem, ty šaty, co máš na sobě, jsou zelené.“

Egwain nad tou nesmyslnou větou svraštila čelo a podívala se na své šaty. Samozřejmě nebyly zelené. Co to Verin povídá? Copak se ta žena…

Ztuhla a pohlédla na Verin.

Byla to lež. Verin mohla lhát.

„Ano, myslela jsem si, že to upoutá tvoji pozornost,“ řekla s úsměvem Verin. „Měla by ses posadit. Musíme toho hodně probrat a máme na to málo času.“

KAPITOLA 39 - Návštěva Verin Sedai

KAPITOLA 39

NÁVŠTĚVA VERIN SEDAI

„Nikdy jsi nedržela hůl přísahy,“ obvinila ji Egwain, stále stojící vedle skříňky. Verin stále seděla na lůžku a upíjela čaj. Statná žena na sobě měla prosté hnědé šaty decentního střihu a se silným koženým opaskem. Sukně byly prostřižené a soudě podle špinavých bot, vykukujících zpod lemu, se právě vrátila do Bílé věže.

„Nebuď hloupá.“ Verin si odhrnula pramen vlasů, který se jí uvolnil z drdolu; v hnědé barvě byly zřetelné šedé prameny. „Dítě, držela jsem hůl přísahy a přísahala na ni dřív, než se narodila tvoje babička.“

„Tak jsi nechala přísahy odstranit,“ řekla Egwain. S pomocí hole přísahy to bylo možné – nakonec, Yukiri, Saerin a ostatní své přísahy odstranily a nahradily.

„Nu, ano,“ řekla Verin mateřsky.

„Nevěřím ti,“ slyšela se Egwain vyhrknout. „Myslím, že jsem ti nikdy nevěřila.“

„Velmi moudré,“ řekla Verin, upíjejíc čaj. Egwain tu vůni nepoznávala. „Vždyť konec konců patřím k černému adžah.“

Egwain pocítila zamrazení, jako kdyby jí někdo přímo do zad a hrudi vrazil ledově chladný hrot. Černé adžah. Verin patří k černým. Světlo!

Egwain okamžitě sáhla po jediné síle. Ale kvůli ločidlu to samozřejmě byla marná námaha. A sama Egwain navrhla, aby jí ho daly! Světlo, copak se úplně pomátla? Po svém vítězství byla tak sebejistá, že nepředvídala, co by se mohlo stát, když narazí na černou sestru. Ale kdo mohl předvídat, že narazí na černou sestru? Najdete ji, jak klidně sedí u vás na posteli, popíjí čaj a hledí na vás očima, které vždy vypadaly, jako když vědí příliš mnoho. Kde se lépe schovat, než jako skromná hnědá, kterou ostatní sestry pro její roztržité způsoby učence přehlížejí?

„Páni, tohle je ale dobrý čaj,“ řekla Verin. „Až příště uvidíš Laras, prosím, poděkuj jí za mě, že mi ho sehnala. Tvrdila, že má nějaký, co se nezkazil, ale já jí to nevěřila. V téhle době se ničemu nedá moc věřit, že?“

„Copak Laras je temná družka?“ zeptala se Egwain.

„Nebesa, ne,“ řekla Verin. „Je všechno možné, ale ne temná družka. Spíš uvidíš, jak se bělokabátník žení s Aes Sedai, než Laras přísahat Velikému pánovi. Pozoruhodná žena. A docela dobrá v posuzování chuti čaje.“

„Co se mnou uděláš?“ zeptala se Egwain, která se přinutila mluvit klidně. Kdyby ji Verin chtěla zabít, už by to bylo hotovo. Verin očividně chtěla Egwain využít, a to by Egwain poskytlo příležitost. Příležitost k útěku, příležitost situaci zvrátit. Světlo, to ale bylo mizerné načasování!

„Tedy,“ řekla Verin, „nejdřív tě požádám, aby sis sedla. Nabídla bych ti trochu čaje, ale upřímně pochybuju, že bys chtěla ten, co piju.“

Mysli, Egwain! napomenula se. Volat o pomoc nebude k ničemu; nejspíš by ji slyšely jenom novicky, neboť obě její červené strážkyně utekly. Právě teď musí být sama! Nikdy by ji nenapadlo, že si bude přát mít své věznitelky poblíž.

A i kdyby zaječela, Verin by ji nepochybně svázala a zacpala jí pusu tkanivem vzduchu. A kdyby ji některé z novicek zaslechly, přiběhly by se podívat, co se děje – a tím by je Verin jen také dostala do spárů. Takže si Egwain přitáhla jedinou dřevěnou stoličku v místnosti a posadila se na ni. Její zadek proti holému dřevu zaprotestoval.

V pokojíku vládlo ticho, klid a chlad, neboť v něm čtyři dny nikdo nebydlel. Egwain horečně hledala únikovou cestu.

„Blahopřeju ti k tomu, co jsi tady dokázala, Egwain,“ řekla Verin. „Trochu jsem sledovala to pošetilé chování jednotlivých adžah a jejich spory, ačkoli jsem se rozhodla osobně se do toho nezapojovat. Důležitější bylo pokračovat ve výzkumu a hlídat mladého al’Thora. Musím říct, že je dost vznětlivý. Dělám si o toho chlapce starosti. Nejsem si jistá, že chápe, jak Veliký pán pracuje. Ne všechno zlo je tak… očividné jako Vyvolení. Nebo Zaprodanci, jak bys je nazývala ty.“

„Očividné?“ zeptala se Egwain. „Zaprodanci?“

„No, ve srovnání s jiným.“ Verin se usmála a ohřála si ruce o šálek čaje. „Vyvolení jsou jako banda hašteřících se dětí, z nichž každé se snaží vřískat nejhlasitěji a upoutat otcovu pozornost. Je snadné přijít na to, co chtějí oni: moc nad ostatními dětmi, důkaz, že to oni jsou ti nejdůležitější. Jsem přesvědčená, že Vyvoleného nedělá inteligence, úskočnost nebo schopnosti – ačkoli jsou samozřejmě i tyto věci důležité. Ne, věřím tomu, že to, co Veliký pán hledá ve svých nejpřednějších vůdcích, je sobectví.“

Egwain svraštila čelo. Opravdu se tady klidně baví o Zaprodancích? „Proč by si vybíral zrovna takovou vlastnost?“

„Dělá je to předvídatelnými. Nástroj, u nějž se můžeš spolehnout, že se zachová předvídatelně, je mnohem cennější než ten, kterému nerozumíš. Nebo možná proto, že když proti sobě navzájem bojují, přežijí jen ti silní. Po pravdě řečeno, nevím. Vyvolení jsou předvídatelní, ale Veliký pán ani náhodou. Dokonce ani po desetiletích studia si nejsem jistá, co chce on nebo proč to chce. Jen vím, že tahle bitva se nevybojuje tak, jak al’Thor předpokládá.“

„A co to má společného se mnou?“ zeptala se Egwain.

„Moc ne,“ řekla Verin a mlaskla. „Obávám se, že odbíhám. A to mám tak málo času. Opravdu se musím soustředit.“ Stále vypadala jako ta příjemná učená hnědá sestra. Egwain vždycky čekala, že černé sestry budou… jiné.

„Každopádně,“ pokračovala Verin. „Mluvily jsme o tom, co jsi dokázala tady ve Věži. Bála jsem se, že dorazím a najdu tě, jak se svými přáteli stále lelkuješ venku. Představ si můj úžas, když jsem zjistila, že jsi nejen pronikla k Elaidě, ale zjevně jsi proti ní obrátila i polovinu samotné sněmovny. Musím ti říct, že některé z mých společníků jsi opravdu rozvzteklila. Vůbec je to netěší.“ Verin zavrtěla hlavou a vypila další doušek čaje.

„Verin, já…“ Egwain se na okamžik odmlčela. „Co je…“

„Obávám se, že nemáme čas,“ řekla Verin a předklonila se. Náhle jako by se na ní něco změnilo. Přestože stále byla starou – a občas mateřskou – ženou, její tvář získala odhodlanější výraz. Podívala se Egwain do očí a intenzita jejího pohledu Egwain ohromila. Byla to tatáž žena?

„Děkuju ti, že jsi nechala znavenou ženu, aby se vyzpovídala,“ řekla Verin jemnějším hlasem. „Bylo tak milé si popovídat nad šálkem čaje, ještě alespoň jednou. A teď, je tady pár věcí, které musíš vědět. Před mnoha lety jsem čelila rozhodnutí. Ocitla jsem se v postavení, kdy jsem mohla buď složit přísahy Temnému, nebo jsem mohla prozradit, že jsem ve skutečnosti nikdy nechtěla – nebo neměla v úmyslu – tak učinit, což by vedlo k mojí popravě.

Možná, že někdo jiný by se z té situace nějak vykroutil. Mnozí by si prostě zvolili smrt. Já jsem to nicméně považovala za příležitost. Pochop, člověku se málokdy naskytne taková šance, studovat šelmu zevnitř jejího srdce, podívat se, co jí skutečně rozhání krev. Objevit, kam vedou všechny ty malé žíly a cévy. Docela pozoruhodná zkušenost.“

„Počkej,“ řekla Egwain. „Ty ses k černým adžah připojila, abys je studovala?“

„Připojila jsem se k nim, abych si zachránila kůži,“ odpověděla s úsměvem Verin. „Mám ji docela ráda, ačkoli Tomas pořád mluví o těch bílých vlasech. Každopádně poté, co jsem se k nim připojila, jsem se jejich studiem snažila tu situaci co nejlépe využít.“

„Tomas. Ví, co jsi udělala?“

„Sám byl temný druh, dítě,“ řekla Verin. „Který chtěl najít cestu, jak z toho ven. Nu, žádná cesta ven ve skutečnosti není, ne, jakmile tě má Veliký pán ve svých spárech. Ale byl způsob, jak bojovat, jak trochu vynahradit to, co člověk udělal. Tomasovi jsem tu možnost nabídla a věřím, že mi za to byl docela vděčný.“

Egwain váhala a snažila se to všechno pojmout. Verin byla temná družka… ale zároveň ne. „Říkalas, že ti ‚byl‘ docela vděčný?“

Verin neodpověděla hned. Prostě se znovu napila čaje. „Přísahy, které člověk skládá Velikému pánovi, jsou dosti přesné,“ pokračovala nakonec. „A když jsou vloženy na někoho, kdo umí usměrňovat, také velice svazující. Je nemožné je zlomit. Můžeš podrazit jiné temné druhy, můžeš se obrátit proti Vyvoleným, když to dokážeš ospravedlnit. Sobectví se musí uchovávat. Ale nikdy nemůžeš zradit jeho. Nikdy nemůžeš zradit nepřátelům řád samotný. Avšak přísahy jsou přesné. Velice přesné.“ Zvedla pohled a podívala se Egwain do očí. „‚Přísahám, že nezradím Velikého pána a zachovám tajemství až do hodiny své smrti.‘ To jsem slíbila. Rozumíš?“

Egwain pohlédla na kouřící šálek ve Verininých rukách. „Jed?“

„Je třeba velice zvláštní čaj, aby teřeník hladce sklouzl do krku,“ řekla Verin a spolkla další doušek. „Jak jsem řekla, poděkuj za mě Laras, prosím.“

Egwain zavřela oči. Nyneiva se jí o teřeníku zmínila; zabít mohla už jediná kapka. Byla to rychlá smrt, klidná, a často přicházela… do hodiny od pozření.

„Zajímavá díra v přísaze,“ řekla Verin tiše. „Která člověku dovolí spáchat v poslední hodině života zradu. Nemůžu se ubránit úvahám, zda o tom Veliký pán ví. Proč by takovou díru nezakryl?“

„Možná to nevidí jako hrozbu,“ řekla Egwain, která otevřela oči. „Konec konců, jaký temný druh by se zabil, aby dosáhl vyššího dobra? Nevypadá to jako něco, co by jeho následovníci zvažovali.“

„V tom máš možná pravdu,“ řekla Verin a odložila šálek čaje. „Bylo by moudré dohlédnout na to, ať se toho opatrně zbaví, dítě.“

„Takže to je všechno?“ zeptala se Egwain a zamrazilo ji. „A co Tomas?“

„Už jsme se rozloučili. Poslední hodinu tráví s rodinou.“

Egwain potřásla hlavou. Byla to taková tragédie. „Přišla ses mi přiznat, zabila ses v poslední snaze o vykoupení?“

Verin se zasmála. „Vykoupení? Řekla bych, že to se nedá získat tak snadno. Světlo ví, že jsem toho udělala dost, abych si vysloužila velice zvláštní druh vykoupení. Ale stálo to za to. Skutečně stálo. Nebo si to prostě musím říkat.“ Natáhla se stranou a zpod složené přikrývky v nohách Egwaininy postele vytáhla koženou mošnu. Verin opatrně rozepnula řemeny a pak vytáhla dva předměty: knihy, obě vázané v kůži. Jedna byla větší, jako slovník, ačkoli na červené vazbě neměla žádný název. Druhá byla tenká modrá knížečka. Desky obou byly používáním mírně opotřebované.

Verin je podala Egwain. Ta si je váhavě vzala, v pravé ruce těžký větší svazek, v levé ruce lehký menší. Prstem přejela po hladké kůži a svraštila čelo. Zvedla oči k Verin.

„Každá žena mezi hnědými,“ řekla Verin, „se snaží vytvořit něco trvalého. Bádání nebo výzkum, který bude mít význam. Ostatní nás často obviňují, že si nevšímáme okolního světa. Myslí si, že hledíme jen do minulosti. Nu, to je nepřesné. Jestliže okolí nevěnujeme pozornost, je to proto, že hledíme vpřed, k těm, kdo přijdou. A informace a znalosti, které shromažďujeme… ty tady zanecháváme pro ně. Ostatní adžah se starají, aby zlepšila dnešek; my toužíme zlepšit zítřek.“

Egwain odložila modrou knížečku stranou a nejprve se podívala do červené. Slova byla napsána malým a účelným, ale natěsnaným rukopisem, který rozeznala jako Verinin. Žádná z vět nedávala smysl. Byla to hatmatilka.

„Malá knížka je klíč, Egwain,“ vysvětlila Verin. „Obsahuje šifru, kterou jsem použila k napsání tohohle svazku. Tenhle svazek je… dílo. Moje dílo. Moje životní dílo.“

„Co je to?“ zeptala se Egwain tiše, i když tušila, že odpověď možná zná.

„Jména, místa, vysvětlení,“ řekla Verin. „Všechno, co jsem o nich zjistila. O vůdcích mezi temnými druhy, o černém adžah. Proroctví, kterým věří, cíle a motivace jednotlivých frakcí. A vzadu je seznam všech sester z černého adžah, které jsem dokázala identifikovat.“

Egwain sebou trhla. „Úplně všech?“

„Pochybuju, že jsem je zjistila všechny,“ řekla s úsměvem Verin. „Ale myslím, že jsem získala převážnou většinu. To ti slibuju, Egwain. Umím být velmi důkladná.“

Egwain užasle hleděla na knížky. Neuvěřitelné! Světlo, toto byl poklad větší, než jaký nashromáždil kterýkoli král. Stejně úžasný poklad jako samotný Valerský roh. Vzhlédla, a když si představila život strávený mezi černými, pozorováním, zapisováním a prací pro dobro všech, vhrkly jí slzy do očí.

„Ale ne, tohle nedělej,“ řekla Verin. Tvář jí začínala blednout. „Mají mezi námi mnoho agentů, jako když červi vyžírají ovoce od jádra. Myslela jsem si, že je načase, abychom my měli alespoň jednoho mezi nimi. Život jedné ženy za to stojí. Jen málo lidí mělo kdy příležitost vytvořit něco tak užitečného a úžasného, jako je ta kniha, kterou držíš. Všichni se snažíme změnit budoucnost, Egwain. Myslím, že jsem prostě jen dostala tu možnost.“

Verin se zhluboka nadechla a zvedla ruku k hlavě. „Vida. Zabírá to rychle. Ještě jednu věc ti musím říct. Otevři červenou knížku, prosím.“

Egwain to udělala a našla tenký kožený řemínek se závažíčky na koncích, jaký se obvykle používal jako záložka, ačkoli tento byl delší, než jaké obvykle vídala.

„Omotej ho kolem knihy,“ řekla Verin, „založ s ním kteroukoli stránku a volné konce obtoč shora.“

Egwain ji zvědavě poslechla, založila řemínek mezi náhodně zvolené stránky a knížku zavřela. Menší knížečku položila nahoru, pak vzala volné konce záložky, které volně visely dolů, a svázala je. Jak si všimla, závažíčka do sebe pasovala. Zasunula je do sebe.

A knihy zmizely.

Egwain zůstala zírat. Stále je cítila v rukou, ale samotné knihy byly neviditelné.

„Obávám se, že to funguje jenom na knihy,“ řekla Verin a zívla. „Zdá se, že někdo z věku pověstí si dělal velké starosti, jak ukrýt svůj deník před ostatními.“ Mírně se usmívala, ale byla stále bledší.

„Děkuji ti, Verin,“ řekla Egwain, otevřela a vyndala záložku. Svazky se opět objevily. „Kéž by nějak šlo…“

„Přiznávám, že jed byl záložní plán,“ řekla Verin. „Netoužím po smrti; stále jsou věci, které musím vykonat. Naštěstí jsem několik z nich uvedla do pohybu a někdo se o ně… postará v případě, že se nevrátím. Nicméně první plán byl najít hůl přísahy a zjistit, jestli bych ji mohla použít k odstranění přísah Velikému pánovi. Naneštěstí se zdá, že se hůl přísah ztratila.“

Saerin, napadlo Egwain, a ostatní. Nejspíš ji zase vzaly. „Je mi to líto, Verin,“ řekla.

„Možná by to stejně nefungovalo,“ řekla Verin, znovu se usadila na posteli a pod prokvetlé vlasy si dala polštář. „Proces skládání přísah Velikému pánovi byl… příznačný. Kéž bych pro tebe dokázala zjistit víc. Jedna z Vyvolených je ve Věži, dítě. Jsem si jistá, že je to Mesaana. Doufala jsem, že ti dokážu dát jméno, pod nímž se ukrývá, ale když jsem se s ní dvakrát setkala, byla tak zahalená, že jsem to nedokázala poznat. To, co jsem viděla, je zaznamenáno v červené knize.

Dávej si pozor, kam šlapeš. Dávej si pozor, jak udeříš. Rozhodnutí, jestli se je chceš pokusit dostat všechny najednou, nebo potají jednotlivě ty nejdůležitější, nechám na tobě. Možná se rozhodneš je sledovat a zjistit, zda dokážeš zkřížit jejich plány. Dobrý výslech by mohl objasnit některé z otázek, na něž jsem nedokázala odpovědět. Na někoho tak mladého musíš učinit tolik rozhodnutí.“ Zívla a pak stáhla tvář, jak se jí zmocnila bolest.

Egwain vstala a došla k Verin. „Děkuji ti, Verin. Děkuji ti, že sis vybrala mě, abych tohle břímě nesla dál.“

Verin se slabě usmála. „S těmi předchozími vybranými kousky, které jsem ti poskytla, sis vedla moc dobře. Byla to velice zajímavá situace. Amyrlin přikázala, abych ti poskytla informace k honu na černé sestry, které uprchly z Věže, takže jsem musela poslechnout, i když vedení černých ten rozkaz rozčílil. Víš, neměla jsem ti dávat ten snový ter’angrial. Ale vždycky jsem ohledně tebe měla tušení.“

„Nejsem si jistá, že si takovou důvěru zasloužím.“ Egwain sklopila oči ke knize. „Důvěru, kterou mi prokazuješ.“

„Nesmysl, dítě,“ řekla Verin, znovu zívla a zavíraly se jí oči. „Budeš amyrlin. Jsem si tím jistá. A amyrlin by měla být dobře vyzbrojená znalostmi. To je, mezi jiným, nejposvátnější povinností hnědých – vyzbrojovat svět znalostmi. Stále jsem jedna z nich. Prosím, postarej se, ať vědí, že i když moje jméno možná navždy poskvrní slovo černá, moje duše je hnědá. Pověz jim…“

„Povím, Verin,“ slíbila Egwain. „Ale tvoje duše není hnědá. Já ji vidím.“

Její oči se třepotavě otevřely, setkaly se s Egwaininými a na čele jí naskočily vrásky.

„Tvoje duše je zářivě bílá, Verin,“ řekla Egwain jemně. „Jako samotné Světlo.“

Verin se usmála a oči se jí zavřely. Skutečná smrt přijde až za několik minut, ale nejprve a rychle se dostavilo bezvědomí. Egwain se posadila a držela ženinu ruku ve svých. Elaida a sněmovna se o sebe mohly postarat samy; Egwain svá semínka zasela dobře. Kdyby se teď ukázala a začala vznášet požadavky, příliš by tím přeháněla své postavení.

Poté, co se Verinin tep vytratil, Egwain vzala šálek s otráveným čajem, odložila ho stranou a podšálek podržela Verin u nosu. Na lesklém povrchu se nesrazil žádný dech. Dvojí kontrola vypadala necitelně, ale existovaly jedy, po nichž člověk vypadal mrtvý a dýchal jen velice mělce, a kdyby Verin chtěla Egwain ošálit a ukázat prstem na nesprávné sestry, byl by tohle úžasný způsob. Opravdu to bylo necitelné a Egwain se z toho dělalo špatně, ale byla amyrlin. Dělala těžké věci a zvažovala všechny možnosti.

Žádná černá sestra by určitě nebyla ochotná zemřít jen proto, aby ji takto uvedla v omyl. Srdcem Verin věřila, ačkoli mysl chtěla mít jistotu. Pohlédla ke svému jednoduchému stolku, na nějž položila knihy. V tu chvíli se dveře jejího pokoje bez varování otevřely a dovnitř nakoukla mladá Aes Sedai – měla šátek tak krátce, že její tvář ještě nevykazovala bezvěký vzhled. Turese, jedna z červených sester. Takže konečně někoho poslaly, aby na Egwain dohlížel. Její svoboda byla u konce. Nu, nemělo cenu brečet nad tím, co mohlo být. Byl to dobře využitý čas. Přála si, aby jí byla Verin přišla navštívit o týden dřív, ale co se stalo, stalo se.

Červená sestra se při pohledu na Verin zamračila a Egwain si rychle zvedla prst ke rtům a střelila po mladé sestře pronikavým pohledem.

Pospíšila si ke dveřím. „Právě přišla dovnitř a chtěla se mnou mluvit o úkolu, který mi kdysi dávno zadala, ještě před rozdělením Věže. Tyhle hnědé sestry dokážou být občas neobvykle soustředěné jen na jedno.“ Každičké slovo byla pravda.

Turese té poznámce o hnědých smutně přikývla.

„Kéž by si lehla do vlastní postele,“ řekla Egwain. „Nejsem si jistá, co s ní teď dělat.“ Opět samá pravda. Egwain opravdu potřebovala dostat do ruky hůl přísah. V takovýchto chvílích začínalo lhaní vypadat až příliš příhodně.

„Musí být unavená z cest,“ řekla Turese tiše, ale pevně. „Necháš jí dělat, co chce; je to Aes Sedai a ty jenom novicka. Neruš ji.“

S těmi slovy červená zavřela dveře a Egwain se pro sebe spokojeně usmála. Pak pohlédla na Verinino mrtvé tělo a úsměv zmizel. Nakonec bude muset přiznat, že Verin zemřela. Jak vysvětlí tohle? No, na něco přijde. Když na ni zatlačí, mohla by prostě říct pravdu.

Nejdřív ale potřebovala strávit nějaký čas nad tou knihou. Možnost, že jí ji v blízké budoucnosti seberou, byla obrovská, dokonce i přes ten ter’angrial v podobě záložky. Nejspíš by šifrovací klíč měla uložit odděleně od zašifrované knihy. Možná by se měla klíč naučit zpaměti a zničit ho. Bylo by mnohem snazší plánovat, kdyby věděla, jak to proběhlo ve sněmovně! Sesadily Elaidu? Je Silviana naživu, nebo ji popravily?

Teď toho moc zjistit nemohla, ne když ji hlídají. Bude prostě muset počkat. A číst.

Ukázalo se, že kód je velice složitý a vyžaduje k vysvětlení větší část malé knížky. Bylo to zároveň výhodné i rozčilující. Bylo by velice složité prolomit ho bez knížky, ale také téměř nemožné se klíč naučit zpaměti. Do rána to rozhodně nestihne, a tou dobou bude muset prozradit Verinin skutečný stav.

Ohlédla se na Verin. Skutečně vypadala, jako by klidně spala. Egwain vytáhla pokrývku a přikryla ji až ke krku, pak jí sundala boty a postavila je vedle postele, aby celou iluzi posílila. S pocitem, že jedná poněkud neuctivě, se rozhodla převrátit Verin na bok. Červená sestra už několikrát nahlédla dovnitř, a když uvidí Verin ležet v jiné poloze, nebude to vypadat tak podezřele.

Když s tím Egwain skončila, podívala se na svíčku, aby odhadla, kolik času uplynulo. V místnosti nebylo okno, novicky ho nemívaly. Potlačila touhu uchopit sílu a vytvořit kouli světla, při němž by mohla číst. Bude se muset spokojit s plamenem jediné svíčky.

Pustila se do prvního úkolu: rozšifrovat jména černých sester, jejichž seznam byl vzadu v knize. To bylo dokonce ještě důležitější než se naučit klíč. Musela vědět, komu může důvěřovat.

Několik příštích hodin patřilo k těm nejméně příjemným a nejvíce znepokojujícím v jejím životě. Některá ze jmen jí byla neznámá, mnohá stěží povědomá. Jiná patřila ženám, s nimiž pracovala, respektovala je, a dokonce jim důvěřovala. Zaklela, když téměř v čele seznamu našla Katerinino jméno, a pak překvapeně sykla, když se objevilo Alviarinino. O Elze Penfell a Galině Casban slyšela, nicméně některá z dalších jmen neznala.

Když si přečetla Šeriamino jméno, sevřel se jí žaludek. Egwain tu ženu kdysi podezírala, ale to bylo v době, kdy bývala novickou a přijatou. Tehdy – když poprvé začala hon na černé adžah – byla Liandrinina zrada stále čerstvá. Tehdy Egwain podezírala každého.

Během vyhnanství v Salidaru Egwain se Šeriam blízce spolupracovala a oblíbila si ji. Ale byla černá. Egwainina vlastní kronikářka byla černá. Seber se, Egwain, pomyslela si a dál pročítala seznam. Zažívala pocity zrazenosti, hořkosti a lítosti. Nedovolila, aby jí její city bránily ve splnění povinnosti.

Černé sestry byly roztroušené ve všech adžah. Některé byly přísedícími, jiné nejnižší a nejméně vlivné Aes Sedai. A byly jich stovky, podle Verinina počítání něco víc než dvě stě. Dvacet jedna v modrém adžah, dvacet osm v hnědém, třicet v šedém, třicet osm v zeleném, sedmnáct v bílém, dvacet jedna ve žlutém a ohromujících čtyřicet osm v červeném. Byla zde také jména přijatých a novicek. V knize byla poznámka, že ty už byly pravděpodobně temné družky dříve, než vstoupily do Bílé věže, protože černé adžah neverbovalo jinde než mezi Aes Sedai. Byl zde odkaz na delší vysvětlení na jedné z předchozích stránek, ale Egwain pokračovala ve čtení seznamu sester. Musela znát jméno každé ženy. Musela.

Černé sestry byly mezi vzbouřenkyněmi i mezi těmi z Bílé věže, a několik dokonce patřilo i k těm, které se nehlásily k žádné straně a během rozdělení nebyly ve Věži. Kromě Šeriam byla nejvíc znepokojivá jména na seznamu tak, která patřila přísedícím, ať už ve Věži nebo mezi rebely. Duhara Basaheen. Velina Behar. Sedore Dajenna. Delana Mosalaine, samozřejmě, a také Talene Minly. Meidani Egwain tajně prozradila, že Talene je černá adžah, kterou objevila Saerin s ostatními, ale utekla z Věže.

Moria Karentanis. Tato poslední žena patřila k modrému adžah, žena, jež nosila šátek víc než sto let, známá svou moudrostí a vyrovnaností. Egwain se s ní mnohokrát radila a využívala její zkušenosti, neboť předpokládala, že jako modrá bude patřit k těm, na jejichž podporu je největší spolehnutí. Moria patřila k těm, které chtěly za amyrlin Egwain, a v několika kritických okamžicích se bez váhání postavila na Egwaininu stranu.

Každé jméno bylo jako trn, který Egwain probodl kůži. Dagdara Finchey, která Egwain jednou vyléčila, když klopýtla a vymkla si kotník. Zanica, která Egwain dávala hodiny a vypadala tak mile. Larissa Lyndel. Mijasi, které Egwain louskala ořechy. Nesita. Nacelle Kajama. Nalaene Forrell, která – stejně jako Elza – přísahala Randovi. Birlen Pena. Melvara. Čai Rugan…

Seznam pokračoval dál a dál. Romanda ani Lelaine k černým nepatřily, což Egwain mírně podráždilo. Moct jednu či obě vsadit do želez by se jí moc hodilo. Proč Šeriam, ale žádná z těchto dvou?

Nech toho, Egwain, pomyslela si. Nechováš se rozumně. Přání, aby určité sestry patřily k černým, ji nikam nedostane.

Kadsuane na seznamu nebyla. Ani žádná z Egwaininých nejdražších přítelkyň. Nečekala, že tam budou, ale i tak bylo příjemné dočíst seznam, aniž by narazila na jméno některé z nich. Skupina, která v Bílé věži pronásledovala černé adžah, byla spolehlivá, neboť žádné z jejích jmen se na seznamu neobjevilo. Na seznamu také nebylo jméno žádné ze špehů, které vyslaly ze Salidaru.

A Elaidino jméno na něm také nebylo. Na konci byla poznámka, vysvětlující, že si Verin Elaidu velmi podrobně prověřovala a hledala důkaz, že patří k černým. Avšak poznámky černých sester ji přiměly pevně věřit, že Elaida samotná není černá. Jen labilní žena, která někdy černé rozčilovala úplně stejně jako zbytek Věže.

Naneštěstí to dávalo smysl. Jakmile Egwain zjistila, že jsou Galina a Alviarin černé, očekávala, že Elaidino jméno na seznamu nenajde. Zdálo se pravděpodobnější, že si černé na post amyrlin vyberou někoho, kým mohou manipulovat, a pak k ní dosadí černou kronikářku, aby ji držela na uzdě.

Nejspíš na Elaidu použily nějakou páku prostřednictvím Galiny – která, jak Verin zaznamenala, se nejspíš dokázala stát hlavou červeného adžah – nebo Alviarin. Výhrůžkami nebo úplatky Elaidu donutily, aby dělala, co chtěly, aniž věděla, že slouží černým. A to také pomáhalo vysvětlit Alviarinin podivný pád. Snad zašla příliš daleko? Přehnala to a vysloužila si Elaidin hněv? Znělo to přijatelně, ačkoli to nebudou vědět jistě, dokud Elaida nepromluví nebo Egwain nebude moct dát Alviarin vyslechnout. Což měla v úmyslu udělat co nejdřív.

Zamyšleně zavřela tlustou červenou knihu. Její svíčka už téměř dohořela. Začínalo se připozdívat. Možná nastal čas trvat na tom, aby jí informovali o tom, co se ve Věži děje.

Než se stačila rozhodnout, jak to provést, ozvalo se zaklepání. Egwain vzhlédla a rychle omotala záložku a nechala obě knížky zmizet. Zaklepání znamenalo, že je tam někdo jiný než červená.

„Dále,“ zavolala.

Dveře se otevřely a objevila se Nicola, štíhlá dívka s velkýma tmavýma očima, která stála venku pod bedlivým dohledem Turese. Vypadalo to, že červenou zrovna netěší, že má Egwain návštěvu, ale kouřící miska na Nicolině podnose naznačovala, proč Nicola dostala svolení zaklepat.

Nicola udělala před Egwain pukrle, až jí bílé šaty novicky zašustily. Turese se zamračila ještě víc. Nicola si toho ale nevšímala. „Pro Verin Sedai,“ řekla tiše a kývla k posteli. „Přikázala to správkyně kuchyní poté, co se k ní doneslo, jak je Verin Sedai po cestě vyčerpaná.“

Egwain přikývla, ukázala ke stolu a potlačila vzrušení. Nicola rychle popošla, položila tác na stůl a téměř neslyšně zašeptala: „Mám se zeptat, jestli jí věříš.“ Znovu pohlédla k posteli.

„Ano,“ odpověděla Egwain a zakryla svou odpověď tím, že odsunula stoličku. Takže její spojenci nevěděli, že je Verin mrtvá. To bylo dobře; prozatím bylo tajemství stále v bezpečí.

Nicola přikývla a promluvila hlasitěji. „Bylo by dobře, kdyby jídlo snědla, dokud je ještě teplé, ale nechám na tobě, jestli se rozhodneš ji vzbudit. Nařídili mi tě varovat, ať se jídla ani netkneš.“

„Netknu, leda by se ukázalo, že ho nepotřebuje,“ odpověděla Egwain a odvrátila se. Za okamžik se dveře za Nicolou zavřely. Egwain několik nepříjemných minut čekala, až Turese otevře dveře a zkontroluje ji, a čas si krátila tím, že si umyla obličej a ruce a převlékla se do čistých šatů. Nakonec, když si byla jistá, že ji nikdo nevyruší, popadla lžičku a zalovila v polévce. A skutečně, našla malou lahvičku se svinutým kouskem papíru.

Chytré. Její spojenci očividně slyšeli o tom, že je Verin u ní v pokoji, a využili to jako záminku, jak někoho dostat dovnitř. Rozvinula papír, který obsahoval jediné slovo. „Čekej.“

Vzdychla, ale nedalo se nic dělat. Nicméně se neodvážila vytáhnout knihu a pokračovat ve čtení. Brzy zaslechla venku hlasy a cosi jako hádku. Znovu se ozvalo zaklepání.

„Dále,“ řekla zvědavě Egwain.

Dveře se otevřely a do pokoje vešla Meidani. Demonstrativně zavřela Turese dveře před nosem. „Matko,“ řekla a uklonila se. Útlá žena na sobě měla přiléhavé šedé šaty, které se až příliš okatě napínaly přes její kyprý hrudník. Měla dnes večer večeřet s Elaidou? „Omlouvám se, že jsem tě nechala čekat.“

Egwain nad tím mávla rukou. „Jak ses dostala přes Turese?“

„Všeobecně se ví, že mi Elaida… prokazuje přízeň,“ řekla. „A věžový zákon říká, že žádnému vězni nelze návštěvy upírat. Nemohla bránit sestře, která si přála navštívit obyčejnou novicku, i když se snažila o tom dohadovat.“

Egwain přikývla a Meidani zamračeně pohlédla na Verin. Pak zbledla. Verininy rysy získaly voskový a mdlý vzhled a bylo zjevné, že něco není v pořádku. Bylo dobře, že si Turese „spící“ ženu nikdy pořádně neprohlédla.

„Verin Sedai je mrtvá,“ řekla Egwain a zalétla pohledem ke dveřím.

„Matko?“ zeptala se Meidani. „Co se stalo? Napadly vás?“

„Verin Sedai otrávila temná družka krátce předtím, než si se mnou Verin mohla promluvit. O jedu věděla a přišla, aby mi v posledních chvílích života předala důležité informace.“ Bylo neuvěřitelné, co se mohlo skrývat v několika pravdivých větách.

„Světlo!“ vyhrkla Meidani. „Vražda uvnitř Bílé věže? Musíme to někomu říct! Sebrat stráže a…“

„Vyřešíme to,“ prohlásila Egwain rozhodně. „Nemluv tak hlasitě a seber se. Nechci, aby stráž venku slyšela, co říkáme.“

Meidani zbledla a pak se podívala na Egwain a nejspíš uvažovala, jak může být tak bezcitná. Dobře. Jen ať vidí klidnou a odhodlanou amyrlin. Ať nevidí ani náznak žalu, zmatku a úzkosti v Egwainině nitru.

„Ano, matko.“ Meidani udělala pukrle. „Ovšem. Omlouvám se.“

„Předpokládám, že přinášíš novinky?“

„Ano, matko,“ řekla Meidani a uklidnila se. „Saerin mi nařídila, ať za tebou zajdu. Říkala, že musíš vědět o tom, co se dnes stalo.“

„To musím,“ řekla Egwain, která se snažila nedat najevo netrpělivost. Světlo, tohle si už domyslela. Nemohla ta ženská pokračovat? Bylo nutné se vypořádat s černými adžah!

„Elaida je stále amyrlin,“ řekla Meidani, „ale jen o vlásek. Věžová sněmovna se sešla a formálně ji pokárala. Sdělily Elaidě, že amyrlin není absolutní vládce a že nemůže dál vydávat výnosy a vznášet požadavky, aniž by se s nimi poradila.“

Egwain přikývla. „To není nečekaný obrat,“ řekla. Z nejedné amyrlin se stala jen loutka, protože to podobným způsobem přehnala. Přesně k tomu Elaida směřovala a bylo by to uspokojující, kdyby teď nečelili konci světa. „A pokání?“

„Tři měsíce,“ odpověděla Meidani. „Jeden za to, co provedla tobě. Dva za chování nehodící se k jejímu postavení.“

„Zajímavé,“ řekla zamyšleně Egwain.

„Některé žádaly víc, matko. Chvíli to vypadalo, že by ji mohly na místě sesadit.“

„Tys to sledovala?“ zeptala se Egwain překvapeně.

Meidani přikývla. „Elaida požadovala, aby bylo jednání zapečetěno pro plamen, ale nezískala pro to podporu. Myslím, že za tím bylo její vlastní adžah. Všechny tři červené přísedící jsou mimo Věž. Pořád přemýšlím, kam Duhara a ostatní vyrazily.“

Duhara. Černá. K čemu se chystá? A ty další dvě? Byly všechny tři spolu, a pokud ano, mohly by ty zbývající dvě být taky černé?

Tím se bude muset zabývat později. „Jak to všechno Elaida vzala?“

„Moc toho nenamluvila, matko,“ řekla Meidani. „Většinou jen seděla a sledovala to. Nevypadala moc potěšeně; překvapilo mě, že nezačala řečnit.“

„Červené,“ řekla Egwain. „Jestli opravdu ztrácí podporu vlastního adžah, varovaly by ji předem, ať nedělá další potíže.“

„Saerin došla ke stejnému závěru,“ odvětila Meidani. „Taky poznamenala, že to, že jsi sama trvala na tom, že se červenému adžah nesmí dovolit padnout – což rozšířila skupina novicek, které tě slyšely – bylo částečně důvodem toho, proč Elaidu nesesadily.“

„No, nevadilo by mi, kdyby ano,“ řekla Egwain. „Jenom jsem nechtěla rozpustit celé adžah. Přesto by to takto mohlo být nejlepší. Elaida musí padnout tak, aby s sebou nestrhla celou Věž.“ Ačkoli kdyby to mohla udělat znovu, možná by vzala ta slova, která pronesla, zpět. Nechtěla, aby si někdo myslel, že Elaidu podporuje. „Předpokládám, že Silvianin trest odmítly?“

„Ne tak úplně, matko,“ řekla Meidani. „Zatím ji zadržují, než se sněmovna rozhodne, co s ní. Přese všechno se postavila na odpor amyrlin, velmi veřejně, a mluví se o pokání.“

Egwain se zamračila. Páchlo to kompromisem; Elaida se pravděpodobně mezi čtyřma očima sešla s hlavou červeného adžah – ať už to byl kdokoli, když teď Galina zmizela – a probraly podrobnosti. Silvianu přeci jen potrestají, i když ne tak tvrdě, ale Elaida se podrobí vůli sněmovny. Naznačovalo to, že Elaidě se otřásá půda pod nohama, ale stále může vznášet požadavky. Její podpora ve vlastním adžah nebyla narušená natolik, jak Egwain doufala.

Přesto to byl šťastný zvrat událostí. Silviana bude žít a Egwain – jak se zdálo – se bude moci vrátit ke svému životu „novicky“. Přísedící byly s Elaidou nespokojeny dost na to, aby ji pokáraly. Egwain si byla jistá, že kdyby měla jen trochu víc času, dokázala by tu ženu svrhnout a sjednotit Věž. Ale troufala si na to ten čas vynaložit?

Pohlédla na stůl, kde ležely její vzácné knihy, ukryté před lidskými zraky. Kdyby zorganizovala masivní útok na černé adžah, uspíšilo by to bitvu? Destabilizovalo by to Věž ještě víc? A měla nějakou rozumnou naději, že se jí takto podaří udeřit na všechny? Potřebovala čas, aby ty informace zvážila. To pro tuto chvíli znamenalo zůstat ve Věži a pracovat proti Elaidě. A naneštěstí to také znamenalo nechat většinu černých sester na svobodě.

Ale ne všechny. „Meidani,“ řekla Egwain. „Chci, abys ostatním předala zprávu. Musejí zajmout Alviarin a otestovat ji holí přísahy. Pověz jim, ať podstoupí jakékoli rozumné riziko, aby toho dosáhly.“

„Alviarin, matko?“ zeptala se Meidani. „Proč ji?“

„Je černá,“ vysvětlila Egwain a sevřel se jí žaludek. „A má velice vysoké postavení v jejich organizaci ve Věži. To byla informace, kterou mi Verin přinesla.“

Meidani zbledla. „Víš to jistě, matko?“

„Vím jistě, že Verin byla spolehlivá,“ řekla Egwain. „Ale přesto by bylo záhodno, aby ostatní odstranily a poté nahradily Alviarininy přísahy a zeptaly se jí, jestli je černá. Každá žena by měla dostat šanci se osvědčit, bez ohledu na důkazy. Předpokládám, že máte hůl přísahy?“

„Ano,“ odpověděla Meidani. „Potřebovaly jsme se ujistit o Nicolině spolehlivosti; ostatní chtěly zapojit několik přijatých a novicek, protože můžou nosit zprávy tam, kam sestry nemůžou jít.“

Vzhledem k rozdělení adžah to bylo moudré. „Proč ona?“

„Kvůli tomu, jak o tobě mluví s ostatními, matko,“ řekla Meidani. „Je dobře známo, že mezi novickami patří k tvým největším zastáncům.“

Bylo zvláštní slyšet to o ženě, která ji v podstatě zradila, ale vzhledem ke všem okolnostem to vlastně nebylo možné té dívce vyčítat.

„Samozřejmě jí nedovolily složit všechny tři přísahy,“ řekla Meidani. „Není to Aes Sedai. Ale složila přísahu o lhaní a dokázala, že není temná družka. Pak přísahu odstranily.“

„A ty, Meidani?“ zeptala se Egwain. „Sňaly z tebe čtvrtou přísahu?“

Žena se usmála. „Ano, matko. Děkuji ti.“

Egwain přikývla. „Tak běž. Předej mou zprávu. Alviarin musí být zadržena.“ Pohlédla na Verinino tělo. „Obávám se, že tě musím požádat, abys sebou vzala i ji. Bude lepší, když zmizí, než když budu muset vysvětlovat, jak mi v pokoji umřela.“

„Ale…“

„Použij průchod,“ řekla Egwain. „Pokud místo dostatečně neznáš, klouzej.“

Meidani přikývla a uchopila zdroj.

„Nejdřív upřeď něco jiného,“ řekla Egwain přemítavě. „Je jedno, co; něco, co vyžaduje hodně síly. Třeba jedno ze stovky tkaniv, která člověk tká při zkoušce na Aes Sedai.“

Meidani svraštila čelo, ale poslechla a spředla něco velice složitého a náročného na sílu. Brzy poté, co začala, Turese podezřívavě nakoukla do místnosti. Tkanivo jí naštěstí bránilo ve výhledu na Verininu tvář, ale Turese se nesoustředila na „spící“ hnědou. Soustředila se na tkanivo a otevřela ústa.

„Ukazuje mi některá z tkaniv, která musím znát, pokud podstoupím zkoušku na Aes Sedai,“ řekla Egwain stroze a přerušila ji dřív, než Turese promluvila. „Je to zakázáno?“

Turese se na ni zlobně podívala, ale odešla a zavřela dveře.

„To bylo kvůli tomu, aby nenahlédla dovnitř a neviděla tkanivo průchodu,“ řekla Egwain. „Teď rychle. Vezmi tělo. Až se Turese znovu podívá dovnitř, řeknu jí pravdu – že jste s Verin odešly průchodem.“

Meidani pohlédla na Verininu mrtvolu. „Ale co máme udělat s tělem?“

„Cokoli vhodného,“ řekla stále netrpělivější Egwain. „Nechám to na vás. Nemám čas se tím teď zabývat. A vezmi s sebou šálek; čaj je otrávený. Opatrně se ho zbav.“

Egwain se podívala na blikající svíčku; shořela téměř až ke stolu. Vedle ní Meidani tiše vzdychla a vytvořila průchod. Tkanivo vzduchu proneslo Verinino tělo otvorem a Egwain s lítostí sledovala, jak mizí. Ta žena si zasloužila něco lepšího. Jednoho dne se všichni dozvědí, co vytrpěla a dokázala. Ale ještě nějakou dobu ne.

Jakmile byla Meidani s mrtvým tělem a čajem pryč, Egwain zapálila další svíčku, pak se natáhla na lůžko a snažila se nemyslet na tělo, které je obývalo předtím. Uvolnila se a myslela na Siuan. Ta žena půjde brzy spát. Bylo nutné ji varovat před Šeriam a ostatními.

Egwain otevřela oči v Tel’aran’rhiodu. Byla ve svém pokoji, nebo alespoň jeho snové verzi. Postel byla ustlaná a dveře zavřené. Změnila si šaty na honosné zelené, vhodné pro amyrlin, a pak se přesunula do Jarní zahrady ve Věži. Siuan tam ještě nebyla, ale nejspíš bylo na jejich schůzku ještě trochu brzy.

Tady alespoň nebyla žádná špína, která se hromadila ve městě, nebo rozklad, jenž nahlodával kořeny jednoty adžah. Věžoví zahradníci byli jako přírodní síly, sázeli, pěstovali a sklízeli, zatímco amyrlin se objevovaly a mizely. Jarní zahrada byla menší než většina ostatních zahrad ve Věži; byl to trojúhelníkový kus půdy vměstnaný mezi dvěma zdmi. V jiném městě by možná takové místo využili jako skladiště nebo ho prostě zaplnili kamením. Ale v Bílé věži by obě možnosti působily nehezky.

Výsledkem byla malá zahrada plná rostlin, kterým prospívá stín. Hortenzie se šplhaly po stěnách a přetékaly z ozdobných květináčů. Srdcovky byly vysázeny v řadách a jejich drobné růžové kvítky visely z jemných trojhrotých lístků. Podél zdí, tvořících trojúhelník, rostly kvetoucí klokoče s bílými kvítky a další malé stínomilné stromy, a setkávaly se v jediném místě.

Zatímco při čekání přecházela sem a tam kolem řady stromů, přemýšlela o tom, že je Šeriam černá. V kolika věcech měla ta žena prsty? V době, kdy byla Siuan amyrlin, zastávala Šeriam řadu let pozici správkyně novicek. Využívala své postavení, aby jiné sestry zastrašovala a snad je i obracela? Stála za útokem šedého muže, k němuž došlo kdysi dávno?

Šeriam patřila ke skupině, která vyléčila Mata. Určitě nemohla provést nic zákeřného, když byla v kruhu s tolika dalšími ženami – ale cokoli, co se jí týkalo, bylo podezřelé. Bylo toho tolik! Šeriam patřila k těm, které řídily Salidar, než se k moci dostala Egwain. Co Šeriam udělala, jak manipulovala s lidmi, kolik prozradila Stínu?

Věděla předem o Elaidiných plánech na sesazení Siuan? Galina a Alviarin patřily k černým a obě byly mezi hlavními podněcovatelkami, takže se zdálo pravděpodobné, že se ostatním černým dostalo varování. Byl odchod poloviny Věže, shromáždění v Salidaru a následné vyčkávání a diskutování všechno součástí plánu Temného? A co Egwainin vzestup k moci? Na kolika provázcích Stínu tancovala, aniž o tom věděla?

Tohle je cvičení v marnosti, řekla si rozhodně. Tou stezkou se nepouštěj. Dokonce i bez Verininých knih měla Egwain podezření, že rozbití Věže bylo dílem Temného. Samozřejmě by ho potěšilo, že se Aes Sedai rozdělily, než aby se sjednotily za jedinou vůdkyní.

Jenom to teď bylo víc… osobní. Egwain se cítila pošpiněná a podvedená. Na okamžik si připadala jako ta venkovská holka, jak si o ní mnozí mysleli. Jestliže Elaida byla jen pěšákem černých, pak ona také. Světlo! Jak se jen Temný musel smát, když sledoval dvě soupeřící amyrlin, které měly každá po boku jednu z jeho věrných, které je štvaly proti sobě.

Nejsem si přesně jistá, co chce nebo proč to chce, řekla Verin. Dokonce ani po letech studia si nejsem jistá… Kdo ví, zda se Temný smál?

Zachvěla se. Ať měl jakýkoli plán, ona s ním bude bojovat. Vzdorovat mu. Plivne mu do oka, dokonce i kdyby vyhrál, jak říkali Aielové.

„Páni, to je ale pohled,“ ozval se Siuanin hlas.

Egwain se prudce otočila a mrzutě si uvědomila, že už na sobě nemá šaty amyrlin, ale plnou zbroj jako voják jedoucí do bitvy. V ruce držela dva aielské oštěpy.

Myšlenkou zahnala zbroj i oštěpy a znovu si oblékla šaty. „Siuan,“ řekla úsečně. „Možná si budeš chtít přivolat křeslo. Něco se stalo.“

Siuan se zamračila. „Co?“

„Především, Šeriam a Moria jsou černé adžah.“

„Cože?“ vyhrkla ohromená Siuan. „Co je to za nesmysl?“ Ztuhla. „Matko,“ dodala opožděně.

„Není to nesmysl,“ řekla Egwain. „Obávám se, že je to pravda. Jsou i další, ale jejich jména ti budu muset dát později. Ještě je nemůžeme zavřít. Potřebuju čas na plánování a přemýšlení, možná jeden večer. Udeříme brzy. Ale než to uděláme, chci, aby Šeriam a Moriu sledovali. Nezůstávej s nimi sama.“

Siuan nevěřícně potřásla hlavou. „Jak moc jsi si tím jistá, Egwain?“

„Dost jistá,“ odpověděla Egwain. „Sleduj je, Siuan, a přemýšlej, co uděláme. Budu chtít slyšet tvoje návrhy. Budeme muset vymyslet způsob, jak je chytit potichu a pak dokázat sněmovně, že to, co jsme udělaly, bylo oprávněné.“

„To by mohlo být nebezpečné.“ Siuan si promnula bradu. „Doufám, že víš, co děláš, matko.“ Poslední slovo zdůraznila.

„Pokud se mýlím,“ řekla Egwain, „padne to na moji hlavu. Ale nemyslím si to. Jak jsem řekla, mnohé se změnilo.“

Siuan sklonila hlavu. „Pořád tě vězní?“

„Ne tak úplně. Elaida se…“ Egwain se zarazila a zamračila. Něco nebylo v pořádku.

„Egwain?“ zeptala se úzkostlivě Siuan.

„Já…“ začala Egwain a pak se otřásla. Něco tahalo za její mysl a zastiňovalo ji. Něco ji…

Táhlo zpět. Tel’aran’rhiod v mžiku zmizel a Egwain otevřela oči zpátky ve svém pokoji, zatímco jí vyděšená Nicola třásla paží. „Matko,“ říkala. „Matko!“

Dívka měla na tváři krvavý šrám. Egwain se prudce posadila a ve stejnou chvíli se celá Věž otřásla jako při výbuchu. Nicola ji popadla za ruku a zděšeně vyjekla.

„Co se to děje?“ zeptala se Egwain.

„Zplozenci Stínu!“ vykřikla Nicola. „Ve vzduchu, hadi, kteří chrlí plameny a vrhají tkaniva jediné síly! Ničí nás! Ach, Matko. To je Tarmon Gai’don!“

Egwain pocítila záchvěv prvotního, téměř neovladatelného děsu. Tarmon Gai’don! Poslední bitva!

V dálce slyšela jekot, následovaný křikem vojáků nebo strážců. Ne… ne, musí se soustředit! Hadi ve vzduchu. Hadi, kteří vládli jedinou sílou… nebo s jezdci, kteří vládli jedinou sílou. Egwain odhodila pokrývku a vymrštila se na nohy.

Nebyl to Tarmon Gai’don, ale bylo to téměř stejně zlé. Seančané konečně zaútočili na Bílou věž, přesně jak o tom Egwain snila.

A ona nedokázala usměrnit ani tolik síly, aby zapálila svíčku, natož bojovala.

KAPITOLA 40 - Věž se otřásá

KAPITOLA 40

VĚŽ SE OTŘÁSÁ

Siuan se s trhnutím probudila. Něco bylo špatně. Něco bylo velice, velice špatně. Vyškrábala se z lůžka. Když to dělala, na druhé straně se náhle pohnula temná postava a kov zaskřípěl o kov. Siuan ztuhla, bez přemýšlení uchopila zdroj a vyvolala kouli světla.

Gareth Bryne stál ve střehu, meč s volavkou tasený a připravený. Na sobě měl jen spodky a Siuan se musela vší silou bránit, aby nezírala na jeho svalnaté tělo, které bylo v mnohem lepším stavu než u většiny mužů polovičního věku. „Co se děje?“ zeptal se napjatě.

„Světlo!“ řekla Siuan. „Ty spíš s mečem?“

„Vždycky.“

„Egwain je v nebezpečí.“

„V jakém nebezpečí?“

„Nevím,“ přiznala. „Sešly jsme se a ona najednou zmizela. Myslím… myslím, že se možná Elaida rozhodla ji popravit. Nebo ji alespoň vytáhnout z cely a… něco jí udělat.“

Bryne se nevyptával na detaily. Prostě zastrčil meč a pak si oblékl kalhoty a košili. Siuan na sobě stále ještě měla nyní už pokrčenou modrou sukni a blůzku – měla ve zvyku se převlékat až po setkáních s Egwain, když už Bryne tvrdě spal.

Cítila úzkost, kterou nedokázala dobře popsat. Proč je tak nervózní? Nebylo nijak neobvyklé, že snícího člověka něco probudilo.

Ale většina lidí nebyla Egwain. Ona byla paní světa snů. Kdyby ji něco nečekaně probudilo, vypořádala by se s tím a pak by se vrátila, aby utišila Siuaniny obavy. Ale to neudělala, navzdory tomu, že na ni Siuan čekala snad celou věčnost.

Bryne popošel k ní, nyní oblečený v tuhých šedých kalhotách a kabátě uniformy. Zapínal si vysoký límec. Na levé straně hrudi měl tři hvězdy a na ramenou zlaté epolety.

Zvenčí se ozval vzrušený hlas. „Generále Bryne! Můj pane generále!“

Bryne na ni pohlédl pak se obrátil ke vchodu do stanu. „Dále!“

Do stanu se protlačil mladý voják s učesanými černými vlasy a rázně zasalutoval. Neomluvil se, že přišel tak pozdě – Bryneovi muži věděli, že jim generál věří, že ho vzbudí, když to bude třeba. „Můj pane,“ řekl muž. „Hlášení od zvědů. Ve městě se něco děje.“

„‚Něco‘, Tijdsi?“ zeptal se Bryne.

„Zvědové si nejsou jistí, můj pane,“ odpověděl muž a udělal obličej. „Když je tak zataženo, noc je temná a dalekohledy moc nepomáhají. Poblíž Věže se objevují světelné záblesky, jako při ohňostroji. Tmavé stíny ve vzduchu.“

„Zplozenci Stínu?“ zeptal se Bryne, když vycházel ze stanu. Siuan a voják ho i s koulí světla následovali. Měsíc bude jen tenký srpek a při neustále zatažené obloze bylo těžké vůbec něco vidět. Důstojnické stany byly jako dřímající černé náspy na černém pozadí a jediná jasně rozeznatelná světla představovaly strážní ohně hlídek u vstupu v palisádě.

„Mohli by to být zplozenci Stínu, můj pane,“ řekl voják, klusající za Brynem. „Příběhy vypráví o Stínu, který takhle lítá. Ale zvědové nevědí jistě, co vidí. Ale ty světelné záblesky jsou tam určitě.“

Bryne přikývl a zamířil ke strážním ohňům. „Zburcujte noční stráž; chci, aby byli vzhůru a ve zbroji, jen pro jistotu. Pošlete běžce k městskému opevnění. A sežeňte mi víc informací!“

„Ano, můj pane.“ Voják zasalutoval a odběhl.

Bryne pohlédl na Siuan a jeho tvář osvětlila světelná koule visící nad její dlaní. „Zplozenci Stínu by se neodvážili napadnout Bílou věž,“ řekl. „Ne, kdyby neměli početné pozemní útočné vojsko, a opravdu pochybuju, že se v těch pár úkrytech, které tahle pláň nabízí, schovává sto tisíc trolloků. Tak co se to, u všech všudy, děje?“

„Seančané,“ řekla Siuan a cítila, jak se jí v žaludku tvoří ledová hrouda. „Rybí střeva, Garethe! Musí to tak být. Egwain to předpověděla.“

Přikývl. „Ano. Povídá se, že jezdí na zplozencích Stínu.“

„Na létajících zvířatech,“ řekla Siuan, „ne zplozencích Stínu. Egwain říkala, že je nazývají rakeni.“

Upřel na ni pochybovačný pohled, ale řekl jen: „Co by Seančany přimělo k něčemu tak ztřeštěnému, jako zaútočit bez pozemní podpory?“

Siuan zavrtěla hlavou. Vždy předpokládala, že seančanský útok na Bílou věž bude znamenat rozsáhlou invazi, a Egwain odhadovala, že do útoku ještě zbývá řada měsíců. Světlo. Vypadalo to, že se Egwain mohla mýlit.

Bryne se obrátil ke strážním ohňům, které v noci šlehaly výš a vrhaly světlo přes přední stranu palisády. Uvnitř dřevěného kruhu se probouzeli důstojníci a volali na druhy v sousedních stanech. Rozžínaly se lampy a lucerny.

„Dobře,“ řekl Gareth, „dokud útočí na Tar Valon, nejsou náš problém. Jenom musíme…“

„Dostanu ji ven,“ prohlásila náhle Siuan, která tím překvapila sama sebe.

Bryne se k ní prudce otočil a popošel do světla její koule. Na bradě měl tmavé večerní strniště. „Cože?“

„Egwain,“ řekla Siuan. „Musíme pro ni dovnitř. Tohle dokonale rozptýlí pozornost. Garethe! Můžeme proniknout dovnitř a popadnout ji dřív, než se kdokoli vzpamatuje.“

Upřel na ni pohled.

„Co je?“

„Dala jsi slovo, že ji nebudeš zachraňovat, Siuan.“ Světlo, bylo vážně příjemné slyšet, jak používá její jméno!

Soustřeď se! pokárala se. „Teď už na tom nezáleží. Je v nebezpečí a potřebuje pomoc.“

„Ona nechce pomoc,“ řekl Bryne přísně. „My se musíme ujistit, že je naše vojsko v bezpečí. Amyrlin si je jistá, že se o sebe dokáže postarat.“

„Taky jsem si myslela, že se o sebe dokážu postarat,“ odvětila Siuan. „A podívej, jak jsem skončila.“ Zavrtěla hlavou a zalétla pohledem ke vzdálené věži Tar Valonu. Slabě rozeznala záblesk světla vedle špice, kterou tím krátce ozářil. „Když Egwain mluví o Seančanech, vždycky se klepe. Jenom máloco ji vyvede z klidu – ani Zaprodanci, ani Drak Znovuzrozený. Garethe, ty netušíš, co Seančané dělají ženám, které umějí usměrňovat.“ Setkala se s jeho očima. „Musíme pro ni.“

„Já se toho účastnit nebudu,“ prohlásil paličatě.

„Fajn,“ vyprskla Siuan. Pitomec! „Běž se postarat o svoje muže. Myslím, že znám někoho, kdo mi pomůže.“ Rozzlobeným krokem zamířila ke stanu těsně u palisády.

* * *

Když se celá Věž znovu otřásla, Egwain se opřela o stěnu v chodbě, aby neupadla. Chvěly se i samotné kameny. Ze stropu se snášely vločky malty a ze zdi spadla uvolněná dlaždice a roztříštila se na podlaze na tucet úlomků. Nicola zaječela a přitiskla se k Egwain.

„Temný!“ zakvílela Nicola. „Poslední bitva! Je tady!“

„Nicolo!“ obořila se na ni Egwain a narovnala se. „Ovládej se. Tohle není Poslední bitva. Jsou to Seančané.“

„Seančané?“ zeptala se Nicola. „Ale já jsem si myslela, že to jsou jenom povídačky!“

Holka hloupá, pomyslela si Egwain, zatímco spěchala postranní chodbou. Nicola cupitala za ní a nesla lampu. Paměť posloužila Egwain správně a příští chodba byla na vnější straně Věže a poskytla jí okno s výhledem ven. Mávnutím ruky zahnala Nicolu stranou a odvážila se vykouknout do tmy.

A skutečně, na obloze bily křídly temné okřídlené tvary. Na rakeny byly moc velké. Takže to’raken. Snášeli se dolů, kolem mnoha z nich se spřádala tkaniva, v Egwaininých očích zářící a pulsující. Objevovaly se ohnivé záblesky a osvětlovaly dvojice žen letících na hřbetech to’raken. Damane a sul’dam.

Části věžních křídel dole pod nimi byly v plamenech a ke své hrůze Egwain spatřila několik zejících děr přímo v bočních zdech Věže. To’raken svírali stěny a šplhali vzhůru jako netopýři a z nich do budovy sestupovali vojáci a damane. Zatímco se Egwain dívala, jeden z to’raken se odrazil od zdi Věže, když díky výšce nemusel startovat s rozběhem jako obvykle. Tvor nebyl tak elegantní jako jeden z menších rakenů, ale jeho letec odvedl skvělou práci a nesměroval ho zpátky do vzduchu. Stvoření prolétlo přímo kolem Egwainina okna, až jí vítr sfoukl vlasy. Když to’raken prolétal kolem, Egwain zaslechla slabý vřískot. Vyděšený vřískot.

Tohle nebyl útok se vším všudy – byl to nájezd! Nájezd, při kterém měli pochytat marath’damane! Kolem okna prolétla ohnivá střela, zasáhla nedalekou zeď a Egwain se stáhla stranou. Slyšela, jak se hroutí zdivo, a Věž se divoce zatřásla. V postranní chodbě vybuchly prach a kouř.

Brzy budou následovat vojáci. Vojáci a sul’dam. S vodítky. Egwain se otřásla a objala se rukama. Chladný, bezešvý kov. Nevolnost, ponížení, panika, zoufalství a – což bylo ostudné – pocit viny za to, že své paní neslouží nejlépe, jak jí to její schopnosti dovolují. Pamatovala si výraz ve tváři zlomené Aes Sedai. A ze všeho nejvíc si pamatovala vlastní hrůzu.

Hrůzu z toho, že nakonec skončí jako ostatní. Jen další otrokyně, šťastná, že může sloužit.

Věž se zatřásla. Daleko v chodbách se blýskal oheň, doprovázený křikem a zoufalým nářkem. Cítila kouř. Světlo! Opravdu se to může dít? Ona se tam nevrátí. Nenechá se zase uvázat. Musí utéct! Musí se ukrýt, uprchnout, uniknout…

Ne!

Napřímila se.

Ne, nebude utíkat. Je amyrlin.

Nicola se s fňukáním choulila u zdi. „Jdou si pro nás,“ zašeptala dívka. „Světlo, přicházejí!“

„Ať přijdou!“ zahřměla Egwain a otevřela se zdroji. Naštěstí už uplynulo dost času, aby to lehce otupilo účinky ločidla, a byla schopná uchopit slabý pramínek síly. Byl drobounký, nejspíš nejmenší množství síly, jaké kdy usměrnila. Nedokázala by ani splést proud vzduchu, který by pohnul kusem papíru. Ale bude to stačit. Musí. „Budeme bojovat!“

Nicola jen popotáhla a podívala se na ni. „Sotva dokážeš usměrňovat, matko!“ zakvílela. „Vidím to. Nemůžeme s nima bojovat!“

„Můžeme a budeme,“ prohlásila Egwain pevně. „Vstávej, Nicolo. Jsi novicka ve Věži, ne vyděšená děvečka.“

Dívka k ní zvedla oči.

„Já tě ochráním,“ řekla Egwain. „Slibuju.“

Zdálo se, že to dívce dodalo kuráž. Vstala. Egwain pohlédla směrem ke vzdálené chodbě, kde udeřila střela. Byla temná, neboť lampy na stěnách nehořely, ale měla dojem, že zahlédla stíny. Přijdou a uvážou každou ženu, kterou najdou.

Egwain se obrátila opačným směrem. Stále odtud slabě slyšela křik. Byly to ty, které slyšela těsně poté, co se probudila. Nevěděla, kam zmizela stráž od jejích dveří, a vlastně jí to bylo jedno.

„Pojď,“ řekla, vyrazila vpřed a držela svůj nepatrný kousek síly, jako když se tonoucí žena drží záchranného lana. Nicola šla za ní a stále pofňukávala, ale šla. O několik okamžiků později Egwain objevila to, v co doufala. Chodba byla plná dívek, některé z nich měly bílé šaty, jiné spodní košile. Novicky se shlukovaly k sobě a mnohé z nich vřískaly pokaždé, když Věží otřásl výbuch. Pravděpodobně si přály být dole, kde byly pokoje novicek předtím.

„Amyrlin!“ vykřiklo jich několik, když Egwain vešla do chodby. Byla to ubohá cháska, osvětlená svíčkami ve vyděšených rukách. Otázky se množily jako houby po dešti.

„Co se děje?“

„Útočí na nás?“

„Je to Temný?“

Egwain zvedla ruce a dívky milosrdně umlkly. „Na Věž útočí Seančané,“ řekla klidným hlasem. „Přišli, aby zajali ženy, které dokážou usměrňovat; mají způsob, jak takové ženy přinutit jim sloužit. Není to Poslední bitva, ale hrozí nám vážné nebezpečí. Nemám v úmyslu je nechat, aby si vzali byť i jedinou z vás. Jste moje.“

Chodba ztichla. Dívky na ni hleděly, s nadějí, nervózně. Bylo jich alespoň padesát, možná víc. Budou muset stačit.

„Nicolo, Jasmen, Yeteri, Inalo,“ vyjmenovala Egwain několik mocnějších mezi novickami. „Předstupte. Vy ostatní dávejte dobrý pozor. Něco vás naučím.“

„Co, matko?“ zeptala se jedna z dívek.

Doufám, že to bude fungovat, pomyslela si Egwain. „Naučím vás, jak se propojit.“

Ozvala se lapání po dechu. Toto nebyla věc, kterou se obvykle novicky učily, ale Egwain dohlédne na to, aby sul’dam v ubytovně novicek nenašly snadnou kořist!

Naučit je to trvalo znepokojivě dlouho a neustále je rušily další výbuchy a křik. Novicky byly vyděšené, a proto měly některé problém vůbec uchopit zdroj, natož se naučit novou techniku. Novicky potřebovaly hrozivých pět minut na to, aby jen začaly s tím, co Egwain zvládla už po několika pokusech.

Nicola byla užitečná – naučila se propojovat v Salidaru a mohla pomáhat s předváděním. Zatímco cvičily, Egwain nechala Nicolu, ať se v kruhu propojí s ní. Mladá novicka se otevřela zdroji, ale zůstala těsně na hranici vzdání se a umožnila Egwain, aby sílu natáhla skrz ni. Fungovalo to, Světlu sláva! Když do ní začala proudit jediná síla, která jí byla tak dlouho v jakémkoli významném množství odpírána, ucítila Egwain nával rozjařenosti. Bylo to tak úžasné! Celý okolní svět byl plný života, zvuky sytější, barvy nádhernější.

Uchváceně se usmála. Cítila Nicolu, cítila její strach, její překypující emoce. Egwain už byla součástí dostatečného množství kruhů, aby věděla, jak se od Nicoly oddělit, ale vzpomínala si na to, jaké to bylo poprvé, jak měla pocit, že vzlétla do něčeho mnohem většího, než je ona.

Otevřít se kruhu vyžadovalo zvláštní schopnost. Nebylo tak hrozně těžké se to naučit, ale neměly mnoho času. Naštěstí na to některé dívky rychle přišly. Yeteri, drobná světlovláska stále ještě v noční košili, byla první. Inala, štíhlá Domanka s měděnou kůží, ji následovala brzy poté. Egwain dychtivě vytvořila kruh s Nicolou a dalšími dvěma novickami. Proudila do ní síla.

Pak se s ostatními pustila do cvičení. Z rozhovorů mezi novickami během svého pobytu ve Věži měla matnou představu o tom, které z nich to s tkanivem umějí nejlépe a které jsou nejvyrovnanější. To nebyly vždy ty nejsilnější, ale když budou mír podporu kruhu, nezáleželo na tom. Egwain je rychle rozdělila do skupin a vysvětlila jim, jak skrze spojení přijímat zdroj. Doufala, že na to alespoň některé z nich přijdou.

Podstatné bylo, že nyní měla Egwain sílu. Pořádnou dávku, téměř takovou, na jakou byla zvyklá bez ločidla. Vyčkávavě se usmála a pak začala spřádat tkanivo, jehož složitost naplnila některé novicky přímo posvátnou hrůzou. „To, co vidíte,“ varovala je Egwain, „je něco, o co se nebudete pokoušet, dokonce ani ty z vás, které stojí v čele kruhů. Je to příliš složité a nebezpečné.“

Vzduch na konci chodby rozťala světelná otáčející se čára. Egwain doufala, že se průchod otevře do správného místa; postupovala podle Siuaniných pokynů, které byly poněkud mlhavé, přestože měla i původní Elainin popis onoho místa.

„Také,“ řekla Egwain novickám přísně, „neukážete bez mého svolení toto tkanivo nikomu jinému, dokonce ani jiné Aes Sedai.“ Pochybovala, že by to byl problém; tkanivo bylo složité a jen málo novicek by už bylo schopné ho zopakovat.

„Matko?“ vyjekla dívka s orlím nosem jménem Tamala. „Ty utíkáš?“ Hlas měla plný strachu a také nemalé naděje, jako by ji Egwain mohla vzít s sebou.

„Ne,“ prohlásila Egwain rozhodně. „Za chviličku se vrátím. A až přijdu, chci tady mít vytvořených alespoň pět dobrých kruhů!“

A s Nicolou a dalšími dvěma dívkami v patách prošla průchodem do temné místnosti. Upředla kouli světla a záře odhalila skladiště s policemi lemujícími stěny. Ulehčeně vydechla. Určila místo správně.

Tyto police, společně s dalšími dvěma krátkými řadami polic, které stály přímo na podlaze, byly plné nejrůznějších zvláštních předmětů. Křišťálové koule, malé exotické sošky, tady skleněný medailón, který odrážel modré světlo, támhle pár velkých kovových rukavic, na okrajích lemovaných ohnivými opály. Egwain vešla do místnosti a tři novicky nechala stát a užasle zírat. Pravděpodobně cítily, co Egwain věděla – toto byly předměty jediné síly. Ter’angrialy, angrialy, sa’angrialy. Pozůstatky věku pověstí.

Egwain si prohlížela police. Předměty síly byly nechvalně proslulé tím, jak je nebezpečné je používat, pokud jste přesně nevěděli, co dělají. Kterákoli z těchto věcí by ji mohla zabít. Kéž by jen…

Roztáhla ústa v širokém úsměvu, přistoupila k polici a sundala z horní desky rýhovanou bílou hůlku dlouhou jako její předloktí. Našla ji! Na okamžik ji uctivě podržela, pak se natáhla a přitáhla skrz ni jedinou sílu. Proudil jí úžasný, téměř neodolatelný proud síly.

Yeteri hlasitě zalapala po dechu, když ho ucítila. Jen málo žen kdy drželo takovou sílu. Proudila do Egwain, jako když se člověk zhluboka nadechne. Měla chuť řvát. Se širokým úsměvem se podívala na tři novicky. „Teď jsme připravené,“ oznámila.

Jen ať si ji sul’dam zkusí odstínit, zatímco bude držet jeden z nejmocnějších sa’angrialů, jaké Aes Sedai vlastnily. Dokud je ona amyrlin, Bílá věž nepadne! Ne bez boje, který se vyrovná samotné Poslední bitvě.

* * *

Siuan našla Gawynův stan osvětlený a na stěnách hrály stíny, jak se muž pohyboval uvnitř. Jeho stan stál podezřele blízko strážnímu stanovišti; dovolili mu zůstávat uvnitř palisády, snad proto, aby na něj Bryne – a stráže na hlídce – mohl dohlížet.

Bryne, jako paličatý sumec, kterým byl, neodešel na strážní stanoviště, jak mu řekla. Sledoval ji, klel a volal na pobočníky, aby přišli za ním a nečekali ho na stanovišti. Dokonce i když se zastavila u stanu mladého Gawyna, Bryne zůstal stát vedle ní s rukou na jílci meče. Nespokojeně si ji prohlížel. Jak chce. Ona mu nedovolí, aby posuzoval její čest! Udělá, co uzná za vhodné.

Ačkoli na ni Egwain bude nejspíš velice, velice naštvaná. Nakonec mi bude vděčná, pomyslela si Siuan. „Gawyne!“ vyštěkla.

Hezký mladík vyrazil ze stanu a poskakoval, jak si snažil nazout levou botu. V ruce držel tasený meč a kolem pasu měl napůl zapnutý opasek s pochvou. „Co je?“ zeptal se a rozhlížel se po ležení. „Slyšel jsem křik. Zaútočili na nás?“

„Ne,“ řekla Siuan a zalétla pohledem k Bryneovi. „Ale na Tar Valon možná ano.“

„Egwain!“ vykřikl Gawyn a spěšně si dopínal opasek. Světlo, ten kluk nemyslí na nic jiného.

„Chlapče,“ řekla Siuan a založila si ruce. „Dlužím ti za to, žes mě dostal z Tar Valonu. Přijmeš na oplátku moji pomoc, aby ses dostal dovnitř?“

„Rád!“ vyhrkl Gawyn dychtivě a zasunul meč na místo. „A budeme vyrovnaní!“

Siuan přikývla. „Tak nám běž sehnat koně. Asi půjdeme jenom my dva.“

„Já to risknu,“ řekl Gawyn. „Konečně!“

„Moje koně na tuhle bláznivou výpravu brát nebudete,“ prohlásil Bryne přísně.

„Ve stájích jsou koně, kteří patří Aes Sedai, Gawyne,“ řekla Siuan, která si Brynea nevšímala. „Pro mě přiveď jednoho z nich. Mírného, nezapomeň. Velmi, velmi mírného.“

Gawyn přikývl a odběhl do noci. Siuan ho následovala opatrnějším krokem a v duchu už plánovala. Tohle všechno by bylo mnohem jednodušší, kdyby dokázala vytvořit průchod, ale na to nebyla v síle dost mocná. Před utišením ano, ale přát si, aby byly věci jinak, bylo asi tak stejně užitečné, jako chtít, aby ten slaneček, co jste ho chytili, byl žralok. Prodali jste, co jste měli, a byli vděční za každý úlovek.

„Siuan,“ řekl Bryne potichu, zatímco kráčel vedle ní. Proč ji prostě nemohl nechat na pokoji! „Poslouchej mě. Tohle je šílenství! Jak se dostanete dovnitř?“

Siuan se na něj podívala. „Šemerin se dostala ven.“

„To bylo před tím, ještě nezačalo obléhání, Siuan.“ Bryne zněl podrážděně. „Teď je to místo mnohem přísněji uzavřené.“

Siuan zavrtěla hlavou. „Šemerin dobře hlídali. Dostala se ven vodním kanálem; vsadím se, že ten nestřeží dokonce ani teď. Nikdy jsem o něm neslyšela, a to jsem byla amyrlin. Mám mapku, kde je zakreslený.“

Bryne zaváhal. Pak jeho tvář ztvrdla. „Na tom nezáleží. Sami dva stejně nemáte šanci.“

„Tak pojď s námi,“ řekla Siuan.

„Já se nebudu podílet na tom, když znovu porušuješ přísahu.“

„Egwain řekla, že když to bude vypadat, že jí hrozí poprava, můžeme něco udělat,“ řekla Siuan. „Řekla mi, že pak se od nás nechá zachránit! No, a podle toho, jak zmizela z dnešního setkání, se přikláním k tomu, že je v nebezpečí.“

„Ale to nepochází od Elaidy, ale od Seančanů!“

„To nevíme jistě.“

„Nevědomost není omluva,“ prohlásil Bryne přísně a přistoupil k ní blíž. „To porušování přísah ti až moc vyhovuje, Siuan, a já nechci, aby sis z toho udělala zvyk. Aes Sedai nebo ne, bývalá amyrlin nebo ne, lidé musejí mít pravidla a hranice. Vůbec už nemluvě o tom, že se při tomhle pokusu nejspíš necháš zabít!“

„A ty mě hodláš zastavit?“ Stále držela zdroj. „Myslíš, že se ti to podaří?“

Zaťal zuby. Ale nic neřekl. Siuan se otočila a odkráčela pryč, přímo k ohňům u brány v palisádě.

„Zatracená ženská,“ ozval se za ní Bryne. „Ty budeš moje smrt.“

Obrátila se a zvedla obočí.

„Půjdu,“ řekl a sevřel jílec zasunutého meče. V noci působil úchvatně, rovné linie jeho kabátu se hodily k odhodlanému výrazu ve tváři. „Ale mám dvě podmínky.“

„Pověz mi je.“

„První je, že mě k sobě připoutáš jako strážce.“

Siuan sebou trhla. Chtěl… Světlo! Bryne chtěl být její strážce? Pocítila příval vzrušení.

Ale neuvažovala o tom, že by si vzala strážce, ne po Alrikově smrti. Jeho ztráta představovala strašlivou zkušenost. Chtěla to riskovat znovu?

Měla odvahu nevyužít příležitost připoutat tohoto muže k sobě, cítit jeho emoce, mít ho po boku? Po tom všem, o čem snila a co si přála?

Uctivě se vrátila zpátky k Bryneovi, položila mu ruku na hruď a utkala požadované tkanivo ducha a položila ho na něj. Prudce se nadechl, jak v nitru jich obou vykvetlo nové vědomí, nové spojení. Cítila jeho emoce, starost, kterou o ni měl, jež byla strašlivě silná. Byla silnější než obavy o Egwain a starost o jeho vojáky! Ach, Garethe, pomyslela si a cítila se, jak se usmívá jeho něžné lásce.

„Vždycky jsem přemýšlel, jaké by to bylo,“ řekl Bryne, zvedl ruku a ve světle pochodně několikrát zaťal pěst. Zněl ohromeně. „Kéž bych to mohl dopřát každému muži ve svém vojsku!“

Siuan popotáhla. „Opravdu pochybuju, že by s tím jejich manželky a rodiny souhlasily.“

„Souhlasily, kdyby to vojáky udrželo naživu,“ řekl Bryne. „Mohl bych uběhnout tisíc líg a ani se nezadýchat. Mohl bych naráz čelit stovce nepřátel a všem se jim vysmát.“

Obrátila oči v sloup. Muži! Poskytla mu hluboce osobní a citové spojení s jinou osobou – jaké nepoznají dokonce ani manželé – a on dokázal myslet jen na to, jak moc by se mohl zlepšit jako šermíř!

„Siuan!“ zavolal nějaký hlas. „Siuan Sanče!“

Obrátila se. Blížil se k nim Gawyn na černém valachovi. Za ním klusal další kůň – střapatá hnědá kobylka. „Bela!“ vykřikla Siuan.

„Je vhodná?“ zeptal se Gawyn mírně zadýchaně. „Vzpomínám si, že Bela patřívala Egwain, a vrchní stájník říkal, že je to to nejmírnější zvíře, co má.“

„Ta postačí,“ řekla Siuan a otočila se zpět k Bryneovi. „Říkal jsi, že máš dvě podmínky?“

„Druhou ti řeknu později.“ Bryne zněl stále trochu zadýchaně.

„To je poněkud pochybné.“ Siuan si založila ruce. „Nelíbí se mi dávat takový otevřený slib.“

„Ale stejně to budeš muset udělat,“ odvětil Bryne a pohlédl jí do očí.

„Dobře, ale ne aby to bylo neslušné, Garethe Bryne.“

Zamračil se.

„Co je?“

„Je to zvláštní,“ řekl s úsměvem. „Teď cítím tvoje emoce. Například vím, že…“ Zmlkl a ona z něj ucítila slabé rozpaky.

Ví, že napůl chci, aby ode mě žádal něco neslušného! uvědomila si Siuan zděšeně. Zatracenej popel! Cítila, jak rudne. Tohle bude velice nepohodlné. „Pro požehnané Světlo… Souhlasím s tvýma podmínkama, ty hulváte. Hni sebou! Musíme jít.“

Přikývl. „Nech mě, ať svoje kapitány připravím na útok pro případ, že se boj přelije mimo město. Vezmu s sebou stovku svých nejlepších lidí. To by měl být dostatečně malý oddíl, aby se dostal dovnitř, za předpokladu, že se tam opravdu dá projít.“

„Půjde to,“ řekla. „Běž!“

Skutečně jí s vážnou tváří zasalutoval, ale viděla, jak se v duchu šklebí – a nejspíš o tom věděl. Nesnesitelný chlap! Obrátila se ke Gawynovi, který seděl na svém valachovi a tvářil se zmateně.

„Co se děje?“ zeptal se Gawyn.

„Nemusíme tam jít sami.“ Siuan se zhluboka nadechla, připravila se a začala šplhat do Belina sedla. Koním se nedalo věřit, dokonce ani Bele ne, i když ta byla lepší než většina ostatních. „To znamená, že naše šance, že přežijeme dost dlouho na to, abychom odvedli Egwain, se právě zlepšily. Což je štěstí, protože po tom, co se právě chystáme udělat, bude chtít nepochybně mít tu čest zabít nás sama.“

* * *

Adelorna Bastine běžela chodbami Bílé věže. Pro jednou želela vylepšených smyslů, které ovládání síly nabízelo. Pachy jí připadaly pronikavější, ale jediné, co cítila, bylo hořící dřevo a umírající těla. Barvy byly zářivější, ale neviděla nic než spálené jizvy v rozbitém kameni v místech, kam dopadly ohnivé střely. Zvuky byly pronikavější, ale slyšela jen výkřiky, kletby a divoký křik těch strašlivých tvorů ve vzduchu.

Zajíkavě lapala po dechu a škrábala se potemnělou chodbou, dokud nedorazila na křižovatku. Zastavila se a zvedla ruku k hrudi. Musela najít někoho, kdo klade odpor. Světlo, nemohli přece všichni padnout? Hrstka zelených stála po jejím boku a bojovala. Viděla zemřít Josaine, když tkanivo země zničilo zeď vedle ní, a viděla, jak zajali Martheru a nasadili jí na krk jakési kovové vodítko. Adelorna netušila, kde jsou její strážci. Jeden byl zraněný. Další žil. Poslední… na posledního nechtěla myslet. Světlo dej, ať se brzy dostane alespoň k raněnému Talrikovi.

Zvedla se na nohy a otřela si krev z čela, kde ji škrábl úlomek kamene. Bylo jich prostě tolik, těch nájezdníků s podivnými přilbami a ženami, které používali jako zbraně. A s těmi smrtícími tkanivy to tak uměly! Adelorna se styděla. Bojové adžah, to určitě! Zelené, co s ní byly, vydržely jen pár minut, než byly poraženy.

Těžce oddechujíc, kráčela dál chodbou. Držela se dál od vnějšího okraje Věže, kde se nájezdníci nejpravděpodobněji objeví. Ztratila se těm, kteří ji pronásledovali? Kde je? Na dvaadvacátém podlaží? Přestala počítat schodiště, po nichž prchala.

Ztuhla; zprava cítila usměrňování. Mohlo to znamenat útočníky, nebo to mohly být sestry. Zaváhala, ale zaťala zuby. Je přece hlavní kapitán zeleného adžah! Nemůže jen tak utíkat a schovávat se.

Z oné chodby se rozlilo světlo pochodní, doprovázené zlověstnými stíny mužů v nezvyklé zbroji. Zpoza rohu vyrazila skupina útočníků a s sebou měli dvě ženy, ty co byly spojené vodítkem. Adelorna nedokázala potlačit vyjeknutí a co nejrychleji se hnala pryč. Cítila, jak se na ni tlačí štít, ale držela saidar příliš silně a štít nestačil zapadnout na místo, než zabočila za roh. Udýchaná a omámená prchala dál.

Zatočila za další roh a málem vypadla z trhliny v boční zdi Věže. Zavrávorala na odhaleném výčnělku a pohlédla k obloze plné strašlivých příšer a ohnivých čar. S výkřikem klopýtla zpět a obrátila se pryč od díry. Napravo byla suť. Začala se škrábat přes kamení. Tudy chodba pokračuje! Musela…

Mezi ni a zdroj se vsunul štít, a tentokrát zapadl na místo. Zajíkla se a upadla. Nechytí ji! Nemůžou ji chytit. Tohle ne!

Pokusila se pokračovat vpřed, ale kotník ji sevřel proud vzduchu a táhl ji zpátky po dlážděné podlaze. Ne! Přitáhlo ji to přímo k oddílu vojáků, nyní doprovázených dvěma dvojicemi žen, spojených vodítkem. V každé dvojici byla jedna žena v šedých šatech a další v červené a modré se vzorem blesku.

Přiblížila se další žena v červené a modré. V rukách držela něco stříbřitého. Adelorna zavřeštěla a zatlačila na štít. Třetí žena klidně poklekla a nasadila stříbrný obojek Adelorně na krk.

Tohle se nedělo. Nemohlo se to dít.

„Vida, velmi hezké,“ řekla třetí žena pomalými protahovanými slovy. „Jmenuji se Gregana a ty budeš Sivi. Sivi bude dobrá damane. Vidím to. Dlouho jsem na tuhle chvíli čekala, Sivi.“

„Ne,“ zašeptala Adelorna.

„Ano.“ Gregana se široce usmála.

Pak se, k ohromení všech, obojek na Adelornině krku rozepnul a spadl na zem. Gregana na okamžik vypadala zcela omráčeně, než ji pohltil poryv ohně.

Adelorna vytřeštila oči a odsunula se před náhlým žárem. Mrtvola ve zčernalých modročervených šatech se sesunula na zem před ní, kouřilo se z ní a páchla spáleným masem. Teprve tehdy si Adelorna uvědomila nesmírně mocný zdroj usměrňování, který se za ní objevil.

Vetřelci ječeli a ženy v šedém splétaly štíty. Jak se ukázalo, byla to chyba, protože obojky obou žen se otevřely, pohotově a zručně odemčené kroutícími se prameny vzduchu. Vzápětí poté jedna z žen v červené a modré zmizela ve světelném záblesku, zatímco druhou zapálily ohnivé jazyky, podobající se útočícím hadům. Umírala s vřískotem a jeden z vojáků něco vykřikl. Musel to být rozkaz k ústupu, neboť vojáci uprchli a dvě vyděšené ženy, osvobozené prameny vzduchu, zde zanechali.

Adelorna se váhavě obrátila. Kousek od ní stála na suti žena v bílém, obklopená mohutnou aurou síly, s paží nataženou směrem k prchajícím vojákům a soustředěným pohledem. Žena tam stála jako zosobněná pomsta a moc saidaru ji obklopovala jako bouře. I samotný vzduch kolem ní jako by plál a její hnědé vlasy vlály ve větru, pronikajícím sem dírou ve zdi vedle nich. Egwain al’Vere.

„Rychle,“ řekla Egwain. Přes hromadu trosek přelezl hlouček novicek a dívky došly k Adelorně a pomohly jí na nohy. Užasle vstala. Byla volná! Několik dalších novicek se rozběhlo chytit dvě ženy v šedém – které kupodivu prostě jen dál klečely v chodbě. Mohly usměrňovat; Adelorna to cítila. Proč se nebránily? Místo toho se zdálo, že brečí.

„Dejte je k ostatním,“ nařídila Egwain, rázným krokem přešla přes trosky a vyhlédla z díry v chodbě. „Chci…“ Egwain ztuhla a pak zvedla ruce.

Náhle kolem ní vyskočila další tkaniva. Světlo! Držela v ruce Vorův sa’angrial, tu bílou žlábkovanou hůlku? Kde Egwain vzala tohle? Z Egwaininy otevřené ruky vylétly ohnivé blesky, prosvištěly dírou ve zdi a venku něco zavřeštělo a spadlo. Adelorna přistoupila k Egwain, uchopila zdroj a cítila se jako hlupačka, že se nechala chytit. Egwain udeřila znovu a z nebe spadla další z těch létajících příšer.

„Co když nesou zajatce?“ zeptala se Adelorna, zatímco sledovala, jak jedno ze zvířat padá v Egwaininých plamenech.

„Pak je pro zajatce lepší být mrtví,“ řekla Egwain a obrátila se k ní. „Věř mi. Já to vím.“ Otočila se k ostatním. „Všechny pryč od díry. Tyhle střely mohly přilákat pozornost.

Šanal a Klaro, z bezpečné vzdálenosti ten otvor sledujte. Když tady přistane nějaký to’raken, utíkejte za námi. Neútočte na ně.“

Dvě dívky přikývly a zaujaly postavení u trosek. Ostatní novicky pospíchaly pryč a ty dvě cizí ženy z řad útočníků hnaly s sebou. Egwain kráčela za nimi, jako generál v bitevní linii. A možná jím byla. Adelorna se k ní rychle připojila. „Nu,“ řekla. „Odvedla jsi při organizování výtečnou práci, Egwain, i když je dobré, že teď je tu Aes Sedai…“

Egwain ztuhla. Její pohled byl tak klidný, tak silný. „Dokud tato hrozba nepomine, velím tady já. Budeš mě oslovovat matko. Jestli musíš, uložíš mi pokání později, ale nyní nesmí být má autorita zpochybňována. Je to jasné?“

„Ano, matko,“ slyšela se ohromená Adelorna říkat.

„Dobře. Kde jsou tvoji strážci?“

„Jeden je zraněný,“ odpověděla Adelorna. „Jeden je v pořádku, s tím druhým. Jeden je mrtvý.“

„Světlo, ženská, a ty se pořád držíš na nohou?“

Adelorna se napřímila. „Copak mám jinou možnost?“

Egwain přikývla. Proč se Adelorna nad jejím výrazem respektu nadmula pýchou?

„Jsem ráda, že tě mám,“ řekla Egwain a pokračovala v chůzi. „Zachránily jsme jen šest dalších Aes Sedai, žádnou zelenou, a máme potíže s udržením Seančanů na východních schodišťových šachtách. Nechám jednu z novicek, aby ti ukázala, jak ta pouta odemknout; ale nic neriskuj. Obecně je snadnější – a mnohem bezpečnější – damane zabít. Jak dobře se vyznáš ve skladištích, kde jsou uloženy angrialy?“

„Velmi dobře,“ odvětila Adelorna.

„Skvěle,“ řekla Egwain a jen jako mimochodem utkala nejsložitější tkanivo, jaké kdy Adelorna viděla. Vzduch prořízla světelná čára, otočila se kolem své osy a vytvořila díru do tmy. „Lucain, běž a řekni ostatním, ať se drží. Brzy přinesu další angrialy.“

Hnědovlasá novicka přikývla a odběhla pryč. Adelorna stále zírala na otvor. „Cestování,“ řekla bezvýrazně. „Tys ho opravdu znovu objevila. Myslela jsem si, že jsou to jen zbožná přání.“

Egwain na ni upřela pohled. „Nikdy bych ti to neukázala, ale právě jsem dostala hlášení, že Elaida šíří znalosti tohoto tkaniva. Znalost cestování byla prozrazena. To znamená, že Seančané už ho pravděpodobně mají, pokud chytili nějaké ženy, které to Elaida naučila.“

„Mateřský mlíko v hrnku!“

„Vskutku,“ řekla Egwain s očima jako led. „Musíme je zastavit a zabít všechny to’raken, které uvidíme, bez ohledu na zajatce. Jestli je nějaká naděje, že se nám podaří zabránit jim v tom, aby se do Ebú Daru vrátili s někým, kdo umí cestovat, musíme ji využít.“

Adelorna přikývla.

„Pojď,“ řekla Egwain. „Musím vědět, které z předmětů v tomhle skladišti jsou angrialy.“ Prošla otvorem.

Ohromená Adelorna zůstala stát a nepřestávala myslet na to, co právě slyšela. „Mohla jsi utéct,“ řekla. „Kdykoli jsi mohla uprchnout.“

Egwain se k ní z druhé strany průchodu obrátila. „Uprchnout?“ zeptala se. „Kdybych odešla, neprchala bych před vámi, Adelorno, opustila bych vás. Jsem amyrlinin stolec. Mé místo je tady. Jsem si jistá, že jsi slyšela, že jsem přesně o tomto nájezdu snila.“

Adelornu zamrazilo. To opravdu slyšela.

„Pojď,“ zopakovala Egwain. „Musíme si pospíšit. Tohle je jenom nájezd; budou chtít chytit co nejvíc usměrňovaček a zmizet s nimi. Mám v úmyslu se postarat o to, aby ztratili víc damane, než kolik získají Aes Sedai.“

KAPITOLA 41 - Zřídlo síly

KAPITOLA 41

ZŘÍDLO SÍLY

„No teda, přivažte mi na pusu kapesník a říkejte mi Aiel,“ řekl jeden z Bryneových vojáků, klečící vedle generála na přídi úzké loďky. „Vážně to tady je.“

Gawyn dřepěl na špici své vlastní loďky, kolem jejíchž boků se čeřila a pleskala temná voda. Potřebovali třináct člunů, aby se do nich vešli všichni, a vypluli tiše a bez potíží – alespoň poté, co Siuan Sanče dokončila prohlídku člunů a usoudila, že jsou na řece použitelné. Tak tak.

Každý z člunů vezl jedinou krytou lucernu. Gawyn stěží rozeznával ostatní čluny, klouzající po ebenově černé vodě. Vojáci veslovali téměř nehlučně a přirazili u kamenného nábřeží na jihozápadní straně Tar Valonu. Záblesky světla na obloze byly rušivé a Gawyn neustále zalétával pohledem vzhůru, aby zahlédl hadovité stvůry, krátce osvětlované chladnými bílými blesky nebo planoucím karmínovým ohněm.

Zdálo se, že hoří samotná Bílá věž. Na pozadí oblohy tvořila skličující červenobílý obraz, lemovaný plameny. Vzhůru k půlnočním mračnům kypěl hustý kouř, v mnoha oknech Věže plál oheň a pohled dolů ukazoval, že okolní budovy a stromy jsou rovněž v plamenech.

Když Gawynův člun hladce vklouzl vedle Bryneova a podjel pod okrajem prastarého zdiva v místě, kde kámen tvořil nad vodou převis, vojáci zatáhli vesla dovnitř. Převis Gawynovi bránil ve výhledu na zuřivou bitvu – ačkoli stále slyšel rachocení a výbuchy a občasnou spršku kamenných úlomků, dopadajících na dláždění, které zněly jako vzdálený déšť.

Gawyn zvedl lucernu a odvážil se ji otevřít na nepatrnou štěrbinu. V jejím osvětlení pak rozeznal to, co viděli Bryneovi vojáci. Ostrov Tar Valon byl obehnán opevněním, vybudovaným ogiery, který byl součástí původních plánů města; opevnění bránilo erozi ostrova. Jako většina ogierských děl bylo i opevnění překrásné. Tady se kámen elegantně klenul z ostrova necelé dva kroky nad vodou a tvořil převis, jenž vypadal jako bílý hřeben narážející vlny. V měkkém světle Gawynovy lucerny vyhlížely spodní strany kamenů tak realisticky, tak křehce, že bylo obtížné rozeznat, kde končí kámen a začíná řeka.

Jedna z těchto kamenných vln ukrývala puklinu, které bylo téměř nemožné si všimnout i z takto blízké vzdálenosti. Bryneovi vojáci směřovali jeho člun do úzké trhliny, která byla ze všech stran sevřená kamením. Siuanin člun plul jako druhý a Gawyn mávl na vlastní veslaře, aby ji následovali. Puklina se změnila ve velice úzký tunel a Gawyn odkryl lucernu víc, stejně jako Bryne a Siuan před ním. Lišejníkem porostlé kameny po stranách nesly stopy po vodě. Za ty roky byl tunel mnohokrát zaplaven.

„Asi to vytvořili pro dělníky,“ ozval se Bryne zepředu a jeho tichý hlas se odrážel ve vlhkém tunelu. Dokonce i zvuk vesel, pohybujících se ve vodě, byl zesílený, stejně jako vzdálené hučení a šplouchání řeky. „Aby mohli vyjít ven a udržovat zdivo.“

„Je mi jedno, proč tunel postavili,“ řekla Siuan. „Prostě jsem ráda, že tady je. A dotčená, že jsem o něm nevěděla dřív. Jedna ze silných stránek Tar Valonu vždycky byla, že ho mosty drží v bezpečí. Můžete sledovat, kdo vchází a odchází.“

Bryne si tiše odfrkl, což se ozvěnou odráželo tunelem. „V takhle velkém městě nemůžeš mít nikdy pod kontrolou všechno, Siuan. Ty mosty ti jistým způsobem dávají falešný pocit, že máš vše pod kontrolou. Jistě, pro armádu je město neproniknutelné – ale i takovéhle místo, jakkoli je uzavřené, může mít tucet děr dost velkých na to, aby jimi proklouzlo pár blech.“

Siuan zmlkla. Gawyn se uklidňoval a pravidelně dýchal. Alespoň konečně dělal něco, aby Egwain pomohl. Trvalo to mnohem déle, než chtěl. Světlo dej, aby dorazil včas!

Tunel se otřásl vzdáleným výbuchem. Gawyn se ohlédl na zbývajících deset člunů, nacpaných vyděšenými vojáky. Pluly přímo do válečné zóny, kde byly obě strany silnější než oni, obě měly pramalý důvod mít je rády a obě vládly jedinou silou. Chtělo to opravdu zvláštní muže, aby takovým vyhlídkám pohlédli do očí.

„Tady,“ řekl Bryne, tmavý obrys na pozadí světla. Zvednutím ruky řadu člunů zastavil. Tunel se otevřel doprava, kde čekal kamenný výstupek – plošina s řadou schodů. Samotný vodní tunel pokračoval dál.

Bryne vstal, sehnul se, vystoupil na římsu a člun přivázal. Vojáci z jeho člunu jej následovali, každý s malým hnědým balíkem. Co to bylo? Gawyn si nevšiml, že takové balíky naložili do člunu. Když poslední voják z tohoto člunu vystoupil, zatlačil člun dopředu a vlečné lano podal vojákovi v Siuanině člunu. Jak řada postupovala vpřed, přivazovali jednotlivé čluny k těm před nimi. Poslední muž uváže svůj ke sloupku a to je všechny udrží na místě.

Když na něj přišla řada, Gawyn vystoupil na kamennou římsu a vyběhl po schodech, které se otvíraly do úzké uličky. Na tento vchod pravděpodobně už dávno zapomněli všichni s výjimkou žebráků, kteří ho využívali jako úkryt. Na konci uličky několik vojáků svazovalo hlouček takových lidí. Gawyn se zašklebil, ale nic neřekl. Žebráci často prodávali tajemství každému, kdo chtěl poslouchat, a za zprávu o stovce vojáků, kteří se vplížili do města, by věžová garda slušně zaplatila.

Bryne stál se Siuan v ústí uličky a kontroloval ulici. Gawyn se k nim připojil s rukou na jílci meče. Ulice byly prázdné. Lidé se nepochybně schovávali doma a nejspíš se modlili, aby nájezd brzy skončil.

Vojáci se shromáždili v uličce. Bryne tiše nařídil desetičlennému oddílu střežit čluny. Zbytek pak otevřel měkké hnědé balíky, kterých si Gawyn předtím všiml, a vytáhl složené bílé tabardy. Vojáci si je přetáhli přes hlavy a přepásali je. Na každém z nich byl plamen Tar Valonu.

Gawyn tiše hvízdl, i když Siuan stála s rukama v bok a vypadala rozhořčeně. „A tohle jste vzali kde?“

„Nechal jsem si je ušít u žen ve vnějším ležení,“ řekl Bryne. „Vždycky je dobrý nápad mít pár kopií nepřátelských uniforem.“

„To je nevhodné,“ prohlásila Siuan a založila si ruce. „Sloužit ve věžové gardě je posvátná povinnost. Oni…“

„Oni jsou tvoji nepřátelé, Siuan,“ řekl Bryne přísně. „Alespoň prozatím. Už nejsi amyrlin.“

Měřila si ho pohledem, ale byla zticha. Bryne si vojáky prohlédl a spokojeně přikývl. „Zblízka to nikoho neošálí, ale na dálku to postačí. Na ulici a seřadit. Spěchejte k Věži, jako byste se hnali na pomoc. Siuan, pár světelných koulí by tomu přestrojení pomohlo – když ti, kdo nás uvidí, také uvidí v našem čele Aes Sedai, pak si budou spíš myslet to, co chceme.“

Ohrnula nos, ale udělala, oč žádal, vytvořila dvě koule světla a nechala si je vznášet vedle hlavy. Bryne vydal rozkaz a všichni vojáci se vyhrnuli z uličky a seřadili se. Gawyn, Siuan a Bryne zaujali pozice v čele – Gawyn s generálem kráčeli těsně před Siuan, jako by byli strážci – a rychlým tempem vyrazili ulicí.

Celkem vzato to byl dobrý klam. Při letmém pohledu by na to přestrojení skočil i sám Gawyn. Co by bylo přirozenější než oddíl věžové gardy, pochodující na místo útoku a doprovázený Aes Sedai a jejími strážci? Určitě to bylo lepší než se snažit se stovkou mužů nenápadně proplížit městem.

Když se přiblížili k Věži, jako by vstoupili do noční můry. Dmoucí se kouř odrážel rudé světlo ohně a halil Věž do hrozivého karmínového závoje. Ve zdech kdysi majestátní stavby zely díry a pukliny; v některých z nich plály ohně. Vzduchu vládli rakeni, vrhali se střemhlav dolů a kroužili kolem Věže jako racci kolem mrtvé velryby ve vlnách. Vzduchem se nesl jekot a křik a z hustého štiplavého kouře Gawyna škrábalo v krku.

Bryneovi vojáci zpomalili. Vypadalo to, že boj se vede na dvou místech. U základů Věže a dvou bočních křídel se objevovaly světelné záblesky. Země byla posetá mrtvými a raněnými. A vysoko nad nimi, poblíž středu Věže, létaly na útočníky z několika puklin ohnivé koule a blesky. Zbytek Věže se zdál být tichý a mrtvý, přestože na chodbách se určitě bojovalo.

Oddíl se zastavil před železnými branami Věže. Ty byly otevřené a zcela nestřežené. Vypadalo to zlověstně. „A teď co?“ zašeptal Gawyn.

„Najdeme Egwain,“ odpověděla Siuan. „Začneme v přízemí a pak se vydáme dolů. Dneska ráno byla zamčená někde tam dole a nejspíš je to první místo, kam bychom se měli podívat.“

* * *

Když se Věž otřásla dalším výbuchem, ze stropu spadla sprška kamenných úlomků a jako déšť se snesla na stůl. Saerin v duchu zaklela a smetla kamení stranou, pak rozvinula široký kus pergamenu a po stranách ho zatížila několika úlomky dlaždic.

V místnosti kolem ní vládl chaos. Byli v přízemí, v přední společenské místnosti, velké čtvercové komnatě situované v místě, kde se východní křídlo napojovalo na Věž. Příslušníci věžové gardy odtáhli stranou stoly, aby udělali místo procházejícím skupinám. Aes Sedai ostražitě vyhlížely z oken a sledovaly oblohu. Strážci obcházeli kolem jako šelmy v kleci. Co budou dělat s těmi létajícími stvůrami? Nejlepší bude zůstat tady a střežit centrum operací. Ať bylo jakékoli. Saerin právě dorazila.

Přistoupila k ní sestra v zeleném. Dlouhonohá Moradri pocházela z Mayene, měla tmavou kůži a v patách jí šli dva hezcí strážci, také z Mayene. Povídalo se, že jsou to její bratři, kteří přišli do Bílé věže, aby chránili svou sestru, ačkoli Moradri se k tomu nevyjadřovala.

„Kolik?“ dožadovala se Saerin odpovědi.

„V přízemí je přinejmenším čtyřicet sedm sester,“ řekla Moradri. „Z různých adžah. Líp jsem to spočítat nemohla, protože bojují v malých skupinkách. Řekla jsem jim, že tady organizujeme oficiální velitelské centrum. Většina vypadala, že to považuje za dobrý nápad, i když mnohé z nich byly příliš unavené, šokované nebo omámené, než aby odpověděly něčím víc než přikývnutím.“

„Vyznač tady na mapě jejich rozmístění,“ řekla Saerin. „Našla jsi Elaidu?“

Moradri zavrtěla hlavou.

„Zatraceně,“ zamumlala Saerin, zatímco se Věž znovu otřásla. „A co některou ze zelených přísedících?“

„Žádnou jsem nenašla,“ odpověděla Moradri a ohlédla se přes rameno, očividně dychtivá vrátit se do boje.

„Škoda,“ řekla Saerin. „Koneckonců, rády si říkají bojové adžah. No nic, organizovat boj tedy připadá mně.“

Moradri pokrčila rameny. „Asi ano.“ Opět se ohlédla.

Saerin si zelenou sestru změřila pohledem a pak poklepala na mapu. „Vyznač to rozmístění, Moradri. Brzo se můžeš vrátit do bitvy, ale právě teď je důležitější to, co víš.“

Zelená sestra si povzdechla, ale rychle začala do mapy dělat značky. Zatímco pracovala, Saerin s potěšením zaznamenala, že vstoupil kapitán Chubain. Na svých čtyřicet a něco vypadal mladě a v černých vlasech neměl jediný šedivý pramen. Kvůli jeho až příliš hezké tváři měli někteří sklony znevažovat jeho schopnosti; Saerin slyšela, jakého ponížení se těm mužům na oplátku za urážky dostalo od jeho meče.

„Výborně,“ řekla. „Konečně se něco daří. Kapitáne, pojď sem, buď tak laskav.“

Přikulhal k ní a přitom odlehčoval levé noze. Bílý tabard, natažený přes pancíř, měl sežehnutý; na obličeji šmouhy od sazí. „Saerin Sedai,“ řekl s úklonou.

„Jsi zraněný.“

„Bezvýznamné zranění, Aes Sedai, vzhledem k takovému boji.“

„Stejně si to nech vyléčit,“ nařídila. „Bylo by směšné, aby kapitán gardy riskoval smrt kvůli ‚bezvýznamnému‘ zranění. Kdybys kvůli tomu někde klopýtl, mohli bychom tě ztratit.“

Muž k ní přistoupil blíž a promluvil tichým hlasem. „Saerin Sedai, věžová garda je v tomhle boji prakticky k ničemu. Když Seančané používají ty… příšerné ženy, stěží se k nim dokážeme přiblížit, než nás rozervou na kusy nebo spálí na popel.“

„Tak to musíte změnit taktiku, kapitáne,“ prohlásila Saerin rozhodně. Světlo, to jsou v pěkné bryndě! „Nařiď mužům, aby přešli na luky. Neriskujte a nepřibližujte se k nepřátelským usměrňovačkám. Střílejte z dálky. Jediný šíp by mohl zvrátit boj na naši stranu; nad jejich vojáky máme velkou početní převahu.“

„Ano, Aes Sedai.“

„Jak by řekla bílá, je to prostá logika,“ pokračovala. „Kapitáne, naším nejdůležitějším úkolem je vytvořit operační centrum. Aes Sedai i vojáci se rvou nezávisle a chovají se jako krysy, čelící vlkům. Musíme se jim postavit společně.“

Nezmínila se o tom, jak trapně se cítí. Aes Sedai celé roky řídily krále a ovlivňovaly války, ale nyní – když byla napadena jejich svatyně – se bolestně ukázalo, jak jsou neschopné ji bránit. Egwain měla pravdu, pomyslela si. Nejen v tom, že tenhle útok předpovídala, ale i v tom, že nás kárala, že jsme se rozdělily. Saerin nepotřebovala zprávy od Moradri nebo zvědů, aby věděla, že jednotlivá adžah bojují v této bitvě nezávisle.

„Kapitáne,“ řekla. „Moradri Sedai zaznačuje do mapy jednotlivé bojující skupiny. Zeptej se jí, které adžah do každé skupiny patří; má skvělou paměť a bude schopná ti to přesně povědět. Pošli mým jménem posly za skupinami žlutých a hnědých sester. Pověz jim, ať se hlásí tady, v této komnatě.

Potom vyšli běžce k ostatním skupinám a řekni jim, že jim pošleme jednu hnědou nebo žlutou kvůli léčení. Také zde bude skupina sester, které budou poskytovat léčení. Každý zraněný se okamžitě ohlásí tady.“

Zasalutoval.

„Ach ano,“ dodala. „A pošli někoho ven, aby se podíval, kde jsou hlavní průlomy nahoře. Musíme vědět, kde je nájezd nejsilnější.“

„Aes Sedai…“ řekl. „Venku je to nebezpečné. Ti letci nahoře střílejí po každém, koho vidí se hýbat.“

„Tak pošli muže, kteří se umějí skrývat,“ zavrčela.

„Ano, Aes Sedai. My…“

„Tohle je katastrofa!“ vykřikl rozhněvaný hlas.

Saerin se obrátila a spatřila, jak do místnosti vcházejí čtyři červené sestry. Notaša na sobě měla bílé šaty, nahoře na levém boku zakrvácené, i když pokud to byla její krev, někdo ji vyléčil. Katerinina záplava dlouhých černých vlasů byla rozcuchaná a propletená úlomky kamení. Další dvě ženy měly potrhané šaty a tváře umazané od popela.

„Jak se opovažují tady útočit!“ pokračovala Katerina, zatímco kráčela místností. Vojáci jí uhýbali z cesty a několik méně vlivných sester, které se zde shromáždily na Saerinin rozkaz, mělo náhle spoustu práce v rozích komnaty. Ozývaly se vzdálené výbuchy, jako hluk při ohňostroji.

„Očividně se opovažují, protože na to mají prostředky a chtějí,“ odvětila Saerin, která potlačila rozmrzelost a zachovávala klid. Stěží. „Až dosud se útok ukázal jako pozoruhodně účinný.“

„No, já se tady ujímám velení,“ zavrčela Katerina. „Musíme Věž vyčistit a do posledního se jich zbavit!“

„Ty se neujmeš velení,“ prohlásila Saerin rozhodně. Nesnesitelná ženská! Klid, zachovej klid. „Ani nevyrazíme do útoku.“

„A ty se odvážíš mě zastavit?“ zaprskala Katerina a kolem ní jasně vzplála záře saidaru. „Hnědá?“

Saerin zvedla obočí. „A odkdy má správkyně novicek vyšší postavení než přísedící sněmovny, Katerino?“

„Já…“

„Egwain al’Vere to předpověděla,“ zašklebila se Saerin. „Takže můžeme předpokládat, že i to ostatní, co nám o Seančanech pověděla, je pravda. Seančané se zmocňují žen, které umí usměrňovat, a používají je jako zbraně. Nepřivedli si žádné pozemní vojsko; stejně by bylo téměř nemožné projít s ním tak daleko nepřátelským územím. Což znamená, že tohle je nájezd, jehož cílem je pochytat co nejvíc sester.

Na to, že jde o nájezd, se tato bitva už docela protahuje, snad proto, že máme tak mizernou obranu, až mají dojem, že mají dost času. Každopádně se musíme sjednotit a držet se. Jakmile začnou mít v boji problémy, stáhnou se. Ani náhodou nejsme v postavení, abychom ‚Věž vyčistili‘ a vytlačili je ven.“

Katerina zaváhala a zamyslela se nad tím. Venku se ozval další výbuch.

„A odkud je tohle?“ zeptala se Saerin rozmrzele. „Copak už neudělali dost děr?“

„To nebylo namířené na Věž, Saerin Sedai!“ zavolal jeden z vojáků u vchodu do místnosti, který stál v zahradě hned za nimi.

Má pravdu, uvědomila si Saerin. Věž se neotřásla. A předtím taky ne. „Na co střílejí? Na lidi dole?“

„Ne, Aes Sedai!“ řekl strážný. „Myslím, že to byl výstřel zevnitř Věže, který někdo vrhl z jednoho z vyšších podlaží na ty létající nestvůry.“

„No, alespoň někdo bojuje,“ řekla Saerin. „Odkud to vyletělo?“

„To jsem neviděl,“ řekl voják, stále pozorující oblohu. „Světlo, je to tu znovu! A znovu!“ V kouři nad nimi se odrážela rudá a žlutá a zalévala zahradu světlem, přes dveře a okna stěží viditelným. Rakeni vřeštěli bolestí.

„Saerin Sedai!“ řekl kapitán Chubain a obrátil se od hloučku zraněných vojáků. Saerin si nevšimla, kdy vstoupili; soustředila se na Katerinu. „Tihle muži sešli z vyšších podlaží. Vypadá to, že se tam dává dohromady druhé obranné centrum a daří se jim dobře. Seančané přerušují útok tady dole, aby se soustředili tam.“

„Kde?“ zeptala se Saerin dychtivě. „Kde přesně?“

„Dvaadvacáté podlaží, Aes Sedai. Severovýchodní strana.“

„Cože?“ zeptala se Katerina. „Komnaty hnědého adžah?“

Ne. Ty tam bývaly předtím. Teď, když se chodby ve Věži zpřeházely, v té oblasti byly… „Pokoje novicek?“ řekla Saerin. To vypadalo ještě absurdněji. „Jak u všech všudy…“ Postupně utichla a lehce pootevřela oči. „Egwain.“

* * *

V její mysli se každý bezejmenný Seančan, kterého srazila, měnil na Rennu. Egwain stála v díře ve zdi Bílé věže, vítr ji škubal za bílé šaty, rozevlával jí vlasy a vyl, jako by hrál doprovod její zuřivosti.

Svůj hněv měla stále pod kontrolou. Byl chladný a vzdálený. Věž hořela. Ona to předpověděla, snila o tom, ale skutečnost byla mnohem horší, než se obávala. Kdyby se na to Elaida připravila, škody by byly mnohem menší. Ale nemělo smysl toužit po něčem, co se nestalo.

Místo toho nasměrovala svůj hněv – spravedlivý hněv, hněv amyrlin. Sestřelovala ze vzduchu jednoho to’raken za druhým. Ve vzduchu byli mnohem méně obratní než jejich menší bratranci. Už jich musela srazit dobrý tucet a její činy přilákaly pozornost těch venku. Útok dole se zastavoval a celý nájezd se soustředil na Egwain. Novicky bojovaly se seančanskými útočnými oddíly na schodech a nutily je ustupovat. To’raken poletovali ve vzduchu, snášeli se kolem Věže a pokoušeli se Egwain odříznout pomocí štítů nebo ji zasáhnout ohnivými střelami. Menší rakeni se míhali kolem a kušovníci na jejich hřbetech po ní stříleli.

Ona však byla zřídlem síly, čerpané z hloubi žlábkované hůlky, kterou držela v rukou, usměrňované skrz skupinu novicek a přijatých, které se ukrývaly v místnosti za ní, spojené s ní do kruhu. Egwain byla součástí ohňů, které plály ve Věži, zbarvovaly oblohu plameny do krvava a malovaly do vzduchu kouřem. Téměř se zdálo, jako by nebyla z masa a kostí, ale z čisté síly, sesílající rozsudky na ty, kdo se opovážili přivést válku do samotné Věže. Z oblohy slétaly blesky a mračna vířila. Z rukou jí vyrážel oheň.

Možná se měla bát, že poruší tři přísahy. Ale nebála. Tento boj musel být vybojován a ona nedychtila po smrti – i když její zuřivost vůči sul’dam se tomu blížila. Vojáci a damane představovali nešťastné vedlejší ztráty.

Bílá věž, posvátné sídlo Aes Sedai, byla napadena. Všechny byly v nebezpečí, v nebezpečí větším než smrt. Ty stříbrné obojky byly mnohem horší. Egwain bránila sebe i všechny ženy ve Věži.

Ona Seančany přinutí ustoupit.

Objevoval se jeden štít za druhým, aby ji odřízly od zdroje, ale byly jako dětské ruce, snažící se zastavit hřmící vodopád. S tak velkou silou ji mohl zastavit jedině plný kruh, a Seančané kruhy nepoužívali; a’dam tomu bránil.

Útočnice si připravovaly tkaniva, která ji měla srazit, ale Egwain pokaždé udeřila jako první a buď ohnivé kouře odrazila poryvem větru, nebo prostě srazila to’raken, který nesl ženy, snažící se ji zabít.

Některé nestvůry odlétly se zajatci do noci. Egwain srazila všechny, které mohla, ale tohoto nájezdu se účastnilo příliš mnoho to’raken. Někteří uniknou. Některé sestry budou zajaty.

V každé ruce vytvořila ohnivou kouli a sestřelila z oblohy další zvíře, které slétlo příliš blízko. Ano, někteří uniknou. Ale draze za to zaplatí. To byl další cíl. Musela se ujistit, že na Věž už nikdy znovu nezaútočí.

Tenhle nájezd je musel přijít draho.

* * *

„Bryne! Nad tebou!“

Gareth uskočil stranou a s mručením se překulil, jak se mu hrudní plát při dopadu na dlažbu zaryl do boků a břicha. Něco mohutného ve vzduchu přelétlo těsně nad ním a následoval dunivý náraz. Zvedl se na jedno koleno a uviděl hořícího rakena, jak se převaluje po zemi v místě, kde Bryne před chvíli stál, a jeho jezdec – teď už mrtvý, zabitý stejnou ohnivou střelou, která zabila i jeho zvíře – z něho padá jako hadrová panenka. Mrtvý raken, z něhož se stále ještě kouřilo, se zhroutil a zůstal ležet vedle zdi Věže. Jezdec ležel tam, kde spadl, a jeho přilba se skákavě odkutálela do tmy. Mrtvole chyběla jedna bota.

Bryne se s námahou zvedl na nohy a vytáhl z opasku dýku – meč pustil při pádu. Prudce se otočil a rozhlížel se, odkud hrozí nebezpečí. Všude ho bylo plno. Střemhlav se snášeli rakeni – velcí a malí – ačkoli většina se soustředila nahoru na Věž. Vnitřní trávník před Věží byl posetý kusy kamení a hrůzostrašně zkroucenými těly. Bryneovi muži bojovali s jednotkou seančanských vojáků; útočníci v hmyzí zbroji se z Věže vyhrnuli před pár okamžiky. Utíkali Seančané před něčím, nebo jen hledali příležitost k boji? Bylo jich přinejmenším třicet.

Přišli vojáci na toto nádvoří, aby je tady vyzvedli a odnesli? Nu, každopádně tady narazili na nečekané nepřátele v podobě Bryneových vojáků. Požehnané Světlo, v oddíle nebyly žádné usměrňovačky.

Při převaze dvou na jednoho to pro Bryneovy muže neměl být problém. Naneštěstí nahoře poletovalo pár těch větších rakenů a vrhali na lidi na nádvoří kameny a ohnivé koule. A tihle Seančané bojovali dobře. Moc dobře.

Bryne zakřičel na své muže, ať neustupují, a rozhlížel se, kde má meč. Gawyn – který jej předtím varoval – stál kousek od něj a bojoval se dvěma Seančany najednou. Copak ten kluk nemá rozum? Gawynova jednotka měla přesilu. Měl by bojovat s někým ve dvojici. On…

Gawyn oba Seančany jediným plynulým pohybem zabil. Byl to Lotos zavírá květ? Bryne nikdy neviděl, že by ho někdo tak účinně použil proti dvěma mužům najednou. Gawyn si otřel meč, což byla součást tradičního závěrečného gesta, zastrčil meč do pochvy a vykopl Bryneův meč do vzduchu a chytil ho. S mečem v ruce ostražitě zaujal obrannou pozici. Bryneovi muži se navzdory útokům shora drželi. Gawyn na Brynea kývl a mávnutím meče ho pobídl vpřed.

Na nádvoří zvonil kov o kov a zjizvený trávník, osvětlený ohněm shora, pokrývaly stíny. Bryne si vzal svůj meč a Gawyn tasil vlastní. „Podívej se nahoru,“ řekl a ukázal mečem.

Bryne přimhouřil oči. Poblíž díry v jednom z vyšších podlaží bylo pořádně rušno. Vytáhl dalekohled a zaměřil se na to místo, důvěřuje Gawynovi, že ho v případě blížícího se nebezpečí varuje.

„Při Světle…“ zašeptal Bryne, když se zaměřil na otvor. Stála tam osamělá postava v bílém. Byla příliš daleko, než aby dokonce i s dalekohledem rozeznal její tvář, ale ať byla kdokoli, rozhodně Seančanům působila pořádné škody. Mezi jejíma nataženýma rukama žhnul oheň a planoucí světlo vrhalo stíny na vnější zeď Věže kolem ní. Neustále z ní proudily ohnivé střely a srážely rakeny z oblohy.

Zvedl dalekohled výš, prohlížel si Věž po celé délce a hledal další známky odporu. Na ploché kruhové střeše se něco dělo. Bylo to tak daleko, že to stěží rozeznával. Vypadalo to jako když tam zvedají kůly, pak vždy slétl dolů raken a… Co? Pokaždé, když se raken vrhl střemhlav dolů, něco s sebou odnesl.

Zajatci, uvědomil si Bryne a zamrazilo jej. Odvádějí zajaté Aes Sedai na střechu, přivážou k nim provazy, a pak rakeni ty provazy popadnou a zvednou ženy do vzduchu. Světlo! Zahlédl, jak odvlékají jednu ze zajatkyň. Vypadalo to, jako by měla přes hlavu uvázaný pytel.

„Musíme se dostat do Věže,“ řekl Gawyn. „Tenhle boj jen odvádí pozornost.“

„Souhlasím,“ přikývl Bryne a sklonil dalekohled. Pohlédl na okraj nádvoří, kde Siuan říkala, že počká, zatímco budou muži bojovat. Bylo načase ji vyzvednout a…

Byla pryč. Bryne pocítil ohromení, následované hrůzou. Kde je? Jestli se ta ženská nechá zabít…

Ale ne. Cítil ji ve Věži. Nebyla zraněná. Tohle pouto bylo úžasná věc, ale on na něj vůbec nebyl zvyklý. Měl si všimnout, že zmizela! Přejel pohledem řadu svých vojáků. Seančané bojovali dobře, ale už byli zjevně rozdrceni. Jejich řada se prolamovala a rozpadala všemi směry a Bryne vyštěkl na své muže rozkaz, aby je nepronásledovali.

„První a druhá četa, rychle posbírejte zraněné,“ zakřičel. „Odneste je na kraj nádvoří. Ti, kteří můžou chodit, by měli okamžitě zamířit ke člunům.“ Zašklebil se. „Ti, kteří chodit nemůžou, budou muset počkat, až je Aes Sedai vyléčí.“ Vojáci přikývli. Těžce zranění budou zanecháni v rukou nepřítele, ale než na tuto misi vyrazili, dostalo se jim varování, že se to může stát. Osvobodit amyrlin bylo důležitější než cokoli jiného.

Někteří muži během čekání zemřou na následky svých zranění. S tím se nedalo nic dělat. Bryne doufal, že většinu uzdraví Aes Sedai z Bílé věže. Po léčení přijde vězení, ale jiná možnost není. Oddíl vojáků se musel pohybovat rychle a nebyl čas na nosítka, na nichž by zraněné nesli.

„Třetí a čtvrtá četa,“ začal naléhavě. Zarazil se, když z Věže vyšla povědomá postava v modrém a táhla za sebou dívku v bílém. Ovšem, samotná Siuan teď vypadala jen o něco starší než to děvče. Občas mu dělalo potíže spojit si ji s tou přísnou ženou, s níž se před lety setkal.

Zalila ho úleva a hned se přicházející Siuan postavil. „Kdo je tohle?“ dožadoval se odpovědi. „Kam jsi šla?“

Zamlaskala jazykem, řekla novicce, ať počká, a pak odtáhla Brynea stranou a tiše se s ním dala do řeči. „Tvoji vojáci měli práci a já jsem se rozhodla, že je to dobrá příležitost, jak sehnat nějaké informace. A ráda bych poznamenala, že budeme muset zapracovat na tvém chování, Garethe Bryne. Takto strážce se svou Aes Sedai mluvit nemá.“

„S tím si začnu dělat starosti, až se ty začneš chovat, jako když máš v hlavě alespoň špetku zdravého rozumu, ženská. Co kdybys narazila na Seančany?“

„Pak bych byla v nebezpečí,“ řekla s rukama v bok. „Nebylo by to poprvé. Nemohla jsem riskovat, že mě jiná Aes Sedai uvidí s tebou nebo tvými vojáky. Takové jednoduché přestrojení by žádnou sestru neošálilo.“

„A kdyby tě poznali?“ naléhal. „Siuan, tihle lidi se tě pokusili popravit!“

Ohrnula nos. „S touhle tváří by mě nepoznala ani Moirain. Ženy ve Věži uvidí jen mladou Aes Sedai, která je jim matně povědomá. Kromě toho jsem na žádnou z nich nenarazila. Jenom na tohle dítě.“ Ohlédla se na novicku; dívka měla černé vlasy zastřižené do krátkého chlapeckého účesu a vyděšeně zírala na bitvu nahoře na obloze. „Hašalo, pojď sem,“ zavolala Siuan.

Dívka k nim přicupitala.

„Pověz tomuto muži, cos řekla mně,“ přikázala Siuan.

„Ano, Aes Sedai,“ řekla novicka a úzkostlivě vysekla pukrle. Bryneovi muži vytvořili kolem Siuan čestnou stráž a Gawyn se postavil vedle Brynea. Mladý muž neustále zalétával pohledem ke smrtícímu nebi.

„Amyrlin, Egwain al’Vere,“ řekla novicka třesoucím se hlasem. „Dnes ráno ji propustily z cely a dovolily jí vrátit se do obydlí novicek. Když začal útok, byla jsem dole v kuchyních, takže nevím, co se s ní stalo. Ale nejspíš je někde na dvacátém prvním nebo dvacátém druhém podlaží. Tam jsou teď pokoje novicek.“ Udělala obličej. „Poslední dobou je uvnitř Věže zmatek. Nic není tam, kde by to mělo být.“

Siuanin pohled se setkal s Bryneovým. „Egwain dostává vysoké dávky ločidla. Bude stěží schopná usměrňovat.“

„Musíme se k ní dostat!“ prohlásil Gawyn.

„Očividně,“ řekl Bryne a promnul si bradu. „Proto jsme tady. Myslím, že teda půjdeme nahoru, a ne dolů.“

„Přišli jste ji zachránit, že ano?“ Novicka zněla dychtivě.

Bryne si dívku prohlédl. Dítě, kéž by tě tohle nenapadlo. Vůbec se mu nelíbila představa, že obyčejnou novicku nechá svázanou uprostřed tohohle zmatku. Ale nemohli ji nechat, aby běžela varovat Aes Sedai z Bílé věže.

„Chci jít s vámi,“ řekla novicka zapáleně. „Já jsem věrná amyrlin. Skutečné amyrlin. Většina z nás je.“

Bryne zvedl obočí a pohlédl na Siuan.

„Ať jde s námi,“ řekla Aes Sedai. „Stejně je to tak jednodušší.“ Přešla k dívce, aby jí položila pár dalších otázek.

Bryne pohlédl stranou, když k němu přistoupil jeden z jeho kapitánů, muž jménem Vestas. „Můj pane,“ řekl Vestas naléhavě hlubokým šeptem. „Roztřídili jsme raněné. Přišli jsme o dvanáct mužů. Dalších patnáct je zraněných, ale může chodit a míří ke člunům. Šest je zraněných příliš těžce, než aby šli s nimi.“ Vestas zaváhal. „Tři muži nevydrží ani hodinu, můj pane.“

Bryne zaskřípal zuby. „Jdeme dál.“

„Cítím tu bolest, Bryne,“ řekla Siuan, obrátila se a pohlédla na něj. „Co se děje?“

„Nemáme čas. Amyrlin…“

„Může ještě chvilku počkat. O co jde?“

„Tři muži,“ řekl. „Musím tři svoje muže nechat umřít.“

„Ne, když je vyléčím,“ řekla Siuan. „Ukaž mi je.“

Bryne už nic nenamítal, i když zalétl pohledem k obloze. Několik rakenů přistálo jinde na pozemcích Věže a byli vidět jen jako nejasné černé tvary, osvětlené oranžovou září mihotajících se ohňů. Prchající Seančané se shromažďovali u nich.

Tohle byly pozemní útočné jednotky, pomyslel si. Opravdu se stahují. Nájezd končí.

Což znamenalo, že jim dochází čas. Jakmile Seančané odejdou, Bílá věž se začne dávat dohromady. Musejí se dostat k Egwain! Světlo dej, ať ji nezajali.

Nicméně pokud Siuan chtěla vyléčit vojáky, bylo to její rozhodnutí. Jen doufal, že cenou za ty tři životy nebude život amyrlin.

Vestas tři vojáky uložil stranou na kraji trávníku, pod větvemi velkého stromu. Bryne vzal četu vojáků, nechal Gawyna zorganizovat zbytek a zamířil za Siuan ke zraněným. Poklekla vedle prvního muže. Léčení nebylo její silnou stránkou; už předtím Brynea varovala. Ale snad by mohla stav těch tří zlepšit tak, aby přežili, než je objeví a zajmou vojáci z Bílé věže.

Siuan pracovala rychle a Bryne si všiml, že k sobě nebyla spravedlivá. S léčením odváděla slušnou práci. Nicméně chvíli to trvalo. Bryne přejížděl nádvoří pohledem a cítil stále větší úzkost. Ačkoli v horních patrech po sobě stále stříleli, v nižších podlažích a v přízemí vládlo ticho. Jediné zvuky poblíž byly sténání raněných a praskání plamenů.

Světlo, pomyslel si, když si prohlížel trosky a základy Věže. Střecha východního křídla a opačná zeď byly srovnané se zemí a uvnitř stavby se mihotaly plameny. Nádvoří byla jedna velká změť suti. Ve vzduchu se vznášel kouř, štiplavý a hustý. Budou ogierové ochotní se vrátit a tuto velkolepou stavbu znovu vybudovat? Bude ještě někdy stejná, nebo dnes večer tento zdánlivě věčný pomník padl? Byl pyšný, že to viděl, nebo toho želel?

Ve tmě vedle stromu se pohnul stín.

Bryne zareagoval zcela bez uvažování. Mísily se v něm tři věci: roky výcviku s mečem, celý život procvičované bojové reflexy a vědomí, posílené novým poutem. Všechno se spojilo v jediném pohybu. V jediném úderu srdce tasil meč, předvedl Poslední útok chřestýše a vrazil meč temné postavě přímo do krku.

Vše znehybnělo. Ohromená Siuan vzhlédla od muže, jehož léčila. Bryneův meč prošel přímo nad jejím ramenem a do krku seančanského vojáka ve zcela černé zbroji. Muž tiše upustil hrozivě zubatý krátký meč, pokrytý vazkou tekutinou. Škubavě se natáhl po Bryneově meči, jako by ho chtěl vytáhnout. Prsty Bryneovi na okamžik sevřel paži.

Pak pozpátku sklouzl z Bryneovy čepele a sesunul se na zem. Jednou se křečovitě zazmítal a navzdory bublání krvácejícího krku zřetelně zašeptal: „Marath… damane…“

„Světlo mě spal!“ vydechla Siuan a zvedla si ruku k hrudi. „Co bylo tohle?“

„Nebyl oblečený stejně jako ostatní,“ zavrtěl Bryne hlavou. „Má jinou zbroj. Nějaký zabiják.“

„Světlo,“ řekla Siuan. „Ani jsem ho neviděla! Skoro jako by byl součástí samotné tmy!“

Úkladní vrazi. Vždycky jako by vypadali stejně, bez ohledu na to, odkud pocházeli. Bryne zastrčil meč. Bylo to poprvé, kdy Poslední útok chřestýše použil v boji. Byla to jednoduchá figura, v níž šlo jen o jedno – o rychlost. Jediným plynulým pohybem tasit meč a bodnout do krku. Když jste minuli, obvykle jste zemřeli.

„Zachránil jsi mi život,“ zvedla Siuan k Bryneovi oči. Tvář měla z větší části ve stínu. „U půlnočního moře,“ řekla, „ta zatracená holka měla pravdu.“

„Kdo?“ zeptal se Bryne a obezřetně hledal ve tmě další zabijáky. Odměřeně mávl rukou a jeho muži zahanbeně víc pootevřeli lucerny. Zabiják zaútočil tak rychle, že se sotva stačili pohnout. Kdyby Bryne neměl rychlost z pouta strážce…

„Min,“ vysvětlila Siuan unaveně. Zdálo se, že si ta léčení na ní vybrala vysokou daň. „Říkala, že se musím držet v tvojí blízkosti.“ Na okamžik se odmlčela. „Kdybys dnes v noci nešel s námi, umřela bych.“

„Nu,“ řekl Bryne, „jsem tvůj strážce. Tuším, že jsem tě nezachránil naposledy.“ Proč bylo náhle tak teplo?

„Ano,“ řekla Siuan a vstala. „Ale tohle je jiné. Min řekla, že zemřu, a… Ne, počkej. Tohle přesně Min neřekla. Řekla, že když ti nezůstanu nablízku, zemřeme oba.“

„O čem to…“ řekl Bryne, obraceje se k ní.

„Tiše!“ přerušila ho Siuan a vzala jeho hlavu do dlaní. Ucítil zvláštní bodavý pocit. Používala na něj sílu? Co se to dělo? Poznával ten šok, jako když mu v žilách koluje led! Ona ho léčila! Ale proč? Nebyl zraněný.

Siuan sundala ruce z jeho tváře a pak slabě zavrávorala a náhle vypadala vyčerpaně. Popadl ji, aby jí pomohl stát, ale ona zavrtěla hlavou a narovnala se. „Tady,“ řekla, chytla ho za pravou ruku a otočila ji tak, aby bylo vidět zápěstí. Tam, zabodnutý do kůže, byl drobný černý špendlík. Vytrhla ho ven. Bryne pocítil zamrazení, které naprosto nemělo co do činění s léčením.

„Otrávený?“ zeptal se a ohlédl se na mrtvého muže. „Když mě chytil za ruku, nebyla to jen předsmrtná křeč.“

„Nejspíš na tom měl znecitlivující činidlo,“ zamumlala Siuan rozzlobeně a nechala ho, ať jí pomůže se posadit. Špendlík zahodila a ten náhle vzplanul a jed se v žáru jejího usměrňování vypařil.

Bryne si prohrábl vlasy. Čelo měl vlhké. „Ty jsi to… vyléčila?“

Siuan přikývla. „Bylo to překvapivě snadné; v těle jsi toho měl jenom trochu. Ale stejně by tě to zabilo. Až příště uvidíš Min, budeš jí muset poděkovat, Bryne. Právě nám oběma zachránila život.“

„Ale kdybych nešel, neotrávili by mě!“

„Nesnaž se na takové vidění nebo předpověď používat logiku,“ řekla Siuan s úšklebkem. „Žiješ. Já žiju. Navrhuju, abychom zůstali při tom. Cítíš se na to, abys šel dál?“

„Záleží na tom?“ zeptal se Bryne. „Nehodlám tě nechat jít samotnou.“

„Tak pojďme,“ řekla Siuan, zhluboka se nadechla a vyškrábala se na nohy. Odpočinek nebyl ani náhodou dostatečný, ale nehádal se s ní. „Ti tvoji tři vojáci přežijou noc. Udělala jsem pro ně, co jsem mohla.“

* * *

Vyčerpaná Egwain seděla na hromadě trosek, dírou v Bílé věži zírala ven a sledovala, jak dole hoří ohně. Kolem nich se pohybovaly postavy a ohně jeden po druhém zhasínaly. Ať vedl odpor kdokoli, myslelo mu to dost rychle, aby si uvědomil, že oheň by mohl být stejně nebezpečný jako Seančané. Pár sester s tkanivem vzduchu a vody ale mohlo s plameny udělat krátký proces a Věž zachránit. To, co z ní zbylo.

Egwain zavřela oči, opřela se zády o zbytky zdi a nechala se ovívat čerstvým větrem. Seančané odletěli a poslední to’raken zmizeli do noci. Ve chvíli, kdy je sledovala odlétat, si Egwain uvědomila, jak moc přepínala sebe i chudinky novicky, skrz které čerpala sílu. Propustila je s příkazem jít si okamžitě lehnout. Zbývající ženy, které shromáždila, pečovaly o raněné nebo hasily ohně v horních patrech.

Egwain chtěla pomoct. Alespoň jedna její část. Malá část. Ale Světlo, byla tak unavená! Nedokázala už usměrnit ani pramínek, dokonce ani s použitím sa’angrialu. Dostala se až na hranici svých možností. Nyní však byla tak vyčerpaná, že kdyby se o to pokusila, ani by zdroj nedokázala uchopit.

Bojovala. Byla úžasná a ničivá, soudící a zuřivá amyrlin, zelená adžah až do morku kostí. A přesto Věž hořela. A přesto více to’raken uniklo, než padlo. Počet zraněných mezi těmi, které shromáždila, byl trochu povzbuzující. Zemřely pouze tři novicky a jedna Aes Sedai, a přitom se jim podařilo získat deset damane a zabily tucty vojáků. Ale co jiná podlaží? Bílá věž z této bitvy nevyjde vítězně.

Bílá věž byla rozbitá, nyní stejně tak fyzicky jako duchovně. K opětovnému vybudování bude třeba silná vůdkyně. Příštích několik dní bude klíčových. Když přemýšlela o práci, kterou bude muset odvést, cítila se víc než vyčerpaně.

Chránila mnohé. Odporovala a bojovala. Ale přesto se tento den zapíše jako jedna z největších katastrof v dějinách Aes Sedai.

Na tohle nemůžeš myslet, řekla si. Musíš se soustředit na to, co udělat, aby se věci spravily…

Brzy vstane. Postaví se do čela novicek a Aes Sedai v těchto horních patrech, zatímco odklízejí a posuzují škody. Bude silná a schopná. Ostatní budou v pokušení propadnout zoufalství, ale ona musí zůstat pozitivní. Pro ně.

Ale mohla si dopřát pár minut. Jen si potřebovala ještě chvilku odpočinout…

Sotva si všimla, když ji někdo zvedl. Unaveně otevřela oči a – omámeně – si s úžasem uvědomila, že ji nese Gawyn Trakand. Čelo měl zašpiněné krustou uschlé krve, ale ve tváři odhodlání. „Mám tě, Egwain,“ řekl a pohlédl dolů. „Ochráním tě.“

Ach, pomyslela si a opět zavřela oči. Dobře. Takový příjemný sen. Usmála se.

Počkat. Ne. To nebylo v pořádku. Neměla by odcházet z Věže. Pokusila se něco namítnout, ale stěží dokázala mumlat.

„Rybí střeva,“ zaslechla říkat Siuan Sanče. „Co jí to udělali?“

„Je zraněná?“ ozval se další hlas. Gareth Bryne.

Ne, pomyslela si Egwain otupěle. Ne, musíte mě pustit. Nemůžu odejít. Teď ne…

„Prostě ji tady jenom nechali, Siuan,“ řekl Gawyn. Bylo tak milé slyšet jeho hlas. „Bezbrannou v chodbě! Kdokoli na ni mohl narazit. Co kdyby ji Saenčané objevili?“

Zničila jsem je, pomyslela si s úsměvem a myšlenky jí pomalu unikaly. Byla jsem planoucí válečník, hrdinka povolaná rohem. Neodváží se mi znovu postavit. Téměř usnula, ale nárazy při Gawynových krocích ji držely vzhůru. Stěží.

„Ha!“ Vzdáleně slyšela Siuanin hlas. „Co je tohle? Světlo, Egwain! Kde jsi vzala tohle? Tohle je ten nejmocnější ve Věži!“

„Co je to, Siuan?“ zeptal se Bryneův hlas.

„Naše cesta ven,“ řekla Siuan nezřetelně. Egwain cosi ucítila. Usměrňování. Mocné usměrňování. „Ptal ses na to, jak se vyplížíme zpátky ven, když je na nádvoří takový rozruch? No, s tímhle jsem dost silná na cestování. Pojďme vyzvednout ty vojáky u člunů a skočíme zpátky do tábora.“

Ne! pomyslela si Egwain, snažila se překonat ospalost a přinutila se otevřít oči. Vyhrávám, copak to nechápete? Když jim nabídnu vedení teď, když se odklízejí trosky, určitě ve mně uvidí amyrlin! Musím tady zůstat! Musím…

Gawyn ji pronesl průchodem a chodby Bílé věže nechali za sebou.

* * *

Saerin se konečně mohla posadit. Společenská místnost, která byla jejím operačním střediskem, se také stala místem, kde se třídili a léčili ranění. Žluté a hnědé sestry procházely mezi řadami vojáků, sloužících a dalších sester a nejprve se soustředily na nejtěžší případy. Měli hrozivý počet mrtvých, včetně – až dosud – více než dvaceti Aes Sedai. Ale Seančané ustoupili, jak Saerin předpovídala. Světlu za to díky.

Sama Saerin seděla usazená na stoličce v severozápadním koutu místnosti pod krásným obrazem jarního Tearu a přijímala hlášení. Ranění sténali a místnost byla cítit krví a černohlávkem, který užívali na ty, jejichž zranění nevyžadovala okamžité léčení. Také to zde páchlo kouřem. Ten byl dnes všude. Přistupovali k ní další a další vojáci s hlášeními o škodách a zraněných. Saerin už to nechtěla dál číst, ale bylo to lepší než naslouchat nářkům. Kde je, při Světle, Elaida?

Během bitvy nikdo amyrlin nezahlédl, ale většina horní části Věže byla od dolních částí odříznuta. Saerin doufala, že se amyrlin a sněmovna budou moci brzy sejít a poskytnout v krizi silné vedení.

Saerin přijala další hlášení a pak zvedla obočí nad jeho obsahem. Z Egwaininy šedesátičlenné skupiny zemřely jen tři novicky? A jen jedna sestra z nějakých čtyřiceti, které shromáždila? Deset zajatých seančanských usměrňovaček, přes třicet rakenů sestřelených z oblohy? Světlo! Ve srovnání s tím vypadalo Saerinino vlastní úsilí amatérsky. A o této ženě Elaida neustále tvrdila, že je to jen pouhá novicka?

„Saerin Sedai?“ zeptal se mužský hlas.

„Hmm?“ zareagovala roztržitě.

„Měla by sis poslechnout, co ti chce tato přijatá říct.“

Saerin zvedla pohled, neboť si uvědomila, že hlas patří kapitánu Chubainovi. Ruku měl položenou na rameni arafelské přijaté s modrýma očima a kyprou kulatou tváří. Jak že se to jmenuje? Ano, Mair. Ta ubohá dívka vypadala vyčerpaně. Na obličeji měla spoustu šrámů a pár zhmožděnin, které asi skončí modřinou. Její šaty byly na rukávu a rameni roztržené.

„Dítě?“ zeptala se Saerin, když přejela pohledem Chubainovu ustaranou tvář. Co se dělo?

„Saerin Sedai,“ zašeptala dívka, udělal pukrle a škubla sebou. „Já…“

„Vyklop to, dítě,“ nařídila Saerin. „Dneska v noci není čas na otálení.“

Mair sklopila oči. „Jde o amyrlin, Saerin Sedai. Elaidu Sedai. Dnes večer jsem u ní měla službu a něco jsem pro ni přepisovala. A…“

„A co?“ zeptala se Saerin a cítila, jak ji mrazí.

Dívka se rozbrečela. „Celá zeď vybuchla a zřítila se dovnitř, Saerin Sedai. Trosky mě zasypaly; asi si mysleli, že jsem mrtvá. Nemohla jsem nic dělat! Omlouvám se!“

Světlo se smiluj! pomyslela si Saerin. Nemůže říkat to, co si myslím. Nebo ano?

* * *

Elaida se probudila s velice zvláštním pocitem. Proč se její postel pohybuje? Vlní se. Tak rytmicky. A ten vítr! Nechala Carlya otevřené okno? Pokud ano, dostane služka výprask. Varovala ji. Varovala…

Tohle nebyla její postel. Elaida otevřela oči a zjistila, že hledí na temnou krajinu desítky sáhů pod ní. Byla přivázaná na hřbetě nějakého divného zvířete. Nemohla se hýbat. Proč se nemohla hýbat? Sáhla po zdroji a náhle ucítila ostrou bolest, jako by ji tisícovka rákosek tloukla do každičkého místa na těle.

Omámeně zvedla ruku a nahmatala obojek na krku. Vedle ní letěla v sedle temná postava, jejíž tvář neosvětlovala žádná lucerna, ale Elaida ji nějak cítila. Elaida si stěží vzpomínala, jak přivázaná na provaze visela ve vzduchu a střídavě upadala do bezvědomí. Kdy ji vytáhli nahoru? Co se to dělo?

Z noci zašeptal nějaký hlas. „Tu chybičku ti odpustím. Byla jsi marath’damane velice dlouho a špatné zvyky se dají čekat. Ale už bez dovolení nesáhneš po zdroji. Rozumíš?“

„Pusť mě!“ zařvala Elaida.

Bolest se vrátila s desetinásobnou silou, až Elaida začala zvracet. Žluč a zvratky padaly přes bok zvířete na zem hluboko pod nimi.

„Ale, ale,“ promluvil trpělivě hlas, jako když žena hovoří s velice malým dítětem. „Musíš se učit. Jmenuješ se Suffa. A Suffa bude dobrá damane. Ano, bude. Velmi, velmi dobrá damane.“

Elaida znovu zaječela a tentokrát nepřestala, když se objevila bolest. Dál a dál vřískala do bezcitné noci.

KAPITOLA 42 - Před Tearským Kamenem

KAPITOLA 42

PŘED TEARSKÝM KAMENEM

Neznáme jména žen, které byly v Graendalině paláci, řekl Luis Therin. Nemůžeme je přidat na seznam.

Rand se pokoušel šílence si nevšímat. Ukázalo se, že je to nemožné. Luis Therin pokračoval.

Jak můžeme dál vést seznam, když neznáme jména! Ve válce jsme vyhledali Děvy, které padly. Našli jsme všechny do poslední. Seznam je chybný! Nemůžu pokračovat!

Není to tvůj seznam! zavrčel Rand. Je můj, Luisi Therine. MŮJ!

Ne! zaprskal šílenec. Kdo jsi ty? Je můj! Já ho vytvořil. Teď, když jsou mrtvé, nemůžu pokračovat. Ach, Světlo! Odřivous? Proč jsme použili odřivous! Přísahal jsem, že už to nikdy neudělám…

Rand pevně zavřel oči a svíral Tai’daišarovy otěže. Válečný kůň procházel ulicí; kopyta dopadala na udusanou zem, jedno po druhém.

Co se to z nás stalo? zašeptal Luis Therin. Uděláme to znovu, že ano? Všechny je zabijeme. Všechny, které jsme milovali. Znovu, znovu, znovu…

„Znovu a znovu,“ zašeptal Rand. „Na tom nezáleží, pokud svět přežije. Už dřív mě prokleli, proklínali Dračí horu i mé jméno, ale přežili. Jsme tady, připravení bojovat. Znovu a znovu.“

„Rande?“ zeptala se Min.

Otevřel oči. Jela na své hnědé klisně vedle Tai’daišara. Nemohl dovolit, aby ona nebo kdokoli jiný viděl jeho uklouznutí. Nesměli vědět, jak blízko má ke zhroucení.

Tolik jmen, která neznáme, zašeptal Luis Therin. Tolik mrtvých, kteří padli naší rukou.

A to byl pouze začátek.

„Jsem v pořádku, Min,“ řekl. „Přemýšlel jsem.“

„O lidech?“ zeptala se Min. Dřevěné chodníky v Bandar Ebanu byly plné lidí. Rand už neviděl barvy jejich oblečení; viděl, jak je to oblečení obnošené. Viděl trhliny ve skvělých látkách, prodřená místa, špínu a skvrny. Prakticky všichni v Bandar Ebanu byli tak či onak uprchlíci. Sledovali ho uštvanýma očima.

Pokaždé, když před tím dobyl království, zanechal ho při odjezdu v lepším stavu, než když tam dorazil. Rand odstranil tyrany z řad Zaprodanců, ukončil války a obléhání. Vyhnal šaidské vetřelce, dovezl jídlo, vytvořil stabilitu. Každá země, kterou zničil, byla v tu chvíli vlastně i zachráněna.

Arad Doman byl jiný. Přivezl jídlo – ale to jídlo přilákalo další uprchlíky a zásoby se tenčily. Nejen, že se mu nepodařilo uzavřít pro ně mír se Seančany, ale přivlastnil si jejich jediné vojenské jednotky a poslal je střežit Hraniční státy. Na mořích stále nebylo bezpečno. Drobná seančanská císařovna mu nedůvěřovala. Bude pokračovat v útocích, a možná i s dvojnásobnou intenzitou.

Domanci budou udupáni pod kopyty války, rozdrceni mezi postupujícími trolloky na severu a Seančany na jihu. A Rand je opouští.

Lidé si to nějak uvědomili a pro Randa bylo těžké se na ně dívat. Hladové oči jej obviňovaly: Proč přinášíš naději a pak ji necháš vyschnout jako nově vykopanou studnu během sucha? Proč nás nutíš, abychom tě přijali jako vládce, a pak nás opustíš?

Flinn s Naeffem jeli před ním; viděl před sebou jejich černé kabáty, jak muži seděli na koních a sledovali Randův průvod přijíždět k náměstí. Na vysokých límcích se jim třpytily špendlíky. Z fontány na náměstí stále tryskala voda mezi třpytivými měděnými koňmi, vyskakujícími z měděných vln. Který z těch tichých Domanců dál leštil fontánu, když zde nevládl žádný král a polovina kupecké rady se ztratila?

Randovi Aielové nedokázali vystopovat dost členů rady, aby měli většinu; Rand měl podezření, že Graendal jich zabila nebo zajala dost na to, aby nebylo možné zvolit nového krále. Jestli byli někteří z členů kupecké rady dostatečně hezcí, připojili by se k řadám jejích mazlíčků – což znamenalo, že je Rand zabil.

Ach, řekl Luis Therin. Jména, která můžu přidat na seznam. Ano…

Bašere dojel k Randovi, kotníky prstů si hladil knír a vypadal zamyšleně. „Tvé rozkazy jsou splněny,“ řekl.

„Urozená paní Čadmar?“ zeptal se Rand.

„Vrátila se do svého sídla,“ řekl Bašere. „S dalšími čtyřmi členy kupecké rady, které Aielové zadržovali poblíž města, jsme udělali totéž.“

„Chápou, co mají dělat?“

„Ano,“ povzdechl si Bašere. „Ale nemyslím si, že to udělají. Pokud chceš znát můj názor, ve chvíli, kdy odjedeme, z města utečou jako zloději ze žaláře, když odejdou stráže.“

Rand na to nic neřekl. Kupecké radě přikázal vybrat si nové členy a pak zvolit krále. Ale Bašere měl nejspíš pravdu. Rand už měl hlášení z jiných měst podél pobřeží, kde svým Aielům nařídil se stáhnout. Vůdci jednotlivých měst mizeli a prchali před očekávaným seančanským útokem.

Arad Doman jako království skončil. Zhroutí se jako stůl, na který jste naskládali příliš mnoho těžkých věcí. To není můj problém, pomyslel si Rand, nedívaje se na lidi. Udělal jsem všechno, co jsem mohl.

To nebyla pravda. Přestože chtěl Domancům pomoci, skutečným důvodem jeho příchodu byla snaha vypořádat se se Seančany, zjistit, co se stalo s králem, a vystopovat Graendal. Nemluvě o co nejlepším zajištění Hraničních států.

„Jaké zprávy posílá Ituralde?“ zeptal se Rand.

„Bojím se, že nijak dobré,“ řekl Bašere zachmuřeně. „Dostal se do šarvátek s trolloky, ale o tom už víš. Zplozenci Stínu se vždycky rychle stáhnou, ale Ituralde nás varuje, že se něco chystá. Jeho zvědové zahlédli vojska dost velká na to, aby ho porazila. Jestli se tam shromažďují trolloci, pak se nejspíš houfují i jinde. Zvláště v Sedle.“

Zatracení Hraničáři! pomyslel si Rand. Budu s nimi muset něco udělat. Brzo. Dojel na náměstí, zastavil Tai’daišara a kývl na Flinna a Naeffa.

Na jeho znamení oba na náměstí otevřeli velký průchod. Rand chtěl odejít přímo ze sídla urozené paní Čadmar, ale to by znamenalo vypařit se jako zloděj, jeden den tady a druhý pryč. Alespoň lidem dovolí, aby ho viděli odcházet, a tak věděli, že zůstali sami. Lidé lemovali chodníky, podobně jako když Rand poprvé přijel do města. Bylo-li to vůbec možné, byli ještě tišší než předtím. Ženy v přiléhavých šatech, muži v barevných kabátech a košilích s volány. Stálo zde mnoho lidí, kteří neměli domanskou měděnou kůži. Rand příslibem jídla nalákal do města tolik lidí.

Bylo načase jít. Popojel k jednomu z průchodů, ale nějaký hlas zavolal: „Urozený pane Draku!“

Bylo snadné ten hlas slyšet, jelikož zástupy byly tak tiché. Rand se obrátil v sedle a pátral po zdroji zvuku. Štíhlý muž v červeném domanském kabátě – u pasu zapnutém a vepředu otevřeném do „V“ – a nabírané košili pod ním. Prodíral se davem a jeho zlaté náušnice se třpytily. Aielové se mu postavili do cesty, ale Rand v něm poznal jednoho ze správců přístavu. Kývl na Aiely, aby muže – jmenoval se Iralin – pustili k němu.

Iralin si pospíšil k Tai’daišarovi. Na Domance byl nezvykle hladce oholen a pod očima měl černé kruhy z nedostatku spánku.

„Můj pane Draku,“ řekl muž tiše, když se zastavil u Randova koně. „Jídlo! Zkazilo se.“

„Jaké jídlo“ zeptal se Rand.

„Všechno?“ řekl muž napjatým hlasem. „Každý sud, každý pytel, každý kousek jídla v našich skladištích a na lodích Mořského národa. Můj pane! Není jenom prolezlé červy. Zčernalo a zhořklo a lidem je z něho špatně!“

„Všechno?“ zopakoval Rand ohromeně.

„Všechno,“ potvrdil Iralin tiše. „Stovky a stovky sudů. Stalo se to najednou, během jediného okamžiku. V jednu chvíli bylo v pořádku, vzápětí… Můj pane, do města přišlo tolik lidí, protože se doslechli, že máme jídlo! Teď nemáme nic. Co budeme dělat?“

Rand zavřel oči.

„Můj pane?“ zeptal se Iralin.

Rand otevřel oči a pobídl Tai’daišara k pohybu. Nechal správce přístavu s otevřenou pusou za sebou a projel průchodem. Nic víc Rand nemohl dělat. Nic víc neudělá.

Pustil nadcházející hladomor z hlavy. Ohromilo ho, jak to bylo snadné.

Bandar Eban zmizel, ti příliš tiší lidé zmizeli. Ve chvíli, kdy prošel průchodem, ho čekající davy přivítaly jásotem. Ten kontrast byl tak šokující, že ohromený Rand Tai’daišara zarazil.

Před ním ležel Tear. Toto bylo jedno z velkých měst, rozlehlé a mohutné, a průchody se otevřely přímo na Hodovní rynek, jedno z důležitých náměstí. Krátká řada aša’manů jej pozdravila pěstmi přitisknutými k hrudi. Rand je sem poslal zrána, aby město připravili na jeho příjezd a uvolnili náměstí pro průchody.

Lidé dál jásali. Shromáždily se jich zde tisíce a na tuctech žerdí nad hlavami davu vlály praporce Světla. Obdiv davů Randa zasáhl jako vlna výčitek. Takovou chválu si nezasloužil. Ne po tom, co udělal v Arad Domanu.

Musím jít dál, pomyslel si a opět Tai’daišara pobídl do pohybu. Tady koňská kopyta klapala o dlažební kameny, a ne o deštěm zvlhlou hlínu. Bandar Eban byl velké město, ale Tear byl něco zcela jiného. Vinoucí se ulice byly lemovány stavbami, které by většina vesničanů označila za stěsnané, ale Tairenové na ně byli zvyklí. Na okrajích většiny špičatých střech pokrytých taškami seděli muži nebo chlapci v naději, že budou mít lepší výhled na urozeného pána Draka. Stavební kameny domů měly světlejší odstín než ty v Bandar Ebanu a při stavbě jim zde dávali přednost. Snad to bylo kvůli pevnosti, která se tyčila nad městem. Jmenovala se Tearský Kámen. Pozůstatek předchozího věku, přesto působivý.

Rand klusal vpřed. Min a Bašere se drželi poblíž. Davy řvaly. Tak hlasitě. Nedaleko se dva třepotající se plamence zachytily ve větru a nevysvětlitelně zamotaly. Muži kteří stáli téměř v čele davu a drželi je nahoře, je sklopili a pokusili se je rozmotat, ale větru se nějak podařilo je pevně zauzlovat. Rand je minul téměř bez povšimnutí. Už ho přestalo překvapovat, co jeho povaha ta’veren dokáže.

Překvapilo jej však, že v davu vidí tolik cizinců. To nebylo tak neobvyklé; v Tearu se vždy pohybovalo hodně cizinců – vítal ty, kdo obchodovali s kořením a hedvábím z východu, porcelánem z moře, obilím nebo tabákem ze severu a příběhy odkudkoli, kde se daly nasbírat. Nicméně Rand zjistil, že mu cizinci – bez ohledu na město – věnují při jeho návštěvách menší pozornost. Tak to bývalo dokonce i tehdy, když to byli cizinci z jiných zemí, které dobyl. Když byl v Cairhienu, Cairhieňané se mu vlichocovali – ale když byl v Illianu, vyhýbali se mu. Možná se jim nelíbilo, když jim někdo připomínal, že jejich pán a pán jejich nepřátel je tentýž muž.

Tady mu však nečinilo potíže cizince rozeznat: lidé Mořského národa s tmavou kůží a volným zářivým oblečením; Muranďané v dlouhých kabátech a s navoskovanými kníry; vousatí Illiánci s vysokými límci; bledí Cairhieňané s pruhy na oblečení. Také zde byli muži a ženy v prosté andorské vlně. Cizinců jásalo méně než místních, ale byli zde a pozorně ho sledovali.

Bašere bedlivě zkoumal dav.

„Lidé vypadají překvapeně,“ uslyšel se Rand říkat.

„Byl jsi pryč dost dlouho.“ Bašere si zamyšleně přejel kotníky prstů knír. „Zprávy jsou nepochybně rychlejší než šípy a nejeden hospodský si vymýšlel historky o tvé smrti nebo zmizení, aby si zákazníci dali další rundu.“

„Světlo! Připadá mi, že půlku života trávím tím, že udupávám jednu povídačku za druhou. Kdy to skončí?“

Bašere se zasmál. „Až dokážeš zastavit šeptandu, slezu z koně a začnu jezdit na koze! Cha! A taky se přidám k Mořskému národu.“

Rand mlčel. Jeho následovníci se dál valili průchodem. Jak Saldejci vstupovali do Tearu, téměř do posledního muže zvedali kopí a jejich koně se vzpínali. Aes Sedai nebylo možno přistihnout, jak se nafukují, ale vypadaly méně povadle a jejich bezvěké tváře se bystře rozhlížely po davu. A zdálo se, že Aielům – kteří se neplížili tak obezřetně a netvářili se tak ostražitě jako obvykle – jásající dav vyhovuje víc než tiché obviňující domanské oči.

Bašere s Randem zamířili stranou a Min je mlčky následovala. Vypadala roztržitě. Když Rand ohlásil svůj odjezd, Nyneiva s Kadsuane v sídle nebyly. Co mohly mít za lubem? Pochyboval, že jsou spolu; ty ženy spolu stěží dokázaly být ve stejné místnosti. V každém případě se doslechnou, kam odešel, a najdou si ho. Od této chvíle nebude Randa těžké najít. Už se nebude skrývat v lesích. Už nebude cestovat sám. Ne když Lan a jeho Malkierové jedou k Sedlu. Už mu nezbývalo dost času.

Bašere sledoval otevřené průchody a tiše procházející Aiely. Už si na ten způsob cestování začínali zvykat.

„Povíš to Ituraldemu?“ zeptal se nakonec Bašere. „Že se stahuješ?“

„Doslechne se to,“ řekl Rand. „Jeho poslové měli rozkazy nosit zprávy do Bandar Ebanu. Brzy zjistí, že už tam nejsem.“

„A když odejde z Hraničních států, aby pokračoval ve válce proti Seančanům?“

„Pak Seančany zpomalí,“ řekl Rand. „A zabrání jim šlapat mi na paty. To bude stejně užitečné jako cokoli jiného, co by mohl dělat.“

Bašere na něj upíral pohled.

„Co čekáš, že udělám, Bašere?“ zeptal se Rand tiše. V tom pohledu byla výzva, jakkoli jemná, ale Rand ji nepřijme. Jeho hněv zůstával uložen v ledu.

Bašere si povzdechl. „Nevím,“ přiznal. „Tohle je pěkný zmatek a já z něho nevidím cestu ven, chlapče. Jít do války se Seančany v zádech je ta nejhorší situace, která mě napadá.“

„Já vím,“ řekl Rand s pohledem upřeným na město. „Než tohle skončí, bude Tear jejich, a nejspíš i Illian. Ať shořím, budeme mít kliku, když nedobudou všechno až po Andor, zatímco my budeme hledět na druhou stranu.“

„Ale…“

„Musíme předpokládat, že až se Ituralde doslechne o mém neúspěchu, opustí své pozice. To znamená, že naše příští kroky musí vést k hraničářské armádě. Ať mají tvoji lidé vůči mně jakékoli námitky, je třeba je rychle vyřešit. S lidmi, kteří neplní své povinnosti, nemám trpělivost.“

Udělali jsme to? zeptal se Luis Therin. Koho jsme opustili?

Zmlkni! zavrčel Rand. Vrať se zpátky k brekotu, šílenče, a nech mě na pokoji!

Bašere se zamyšleně zapřel v sedle. Pokud přemýšlel o tom, jak Rand opustil Domance, nic neřekl. Nakonec zavrtěl hlavou. „Netuším, k čemu se Tenobie chystá. Mohlo by to být něco tak prostého, jako že se na mě hněvá, protože jsem odešel, abych tě následoval; mohlo by to být něco tak složitého, jako že bude žádat, aby ses podrobil vůli monarchů z Hraničních států. Nedokážu si představit, co by ji a ostatní v takovýchto časech odlákalo od Morny.“

„Brzo to zjistíme,“ řekl Rand. „Chci, aby sis vzal pár aša’manů a zjistil, kde Tenobie s ostatními táboří. Možná zjistíme, že s touhle hloupou šaškárnou přestali a vracejí se zpátky tam, kam patří.“

„Tak dobře,“ řekl Bašere. „Postarám se o své muže a půjdu.“

Rand rázně přikývl, pak obrátil svého koně a klusem vyrazil po cestě. Tu po obou stranách lemovali lidé, kteří ohlašovali jeho příchod. Když Tear navštívil naposledy, pokusil se přijít v přestrojení – ne že by mu to k něčemu bylo. Každý, kdo znal znamení, by věděl, že je ve městě. Neobvyklé události – prapory, které se zauzlují, lidé, co padají z domů a nic se jim nestane – byly jen začátek. Zdálo se, že jeho působení ta’veren sílí a působí stále větší pokřivení. A nebezpečnější.

Během poslední návštěvy obléhali Tear vzbouřenci, ale město nijak neutrpělo. V Tearu se příliš živě obchodovalo, než aby si dělal starosti s něčím tak obyčejným, jako je obležení. Většina lidí žila běžným životem a rebelů si stěží všímala. Šlechta ať si klidně hraje svoje hry, dokud tím nenarušuje životy počestnějších občanů.

Kromě toho každý věděl, že Kámen vydrží, jako téměř vždy. Díky cestování byl možná překonaný, ale pro nájezdníky, kteří nemají přístup k jediné síle, bylo prakticky nemožné Kámen dobýt. Sám byl mohutnější než mnohá města – obrovská masa zdí, věží a strmých opevnění bez jediné spáry mezi kameny. Jeho součástí byly kovárny, skladiště, tisíce obránců a vlastní opevněný přístav.

Nic z toho by proti seančanské armádě s damane a rakeny nebylo příliš k užitku.

Davy lemovaly ulici až k Okraji Kamene, velkému otevřenému prostranství, které Kámen ze tří stran obklopovalo. Je to vražedné pole, poznamenal Luis Therin.

Tady Randa jásotem zdravil další dav. Brány Kamene byly otevřené a čekala na něj uvítací delegace. Darlin – kdysi vznešený pán, nyní král Tearu – seděl na zářivě bílém hřebci. Tairen, alespoň o hlavu menší než Rand, měl krátký černý plnovous a krátce zastřižené vlasy. Kvůli výraznému nosu se o něm nedalo říci, že je hezký, ale Rand jej považoval za velice chytrého a čestného muže. Koneckonců, Darlin stál nejdřív proti Randovi, místo aby se připojil k těm, kteří ho hned začali uctívat. Muž, jehož věrnost bylo těžké získat, byl často zároveň ten, na jehož věrnost bude možné se spolehnout, když ho nebudete mít na očích.

Darlin se Randovi uklonil. Bledý Dobraine, oblečený v modrém kabátě a bílých kalhotách, seděl na grošovaném valachovi vedle krále. Ve tváři měl nečitelný výraz, i když se Rand domníval, že je stále ještě zklamaný, že ho z Arad Domanu poslal tak rychle pryč.

Před hradbou stály řady obránců Kamene se zdviženými meči a hrudními pláty a přilbami, nablýskanými tak, až téměř zářily. Nabírané rukávy měli černozlatě pruhované a nad hlavou jim vlál prapor Tearu, napůl červené, napůl zlaté pole se znakem tří stříbrných měsíčních srpků. Rand viděl, že nádvoří za hradbou je přecpané vojáky, z nichž mnozí na sobě měli uniformu obránců, ale řada z nich neměla žádnou uniformu kromě červenozlatého pruhu omotaného kolem paže. To budou noví rekruti, muži, které Rand Darlinovi nařídil shromáždit.

Tato přehlídka měla člověka naplnit úctou. Nebo možná zapůsobit na jeho pýchu. Rand zastavil Tai’daišara před Darlinem. Krále naneštěstí doprovázel ten kohout Weiramon, který seděl na koni hned za Darlinem. Weiramon byl tak mdlého rozumu, že by ho Rand stěží nechal pracovat bez dozoru na poli, natož aby mu svěřil velení vojenské jednotky. Ano, malý muž byl statečný, ale to nejspíš jen proto, že mu to myslelo příliš pomalu, než aby zvážil většinu nebezpečí. Jako vždy se Weiramon snažil nevypadat jako tatrman, ale právě proto tak vypadal ještě víc; plnovous měl navoskovaný, vlasy pečlivě načesané tak, aby to zakrylo stále větší pleš, a na sobě honosný oděv – kabát a spodky střižené jako polní uniforma, ale nikdo by do bitvy nevyrazil v tak vybraném oblečení. Nikdo kromě Weiramona.

Líbí se mi, pomyslel si Luis Therin.

Rand sebou trhl. Tobě se nelíbí nikdo!

Je čestný, odvětil Luis Therin a pak se zasmál. Určitě víc než já! Člověk se nerozhodne být pitomec, ale rozhodne se být věrný. Mohlo nás potkat i něco horšího, než mít tohohle chlapa za stoupence.

Rand zůstal zticha. Dohadovat se s tím šílencem k ničemu nevedlo. Luis Therin se rozhodoval bez důvodu. Alespoň si zase nepobrukoval o nějaké hezké ženě. To dokázalo docela rušit.

Darlin a Dobraine se Randovi poklonili a Weiramon je napodobil. Za králem samozřejmě čekali i další. Ovšemže nechyběla urozená paní Caraline; štíhlá Cairhieňanka byla stejně krásná, jak si Rand pamatoval. Na čele jí visel bílý opál a zlatý řetízek měla vpletený do černých vlasů. Rand se přiměl odvrátit pohled. Tolik se podobala své sestřence Moirain. A Luis Therin samozřejmě začal vyjmenovávat jména na seznamu, Moirainino jako první.

Rand se zatvrdil, a zatímco si prohlížel zbytek skupiny, naslouchal mrtvému muži vzadu ve své mysli. Byli zde všichni zbývající vznešení páni a paní z Tearu – na vlastních koních. Samolibě se culící Anaijella seděla na svém hnědákovi vedle Weiramona. A… měla kapesníček v jeho barvách? Rand ji považoval za trochu vybíravější. Torean měl na neforemné tváři úsměv. Škoda, že je stále naživu, když mnohem lepší ze vznešených pánů zemřeli. Simaan, Estanda, Tedosian, Hearne – všichni čtyři stáli proti Randovi a vedli obléhání Kamene. Nyní se mu klaněli.

Alanna zde byla také. Rand se na ni nepodíval. Skrz jejich pouto cítil, že je zarmoucená. To by měla.

„Můj pane Draku,“ řekl Darlin a napřímil se v sedle, „děkuji ti, že jsi dal po Dobrainovi vědět, co si přeješ.“ V jeho hlase zaznívala nevole. Spěchal, aby na Randův naléhavý rozkaz shromáždil vojsko, a pak ho Rand nutil po celé týdny nečinně vysedávat. Nu, muži budou za týdny výcviku navíc brzy vděční.

„Armáda je připravená,“ pokračoval váhavě Darlin. „Jsme připravení vyrazit do Arad Domanu.“

Rand přikývl. Původně měl v úmyslu poslat Darlina do Arad Domanu, aby mohl stáhnout Aiely a aša’many a použít je jinde. Obrátil se, pohlédl na zástupy lidí a nepřítomně si uvědomil, proč je mezi nimi tolik cizinců. Většina tuzemců narukovala do vojska a nyní stála v řadách uvnitř Kamene.

Možná tu lidé na náměstí a v ulicích nebyli proto, aby uvítali přicházejícího Randa. Možná si mysleli, že se loučí s armádou, mířící vstříc vítězství.

„Odvedl jsi dobrou práci, králi Darline,“ řekl Rand. „Je načase, že se někdo v Tearu naučil poslouchat rozkazy. Vím, že jsou tví muži netrpěliví, ale budou muset čekat ještě o něco déle. Zařiďte mi v Kameni pokoje a dohlédněte na ubytování Bašereho vojáků a Aielů.“

Darlin byl čím dál zmatenější. „Dobře. Takže nás není v Arad Domanu třeba?“

„To, co Arad Doman potřebuje, mu nikdo nemůže dát,“ odpověděl Rand. „Tvoje vojsko půjde se mnou.“

„Samozřejmě, můj pane. A… kam potáhneme?“

„K Šajol Ghúlu.“

KAPITOLA 43 - Zapečetěno pro plamen

KAPITOLA 43

ZAPEČETĚNO PRO PLAMEN

Egwain mlčky seděla ve stanu, ruce složené v klíně. Snažila se ovládnout šok, planoucí hněv a nevíru.

Kyprá hezká Chesa tiše seděla na polštáři v koutě, vyšívala lem jedněch Egwaininých šatů, a když se teď její paní vrátila, vypadala tak spokojená, jak jen člověk může být. Stan stál o samotě, ve vlastním hájku uvnitř tábora Aes Sedai. Egwain sem dnes ráno nepustila kromě Chesy žádné další sloužící. Odmítla dokonce i Siuan, která nepochybně přišla proto, aby jí nabídla nějakou omluvu. Egwain potřebovala čas na přemýšlení, na to, aby se připravila a vypořádala se s vlastním selháním.

A bylo to selhání. Ano, vnutili jí ho jiní, ale ti byli její stoupenci a přátelé. Poznají její hněv nad svou účastí v tomhle fiasku. Avšak nejdřív se musela zamyslet nad sebou, posoudit, co bývala mohla udělat lépe.

Seděla v dřevěném křesle s vysokým opěradlem a spirálovým vzorem na područkách. Její stan vypadal stejně, jako když ho opustila, uklizený stůl, složené přikrývky, podušky ležící na hromadě v rohu, vše zjevně udržované Chesou. Jako muzeum, kde se děti učí o minulosti.

Během schůzek v Tel’aran’rhiodu mluvila Egwain se Siuan co nejdůrazněji, a přesto i tak, navzdory jejím přáním, přišli. Možná byla příliš tajnůstkářská. Tajnosti představovaly nebezpečí. Siuan to srazilo na zem. Doba, kterou ta žena strávila jako velitelka výzvědné sítě modrého adžah, ji naučila být skoupá na informace, které rozdělovala jako lakomý zaměstnavatel ve výplatní den. Kdyby ostatní věděly, jak je Siuanina práce důležitá, možná by se nerozhodly jít proti ní.

Egwain přejela prsty po hladkém pevném váčku, který nosila přivázaný na opasku. Uvnitř byl schovaný dlouhý předmět, který toho dne ráno tajně vynesla z Bílé věže.

Padla do stejné pasti jako Siuan? Takové nebezpečí hrozilo. Koneckonců ji učila právě Siuan. Kdyby jí Egwain podrobněji vysvětlila, jak pokračuje její práce v Bílé věži, zapletli by se ostatní?

Tohle byla těžká cesta. Existovala řada tajemství, která amyrlin musela zachovávat. Být otevřená by znamenalo ztratit výhodu autority. Ale k samotné Siuan měla být Egwain upřímnější. Ta žena byla příliš zvyklá jednat na vlastní pěst. Naznačoval to způsob, jakým si bez vědomí a proti vůli sněmovny ponechala snový ter’angrial. Přesto to Egwain schválila, a tak Siuan bezděčně povzbudila ve vzpírání se autoritám.

Ano, Egwain udělala chyby. Nemohla všechnu vinu svalit na Siuan, Brynea a Gawyna. Nejspíš se dopustila i jiných chyb; později se na své činy bude muset podívat podrobněji.

Pro tuto chvíli začala věnovat pozornost většímu problému. Stala se katastrofa. Když už téměř dosáhla úspěchu, odtáhli ji z Bílé věže. Co má udělat? Nevstala a nezačala zamyšleně přecházet sem tam. Chodit znamenalo dát najevo nervozitu a nespokojenost a ona se musela naučit chovat se za všech okolností zdrženlivě, aby si nechtíc neosvojila špatné návyky. Takže zůstala sedět s rukama na opěradlech, oblečená v krásných zelených hedvábných šatech se žlutým vzorem na živůtku.

Být takto oblečená bylo tak zvláštní. Tak špatně. Její bílé šaty, třebaže jí je vnutily, se staly čímsi jako symbolem odporu. Teď se převléct znamenalo konec její stávky. Po nočním boji byla fyzicky i psychicky unavená. Ale nemohla se tomu poddat. Tohle by nebylo poprvé, co by před velice důležitým dnem plným rozhodování a problémů prožila noc téměř beze spánku.

Zjistila, že prsty poklepává na opěradlo, a přinutila se přestat.

V žádném případě se teď nemohla vrátit do Bílé věže jako novicka. Její vzdor fungoval pouze proto, že byla zajatá amyrlin. Kdyby se dobrovolně vrátila, považovaly by ji za poníženou nebo arogantní. Kromě toho by ji Elaida tentokrát zaručeně nechala popravit.

Takže tady uvízla, stejně jako tehdy, když se jí poprvé zmocnili agenti Bílé věže. Zaskřípala zuby. Kdysi se mylně domnívala, že amyrlin nebudou náhodná zakřivení vzoru tak snadno zmítat. Měla by mít věci pod kontrolou. Všichni ostatní trávili čas reagováním, ale amyrlin byla žena činů!

Stále víc a víc si uvědomovala, že být amyrlin neznamená rozdíl. Život byl bouře, bez ohledu na to, zda jste byly děvečka nebo královna. Královny v té bouři prostě jen uměly lépe předstírat, že ji mají pod kontrolou. Pokud Egwain vypadala jako socha nedotčená vichry, bylo to ve skutečnosti proto, že věděla, jak se před těmito vichry ohnout. To jí poskytovalo iluzi kontroly.

Ne. Nebyla to jen iluze. Amyrlin měla větší kontrolu, i kdyby jen proto, že ovládala sama sebe a držela bouři ve svém nitru. Skláněla se před okamžitými potřebami, ale její činy byly dobře promyšlené. Musela být logická jako bílá, pečlivá jako hnědá, vášnivá jako modrá, rozhodná jako zelená, milosrdná jako žlutá a diplomatická jako šedá. A ano, pomstychtivá jako červená, bylo-li to nutné.

Nemohla se do Bílé věže vrátit jako novicka a nemohla čekat na vyjednávání. Ne když byli Seančané tak drzí, že si troufli zaútočit na Bílou věž, ne když Randa nikdo nehlídal, ne když se svět zmítal v chaosu a Stín sbíral vojska k Poslední bitvě. Nezbývalo jí, než učinit těžké rozhodnutí. Měla novou armádu o síle padesáti tisíc vojáků a Bílá věž utrpěla neuvěřitelnou ránu. Aes Sedai budou vyčerpané a věžová garda rozmetaná a zraněná.

Za pár dní bude léčení dokončeno a ženy odpočinuté. Nevěděla, zda Elaida útok přežila či ne, ale Egwain musela předpokládat, že stále velí. To Egwain poskytovalo velice malý prostor k činu.

Věděla, jaké je jediné správné rozhodnutí. Neměla čas čekat, až sestry v Bílé věži učiní správné rozhodnutí, bude je muset donutit, aby ji přijaly.

Doufala, že jí dějiny nakonec odpustí.

Vstala, rozhrnula chlopeň stanu a ztuhla na místě. Přímo před ní seděl na zemi nějaký muž.

Gawyn se vyškrábal na nohy, právě tak hezký, jak si pamatovala. Nebyl krásný jako jeho nevlastní bratr. Gawyn byl určitější, skutečnější. Kupodivu nyní Egwain díky tomu připadal přitažlivější než Galad. Galad byl jako bytost mimo realitu, postava z legend a příběhů. Byl jako skleněná soška, kterou si postavíte na stůl, aby ji všichni mohli obdivovat, ale nikdy se jí nedotknou.

Gawyn byl jiný. Hezký, se zářivě rudozlatými vlasy a něžnýma očima. Zatímco Galad si nikdy nedělal s ničím starosti, Gawyn byl díky svým starostem opravdový. Naneštěstí stejně jako díky své schopnosti chybovat.

„Egwain,“ řekl, narovnal si meč a oprášil nohavice kalhot. Světlo! On před jejím stanem spal? Slunce už bylo v polovině cesty k zenitu. Ten chlap si měl jít trochu odpočinout!

Egwain potlačila starost a obavy o něj. Nebyl čas chovat se jako láskou poblázněná holka. Musela se chovat jako amyrlin. „Gawyne,“ řekla a zvednutou rukou ho zarazila, když k ní chtěl přistoupit. „Ještě jsem nezačala přemýšlet, co s tebou. Moji pozornost si žádají jiné záležitosti. Shromáždila se sněmovna, jak jsem žádala?“

„Myslím, že ano,“ přikývl a obrátil se, aby pohlédl ke středu tábora. Stěží tam mezi zakrslými stromy rozeznávala velký sněmovní stan.

„Pak před ně musím předstoupit,“ řekla Egwain a zhluboka se nadechla. Vyrazila.

„Ne,“ řekl Gawyn a zastoupil jí cestu. „Egwain, musíme si promluvit.“

„Později.“

„Ne, ne později, ať shořím! Čekal jsem celé měsíce. Musím vědět, jak na tom jsme. Musím vědět, jestli mě…!“

„Přestaň!“ přikázala.

Ztuhl. Ať shoří, nenechá se těma očima omámit. Ne teď. „Řekla jsem, že jsem si ještě nepřebrala svoje city,“ řekla chladně, „a myslela jsem to vážně.“

Zatvářil se bojovně. „Nevěřím tomu aessedaiovskému klidu, Egwain,“ řekl. „Ne, když tvoje oči říkají pravdu. Obětoval jsem…“

„Ty jsi obětoval?“ přerušila ho Egwain a trochu povolila uzdu hněvu. „A co to, co jsem obětovala já, abych znovu vybudovala Bílou věž? Oběti, které jsi ty podkopal, když jsi jednal proti mému výslovnému přání? Copak ti Siuan neřekla, že jsem jí zakázala mě zachraňovat?“

„Řekla,“ odvětil škrobeně. „Ale měli jsme o tebe strach!“

„No, ten strach byl oběť, kterou jsem požadovala, Gawyne,“ řekla podrážděně. „Copak nechápeš, jakou nedůvěru jsi mi dal najevo? Jak můžu věřit tobě, když mě neposlechneš, aby ses cítil líp?“

Gawyn nevypadal zahanbeně; jen rozrušeně. To bylo vlastně dobré znamení – jako amyrlin potřebovala muže, který bude říkat, co si myslí. V soukromí. Ale na veřejnosti potřebovala někoho, kdo ji podpoří. Copak to nedokázal pochopit?

„Ty mě miluješ, Egwain,“ prohlásil paličatě. „Vidím to.“

„Žena Egwain tě miluje,“ řekla. „Ale amyrlin Egwain na tebe má pořádný vztek. Gawyne, jestli chceš být se mnou, musíš být s oběma, se ženou i amyrlin. Čekala bych, že ty – muž, kterého cvičili, aby se stal prvním knížetem mečů – tu situaci pochopíš.“

Gawyn odvrátil zrak.

„Ty tomu nevěříš, že?“ zeptala se.

„Čemu?“

„Že jsem amyrlin,“ řekla. „Ty můj titul nepřijímáš.“

„Snažím se,“ řekl a znovu se na ni podíval. „Ale zatracenej popel, Egwain. Když jsme se viděli naposledy, bylas jenom přijatá, a není to tak dávno. A teď tě zvolily za amyrlin? Nevím, co si mám myslet.“

„A nechápeš, jak tvoje nejistota podrývá všechno, co bychom mohli společně mít?“

„Můžu se změnit. Ale musíš mi pomoct.“

„Proto jsem chtěla mluvit později,“ řekla. „Necháš mě projít?“

Se zjevnou neochotou ustoupil stranou. „S tímhle rozhovorem jsme ještě neskončili,“ varoval ji. „Konečně jsem se k něčemu rozhodl a nemám v úmyslu se za tím přestat hnát, dokud to nedostanu.“

„Dobře,“ řekla Egwain, procházejíc kolem něj. „Teď o tom nemůžu přemýšlet. Musím jít a nařídit lidem, na kterých mi záleží, aby zmasakrovali jinou skupinu lidí, na kterých mi záleží.“

„Takže to uděláš?“ zeptal se Gawyn zezadu. „V táboře se šíří dohady; zaslechl jsem je, i když jsem odsud celé ráno skoro neodešel. Někteří si myslí, že Bryneovi rozkážeš zaútočit na město.“

Zaváhala.

„Bylo by hrozné, kdyby k tomu došlo,“ řekl. „Na Tar Valonu mi ani za mák nezáleží, ale myslím, že vím, co by útok na něj provedl tobě.“

Obrátila se zpátky k němu. „Udělám, co je třeba udělat, Gawyne,“ pohlédla mu do očí. „Pro dobro Aes Sedai a Bílé věže. Dokonce i když je to bolestivé. Dokonce i když mě to uvnitř roztrhá na kusy. Pokud je to třeba udělat, udělám to. Vždycky.“

Pomalu přikývl. Zamířila k velkému stanu uprostřed tábora.

* * *

„Byla to tvoje vina, Jesse,“ řekla Adelorna. Oči měla stále zarudlé; předchozí noci ztratila strážce. Byla jednou z mnoha. Ale také byla houževnatá jako divoký pes a očividně odhodlaná nedávat svou bolest najevo.

Jesse Bilal si ohřívala ruce o šálek angreštového čaje a nemínila se dát vyprovokovat. Adelornina otázka byla nevyhnutelná. A snad si Jesse to pokárání zasloužila. Samozřejmě, všechny si ho tak či onak zasloužily. Možná až na Cutamu, která tehdy nebyla hlavou adžah. To bylo jedním z důvodů, proč ji na tuto schůzku nepozvaly. To, a skutečnost, že červené adžah se v tuto chvíli netěšilo přízni ostatních. Malá, stěsnaná místnost byla sotva dost velká, aby se do ní vešlo pět křesel a malá břichatá kamínka u zdi, z nichž vyzařovalo klidné teplo. Na stůl, natož na krb, místo nezbylo. Jen dost místa pro pětici žen. Nejmocnějších žen světa. A jak se zdálo, nejpošetilejších.

Dnes ráno tvořily ubohou skupinku, ráno, které následovalo po největší katastrofě v dějinách Bílé věže. Jesse se rozhlédla po ženách sedících kolem. Ferane Neheran – první kasuistka bílých – byla malá statná žena, která se, což bylo u bílé zvláštní, často zdála být spíš náladová než logická. Dnešek byl jedním z takových okamžiků: seděla se založenýma rukama a mračila se. Šálek čaje odmítla.

Vedle ní byla Suana Dragand, první tkadlena žlutého adžah. Byla to svalnatá osoba s vysunutou bradou, která odpovídala jejím neústupným způsobům. Adelorna, ta, která obvinila Jesse, seděla vedle ní. Kdo mohl hlavnímu kapitánovi vyčítat nevraživost? Jí, kterou Elaida nechala zmrskat a kterou včera v noci Seančané málem zabili? Štíhlá žena vypadala nezvykle neupraveně. Vlasy měla stažené do praktického drdolu a světlé šaty zmačkané.

Poslední ženou v místnosti byla Seranča Kolvin, vrchní úřednice šedého adžah. Měla světle hnědé vlasy a vyzáblou tvář; neustále vypadala, jako by ochutnala něco velice kyselého. Dnes se to zdálo ještě výraznější než jindy.

„Má pravdu, Jesse,“ řekla Ferane, jejíž logický tón kontrastoval s očividnou podrážděností. „Ty jsi byla ta, kdo navrhl, abychom postupovaly takto.“

„‚Navrhla‘ je silné slovo.“ Jesse upila čaj. „Jen jsem se zmínila, že v některých… důvěrnějších věžových záznamech jsou popisována období, kdy místo amyrlin vládly hlavy adžah.“ Hlavy adžah věděly o třináctém depozitáři, ačkoli do něj nemohly vstupovat, pokud zároveň nebyly přísedícími. To většině z nich nebránilo, aby posílaly přísedící, aby jim odtamtud nosily informace. „Možná jsem byla posel, ale role hnědých je často taková. Vy ostatní jste neváhaly natolik, že by vás bylo třeba do těchto kroků nutit.“

Při těch slovech se několik pohledů stočilo stranou a ženy si náhle z nějakého důvodu prohlížely čaj. Ano, všechny do toho byly zapletené a dobře to chápaly. Jesse nepřijme za tuto katastrofu odpovědnost.

„Nemá cenu hledat viníka.“ Suana se pokusila všechny uchlácholit, ačkoli v jejím hlase byla zřetelně slyšet hořkost.

„Nenechám se tak snadno odrazit,“ zavrčela Adelorna. Některé reagovaly na ztrátu strážce smutkem, jiné hněvem. Nebylo pochyb, ke kterým patří Adelorna. „Došlo k závažné, závažné chybě. Bílá věž hoří, amyrlin zajali nájezdníci a Drak Znovuzrozený stále svobodně kráčí po zemi. Celý svět se brzy dozví o naší potupě!“

„A čemu prospěje, když se budeme navzájem obviňovat?“ odvětila Suana. „Jsme tak dětinské, že se celou tuhle schůzku budeme hašteřit, která z nás bude viset, v marné snaze vyhnout se odpovědnosti?“

Jesse v duchu statné žluté za její slova poděkovala. Ovšemže, Suana byla první hlava adžah, která s jejím plánem souhlasila. Takže pro obraznou šibenici byla hned další na řadě.

„Má pravdu.“ Seranča usrkla čaj. „Musíme se navzájem usmířit. Věž potřebuje vedení a od sněmovny se ho nedočkáme.“

„To je částečně taky naše vina,“ přiznala Ferane, která vypadala, jako když je jí zle.

Byla. Vypadalo to jako skvělý plán. Rozkol ve Věži, odchod tolika vzbouřenkyň a volba nové amyrlin nebyly jejich vina. Ale poskytlo to několik příležitostí. Chopit se první bylo nejsnazší: poslat přísedící za rebely, aby je přesvědčily a uspíšily usmíření. Vybraly k tomu nejmladší přísedící, které měly být ve Věži nahrazeny jen krátce. Hlavy adžah si byly jisté, že tahle malá vzpoura se dá rychle uklidnit.

Nebraly to dost vážně. To byla jejich první chyba. Druhá byla strašlivější. V minulosti byla skutečně období, kdy Aes Sedai vedly hlavy adžah, nikoli amyrlinin stolec nebo věžová sněmovna. Samozřejmě se to odehrávalo potají, ale bylo to velice úspěšné. Vskutku, vláda Cemaile Sorenthaine by bez zásahu hlav adžah skončila naprostou katastrofou.

Tohle vypadalo jako podobná situace. Období blížící se Poslední bitvy bylo zvláštní a vyžadovalo zvláštní pozornost. Pozornost rozumných, zdravě uvažujících žen s dlouholetými zkušenostmi. Žen, které se spolu mohly důvěrně radit a rozhodovat o tom, která cesta je nejlepší, a přitom se vyhnout hádkám, jež vládly ve sněmovně.

„Kde jsme udělaly chybu, co myslíte?“ zeptala se Seranča tiše.

Ženy umlkly. Žádná z nich nechtěla otevřeně přiznat, že se jejich plán obrátil proti nim. Adelorna se znovu se založenýma rukama uvelebila v křesle, a i když to v ní stále vřelo, už nikoho neobviňovala.

„Byla to Elaida,“ řekla Ferane. „Nikdy se nechovala příliš… logicky.“

„Byla to zatracená katastrofa, tak je to,“ zamumlala Adelorna.

„Bylo v tom víc,“ přiznala Jesse. „Přímo si vybrat přísedící, které jsme mohly ovládat, aby nahradily ty poslané za vzbouřenci, bylo správné rozhodnutí, ale možná příliš očividné. Ženy z našich vlastních adžah začaly mít podezření; vím o několika poznámkách, které pronesly ženy z hnědého adžah. Nejsme tak mimo, jak by si někteří rádi mysleli.“

Seranča přikývla. „Smrdělo to spiknutím,“ řekla. „A ženy tak byly ještě nedůvěřivější. A pak tu byly vzbouřenkyně. Ovládat je bylo mnohem těžší, než jsme čekaly.“

Ostatní ženy přikývly. Stejně jako Jesse tehdy předpokládaly, že při správném vedení si vzbouřenkyně najdou cestu zpátky do Věže a poprosí o odpuštění. Rozdělení nemělo napáchat větší škody než pár pošramocených sebevědomí.

Ale nepočítaly s tím, jak houževnaté či zdatné vzbouřenkyně budou. Celé vojsko, které se uprostřed sněhové bouře objeví na březích kolem Tar Valonu? Vedené mužem s jednou z nejlepších vojenských myslí v tomto věku? S novou amyrlin a k uzoufání účinným obléháním? Kdo to mohl čekat? A některé z přísedících, které vyslaly, se začínaly stavět víc na stranu vzbouřenců než Bílé věže!

Nikdy jsme neměly Elaidě dovolit rozpustit modré adžah, pomyslela si Jesse. Kdyby se to nestalo, modré by možná bývaly byly ochotné se vrátit. Ale zapletly se do takové nečestnosti. Jen Světlo vědělo, jak je to nebezpečné; dějiny byly plné popisů toho, jak zarputilé dokáží modré být, aby dosáhly svého, zvlášť když jsou zahnány do kouta.

„Myslím, že je načase přiznat, že není naděje, že se nám podaří zachovat naše plány,“ řekla Suana. „Souhlas?“

„Souhlas,“ přitakala Adelorna.

Jedna po druhé sestry přikyvovaly, stejně jako samotná Jesse. Dokonce i v této místnosti bylo těžké připustit chybu. Ale nastal čas přestat a začít budovat znovu.

„To má taky svoje nevýhody,“ řekla Seranča, nyní už klidnějším hlasem. I ostatní ženy se tvářily jistěji. Tato pětice si navzájem nevěřila, ale měla k tomu mnohem blíž než jakákoli jiná skupina s autoritou ve sněmovně.

„Musíme se o to postarat,“ dodala Ferane. „Rozkol je nutné zhojit.“

„Vzpoura byla proti Elaidě,“ řekla Adelorna. „Když už není amyrlin, tak proti čemu se bouřit?“

„Takže ji opustíme?“ zeptala se Jesse.

„Zaslouží si to,“ prohlásila Adelorna. „Pořád dokola tvrdila, že Seančané nepředstavují hrozbu. No, teď za tu pošetilost platí osobně.“

„Elaidu nelze zachránit,“ dodala Ferane. „Sněmovna už to probírala. Amyrlin je pohřbená někde v ohromném množství seančanských zajatců a my nemáme zdroje ani informace, které by nám ji umožnily zachránit.“

Nemluvě o tom, že po tom nikdo netouží, dodala Jesse v duchu. Mnohé z přísedících, které tyto argumenty přednesly sněmovně, byly tytéž, kterým Elaida udělila pokání. Jesse k nim nepatřila, ale souhlasila, že Elaida si svou odměnu zaslouží, i kdyby jen za způsob, jakým nutila jednotlivá adžah jít si navzájem po krku.

„Pak ji potřebujeme nahradit,“ řekla Seranča. „Ale kým?“

„Musí to být někdo silný,“ řekla Suana. „Ale opatrný, na rozdíl od Elaidy. Někdo, kolem koho se sestry můžou semknout.“

„A co Saerin Asnobar?“ nadhodila Jesse. „V poslední době prokázala neuvěřitelnou moudrost a je oblíbená.“

„Samozřejmě bys vybrala hnědou,“ řekla Adelorna.

„A proč ne?“ zeptala se zaraženě Jesse. „Myslím, že jste všechny slyšely, jak dobře si vedla, když se během včerejšího útoku ujala velení?“

„Seaine Herimon vedla vlastní ohnisko odporu,“ řekla Ferane. „Řekla bych, že je načase, aby se vedení ujala žena, která má střízlivou a věcnou povahu. Někdo, kdo nás může vést rozumně.“

„Nesmysl,“ prohlásila Suana. „Bílé jsou příliš bezcitné; nechceme sestry odcizovat, chceme je dát dohromady. Vyléčit je. No ovšem, žlutá…“

„Všechny na něco zapomínáte,“ přerušila ji Seranča. „Co teď potřebujeme? Usmíření. To šedé adžah strávilo staletí vylepšováním umění vyjednávání. Kdo by si lépe poradil s rozdělenou Věží a samotným Drakem Znovuzrozeným?“

Adelorna sevřela područky křesla a napřímila se. Ostatní byly také stále napjatější. Když Adelorna otevřela ústa, aby promluvila, Jesse jí skočila do řeči.

„Dost!“ prohlásila. „Budeme se tady jenom dohadovat, jako to dnes ráno dělala celá sněmovna? Každé adžah bude nabízet vlastní členky a ostatní je budou všechny odmítat?“

V místnosti opět zavládlo ticho. Byla to pravda; sněmovna zasedala celé hodiny a teprve před chvílí si dala krátkou přestávku. Žádné z adžah se ani nepřiblížilo tomu, aby pro některou ze svých kandidátek získalo dostatečnou podporu. Přísedící nepodpoří nikoho, kdo není z jejich adžah; na to mezi nimi vládla příliš velká řevnivost. Světlo, to byl ale chaos!

„V ideálním případě by to měla být některá z nás pěti,“ řekla Ferane. „To dává smysl.“

Pětice se na sebe vzájemně podívala a Jesse si v jejich očích dokázala přečíst odpověď na tento návrh. Byly hlavy svých adžah, nejmocnější ženy světa. Právě teď byla jejich moc v rovnováze, a i když si navzájem důvěřovaly víc než většina ostatních, žádná z nich by rozhodně nedovolila povýšení jiné hlavy adžah na amyrlinin stolec. To by té ženě dalo příliš velkou moc. Poté, co jejich plán selhal, se důvěra velice oslabila.

„Pokud se brzo nerozhodneme,“ poznamenala Suana, „sněmovna by mohla rozhodnout bez nás.“

„Pche.“ Adelorna mávla rukou. „Jsou tak rozdělené, že se neshodnou ani na tom, jakou barvu má obloha. Přísedící nemají ponětí, co dělají.“

„Alespoň některé z nás nevybraly přísedící, které byly o celá léta mladší, než by měly při zvolení do sněmovny být,“ řekla Ferane.

„Vážně?“ zeptala se Adelorna. „A ty ses tomu vyhnula jak, Ferane? Tím, žes za přísedící zvolila sebe?“

Ferane zuřivě vytřeštila oči. Dráždit tuto ženu nebyl dobrý nápad.

„Všechny jsme udělaly chyby,“ řekla Jesse spěšně. „Mnohé ze sester, které jsme vybraly, byly nevhodné. Chtěly jsme ženy, které budou dělat přesně to, co jim řekneme, ale místo toho jsme dostaly bandu hašteřivých spratků s přehnaným sebevědomím, příliš nezralých na to, aby je klidnější mysli dokázaly ovlivnit.“

Adelorna a Ferane se na sebe významně nepodívaly.

„Tak… ale pořád máme problém,“ řekla Suana. „Potřebujeme amyrlin. Uzdravování musí za každou cenu začít co nejrychleji.“

Seranča zavrtěla hlavou. „Vážně mě nenapadá jediná žena, kterou by podpořil dostatečný počet přísedících.“

„Mě ano,“ řekla Adelorna tiše. „Dnes se o ní ve sněmovně několikrát hovořilo. Víte, o kom mluvím. Je mladá a její situace je neobvyklá, ale to je v tuhle chvíli všechno.“

„Já nevím,“ svraštila čelo Suana. „Mluvily o ní, to ano, ale ty, jejichž pohnutkám nevěřím.“

„Zdá se, že Saerin je jí dost uchvácená,“ přiznala Jesse.

„Je příliš mladá,“ řekla Seranča. „Copak jsme se zrovna navzájem nepeskovaly, že jsme vybraly přísedící, kterým chybí potřebná zkušenost?“

„Ano, je mladá,“ poznamenala Ferane, „ale musíš uznat, že má určité… nadání. Nenapadá mě nikdo ve Věži, kdo by se Elaidě postavil tak účinně jako ona. A ještě k tomu v takové pozici!“

„Slyšeli jste hlášení o jejích činech během útoku,“ řekla Adelorna. „Můžu potvrdit, že jsou pravdivá. Většinou jsem byla s ní.“

Jesse sebou při těch slovech trhla. Neuvědomila si, že Adelorna byla během bojů na dvaadvacátém podlaží. „Něco z toho je určitě přehnané.“

Adelorna ponuře zavrtěla hlavou. „Ne. Není. Zní to neuvěřitelně… ale… zkrátka, stalo se to. Všechno.“

„Všechny novicky ji prakticky uctívají,“ řekla Ferane. „Když přísedící nepodpoří nikoho z jiného adžah, co takhle žena, která si nikdy adžah nezvolila? Žena, která má určité zkušenosti – jakkoli neoprávněné – se zastáváním stejné pozice, o níž tu mluvíme?“

Jesse zjistila, že přikyvuje. Ale jak si ta mladá rebelka získala od Ferane a Adelorny takový respekt?

„Nejsem si jistá,“ řekla Suana. „Vypadá to jako další ukvapené rozhodnutí.“

„Copak jsi sama neřekla, že musíme Věž za jakoukoli cenu uzdravit?“ zeptala se Adelorna. „Vážně tě napadá lepší způsob, jak k nám vzbouřence přivést zpátky?“ Obrátila se k Seranče. „Jak nejlépe uchlácholit uraženou stranu? Není to tak, že se jim do určité míry ustoupí a uzná se, že si vedli dobře?“

„Má pravdu,“ přiznala Suana. Zašklebila se a pak do sebe naráz nalila zbytek čaje. „Světlo, ona má pravdu, Serančo. Musíme to udělat.“

Šedá se na ně na všechny postupně podívala. „Nejste tak bláhové, abyste si myslely, že se tahle žena nechá tahat za nos, že ne? Pokud se prostě jenom pokoušíme stvořit novou loutku, nepodpořím to. Ten plán selhal. Naprosto selhal.“

„Pochybuju, že se znovu ocitneme ve stejné situaci,“ řekla Ferane a pousmála se. „Tahle… není ten typ, co se nechá zastrašit. Jen se podívejte na to, jak se vypořádala s Elaidinými zákazy.“

„Ano,“ slyšela se Jesse k vlastnímu překvapení říkat. „Sestry, pokud se na tom shodneme, náš sen o vládě ze stínů skončí. V dobrém i ve zlém, ustavíme silnou amyrlin.“

„Pokud jde o mě,“ řekla Adelorna, „myslím si, že je to skvostný nápad. Už to trvalo příliš dlouho.“

Jedna po druhé všechny souhlasily.

* * *

Siuan nehybně stála pod větvemi malého dubu. Strom byl obklopený ležením a přijaté a novicky si v jeho stínu s oblibou dávaly oběd. Teď tam žádná nebyla; sestry, které tentokrát prokázaly pozoruhodně dobrý úsudek, jim rozdaly úkoly, aby jim zabránily se shlukovat kolem stanu, kde jednala sněmovna.

A tak Siuan stála osamocená a sledovala, jak Šeriam zatahuje vchod do velkého stanu. Teď, když se Egwain vrátila, se mohla účastnit. Bylo snadné vycítit, kdy byla vztyčena ochrana proti odposlouchávání. Jednání bylo zapečetěno pro plamen a zvědavým uším bylo znemožněno naslouchat.

Na Siuanino rameno dopadla ruka. Neposkočila; cítila, jak Bryne přichází. Generál se kradl, ačkoli k tomu nebyl důvod. Bude z něj skvělý strážce.

Zastavil se vedle ní, ruku stále povzbudivě položenou na jejím rameni, a ona si dovolila ten luxus o malý krok popojít blíž k němu. Bylo příjemné mít vedle sebe tak vysokého a robustního muže. Jako když víte, že přestože nebe bouří a moře běsní, váš člun je utěsněný a plachta ušitá z nejpevnější látky.

„Co myslíš, že jim řekne?“ zeptal se Bryne tlumeně.

„Vážně nemám ponětí. Myslím, že by mohla žádat moje utišení.“

„Pochybuju, že to udělá,“ řekl Bryne. „Není pomstychtivá. Kromě toho ví, že jsi udělala to, cos myslela, že musíš. Pro její dobro.“

Siuan udělala obličej. „Nikdo nemá rád, když ho neposlouchají, a amyrlin nejmíň ze všech. Za včerejší noc zaplatím, Bryne. Máš pravdu, že nejspíš ne veřejně, ale obávám se, že jsem ztratila důvěru toho děvčete.“

„A stálo to za to?“

„Ano,“ řekla Siuan. „Neuvědomovala si, jak blízko má tahle banda k tomu, aby jí vyklouzla. A my jsme nevěděli, jestli bude během útoku ve Věži v bezpečí. Pokud mě život v Bílé věži naučil jedinou věc, je to skutečnost, že je čas pro schůzování a plánování, ale člověk taky musí jednat. Nemůžeš vždycky čekat na jistotu.“

Skrz pouto cítila Bryneův úsměv. Světlo, bylo tak příjemné mít zase strážce. Neuvědomovala si, jak moc jí chybí ten uklidňující uzlík emocí na pozadí mysli. Ta stálost. Muži uvažovali jinak než ženy a věci, které ona považovala za složité a matoucí, Bryne pokládal za jasné a prosté. Rozhodni se a běž. Jeho způsob uvažování jí pomáhal svou srozumitelností. Ne že by to byl prosťáček – jen měl menší sklony litovat rozhodnutí, která již učinil.

„A co to další, co jsi zaplatila?“ zeptal se Bryne.

Cítila jeho váhání, jeho obavy. S pobaveným úsměvem se k němu obrátila. „Jsi trouba, Garethe Bryne.“

Zamračil se.

„Spojit se s tebou nebyla žádná cena,“ řekla. „Ať se kvůli tomuhle fiasku stane cokoli, tahle stránka nočních událostí je můj jednoznačný zisk.“

Zasmál se. „Nu, tak to se tedy budu muset pořádně ujistit, že je můj druhý požadavek víc nerozumný.“

Rybí střeva, pomyslela si Siuan. Málem na to zapomněla. Bylo ale zatraceně nepravděpodobné, že by se to stalo i Bryneovi. „A kdy přesně mi hodláš ten nerozumný požadavek přednést?“

Neodpověděl hned, místo toho se na ni podíval a promnul si bradu. „Víš,“ řekl, „myslím, že teď už ti opravdu rozumím, Siuan Sanče. Ty jsi čestná žena. Jde jen o to, že nikdo jiný na tebe nemůže mít tvrdší nároky, než jaké máš sama. Podle sebe dlužíš svému smyslu pro povinnost tolik, že pochybuju, že by kterýkoli smrtelník dokázal takový dluh splatit.“

„To zní, jako bych byla pěkně sebestředná,“ řekla.

„Alespoň tě už nepřirovnávám ke kanci.“

„Takže si myslíš, že jsem sebestředná!“ řekla. Ať shoří! Nejspíš cítil, že jí jeho tvrzení opravdu dělá větší starosti, než aby se hádala jen tak. Ještě jednou: Ať shoří!

„Jdeš si za svým, Siuan Sanče,“ řekl. „Chceš zachránit svět před ním samotným. Proto tak snadno dokážeš ignorovat přísahu nebo rozkaz.“

Siuan se zhluboka nadechla. „Tenhle rozhovor začíná být rychle nudný, Garethe Bryne. Předneseš mi ten svůj druhý požadavek, nebo mě přinutíš čekat?“

Zamyšleně si prohlížel její kamennou tvář. „Tak tedy, upřímně, mám v úmyslu požadovat, aby ses za mě provdala.“

Překvapeně zamrkala. Světlo! Pouto jí prozradilo, že to myslí vážně.

„Ale až potom, co budeš mít pocit, že se o sebe svět dokáže postarat sám. Dřív s tím nebudu souhlasit, Siuan. Něčemu jsi svůj život zasvětila. Já se postarám, abys to přežila; doufám, že až budeš hotová, budeš ochotná zasvětit svůj život něčemu jinému.“

Potlačila šok. Nedovolí, aby ji hloupý chlap vyvedl z rovnováhy. „Nu,“ přinutila se říct, „vidím, že máš přece jenom trochu rozumu. Uvidíme, jestli s tímhle tvým ‚požadavkem‘ budu souhlasit. Budu o tom přemýšlet.“

Bryne se uchechtl, zatímco Siuan se obrátila zpátky k velkému stanu a čekala, až Egwain vyjde ven. Cítil z ní pravdu, stejně jako ji ona cítila z něj. Světlo! Teď chápala, proč se zelené za své strážce tak často vdávají. Z toho, jak cítila jeho city k ní, zatímco ona k němu cítila totéž, se jí točila hlava.

Byl to hloupý chlap. A ona o nic menší hlupačka. Smutně zavrtěla hlavou, ale dovolila si se o něj při čekání opřít a on jí znovu položil ruku na rameno. Jemně, ne pevně. Byl ochotný čekat. Rozuměl jí.

* * *

Egwain stála před skupinou hladkých tváří, které až příliš dobře skrývaly úzkost. Jak bylo zvykem, nařídila Kwamese utkat ochranu proti odposlouchávání, neboť šedá sestra s ostrým nosem byla nejmladší z přísedících ve velkém stanu. Ten s tak málo obsazenými místy vypadal prázdný. Tucet žen, po dvou z každého adžah – byly by tři, ale všechna adžah poslala po jedné přísedící s poselstvem do Černé věže. Šedé už nahradily Delanu Naorisou Cambral.

Dvanáct přísedících, a k tomu Egwain a jedna další. Egwain se na Šeriam, která seděla na svém místě na kraji, nepodívala. Šeriam při příchodu vypadala ustaraně. Uvědomovala si, co Egwain ví? Nemohla. Kdyby ano, nikdy by na jednání nepřišla.

Přesto, vědomí, že je zde – a to, čím je – Egwain znervózňovalo. Ve zmatku, způsobeném útokem Seančanů, Siuan nemohla Šeriam sledovat. Proč měla kronikářka zavázanou levou ruku? Egwain nevěřila její výmluvě na nehodu při jízdě na koni, kdy se jí malíček zachytil do otěží. Proč odmítla léčení? Zatracená Siuan! Místo aby dávala pozor na Šeriam, vyrazila unést Egwain!

Sněmovna utichla a ženy čekaly, až uvidí, jaká bude Egwainina reakce na její „svobodu“. Romanda, šedými prameny prokvetlé vlasy svázané do drdolu, upjatě seděla ve žlutých šatech. Vyzařovalo z ní uspokojení, zatímco Lelaine – na opačné straně místnosti – trucovala a zároveň se snažila předstírat, že má z Egwainina návratu radost. Po tom, čím si Egwain v Bílé věži prošla, jí tohle hašteření připadalo směšně malicherné.

Egwain se zhluboka nadechla a uchopila zdroj. Bylo to tak příjemné! Žádné hořké ločidlo, které její sílu proměnilo na pouhý pramínek, žádná nutnost sahat po síle prostřednictvím jiné ženy a půjčovat si její moc. Nepotřebovala sa’angrial. Jakkoli byla moc žlábkované hůlky lahodná, být silná sama o sobě ji uspokojovalo ještě víc.

Několik žen se nad jejím jednáním zamračilo a nemalá část jich snad bezděčně sama sáhla po zdroji a rozhlížela se kolem, jako by hledala nebezpečí.

„To nebude třeba,“ řekla jim Egwain. „Ještě ne. Prosím, pusťte zdroj.“

Váhaly, ale okázale ji přijaly jako amyrlin. Jedna po druhé jejich síla vyhasla. Sama Egwain ji nepustila.

„Velice ráda vidím, že ses bezpečně vrátila, matko,“ řekla Lelaine. Tři přísahy obešla tím, že přidala slovo „bezpečně“.

„Děkuji ti,“ odvětila Egwain klidně.

„Říkala jsi, že máš pro nás důležitá odhalení,“ dodala Varilin. „Týká se to seančanského útoku?“

Egwain sáhla do váčku na opasku a vytáhla jeho obsah ven. Hladká bílá hůl, na níž byla kousek od konce písmem z věku pověstí napsána číslice tři. Ozvalo se několik zajíknutí.

Egwain do hole vpředla tkanivo ducha a pak jasným hlasem promluvila. „Přísahám, že neřeknu jediné slovo, které není pravda.“ Cítila, jak se na ni přísaha snesla jako hmotný předmět a její kůže se stáhla a začala svědit. Bylo snadné si toho nevšímat; bolest nebyla ničím ve srovnání s tím, čím si prošla. „Přísahám, že nevyrobím zbraň, s níž by mohl jeden člověk zabít druhého. Přísahám, že nikdy nepoužiji jediné síly jako zbraně, pokud to nebude proto zplozencům Stínu nebo v nejzazším případě při obraně života vlastního, života mého strážce či jiné sestry.“

Ve sněmovně panovalo ticho. Egwain uvolnila tkanivo. Byl to tak zvláštní pocit! Jako by někdo sevřel přebytečnou kůži dole na jejím krku a podél páteře, škubl jí a utáhl.

„Ať už si nikdo nemyslí, že se mohu vyhýbat dodržování tří přísah,“ oznámila Egwain. „Ať už nikdo netvrdí, že nejsem plnoprávná Aes Sedai.“ Žádná z nich nenamítla, že nepodstoupila zkoušku na šátek. O to se postará jindy. „A teď, když jste mě viděly použít hůl přísahy a víte, že nemohu lhát, vám něco povím. Během mého pobytu v Bílé věži za mnou přišla sestra a sdělila mi, že je černá adžah.“

Ženy vyvalily oči a několik z nich tiše zalapalo po dechu.

„Ano,“ řekla Egwain. „Vím, že o nich nemluvíme rády, ale může některá z nás upřímně prohlásit, že černé adžah neexistuje? Můžete dodržet přísahu a zároveň říct, že jste nikdy neuvažovaly o tom, že je možné – či dokonce pravděpodobné – že jsou mezi námi temné družky?“

Ani jedna se toho neodvážila. Navzdory časné hodině bylo ve stanu horko. Dusno. Žádná z nich se samozřejmě nepotila – znaly ten prastarý trik, jak se tomu vyhnout.

„Ano,“ pokračovala Egwain. „Je to ostudné, ale je to pravda, kterou – jako vůdkyně – musíme přiznat. Ne veřejně; ale mezi sebou před tím nemůžeme uhýbat. Byla jsem svědkem toho, co může nedůvěra a tiché politikaření s lidmi provést. Nedovolím, aby nás tady zasáhla stejná nákaza. Patříme k různým adžah, ale máme stejný cíl. Musíme vědět, že si navzájem můžeme bezvýhradně věřit, protože v tomto světě je jen málo dalšího, čemu se dá důvěřovat.“

Egwain sklopila oči k holi přísahy, kterou si dříve toho rána přinesla od Saerin. Přejela po ní palcem. Kéž bys ji dokázala při své návštěvě najít, Verin, pomyslela si. Možná by tě to nezachránilo, ale ráda bych to zkusila. Hodila by se mi tvoje pomoc.

Egwain vzhlédla. „Nejsem temná družka,“ oznámila místnosti. „A vy víte, že to nemůže být lež.“

Přísedící se tvářily zmateně. Nu, brzy pochopí, o co jde.

„Je načase, abychom se prokázaly,“ řekla Egwain. „Tenhle nápad dostalo pár chytrých žen v Bílé věži, a já mám v úmyslu to ještě rozvést. Všechny postupně použijeme hůl přísahy, abychom se zbavily tří přísah, a pak je opět složíme. Jakmile jimi budeme všechny vázány, budeme schopny odpřisáhnout, že nejsme služebnice…“

Šeriam uchopila zdroj. Egwain to čekala. Vrazila mezi Šeriam a zdroj štít, až žena zalapala po dechu. Berana šokovaně vykřikla a několik žen popadlo zdroj a rozhlížely se kolem.

Egwain se obrátila a pohlédla Šeriam do očí. Žena měla tvář rudou téměř stejně jako vlasy a dýchala velice rychle. Jako chycený králík, s nohou v oku a vyděšeně vyvalenýma očima. Svírala si zavázanou ruku.

Ach, Šeriam, napadlo Egwain. Doufala jsem, že se v tobě Verin mýlila.

„Egwain?“ zeptala se Šeriam znepokojeně. „Jenom jsem…“

Egwain popošla vpřed. „Jsi černá adžah, Šeriam?“

„Cože? Ovšemže ne!“

„Stýkáš se se Zaprodanci?“

„Ne!“ prohlásila Šeriam a těkala očima stranou.

„Sloužíš Temnému?“

„Ne!“

„Byla jsi zproštěna přísah?“

„Ne!“

„Máš rudé vlasy?“

„Samozřejmě ne, nikdy jsem…“ Ztuhla.

A za ten trik ti taky děkuju, Verin, povzdechla si v duchu Egwain.

Ve stanu zavládlo naprosté ticho.

„Samozřejmě jsem se přeřekla,“ řekla Šeriam a nervózně se potila. „Nevěděla jsem, na jakou otázku odpovídám. Jistěže nemůžu lhát. Žádná z nás nemůže…“

Její hlas se vytratil, když jí Egwain podala hůl přísahy. „Dokaž to, Šeriam. Žena, která za mnou ve Věži přišla, mi uvedla tvé jméno jakožto vůdce mezi černými adžah.“

Šeriam pohlédla Egwain do očí. „Takhle tedy,“ řekla tiše s truchlivýma očima. „A kdo za tebou přišel?“

„Verin Mathwin.“

„Vida, vida,“ řekla Šeriam a usadila se zpět do svého křesla. „Povím to, že od ní jsem to rozhodně nečekala. Jak překonala přísahy Velikému pánovi?“

„Vypila jed,“ řekla Egwain se sevřeným srdcem.

„Velmi chytré.“ Žena s ohnivými vlasy přikývla. „K něčemu takovému bych se sama nikdy nepřinutila. To vskutku ne…“

Egwain setkala pouta ze vzduchu, ovázala jimi Šeriam a připevnila tkanivo. Pak se obrátila zpátky k nevěřícně zírající skupině bledých žen. Některé byly vyděšené. „Svět kráčí do Poslední bitvy,“ řekla Egwain přísně. „Čekaly jste snad, že nás naši nepřátelé nechají na pokoji?“

„Kdo další?“ zašeptala Lelaine. „Čí jméno ještě padlo?“

„Mnoho dalších,“ řekla Egwain. „Včetně přísedících.“

Moria se vymrštila na nohy a rozběhla se k východu. Udělala stěží dva kroky. Tucet různých sester obklíčilo bývalou modrou štíty a svázalo ji v tkanivu vzduchu. Během několika vteřin visela ve vzduchu s roubíkem v puse a po oválné tváři jí stékaly slzy.

Romanda zamlaskala a obešla ji. „Obě z modrého,“ poznamenala. „To byl dramatický způsob odhalení, Egwain.“

„Budeš mě oslovovat ‚matko‘, Romando,“ řekla Egwain a sestoupila z pódia. „A není tak divné, že jich tady bude víc mezi modrými, protože z Bílé věže uprchlo celé adžah.“ Zvedla hůl přísahy. „Důvod, proč jsem je musela odhalit takto, je prostý. Jak bys reagovala, kdybych je prostě označila za černé, aniž bych nabídla důkaz?“

Romanda přikývla. „V obou věcech máš pravdu, matko.“ přiznala.

„Takže předpokládám, že by ti nevadilo znovu složit přísahy jako první?“

Romanda pohlédla na obě ženy, spoutané prameny vzduchu, a zaváhala jen krátce. Téměř všechny ženy v místnosti držely zdroj a jedna druhou pozorovaly, jako by jim každou chvíli mohly z hlavy místo vlasů vyrůst hadi.

Romanda uchopila hůl přísahy a podle pokynů se uvolnila z přísah. Očividně se jednalo o bolestivý proces, ale ona kromě syčivého nadechnutí nedala nic najevo. Ostatní ji pozorně sledovaly, jestli nezkusí nějaký trik, ale Romanda při novém skládání přísah nic neskrývala. Podala hůl zpět Egwain. „Nejsem temná družka,“ řekla. „A nikdy jsem nebyla.“

Egwain hůl přísahy přijala. „Děkuji ti, Romando,“ řekla. „Lelaine, chceš být další?“

„S radostí,“ odvětila žena. Nejspíš cítila potřebu očistit modré. Jedna po druhé se ženy zřekly přísah – a při tom lapaly po dechu a syčely bolestí – a pak složily přísahy znovu a odpřisáhly, že nejsou temné družky. Egwain si při každé z nich vydechla úlevou. Verin přiznala, že budou i černé sestry, které nenašla, a že Egwain může mezi přísedícími objevit další černé.

Když Kwamesa jako poslední vrátila hůl Egwain a prohlásila o sobě, že není temná družka, napětí v místnosti se viditelně zmenšilo.

„Velmi dobře,“ řekla Egwain a vrátila se ke stupínku v čele stanu. „Od této chvíle budeme pokračovat jednotně. Už žádné hašteření. Žádné hádky. Všem nám leží na srdci nejlepší zájmy Bílé věže – a samotného světa. Alespoň nás dvanáct si navzájem věří.

Očištění není nikdy snadné. Často je bolestivé. Dnes jsme se očistily, ale to, co musíme provést dál, bude bolestivé téměř stejně.“

„Ty… ty znáš jména mnoha dalších?“ zeptala se Takima, která pro jednou nevypadala nesoustředěně.

„Ano,“ řekla Egwain. „Dohromady víc než dvě stovky, ze všech adžah. Asi sedmdesát tady v táboře mezi námi. Mám jména.“ V noci se vrátila, aby si ze svého pokoje vzala Verininy knihy. Nyní se neviditelné bezpečně ukrývaly v jejím stanu. „Navrhuji, abychom je uvěznily, ačkoli to bude složité, protože je všechny musíme chytit pokud možno najednou.“ Kromě překvapení bude jejich největší výhodou vrozená nedůvěřivá povaha černých adžah. Verin a další zdroje naznačovaly, že jen málo sester mezi černými zná víc než hrstku jiných jmen. V knížce byl celý oddíl o organizaci černých adžah a jejich systému skupinek nazývaných „srdce“, které mezi sebou komunikovaly jen minimálně, aby si zachovaly utajení. Egwain doufala, že právě díky tomuto systému si tak rychle neuvědomí, co se děje.

Přísedící vypadaly sklíčeně. „Nejdřív,“ řekla Egwain, „vyhlásíme, že musíme všem sestrám sdělit naléhavou zprávu, ale nemůžeme si dovolit, aby ji zaslechli vojáci v táboře. Podle jednotlivých adžah zavoláme sestry do tohoto stanu – je dost velký, aby se do něj vešly dvě stovky lidí. Všem vám rozdám seznam jmen černých sester. Vždy, když jednotlivé adžah vstoupí, zopakuju jim to, co jsem řekla i vám, a povím jim, že všechny budou muset přísahat na hůl přísahy. Budeme připravené chytit černé sestry, které se pokusí uniknout. Svážeme je a necháme v audienčním stanu.“ Tento menší stan byl z boku propojený se sněmovnou a dal se uzavřít, takže vstupující sestry zajatkyně neuvidí.

„Budeme muset něco udělat se strážci,“ řekla Lelaine zachmuřeně. „Asi bychom je měly nechat vejít se sestrami a být připravené se jich chopit.“

„Někteří z nich budou temní druzi,“ řekla Egwain. „Ale ne všichni. A já nevím kteří.“ Verin k tomu napsala pár poznámek, ale naneštěstí ne moc.

„Světlo, to je ale binec,“ zamumlala Romanda.

„Musí se to udělat,“ prohlásila povýšená Berana a zavrtěla hlavou.

„A musí se to udělat rychle,“ řekla Egwain. „Tak aby černé sestry neměly čas utéct. Jen pro jistotu upozorním urozeného pána Brynea, aby stan obklíčil lučištníky a sestrami, kterým důvěřujeme, aby zastavili každého, kdo se pokusí o útěk. Ale to bude fungovat jen u těch, které jsou příliš slabé, než aby vytvořily průchod.“

„Nesmíme to nechat dojít tak daleko,“ řekla Lelaine. „Válka uvnitř tábora…“

Egwain přikývla.

„A co Bílá věž?“ zeptala se Lelaine.

„Jakmile to tady vyčistíme,“ řekla Egwain, „pak můžeme udělat to, co je nutné, abychom Aes Sedai znovu sjednotily.“

„Chceš říct…“

„Ano, Lelaine,“ řekla Egwain. „Mám v úmyslu dnes večer zahájit útok na Tar Valon. Dejte všem vědět a řekněte urozenému pánovi Bryneovi, ať připraví své muže. Tahle zpráva odvede pozornost černých mezi námi, a tak bude méně pravděpodobné, že si všimnou, co děláme.“

Romanda pohlédla na Šeriam a Moriu, které visely ve vzduchu na kraji stanu a s ústy zacpanými roubíky ze vzduchu nezastřeně brečely. „Musí se to udělat. Předkládám sněmovně návrh, abychom přistoupili k činům, které požaduje amyrlin.“

Stan utichl. Pak ženy pomalu vstaly, aby vyjádřily souhlas. Byl jednohlasný.

„Světlo nás ochraňuj,“ zašeptala Lelaine. „A odpusť nám, co se chystáme udělat.“

Moje slova, dodala v duchu Egwain.

KAPITOLA 44 - Neznámé pachy

KAPITOLA 44

NEZNÁMÉ PACHY

„Tarwinovo sedlo je místo, které dává největší smysl!“ namítla Nyneiva.

Společně s Randem jeli po zarostlé cestě otevřené travnaté krajiny Mareda, doprovázení zástupem Aielů. Nyneiva zde byla jediná Aes Sedai; Narišma s Naeffem jeli v zadní části skupiny a tvářili se nevrle. Rand jejich Aes Sedai přinutil zůstat. V poslední době se zdál být zvlášť odhodlaný prosadit si svou nezávislost na nich.

Nyneiva seděla na čistě bílé klisně jménem Měsíční paprsek, kterou uzmula z Randovy stáje v Tearu. Pořád jí připadalo zvláštní, že vůbec má vlastní stáj, natož jednu v každém velkém městě na světě.

„Tarwinovo sedlo,“ zavrtěl hlavou Rand. „Ne. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc si uvědomuju, že tam bojovat nechceme. Lan mi dělá laskavost. Pokud dokážu zkoordinovat útok společně s tím jeho, můžu získat ohromnou výhodu. Ale nechci odvádět pozornost svojí armády Sedlem. Bylo by to plýtvání zdroji.“

Plýtvání zdroji? Do Sedla mířil Lan, jako šíp vystřelený z dvouříčského dlouhého luku. Mířil tam umřít! A Rand řekl, že pomoc je plýtvání? Tupohlavý pitomec!

Zaťala zuby a donutila se uklidnit. Kéž by se jenom hádal, místo toho, aby mluvil tím odměřeným způsobem, jak si poslední dobou zvykl. Vypadal tak bezcitně, ale ona viděla, jak se ta šelma vymanila z pout a řvala na ni. Šelma byla stočená v jeho nitru, a pokud Rand svým citům brzy nepopustí uzdu, pohltí ho zevnitř.

Ale jak ho přimět, aby dostal rozum? Během jejich pobytu v Tearu si připravovala jeden argument za druhým, všechny jasně odůvodněné a klidně vysvětlené. Rand je všechny ignoroval a poslední dva dny strávil schůzkami se svými generály a plánováním strategie pro Poslední bitvu.

Každým dnem byl Lan o krok blíž k boji, který nemohl vyhrát. Každý den Nyneiva cítila větší úzkost; několikrát Randa málem opustila a vyrazila na sever. Pokud měl Lan vybojovat nemožnou bitvu, toužila stát po jeho boku. Ale zůstala. Světlo vem Randa al’Thora, zůstala. K čemu by bylo pomoct Lanovi, jen aby nechala svět padnout do Stínu kvůli paličaté… paličatosti paličatého ovčáka!

Pořádně se zatahala za cop. Drahokamy vykládané náramky a prsteny na jejích rukou se třpytily ve slabém slunečním světle – obloha byla samozřejmě zatažená, tak jako už celé týdny. Všichni se snažili nevšímat si toho, jak je to nepřirozené, ale Nyneiva stále cítila bouři, sbírající se na severu.

Do chvíle, než Lan dorazí k Sedlu, už zbývalo tak málo času! Světlo dej, ať ho zpomalí Malkierové, kteří dorazili, aby ho v jeho útoku podpořili. Světlo dej, ať není sám. Představa, jak jede do Morny a čelí armádě zplozenců Stínů, kteří zamořili jeho rodnou zem…

„Musíme tam zaútočit,“ řekla Nyneiva. „Ituralde tvrdí, že v Morně se to hemží trolloky. Temný sbírá armády. Můžeš se vsadit, že podstatná část z nich bude u Sedla, kde se dá nejsnáze projít a udeřit na Andor a Cairhien!“

„To je přesně ten důvod, proč u Sedla nezaútočíme, Nyneivo,“ řekl Rand chladným a vyrovnaným hlasem. „Nemůžeme nepříteli dovolit, aby nám diktoval, kde se bude bojovat. To poslední, co chceme, je bojovat tam, kde oni chtějí, aby se bojovalo, nebo kde to od nás čekají.“ Obrátil pohled k severu. „Ano, ať se tam shromáždí. Jdou po mně, a já se jim sám nepředhodím. Proč bojovat u Tarwinova sedla? Nejrozumnější je skočit s většinou našich vojsk přímo k Šajol Ghúlu.“

„Rande,“ řekla a snažila se, aby to znělo rozumně. Copak nechápal, že je rozumná? „V žádném případě není možné, aby Lan dokázal sebrat dost velké vojsko, aby zastavilo mohutný útok trolloků, zvlášť ne, když většina hraničářských vojsk provádí Světlo ví co. Převálcujou ho a trolloci sem vpadnou!“

Při zmínce o Hraničářích Randova tvář ztuhla; jeli se setkat s jejich posly. „Trolloci sem vpadnou,“ zopakoval Rand.

„Ano!“

„Dobře,“ řekl Rand. „Zaměstná je to, zatímco já budu dělat, co je nutné.“

„A Lan?“ zeptala se Nyneiva.

„Ten zaútočí na správném místě.“ Rand přikývl. „Přitáhne pozornost mých nepřátel k Malkieru a Sedlu, a oni si tak budou myslet, že jsem tam. Zplozenci Stínu nemohou procházet průchody, takže se nemůžou pohybovat tak rychle jako já. V době, kdy se pustí do boje s Lanem, už budu za nimi a útočit přímo na srdce Temného.

Nemám v úmyslu jižní země opustit, to rozhodně ne. Až se trolloci probijí Sedlem, rozdělí se na menší voje, které vtrhnou do Hraničních států. V tu chvíli na ně moje vojska vedená Bašerem zaútočí. Budou se přesouvat průchody, aby na jednotlivé bandy trolloků zaútočili z boku nebo zezadu. Takovým způsobem si můžeme vybrat ta nejlepší bojiště, která nám budou vyhovovat.“

„Rande,“ řekla Nyneiva, jejíž hněv se změnil v hrůzu. „Lan umře!“

„A kdo jsem, abych mu to upíral?“ zeptal se Rand. „Všichni si zasloužíme šanci najít klid.“

Nyneiva si uvědomila, že na něj zírá s otevřenou pusou. On tomu vážně věřil! Nebo přinejmenším sám sebe přesvědčoval, aby tomu uvěřil.

„Mojí povinností je zabít Temného,“ řekl Rand jakoby sám pro sebe. „Zabiju ho, a pak zemřu. To je všechno.“

„Ale…“

„To stačí, Nyneivo,“ promluvil Rand tiše tím svým nebezpečným hlasem. Už na sebe nehodlal nechat tlačit.

Nyneiva seděla, vřelo to v ní a snažila se rozhodnout, jak na něj dál v té věci naléhat. Světlo! Nechá lidi v Hraničních státech trpět a umírat při vpádu trolloků? Tamním lidem bude jedno, jestli byl Temný poražen – budou se vařit v kotlích. To znamená, že Lan a Malkierové zůstanou na boj sami, malinká armáda, která má vzdorovat moci všech příšer, které Morna dokáže vyplivnout.

Seančané budou vést svou válku na jihu a západě. Trolloci zaútočí ze severu a východu. Nakonec se střetnou. Andor a ostatní království se změní na obrovské bojiště a tamní lidé – dobří lidé, jako ti v Dvouříčí – nebudou mít proti takovému konfliktu šanci. Budou rozdrceni.

Tak co mohla dělat, aby to změnila? Musela vymyslet nějakou novou strategii, jak Randa ovlivnit. Vše v jejím srdci směřovalo k ochraně Lana. Musela mu sehnat pomoc!

Jejich skupina projížděla otevřenou travnatou krajinou, sem tam s nějakým stojícím statkem. Napravo od nich právě jeden míjeli, osamělou usedlost ne nepodobnou mnoha v Dvouříčí. V Dvouříčí však nikdy neviděla, že by si sedlák cestovatele prohlížel tak otevřeně nepřátelsky. Muž se zrzavým plnovousem, špinavými kalhotami a rukávy vyhrnutými téměř až k ramenům se opíral o napůl dokončený plot a na kládách vedle měl nedbale – ale velice viditelně – položenou sekeru.

Jeho pole už zažilo lepší časy; přestože byla půda úhledně zoraná a obdělaná, v brázdách vyrašily jen malinké výhonky. Pole bylo poseté prázdnými kusy půdy, kde semena nevysvětlitelně odmítla zakořenit, a rostliny, které rostly, měly nažloutlý nádech.

Skupina mladších mužů vytahovala ze sousedního pole pařez, ale Nyneiva zkušeným okem viděla, že se ve skutečnosti nesnaží odvést žádnou práci. Neměli postroj upevněný k dobytčeti a neodkopali pařez, aby ho uvolnili. Dlouhá dřeva, ležící v trávě, byla příliš silná a hladce opracovaná, než aby to byly sochory nebo nástroje. Okované hole. Byla to téměř legrační podívaná – vzhledem k tomu, že Rand měl s sebou dvě stovky Aielů – ale o něčem vypovídala. Tito muže očekávali potíže a byli na ně připravení. Nepochybně bouři také cítili.

Tato oblast, blíž k obchodním cestám a na dosah Tearu, byla poměrně v bezpečí před berky. Také ležela dost daleko na severu, aby se nezaplétala do sporů mezi Illianem a Tearem. Tohle by nemělo být místo, kde sedláci musejí z dobrého dřeva vyrábět bojové hole nebo sledují cizince očima, každou chvíli očekávajícím útok.

Tahle ostražitost jim dobře poslouží, až se k nim dostanou trolloci – za předpokladu, že si je Seančané do té doby nepodmaní a nedonutí vstoupit do své armády. Nyneiva se znovu zatahala za cop.

Její myšlenky se vrátily zpět k Lanovi. Musela něco udělat! Rand ale nechápal rozumné argumenty. Takže jí zbýval jen Kadsuanin tajemný plán. Hloupá ženská, že ho odmítla vysvětlit. Nyneiva udělala první krok a nabídla jí spojenectví, a jak na to Kadsuane zareagovala? Samozřejmě s domýšlivou nestoudností. Jak se opovážila přijmout Nyneivu do své skupinky Aes Sedai jako dítě, které se zatoulalo v lese?

Jak Nyneivin úkol – zjistit, kde je Perrin – pomůže Lanovi? V průběhu uplynulého týdne se Nyneiva snažila dostat z Kadsuane víc informací, ale neuspěla. „Odveď dobrou práci při tomhle úkolu, dítě,“ řekla Kadsuane, „a možná ti v budoucnu dáme větší odpovědnost. Občas se chováš vzdorovitě, a to si nemůžeme dovolit.“

Nyneiva vzdychla. Zjistit, kde je Perrin. Jak to má udělat? Lidé z Dvouříčí jí moc nepomohli. Mnoho z jejich mužů cestovalo s Perrinem, ale už je nějakou dobu neviděli. Byli někde na jihu, nejspíš v Altaře nebo Ghealdanu. Ale i tak byla oblast k pátrání velmi rozsáhlá.

Měla vědět, že Dvouříčští jí neposkytnou snadnou odpověď. Kadsuane se očividně už pokusila Perrina sehnat, a neuspěla. Proto ten úkol svěřila Nyneivě. Vyslal Rand Perrina splnit nějaký tajný úkol?

„Rande?“ oslovila ho.

Drsně si něco pro sebe mumlal.

Zachvěla se. „Rande,“ řekla ostřeji.

Přestal mumlat a pak na ni pohlédl. Měla dojem, že vidí skrytý hněv, hluboko v jeho nitru, záblesk rozmrzelosti nad tím, že ho vyrušila. Pak zmizel a nahradilo ho děsivě chladné sebeovládání. „Ano?“ zeptal se.

„Víš… víš, kde je Perrin?“

„Má před sebou úkoly a plní je,“ řekl Rand a odvrátil se. „Proč to chceš vědět?“

Bude lepší raději Kadsuane nezmiňovat. „Pořád mám o něj starosti. A o Mata.“

„Aha,“ řekl Rand. „Ty vážně nejsi na lhaní zvyklá, že ne, Nyneivo?“

Cítila, jak jí v rozpacích rudne tvář. Kdy se naučil tak dobře číst v lidech! „Mám o něj starosti, Rande al’Thore,“ řekla. „Má mírnou a skromnou povahu – a vždycky se od svých kamarádů nechával až příliš postrkovat kolem.“

Tak. Ať si o tom Rand pouvažuje.

„Skromnou,“ řekl Rand zamyšleně. „Ano, předpokládám, že je stále takový. Ale mírný? Perrin už není tak… mírný.“

Takže byl v poslední době s Perrinem ve spojení. Světlo! Jak to, že to Kadsuane věděla a Nyneiva si toho nevšimla? „Rande, jestli pro tebe Perrin na něčem pracuje, tak proč s tím děláš tajnosti? Zasloužím si…“

„Nescházel jsem se s ním, Nyneivo,“ řekl Rand. „Uklidni se. Prostě jsou jen věci, které vím. Jsme spojení, Perrin, já a Mat.“

„Jak? Co…“

„To je všechno, co ti k tomu řeknu, Nyneivo,“ přerušil Rand její větu tichými slovy.

Nyneiva se stáhla a znovu zaťala zuby. Ostatní Aes Sedai mluvily o ovládání citů, ale ony se očividně nemusely vypořádat s Randem al’Thorem. Nyneiva by také mohla zachovávat klid, kdyby se od ní nečekalo, že si poradí s tím nejpaličatějším pitomcem, který si kdy obul boty.

Nějakou dobu jeli mlčky pod zataženou oblohou, která nad nimi visela jako vzdálené rašeliniště. S Hraničáři se měli setkat na nedaleké křižovatce. Mohli přicestovat přímo sem, ale Děvy Randa přesvědčily, aby dorazil o kousek dál a přibližoval se opatrněji. Cestování bylo nanejvýš příhodné, ale také mohlo být nebezpečné. Když vaši nepřátelé věděli, kde se objevíte, mohli jste otevřít průchod a ocitnout se v obklíčení řady lučištníků. Dokonce ani poslat napřed průchodem zvědy nebylo tak bezpečné, jako cestovat na místo, kde vás nikdo nečekal.

Aielové se rychle učili a přizpůsobovali. Vskutku překvapivé. Pustina byla příšerně jednotvárná; všechna místa si byla podobná. Ovšem, zaslechla aielské stráže, jak si něco podobného povídají o mokřinách.

Tato konkrétní křižovatka ztratila význam už před řadou let. Kdyby zde byla Verin nebo některá jiná z hnědých sester, nejspíš by dokázaly přesně vysvětlit proč. Nyneiva věděla jen to, že království, kterému tato země kdysi patřila, už dávno padlo a jeho jediným pozůstatkem je nezávislé město Far Madding. Kolo času se otáčelo. Nejmocnější království se hroutila, práchnivěla a nakonec se měnila v pole, kterým vládli pouze sedláci, odhodlaní vypěstovat obzvlášť dobrou úrodu ječmene. Stalo se to Manetherenu a stalo se to zde. Široké silnice, po nichž se kdysi přesouvaly celé legie, se rozpadly a změnily na nezřetelné venkovské cesty, které nutně potřebovaly údržbu.

Jeli dál a Nyneiva nechala Měsíční paprsek vzdálit se od Randa. Tím se ocitla poblíž Narišmy, muže s tmavými vlasy, spletenými do copů, na jejichž konci cinkaly zvonečky. Byl oblečený v černém, jako většina aša’manů, a na límci se mu třpytil meč a drak. Během měsíců od chvíle, kdy se spojil jako strážce, se změnil. Už při pohledu na něj neviděla chlapce. Toto byl muž, s ladností vojáka a pozornýma očima strážce. Muž, který spatřil smrt a bojoval se Zaprodancem.

„Ty jsi Hraničář, Narišmo,“ řekla Nyneiva. „Máš nějaké ponětí, proč ostatní opustili svoje stanoviště?“

Zavrtěl hlavou a pozorně si prohlížel krajinu. „Byl jsem syn ševce, Nyneivo Sedai. Neznám způsoby urozených pánů a paní.“ Na okamžik se odmlčel. „Kromě toho už nejsem Hraničář.“ Byl to zřetelný náznak. Bude chránit Randa, bez ohledu na to, jaká další loajalita by na něj mohla působit. Velmi strážcovský způsob uvažování.

Nyneiva pomalu přikývla. „Máš představu, do čeho jedeme?“

„Dodrží svoje slovo,“ řekl Narišma. „Hraničář by raději umřel, než by porušil slib. Slíbili, že pošlou delegaci na setkání s urozeným pánem Drakem. Přesně to udělají. Ale přál bych si, abychom s sebou směli vzít naše Aes Sedai.“

Zprávy tvrdily, že součástí hraničářské armády je třináct Aes Sedai. Nebezpečný počet: počet potřebný k utišení ženy nebo zkrocení muže. Třináct žen v kruhu mohlo odstínit i nejmocnější usměrňovače. Rand trval na tom, že v delegaci, která se s ním přijede setkat, nebudou víc než čtyři z těchto třinácti Aes Sedai; na oplátku slíbil, že si sebou nevezme víc než čtyři osoby, schopné usměrňovat. Dva aša’many – Narišmu a Naeffa – Nyneivu a sebe samotného.

Když jim Rand zakázal jít, Merise s ostatními předvedly aessedaiovskou verzi vzteklé scény, která zahrnovala spoustu pokleslých koutků a otázek jako: „Víš jistě, že to chceš udělat?“

Nyneiva si všimla Narišmova napjatého držení těla. „Nevypadáš, jako bys jim věřil.“

„Hraničář má střežit Hranici,“ řekl Narišma. „Byl jsem syn ševce, a přesto mě vycvičili v boji s mečem, kopím, lukem, sekerou a prakem. Dokonce ještě předtím, než jsem se přidal k aša’manům, jsem v souboji dokázal porazit čtyři z pěti vycvičených jižanských vojáků. Žijeme, abychom bránili. A přesto odešli. Právě teď. S třinácti Aes Sedai.“ Pohlédl na ni těma svýma tmavýma očima. „Chci jim věřit. Znám je jako dobré lidi. Ale dobří lidé můžou dělat špatné věci. Zvlášť když jsou do toho zapletení muži, kteří umějí usměrňovat.“

Nyneiva umlkla. Narišma měl pravdu, i když jaký důvod by Hraničáři měli Randovi ublížit? Celá staletí bojovali s rozšiřující se Mornou a jejími zplozenci Stínu a zápas proti Temnému jim byl vetkán do samotných duší. Neobrátili by se proti Drakovi Znovuzrozenému.

Hraničáři měli svou zvláštní čest. Pravda, člověka to mohlo rozčilovat, ale byli prostě takoví. Lanova úcta k rodné zemi – zvlášť když se tak mnoho Malkierů od své totožnosti odvrátilo – byla jednou z věcí, které na něm milovala. Ach, Lane. Najdu někoho, kdo ti pomůže. Nenechám tě jet Stínu do chřtánu samotného.

Když se přiblížili k malému zelenému pahorku, vrátilo se několik aielských zvědů. Rand nechal skupinu zastavit a čekal, až k němu zvědové v cadin’sorech dojdou. Několik z nich mělo červené čelenky s pradávným symbolem Aes Sedai. Zvědové nebyli udýchaní, navzdory skutečnosti, že běželi celou cestu napřed k místu setkání a zpátky.

Rand se v sedle předklonil. „Splnili, o co jsem žádal? Nepřivedli s sebou víc než dvě stě mužů a nanejvýš čtyři Aes Sedai?“

„Ano, Rande al’Thore,“ řekl jeden ze zvědů. „Ano, tvoje požadavky dodrželi obdivuhodně. Mají velkou čest.“

Nyneiva v tónu mužova hlasu rozeznala neobvyklý aielský humor.

„Cože?“ zeptal se Rand.

„Jeden muž, Rande al’Thore,“ řekl aielský zvěd. „Celou jejich ‚delegaci‘ tvoří jeden muž. Je to malý mužík, i když vypadá, že umí tančit s oštěpy. Křižovatka je za tím kopcem.“

Nyneiva se zahleděla dopředu. Vskutku, když teď viděla, co má hledat, spatřila další cestu vedoucí z jihu, která se nejspíš s tou jejich setkávala za kopcem.

„Co je to za léčku?“ zeptal se Naeff, který popojel k Randovi a v úzké tváři válečníka měl obavy. „Přepadení ze zálohy?“

Rand ho zvednutou rukou umlčel. Pobídl valacha do pohybu a zvědové se bez jediného protestu drželi u něj. Nyneiva brzy zůstala pozadu; Měsíční paprsek byla mnohem klidnější zvíře, než by si pro sebe bývala vybrala. Až se vrátí do Tearu, promluví si o tom s hlavním stájníkem.

Objeli kopec po úbočí a našli prašný kus půdy, zjizvený starými ohništi v místech, kde se na noc zastavovaly karavany. Cesta, menší než ta, po níž přijeli, se klikatila na sever a na jih. Uprostřed, v místě, kde se cesty setkávaly, stál osamocený Šajnarec a sledoval blížící se průvod. Po ramena dlouhé šedé vlasy mu volně visely kolem hubené tváře, která vhodně doplňovala jeho štíhlé tělo. Obličej měl pokrytý vráskami; oči malé a zdálo se, že mžourá.

Hurin? pomyslela si překvapeně. Nyneiva chytače zlodějů neviděla od té doby, kdy ji a skupinku dalších po událostech ve Falme doprovázel zpátky do Bílé věže.

Rand přitáhl koni uzdu a dovolil Nyneivě a aša’manům, aby ho dohonili. Aielové se rozptýlili jako listy rozfoukané závanem větru a zaujali pozice kolem křižovatky. Nyneiva si byla dost jistá, že oba aša’mani uchopili zdroj a Rand nejspíš také.

Hurin se nepokojně ošíval. Vypadal téměř stejně, jak si ho Nyneiva pamatovala. O něco víc šedin, ale na sobě měl stejné prosté hnědé šaty a u pasu lamač mečů a krátký meč. Koně si přivázal k nedalekému padlému stromu. Aielové ho podezíravě sledovali, jako by se jiní dívali na smečku hlídacích psů.

„Vida, urozený pán Rand!“ zavolal Hurin nejistým hlasem. „Jsi to ty! No, musím říct, že ses ve světě rozhodně proslavil! Rád tě…“

Zmlkl, když ho něco zvedlo ze země. Překvapeně vyjekl, když ho neviditelné tkanivo vzduchu převrátilo. Nyneiva potlačila zachvění. Přestane ji někdy znervózňovat, když vidí muže usměrňovat?

„Kdo tebe a mě pronásledoval, Hurine,“ zavolal Rand, „když jsme tehdy byli polapení v té daleké stínové zemi? Lidi z jaké země jsem zastřelil lukem?“

„Lidi?“ téměř zaskřehotal Hurin. „Urozený pane Rande, tam žádní lidi nebyli. Žádný jsme nepotkali, teda kromě urozené paní Seléné. Pamatuju si jenom na ty žabí potvory, co lidi říkají, že na nich jezdí i Seančani!“

Rand Hurina ve vzduchu obrátil a prohlédl si ho chladnýma očima. Pak pobídl koně blíž. Nyneiva i aša’manové udělali totéž.

„Ty nevěříš, že já jsem já, urozený pane Rande?“ zeptal se Hurin, visící ve vzduchu.

„V těchto dobách už jen máloco beru tak, jak se to jeví,“ řekl Rand. „Předpokládám, že tě Hraničáři poslali, protože se známe?“

Potící se Hurin přikývl. Nyneivě ho bylo líto. Byl Randovi naprosto oddaný. Strávili spolu spoustu času při honbě za Fainem a Valerským rohem. Na zpáteční cestě do Tar Valonu jen málokdy dokázala Hurinovi zabránit, aby nevykládal o tom či onom skvělém činu, který Rand vykonal. To, že s ním muž, kterého zbožňoval, zachází takto, muselo být pro štíhlého chytače zlodějů nejspíš velice znepokojivé.

„Proč jenom ty?“ zeptal se Rand tiše.

„Nu,“ povzdechl si Hurin. „Řekli ti…“ Zaváhal, jako by ho něco rozptýlilo. Hlasitě začenichal. „No teda… to je divné. Nikdy jsem to necítil.“

„Co?“ zeptal se Rand.

„Nevím,“ řekl Hurin. „Vzduch… jako by páchl spoustou smrti a násilí, ale zároveň ne. Je to temnější. Strašnější.“ Viditelně se otřásl. Hurinova schopnost cítit násilí byla jedna z těch zvláštností, které Věž nedokázala vysvětlit. Nemělo to nic společného se silou, ale očividně to ani nebylo naprosto přirozené.

Vypadalo to, že Randovi je jedno, co Hurin cítí. „Pověz mi, proč poslali jenom tebe, Hurine.“

„Zrovna jsem to říkal, urozený pane Rande. Podívej, tady máme dojednat podmínky.“

„Podmínky pokud jde o vaše vojska a jejich návrat tam, kam patří,“ řekl Rand.

„Ne, urozený pane Rande,“ řekl Hurin nejistě. „Podmínky skutečné schůzky s nima. Řekl bych, že ta část ve tvým dopise byla dost nejasná. Říkali, že možná budeš naštvaný, když tady najdeš jenom mě.“

„Pletli se,“ řekl Rand mírnějším hlasem. Nyneiva si uvědomila, že musí napínat uši, aby ho slyšela, a předklání se vpřed.

„Už necítím hněv, Hurine,“ řekl Rand. „Není pro mě nijak užitečný. Proč potřebujeme ‚podmínky‘, abychom se sešli? Předpokládal jsem, že moje nabídka, že vezmu jen malý oddíl, bude přijatelná.“

„Teda, urozený pane Rande,“ řekl Hurin, „víš, opravdu se s tebou chtějí sejít. Chci říct, urazili jsme celou tuhle cestu, pochodovali i v zatracený zimě, když promineš, Aes Sedai. Ale byla zatracená zima! A zlá, i když trvalo dlouho, než se k nám dostala. Každopádně jsme to dělali pro tebe, urozený pane Rande. Takže chápeš, že se s tebou chtějí setkat. Moc chtějí.“

„Ale?“

„Ale, no, když jsi byl ve Far Maddingu naposled, bylo…“

Rand zvedl prst. Hurin zmlkl a vše znehybnělo. Vypadalo to, jako by dokonce i koně zatajili dech.

„Hraničáři jsou ve Far Maddingu?“ zeptal se Rand.

„Ano, urozený pane Rande.“

„Chtějí se se mnou sejít tam?“

„Ano, urozený pane Rande. Víš, budeš muset přijít dovnitř záštity ochránce a…“

Rand krátce mávl rukou a Hurina přerušil. Okamžitě se otevřel průchod. Avšak nezdálo se, že vede do Far Maddingu; ústil jen kousek zpátky k cestě, po níž Rand s ostatními před nedávnem projížděl.

Rand Hurina pustil, Aielům pokynul, ať muže nechají nasednout, a pak s Tai’daišarem projel průchodem. Co se to dělo? Všichni ho následovali. Jakmile projeli, Rand vytvořil další průchod, který se otevřel do malé zalesněné úžlabiny. Nyneiva měla dojem, že ji poznává; tady se zastavili s Kadsuane po návštěvě Far Maddingu.

Proč ten první průchod? pomyslela si Nyneiva zmateně. A pak jí to došlo. Člověk se nemusel dobře naučit místo, aby z něj mohl cestovat na krátkou vzdálenost – a když jste cestovali na určité místo, naučili jste se ho tím způsobem dostatečně na to, abyste z něj mohli vytvořit průchod.

Takže tím, že nejprve cestoval jen malý kousek, si Rand místo zapamatoval dost na to, aby z něj mohl vytvořit průchod, kam chce – a úplně přeskočil dobu nutnou pro naučení toho místa! Bylo to velice chytré a Nyneiva cítila, jak rudne při pomyšlení, že ji taková možnost předtím nenapadla. Jak dlouho Rand ten trik zná? Byla to vzpomínka toho… hlasu, co měl v hlavě?

Rand vyjel s Tai’daišarem do úžlabiny a od kopyt koně, projíždějícího podrostem, odletovalo spadlé listí. Nyneiva Randa následovala a snažila se svou poddajnou klisnu přimět, aby s Randem držela krok. Vrchní stájník si od ní něco zaručeně vyslechne. Až s ním skončí, budou mu hořet uši!

Hurin také vyklusal na koni ven a Aielové vyběhli s ním a stále ho drželi v obklíčení. Tváře měli zahalené a oštěpy a luky v rukou. Rand projel mezi stromy a ven z podrostu, zastavil Tai’daišara a přes otevřený prostor se zahleděl k starodávnému městu Far Madding.

Nebylo rozlehlé, ne ve srovnání s velkými městy. Nebylo ani krásné, ne ve srovnání se zázraky postavenými ogiery, které Nyneiva viděla. Ale bylo dost velké a rozhodně v něm stály krásné stavby a prastaří svědkové minulosti. Vzhledem k tomu, že stálo na ostrově, vlastně lehce připomínalo Tar Valon. Přes klidnou vodu se klenuly tři široké mosty, které představovaly jediný způsob, jak se do města dostat.

Kolem jezera tábořila velmi početná armáda, jejíž ležení možná zabíralo větší plochu než samotný Far Madding. Nyneiva napočítala tucty různých praporců, označujících tucty různých rodů. Stály zde řady a řady koní a stanů, podobných letní úrodě, pečlivě zasazené a připravené na sklizeň. Hraničářská armáda.

„Slyšel jsem o tomhle místě,“ řekl Naeff, který popojel blíž, krátce zastřižené hnědé vlasy rozevláté větrem. Přimhouřil oči a jeho hranatá tvář získala nespokojený výraz. „Je jako država, ale ne tak bezpečné.“

Mohutný farmaddingský ter’angrial – známý jako ochránce – vytvářel neviditelné ochranné bubliny, které lidem bránily dotknout se jediné síly. Dalo se to obejít pomocí použití velice specializovaného ter’angrialu, z nichž jeden měla Nyneiva náhodou na sobě. Ale pomohl by jen trochu.

Vojsko se zdálo ležet dostatečně blízko, aby se nacházelo uvnitř bubliny, která bránila lidem usměrňovat a sahala asi na míli od města.

„Budou vědět, že jsme přišli,“ řekl Rand tiše s přimhouřenýma očima. „Budou na to čekat. Očekávají, že vjedu do jejich truhly?“

„Truhly?“ zeptala se váhavě Nyneiva.

„Město je truhla,“ řekl Rand. „Celé město a okolí. Chtějí mě dostat tam, kde mě dokážou ovládat, ale nechápou to. Mě nikdo neovládá. Už ne. Už mám dost truhel a žalářů, řetězů a provazů. Už nikdy se nevydám do rukou někoho jiného.“

S pohledem stále upřeným na město sáhl do sedla a vytáhl sošku muže, držícího ve zvednutých rukách kouli. Nyneivu zamrazilo. Musel s sebou tuhle věc nosit všude, kam šel?

„Možná potřebují poučit,“ řekl Rand. „Povzbudit, aby konali svou povinnost a poslouchali mě.“

„Rande…“ Nyneiva se snažila přemýšlet. Nemohla dovolit, aby se to stalo znovu!

Přístupový klíč začal slabě zářit. „Chtějí mě zajmout,“ řekl potichu. „Držet mě. Bít mě. Už jednou to ve Far Maddingu udělali. Oni…“

„Rande!“ ozvala se ostře Nyneiva.

Zarazil se a pohlédl na ni, jako by ji viděl poprvé v životě.

„Nejsou to otroci, kterým už Graendal vypálila mozek. Tohle je celé město plné nevinných lidí!“

„Lidem ve městě bych neublížil,“ řekl Rand bezbarvým hlasem. „Ukázku si zaslouží armáda, ne město. Třeba ohnivý déšť. Nebo pár blesků.“

„Neudělali nic jiného, než že tě požádali, ať se s nima sejdeš!“ prohlásila Nyneiva a popojela s koněm blíž k němu. Ter’angrial v jeho ruce byl jako zmije. Kdysi očistil zdroj. Kéž by se jenom roztekl jako ten ženský!

Nebyla si jistá, co by se stalo, kdyby nasměroval tkanivo do ochranné bubliny Far Maddingu, ale měla pocit, že by přesto fungovalo. Ochránce nebránil vytváření tkaniva; když Nyneiva čerpala ze své studny, byla schopná tkanivo bez problémů spřádat.

Tak či onak věděla, že musí Randovi zabránit, aby svůj hněv – nebo co cítil – obrátil proti svým spojencům. „Rande,“ zašeptala. „Když to uděláš, už nebude cesty zpět.“

„Pro mě už není cesty zpět, Nyneivo,“ řekl a s pronikavým pohledem v očích. Byly to proměnlivé oči, někdy se zdály šedé, jindy modré. Dnes měly ocelově šedou barvu. Pokračoval hluchým hlasem. „Vyrazil jsem po téhle cestě ve chvíli, kdy mě Tam našel brečícího na té hoře.“

„Dneska nemusíš nikoho zabíjet. Prosím.“

Obrátil se a znovu zahleděl na město. Pomalu, Světlu díky, přestal přístupový klíč zářit. „Hurine!“ vyštěkl.

Opravdu nemůže už moc chybět, než se rozpadne na kusy, pomyslela si Nyneiva. Do hlasu se mu vkrádá vztek.

Chytač zlodějů popojel do čela skupiny. Aielové si však udržovali odstup. „Ano, urozený pane Rande?“

„Vrať se ke svým pánům do jejich truhly,“ řekl Rand, opět již plně ovládaným hlasem. „Předáš jim moji zprávu.“

„Jakou zprávu, urozený pane Rande?“

Rand zaváhal a pak zastrčil přístupový klíč zpátky na místo. „Řekni jim, že už nebude dlouho trvat a Drak znovuzrozený vyjede do bitvy k Šajol Ghúlu. Jestliže se chtějí se ctí vrátit na své posty, poskytnu jim přepravu zpátky k Morně. Jinak se tady můžou dál schovávat. Ať vysvětlí svým dětem a vnoučatům, proč oni byli stovky líg daleko od svých postů, když byl Temný zabit a proroctví se naplnila.“

Hurin vypadal otřeseně. „Ano, urozený pane Rande.“

S těmi slovy Rand obrátil koně a rozjel se zpátky k mýtině. Nyneiva jela příliš pomalu za ním. Přestože Měsíční paprsek byla nádherná, Nyneiva by krásnou klisnu okamžitě vyměnila za poslušného a spolehlivého dvouříčského koně.

Hurin zůstal stát. Stále vypadal otřeseně. Jeho opětovné setkání s „urozeným pánem Randem“ bylo očividně velmi vzdálené tomu, co čekal. Kvůli stromům na něj Nyneiva už neviděla a zaťala zuby. Na mýtině Rand otevřel další průchod, přímo do Tearu.

Vyjeli v místě pro cestování, připraveném vedle stájí v Tearském Kameni. Navzdory zatažené obloze byl vzduch v Tearu horký a vlhký a plný křiku racků a cvičících mužů. Rand dojel k čekajícím stájníkům a s nečitelnou tváří sesedl.

Zatímco Nyneiva sesedala ze své klisny a podávala otěže podomkovi se zarudlou tváří, Rand prošel kolem. „Hledej sochu,“ řekl.

„Cože?“ zeptala se překvapeně.

Zastavil se a ohlédl na ni. „Ptala ses mě, kde je Perrin. Táboří s vojskem ve stínu obrovské padlé sochy ve tvaru meče, zabodnutého do země. Učenci ti určitě dokážou říct, kde to je; je velice příznačná.“

„Jak… jak to víš?“

Rand jen pokrčil rameny. „Prostě to vím.“

„Proč mi to říkáš?“ zeptala se, zatímco vedle něj kráčela po udusané hlíně na dvoře. Nečekala, že jí to prozradí – navykl si tajit všechno, co ví, dokonce i když to byla bezvýznamná informace.

„Protože,“ řekl tak tichým hlasem, že už ho málem nebylo slyšet, zatímco rázoval k pevnosti, „ti… dlužím za to, že se staráš tam, kde já nemůžu. Jestli Perrina najdeš, vyřiď mu, že ho budu brzo potřebovat.“

S těmi slovy ji opustil.

Nyneiva stála na dvoře u stájí a sledovala, jak odchází. Ve vzduchu se vznášela vlhká vůně, pach deště, a Nyneiva cítila, že za její nepřítomnosti sprchlo. Ne dost, aby se vyčistil vzduch nebo rozbahnila zem, ale dost na to, aby ve stíněných zákoutích zůstaly mokré kameny. Vpravo od ní muži pod šedivou oblohou proháněli a cvičili koně a jezdili s nimi po ohrazené ploše písčité půdy. Neznala jinou pevnost než Kámen, který by měl cvičiště pro jezdectvo – ovšem Kámen byl všechno jen ne obyčejný.

Rachocení kopyt bylo jako vzdálená bouře a Nyneiva se přistihla, jak pohlíží k severu. Tamní bouře jí připadala blíž než dřív. Předtím předpokládala, že se sbírá v Morně, ale nyní si tím už nebyla tak jistá.

Zhluboka se nadechla a pospíšila si do pevnosti. Míjela obránce v uniformách bez poskvrnky, s nabíranými rukávy a hladkými zaoblenými hrudními pláty. Míjela pomocníky ze stájí, kteří nejspíš všichni do jednoho snili o tom, že jednou budou nosit stejnou uniformu, ale teď jen odváděli koně zpátky do stájí, kde je nakrmí a vyhřebelcují. Míjela tucty sloužících v plátěných šatech, nepochybně mnohem pohodlnějších než Nyneivina hnědá vlna.

Samotná pevnost byla hrozivě se tyčící kamenná stavba, jejíž ohromné zdi narušovala pouze okna. Až na to, že stále dokázala rozeznat místo, kde Mat pomocí ohňostrůjcovských rachejtlí zničil kus zdi, když přicházel Nyneivu a ostatní zachránit ze žaláře. Hloupý kluk. Kde je? Neviděla ho už… už docela dlouho. Od chvíle, kdy Ebú Dar padl do rukou Seančanů. Určitým způsobem měla pocit, jako by ho opustila, ačkoli by to nikdy nepřiznala. Vždyť už se dost znemožnila před Dcerou Dvanácti měsíců, když se toho mizery zastávala! Pořád netušila, co to do ní vjelo.

Mat se o sebe uměl postarat. Nejspíš si užíval někde v hospodě, zatímco oni se snažili zachránit zbytek světa – opíjel se do němoty a hrál v kostky. Rand byl něco jiného. S ním se jednalo mnohem jednodušeji, když se choval jako ostatní muži – paličatě a nezrale, ale předvídatelně. Tenhle nový Rand, s chladnými emocemi a hlasem, byl skutečně znepokojivý.

Nyneiva se v úzkých chodbách Kamene stále ještě dobře nevyznala a často se ztrácela. Jejímu zmatku nijak nepomáhala skutečnost, že chodby a stěny občas měnily místa. Pokoušela se takové řeči odbývat s tím, že se jedná o pověrčivé nesmysly, ale předchozího dne se probudila a zjistila, že se její pokoj náhle a záhadně skutečně přesunul. Její dveře se otevřely do hladké zdi stejné jednolité skály, z níž byl tvořen i samotný Kámen. Musela se ven dostat průchodem a ohromilo ji, když zjistila, že její okno je o dvě poschodí výš než včera večer!

Kadsuane tvrdila, že to je dotek Temného na světě, který způsobuje rozvolňování vzoru. Kadsuane říkala hodně věcí a jen málokteré z nich si Nyneiva přála slyšet.

Jak se proplétala chodbami, dvakrát se ztratila, ale nakonec dorazila ke Kadsuanině pokoji. Alespoň Rand svým správcům nezakázal jí pokoj poskytnout. Nyneiva zaklepala – zjistila, že je to rozumnější – a pak vstoupila.

Aes Sedai z Kadsuaniny skupiny – Merise a Korele – seděly uvnitř, pletly a popíjely čaj a snažily se vypadat, jako že nečekají na vrtochy té příšerné ženské. Samotná Kadsuane tiše rozmlouvala s Min, kterou si v poslední době prakticky přivlastnila. Zdálo se, že Min to nevadí, snad proto, že trávit čas s Randem nebylo nyní právě snadné. Nyneiva pocítila vůči dívce záchvěv soucitu. Nyneiva se s Randem musela vypořádat jen jako s kamarádem; tohle všechno bude mnohem horší pro tu, která sdílí jeho srdce.

Když Nyneiva zavírala dveře, všechny oči se k ní obrátily. „Myslím, že jsem ho našla,“ oznámila.

„Našla koho, dítě?“ zeptala se Kadsuane, listujíc jednou z Mininých knih.

„Perrina,“ řekla Nyneiva. „Mělas pravdu; Rand věděl, kde je.“

„Výborně!“ řekla Kadsuane. „Dobrá práce; vypadá to, že můžeš být užitečná.“

Nyneiva si nebyla jistá, co ji dopaluje víc – pochybná pochvala nebo skutečnost, že se při ní její srdce nadmulo pýchou. Nebyla žádná holka, co ještě nemá cop, aby jí slova téhle ženské dělala dobře!

„Nuže?“ Kadsuane zvedla oči od knihy. Ostatní mlčely, i když Min Nyneivě věnovala blahopřejný úsměv. „Kde je?“

Nyneiva otevřela pusu, aby odpověděla, ale pak se zarazila. Co na téhle ženě ji nutilo, aby chtěla poslouchat? Nebyla to jediná síla ani nic jiného, co by s ní souviselo. Kadsuane prostě působila jako přísná, ale spravedlivá babička. Takový ten typ, kterému nikdy neodmlouváte, ale který vám dá něco dobrého za odměnu za to, že jste zametli podlahu, když vám to přikázala.

„Nejdřív chci vědět, proč je Perrin důležitý.“ Nyneiva vkráčela do pokoje a usadila se na jediné zbývající sedátko, malovanou dřevěnou stoličku. Když se posadila, zjistila, že sedí pár coulů pod úrovní očí ostatních. Jako nějaká Kadsuanina studentka. Málem vstala, ale uvědomila si, že to by upoutalo větší pozornost.

„Pche!“ prohlásila Kadsuane. „Ty bys tu informaci zadržela, i když to ohrožuje život těch, které miluješ?“

„Chci vědět, do čeho jsem se namočila,“ řekla Nyneiva paličatě. „Chci vědět, že tahle informace Randovi ještě víc neublíží.“

Kadsuane si odfrkla. „Ty si troufáš předpokládat, že já bych tomu hloupému klukovi ublížila?“

„Nebudu předpokládat nic jiného,“ obořila se na ni Nyneiva. „Ne dokud mi neřekneš, co děláš.“

Kadsuane zavřela knihu – Ozvěny jeho dynastie – a zatvářila se zmateně. „Povíš mi aspoň, jak probíhalo setkání s Hraničáři?“ zeptala se. „Nebo i za tuhle informaci žádáš výkupné?“

Myslela si, že Nyneivinu pozornost odvede tak snadno? „Proběhlo mizerně, jak se dalo čekat,“ řekla. „Dřepí u Far Maddingu a odmítli se s Randem setkat, dokud nebude v dosahu ochránce, a tak se neodřízne od zdroje.“

„Přijal to dobře?“ zeptala se Korele, sedící na polstrované laici u stěny pokoje. Nepatrně se usmívala; vypadalo to, že je jediná, kdo Randovy změny považuje za zábavné, a ne za děsivé. Ovšem byla to žena, která se v podstatě při první příležitosti spojila s aša’manem.

„Přijal to dobře?“ zopakovala bezvýrazně Nyneiva. „To záleží. Máš pocit, že to, že vytáhl ten zatracený ter’angrial a vyhrožoval, že na armádu sešle ohnivý déšť, zní, jako že to přijal dobře?“

Min zbledla. Kadsuane zvedla obočí.

„Zarazila jsem ho,“ řekla Nyneiva. „Ale jenom stěží. Nevím. Mohlo… mohlo by být příliš pozdě udělat něco, co ho změní.“

„Ten kluk ze zase bude smát,“ řekla Kadsuane tiše, ale důrazně. „Nežila jsem tak dlouho, jen abych teď selhala.“

„Co na tom záleží?“ zeptala se Korele.

Nyneiva se šokovaně obrátila.

„No tak?“ Korele odložila vyšívání. „Co na tom záleží? Očividně uspějeme.“

„Světlo!“ řekla Nyneiva. „A na to jsi přišla jak?“

„Právě jsme strávili celé odpoledne tím, že jsme se téhle holky vyptávaly na její vidění.“ Korele kýla k Min. „Vždycky se vyplnily a ona viděla věci, které se očividně můžou stát až po Poslední bitvě. Takže víme, že Rand Temného porazí. Vzor to už rozhodl. Můžeme si přestat dělat starosti.“

„Ne,“ řekla Min. „To se pleteš.“

Korele se zamračila. „Dítě, říkáš, že jsi o tom, cos viděla, lhala?“

„Ne,“ řekla Min. „Ale když Rand prohraje, žádný vzor nebude.“

„Děvče má pravdu.“ Kadsuane zněla překvapeně. „To, co tohle dítě vidí, je předivo vzoru ze vzdálené budoucnosti – ale pokud Temný vyhraje, vzor úplně zničí. To je jediný způsob, jak by se ty vidiny mohly nesplnit. Totéž platí pro jiná proroctví a věštění. V žádném případě nemáme vítězství jisté.“

Po těchto slovech zavládlo v místnosti ticho. Nešlo tady o vesnickou politiku nebo nadřazenost nějakého státu. V sázce bylo samotné stvoření.

Světlo. Můžu tuhle informaci zadržet, když je sebemenší šance, že pomůže Lanovi? Při pomyšlení na něj se jí svíralo srdce a neměla moc na vybranou. Vlastně to vypadalo, že Lanova jediná šance spočívá v armádě, kterou dokáže Rand sebrat, a průchodech, které jeho lidé dokáží vytvořit.

Rand se musí změnit. Kvůli Lanovi. Kvůli nim všem. A ona neměla ponětí, co jiného dělat, než – naneštěstí – věřit Kadsuane. Nyneiva spolkla svou hrdost a promluvila. „Víš, kde je socha obrovského meče, padlého k zemi, jako by ji probodával?“

Korele s Merise se na sebe zmateně podívaly.

„Ruka amahn’rukane.“ Kadsuane se odvrátila od Min a zvedla obočí. „Podle toho, co říkají učenci, celou sochu nikdy nedokončili. Leží poblíž Jehannahské silnice.“

„Perrin táboří v jejím stínu.“

Kadsuane našpulila rty. „Předpokládám, že se vydá na východ, k zemím, které al’Thor dobyl.“ Zhluboka se nadechla. „Dobře. Půjdeme pro něj hned.“ Zaváhala a pak pohlédla na Nyneivu. „Abych odpověděla na tvou předchozí otázku, dítě, Perrin pro naše plány vlastně není podstatný.“

„Není?“ zeptala se Nyneiva. „Ale…“

Kadsuane zvedla prst. „Jsou s ním lidé, kteří jsou životně důležití. Zvlášť jeden z nich.“

KAPITOLA 45 - Věž stojí

KAPITOLA 45

VĚŽ STOJÍ

Egwain pomalu procházela ležením vzbouřenců, oblečená v karmínových šatech s rozstřiženými sukněmi pro jízdu na koni. Barva šatů vyvolala nemálo zvednutých obočí. Vzhledem k tomu, co červené adžah provedly, nebylo pravděpodobné, že by zdejší Aes Sedai nosily tento odstín. Všimly si toho dokonce i služebné v táboře a svoje červené šaty prodaly nebo nastříhaly na hadry.

Egwain o karmínovou výslovně požádala. Ve Věži si sestry zvykly nosit pouze barvu vlastního adžah a tento zvyk jen napomáhal rozdělení. Ačkoli bylo v pořádku být hrdá na své adžah, bylo nebezpečné začít předpokládat, že nemůžeš věřit nikomu v šatech jiné barvy.

Egwain byla všech adžah. Dnes pro ni červená symbolizovala mnoho věcí. Blížící se znovusjednocení s červeným adžah. Připomínku rozdělení, které bylo třeba napravit. Znamení krve, která bude prolita, krve dobrých lidí, kteří bojovali, aby Bílou věž ochránili.

Krev mrtvých Aes Sedai, jimž ani ne před hodinou na Egwainin rozkaz usekli hlavu.

Siuan našla její prsten s Velkým hadem; bylo velice příjemné mít ho opět na prstě.

Obloha byla ocelově šedá a ve vzduchu se vznášel pach bláta, doprovázející rušné dění v táboře. Ženy uspěchaně praly prádlo, jako by se zpozdily při přípravě věcí pro své zákazníky na slavnost. Novicky běhaly – doslova – z hodiny na hodinu. Aes Sedai postávaly se založenýma rukama a očima připravenýma spálit každou, která nedržela tempo.

Cítí dnešní napětí, pomyslela si Egwain. A nemůžou se ubránit tomu, aby z toho necítily úzkost. Předchozí noc a seančanský útok, následované návratem amyrlin, která strávila celé ráno očišťováním Aes Sedai. A nyní odpoledne a vířící válečné bubny.

Pochybovala, že Bryneův tábor je ve stejném stavu. Jeho muži budou připravení k útoku; nejspíš mohli kdykoli během obléhání zaútočit téměř ihned poté, co by dostal rozkaz. Jeho vojáci válku rozhodnou. Egwain svým Aes Sedai nedovolí jet do bitvy a kličkovat kolem přísah, které jim zakazují používat sílu k zabíjení. Budou čekat tady a povolají je jen k léčení.

Nebo když se sestry z Bílé věže skutečně zapojí do boje. Světlo dej, ať Elaida pochopí, že je moudré jim to zakázat. Jestli proti sobě Aes Sedai navzájem použijí sílu, bude to skutečně temný den.

Může být tenhle den ještě temnější? napadlo Egwain. Mnohé Aes Sedai, které v táboře míjela, na ni hleděly uctivě, s bázní a trochu vyděšeně. Amyrlin se po dlouhé nepřítomnosti vrátila. A jí v patách zkáza a soud.

Přes padesát černých sester bylo utišeno a pak popraveno. Při pomyšlení na jejich smrt se Egwain dělalo špatně. Když Šeriam přišla na řadu, vypadala, že se jí téměř ulevilo, i když se brzy začala vzpírat a zoufale vzlykat. Přiznala se k několika zneklidňujícím zločinům, jako by doufala, že jí její ochota mluvit přinese milost.

Položili jí hlavu na špalek a usekli ji, stejně jako ostatním. Ten výjev bude mít Egwain navždy živě v paměti – její bývalá kronikářka, s hlavou přitisknutou na špalek, modré šaty a ohnivě rudé vlasy náhle zalité teplým zlatým světlem, jak se před slunce dostala tenčí vrstva mraků. Pak padající stříbřitá sekera, která si vyžádala její hlavu. Možná k ní vzor příště, až jí bude dovoleno stát se vláknem v jeho velké tapisérii, bude laskavější. Ale možná ne. Smrt nebyla únikem před Temným. Hrůza, kterou Šeriam na konci prožívala, naznačovala, že si při stínání hlavy mohla myslet přesně totéž.

Nyní Egwain plně chápala, jak se Aielové při obyčejném výprasku mohou smát. Kéž by mohla pár dní trpět pod rákoskou, než muset nařizovat popravy žen, které měla ráda a pracovala s nimi!

Některé z přísedících se zasazovaly o výslechy místo poprav, ale Egwain trvala na svém. Padesát ženo bylo příliš mnoho, než aby je mohli odštítit a hlídat, a nyní, když se vědělo, že se dá utišení vyléčit, to nebyla možnost. Ne, historie prokázala, jak kluzké a nebezpečné mohou členky černého adžah být, a Egwain už unavovalo neustále se strachovat, co by se mohlo stát. S Moghedien se naučila, že za chtivost se platí, i když jde jen o chtivost po informacích. Ona a ostatní byly příliš dychtivé – příliš pyšné na své „objevy“ – než aby se postaraly o to, zbavit svět jedné ze Zaprodanců.

Nu, tady podobnou chybu nedovolí. Zákon byl jasný, sněmovna vynesla rozsudek a neproběhlo to v utajení. Verin zemřela, aby ty ženy zastavila, a Egwain se postará o to, aby její oběť nebyla zbytečná.

Odvedla jsi dobrou práci, Verin. Moc dobrou. Všechny Aes Sedai v táboře byly přinuceny znovu složit tři přísahy a našly se jen tři členky černých, které nebyly na Verinině seznamu. Provedla skutečně důkladný výzkum.

Strážci černých sester byli pod dohledem. Později, až budou moct věnovat pozornost tomu, aby oddělili ty, kteří jsou opravdu černí, od těch, kteří jsou jen rozzuření ztrátou svých Aes Sedai, je budou muset roztřídit. Většina z nich vyhledá smrt, dokonce i ti nevinní. Ty nevinné by možná mohli přesvědčit, aby zůstali naživu tak dlouho, aby se mohli zapojit do Poslední bitvy.

Navzdory všem Egwaininým opatřením téměř dvacet černých sester z Verinina seznamu uniklo. Nebyla si jistá, jak se to dozvěděly. Bryneovy stráže dopadly několik slabších při pokusu o útěk a jejich zadržení stálo několik vojáků život. Mnohé však přesto unikly.

Nemělo cenu nad tím brečet. Padesát černých bylo mrtvých; to bylo vítězství. Děsivé. Ale přesto vítězství.

A tak procházela ležením, obutá v jezdeckých botách a oblečená v červených šatech, rozpuštěné hnědé vlasy vlající ve větru a propletené karmínovými stužkami jako symboly potoků krve, které před hodinou prolila. Nevyčítala sestrám, které míjela, jejich kradmé pohledy, skrývanou starost nebo strach. A respekt. Byly-li předtím jakékoli pochybnosti o tom, že je Egwain amyrlin, tak nyní zmizely. Přijímaly ji a bály se jí. A už mezi ně nikdy znovu skutečně nezapadne. Byla od nich oddělena a navždy bude.

Postava v modrém se odhodlaně proplétala mezi stany a blížila se k Egwain. Důstojná žena se jí řádně uklonila, ačkoli vzhledem k tomu, jak rychle kráčely, se Egwain nezastavila, aby jí nechala políbit prsten s Velkým hadem. „Matko,“ řekla Lelaine. „Bryne vzkazuje, že je vše připraveno. Říká, že ideálním místem pro útok budou západní mosty, ačkoli navrhuje, abychom použili průchody a poslali jeho jednotky za linii Bílé věže. Ptá se, jestli to bude možné.“

Neznamenalo to použít sílu jako zbraň, ale dost se to tomu blížilo. Jemný rozdíl. Ale být Aes Sedai bylo o jemných rozdílech. „Pověz mu, že ten průchod otevřu sama,“ řekla.

„Výborně, matko,“ odvětila Lelaine a sklonila hlavu jako dokonalá věrná služebnice. Bylo pozoruhodné, jak rychle se její chování vůči Egwain změnilo. Musela si uvědomit, že má jedinou možnost – zcela se k Egwain přimknout a vzdát se svých pokusů získat moc. Takto nevypadala jako pokrytec a možná získá postavení prostřednictvím Egwain. Za předpokladu, že Egwain si dokáže zajistit pozici jako mocná amyrlin.

Byl to dobrý předpoklad.

Lelaine musela rozčilovat změna Romandina chování. Žlutá čekala u cesty před nimi, jako na zavolanou. Měla na sobě šaty v barvě svého adžah a vlasy stažené do majestátního drdolu. Když k ní Egwain došla, udělala pukrle, a aniž Lelaine téměř věnovala pohled, zařadila se zprava vedle Egwain, daleko od Lelaine. „Matko,“ řekla Romanda. „Zjišťovala jsem, cos žádala. S těmi, které jsme poslaly do Černé věže, jsme nebyly ve spojení. Vůbec žádném.“

„Nepřipadá ti to divné?“ zeptala se Egwain.

„Ano, matko. S pomocí cestování už měly být zase zpátky. Přinejmenším měly poslat zprávu. To mlčení je znepokojivé.“

Vskutku znepokojivé. Ba co hůř, v delegaci byly Nisao, Myrelle, Faolain a Theodrin. Všechny přísahaly Egwain věrnost. Znepokojivá shoda okolností. Odchod Faolain a Theodrin byl zvlášť podezřelý. Údajně šly, protože nemají strážce, ale sestry v táboře ty dvě nepovažovaly za plnohodnotné Aes Sedai – i když by se to žádná z nich neodvážila říci Egwain do očí.

Proč ze stovek Aes Sedai v táboře byly do poselstva vybrány právě tyto čtyři? Byla to jen náhoda? To se nezdálo pravděpodobné. Ale co to tedy znamenalo? Poslal někdo záměrně pryč ženy věrné Egwain? Pokud ano, tak proč ne i Siuan? Byla to snad Šeriamina práce? Ta žena se před popravou přiznala k několika věcem, ale toto nebyla jedna z nich.

Každopádně se s těmi aša’many něco dělo. S Černou věží bude třeba se vypořádat.

„Matko,“ ozvala se Lelaine a upoutala Egwaininu pozornost zpátky k přítomnosti. Modrá se na svou soupeřku ani nepodívala. „Mám další novinky.“

Romanda tiše popotáhla.

„Mluv,“ řekla Egwain.

„Šeriam nelhala,“ pokračovala Lelaine. „Ter’angrialy používané pro snění jsou pryč. Všechny.“

„Jak je to možné?“ zeptala se důrazně Egwain a nepodařilo se jí zcela zakrýt hněv.

„Šeriam byla kronikářka, matko,“ řekla Lelaine rychle. „Jak je zvykem v Bílé věži, uchovávaly jsme ter’angrialy pohromadě a střežené. Ale… nu, jaký důvod by stráže měly Šeriam odmítnout?“

„A co myslíš, že nám měla v úmyslu říct?“ zeptala se Egwain. „Taková krádež by nešla utajit dlouho.“

„Nevím, matko,“ zavrtěla hlavou Lelaine. „Stráže říkají, že když si Šeriam brala ter’angrialy, vypadala… nervózně. Bylo to až včera večer.“

Egwain se zaťatými zuby uvažovala o Šeriaminých posledních přiznáních. Krádež ter’angrialů zdaleka nabyla ta nejvíc šokující věc, kterou zmínila. Elain bude zuřit; vyrobila všechny kopie, které byly ukradeny. Ačkoli žádná z kopií nefungovala tak dobře jako originál, fungovaly dostatečně. Nebude ráda, že se dostaly do rukou Zaprodancům.

„Matko,“ řekla Lelaine tišeji. „Co to další Šeriamino… tvrzení?“

„To o Zaprodankyni v Bílé věži, převlečené za Aes Sedai?“ řekla Egwain. Šeriam tvrdila, že ter’angrialy předala téhle… osobě.

Lelaine a Romanda šly mlčky a upíraly pohled před sebe, jako by spekulace byly příliš skličující.

„Ano, předpokládám, že má pravdu,“ řekla Egwain. „Zaprodanci pronikli nejen do našeho tábora, ale i do vznešených kruhů Andoru, Illianu a Tearu. Tak proč ne i do Bílé věže?“ Nedodala, že Verinina kniha potvrzovala přítomnost jedné ze Zaprodanců. Připadalo jí, že nejlepší bude udržovat rozsah Verininých poznámek v tajnosti.

„Nedělala bych si s tím příliš velké starosti,“ řekla Egwain. „Vzhledem k útoku na Věž a našemu návratu se mi zdá pravděpodobné, že Zaprodankyně – ať už je to kdokoli – bude považovat za rozumné vyklouznout pryč a najít si pro své pikle snadnější cíl.“

Zdálo se, že to Lelaine ani Romandu neutěšilo. Trojice došla na kraj tábora Aes Sedai, kde na ni čekali koně a spolu s nimi velký oddíl vojáků a jedna přísedící z každého adžah, s výjimkou modrého a červeného. Modrá tam nebyla, protože Lelaine byla jediná v táboře; důvod pro nepřítomnost červené byl očividný. To byl jeden z důvodů, proč se Egwain rozhodla obléci do rudé, jakožto jemný náznak toho, že při nastávajících činech mají být reprezentována všechna adžah. Bylo to pro dobro všech.

Když Egwain nasedala, všimla si, že ji v uctivé vzdálenosti opět sleduje Gawyn. Kde se tu vzal? Od rána spolu nemluvili. Nasedla, on učinil totéž, a když se společně s Lelaine, Romandou, přísedícími a vojáky obrátila k odjezdu z ležení, Gawyn je v bezpečné vzdálenosti následoval. Egwain si ještě nebyla jistá, co s ním.

Vojenský tábor byl převážně opuštěný. Stojící stany byly prázdné, zem udupaná nohama a kopyty a nezůstali zde téměř žádní vojáci. Brzy po odjezdu z ležení Egwain uchopila zdroj a držela ho, tkanivo připravené pro případ, že by na ně někdo během cesty zaútočil. Stále nevěřila tomu, že Elaida nepoužije průchod, aby se zapojila do útoku. Jistě, falešná amyrlin nejspíš měla plné ruce práce s následky seančanského útoku. Ale právě taková očekávání – předpokládat, že je v bezpečí – Egwain dostaly do zajetí. Byla amyrlin. Nemohla se vystavovat riziku. Rozčilovalo ji to, ale věděla, že dny samostatných akcí, kdy si vyrážela ven, jak se jí zamanulo, nenávratně skončily. Pár týdnů předtím ji místo zajetí mohli zabít. Salidarská vzpoura by uvázla na mrtvém bodě a Elaida by dál zastávala postavení amyrlin.

Její vojáci jeli k bitevním liniím u vesnice Darein. Z Bílé věže se stále kouřilo – uprostřed ostrova se v kruhu zvedal široký závoj dýmu a zastíral bílou špici. Dokonce i zdálky byly na budově znát jizvy po seančanském útoku. Zčernalé díry, jako zkažené kousky na jinak zdravém jablku. Když se Egwain na Věž dívala, stavba téměř jakoby sténala. Stála tak dlouho, tolik toho zažila. A nyní byla tak těžce zraněná, že ještě následujícího dne stále krvácela.

A přesto stála. Světlo jim požehnej, stála. Zvedala se do výšky, zraněná, avšak pevná, ukazovala vzhůru ke slunci, skrytému za mraky. Vzdorovala všem, kdo ji chtěli zlomit, ať zevnitř, či zvenčí.

Bryne se Siuan čekali na Egwain na zadním konci armády. Byla to vskutku nesourodá dvojice. Bitvami ostřílený generál s prošedivělými spánky a tváří jako tvrdý kus brnění. Pevný, tvořený liniemi. A vedle něj Siuan, drobná žena ve světle modrých šatech a s hezkou tváří, vypadající dost mladě na to, aby byla Bryneova vnučka, ačkoli byli téměř stejně staří.

Když se Egwain přiblížila, Siuan se jí v sedle uklonila a Bryne zasalutoval. Pořád měl ustaraný pohled. Zdálo se, že se za svou účast při záchraně stydí, přestože se na něj Egwain nehněvala. Byl to čestný muž. Pokud byl přinucen se k nim přidat, aby ochránil ty ztřeštěnce Siuan a Gawyna, zasloužil si pochvalu za to, že je udržel naživu.

Když se k nim Egwain připojila, všimla si, že Siuan s Brynem jedou blízko u sebe. Přiznala Siuan konečně, že ji ten muž přitahuje? A… na Bryneovi bylo nyní cosi povědomě elegantního. Dostatečně nepatrné, aby si to mohla jen namlouvat, ale ve spojení s jejich vztahem…

„Konečně ses spojila s dalším strážcem?“ zeptala se Egwain Siuan.

Žena přimhouřila oči. „Ano,“ řekla.

Bryne vypadal překvapeně a trochu v rozpacích.

„Snaž se, ať se nedostane do průšvihu, generále,“ řekla Egwain s pohledem upřeným Siuan do očí. „Poslední dobou v nich lítá často. Napůl mám chuť dát ti ji jako pěšáka. Věřím, že by jí vojenská organizace mohla prospět a připomenout jí, že poslušnost je někdy důležitější než iniciativa.“

Siuan svěsila hlavu a odvrátila pohled.

„Ještě jsem se nerozhodla, co s tebou udělám, Siuan,“ řekla Egwain mírnějším hlasem. „Ale vzbudila jsi můj hněv. A ztratila mou důvěru. Pokud ti mám ještě někdy věřit, budeš muset utišit to první a roznítit to druhé.“

Otočila se od Siuan ke generálovi, který vypadal, že je mu špatně. Nejspíš kvůli tomu, že byl nucen cítit Siuaninu hanbu.

„Oceňuji tvou odvahu, generále, žes jí dovolil se s tebou spojit,“ řekla mu Egwain. „Uvědomuju si, že zabránit jí, aby se nedostala do průšvihu, je téměř nemožný úkol, ale mám v tebe plnou důvěru.“

Generál se uvolnil. „Udělám, co bude v mých silách, matko,“ odpověděl. Pak obrátil koně a přejel pohledem řady vojáků. „Je tady něco, co bys měla vidět. Když dovolíš?“

Přikývla, otočila koně a po Bryneově boku se rozjela po cestě. Vesnice byla vydlážděná, obyvatelstvo vystěhováno do bezpečí a hlavní tepna lemována tisícovkami Bryneových vojáků. Siuan se připojila k Egwain a Gawyn je následoval. Mávnutím ruky Egwain přikázala Lelaine s Romandou zůstat s ostatními přísedícími. Jejich nová poslušnost se ukazovala být užitečnou, hlavně vzhledem k tomu, že se zjevně rozhodly snažit se jedna druhou překonat v získávání Egwaininy přízně. Teď, když byla Šeriam mrtvá, pravděpodobně obě soupeřily o místo její nové kronikářky.

Generál odvedl Egwain k předním řadám a Egwain si připravila tkanivo vzduchu, jen pro případ, že by někdo jejím směrem vystřelil šíp. Siuan na ni pohlédla, ale nic k tomu opatření nepodotkla. Nemělo by být třeba – věžová garda by na Aes Sedai nikdy nevystřelila, dokonce ani v takovémto konfliktu. Nicméně o strážcích se nedalo říci totéž, a nehody se stávaly. Pro Elaidu by bylo velmi výhodné, kdyby její soupeřku trefil do krku zbloudilý šíp.

Projeli vesnicí a nakonec se zastavili poblíž Dareinského mostu, majestátní bílé konstrukce, která se klenula přes řeku do Tar Valonu. Zde bylo to, co Bryne chtěl, aby viděla: na západ těsně od vrcholku mostu, opevněná za barikádou kamenů a velkých klád, se ukrýval oddíl věžové gardy. Vypadalo to, že je jich asi tři sta. Na druhé straně řeky stáli na hradbách další vojáci. Dohromady jich nebylo víc než tisíc.

Bryne tady měl útočné vojsko o síle deseti tisíc mužů.

„Tedy, vím, že nám v útoku nikdy nebránilo množství protivníků,“ řekl Bryne. „Ale věžová garda by měla být schopná vyslat to boje víc mužů, zvlášť s povolanci mimo území města. Pochybuju, že celé ty měsíce trávili tím, že u ohně vyřezávali kolíky a vzpomínali na staré časy. Pokud má Chubain alespoň trochu rozumu, cvičil nové rekruty.“

„Tak kde všichni jsou?“ zeptala se Egwain.

„To ví jenom Světlo, matko,“ řekl Bryne a zavrtěl hlavou. „Překonat tyhle nás bude stát pár mužů, ale ne moc. Porazíme je na hlavu.“

„Opravdu jim Seančané mohli až tak ublížit?“

„Nevím, matko,“ odpověděl Bryne. „Včera v noci to bylo zlé. Spousta ohně, spousta mrtvých. Ale odhadl bych ztráty na stovky, ne tisíce. Možná věžová garda odklízí trosky a hasí ohně, ale pořád si myslím, že poté, co nás tady viděli se formovat, shromáždili by větší sílu. Prohlédl jsem si ty mládence dalekohledem a zahlédl jsem nejedny kalné červené oči.“

Egwain zamyšleně seděla, vděčná za čerstvý větřík, vanoucí proti proudu podél řeky. „Nezabýval ses tím, zda je tento útok moudrý, generále.“

„Nemám ve zvyku zpochybňovat rozkazy, matko.“

„A kdybych se tě zeptala, co si o tom myslíš?“

„Kdyby ses mě zeptala?“ řekl Bryne. „Nu, útok dává z taktického hlediska smysl. Přišli jsme o výhodu cestování, a pokud můžou naši nepřátelé libovolně doplňovat zásoby a vysílat posly, kdykoli se jim zachce, tak jaký má obléhání význam? Nastal čas buď zaútočit, nebo se sbalit a odejít.“

Egwain přikývla. A přesto cítila, jak stále váhá. Zlověstný kouř na obloze, zmrzačená Věž, vyděšení vojáci bez posil. Všechno jako by ji šeptavě varovalo.

„Jak dlouho můžeme čekat, než naprosto nezbytně musíš začít s útokem, generále?“ zeptala se.

Zamračil se, ale nezpochybňoval ji. Zalétl pohledem k obloze. „Připozdívá se. Možná hodinu? Potom už bude příliš velká tma. Když máme takovouhle početní výhodu, raději bych do toho nepřidával nevypočitatelnost nočního boje.“

„Pak tedy hodinu počkáme,“ řekla Egwain a pohodlněji se usadila v sedle. Ostatní se zatvářili zmateně, ale nic neřekli. Amyrlinin stolec promluvil.

Na co čekala. Co jí napovídaly její instinkty? Čas ubíhal, Egwain o tom přemýšlela, a nakonec si uvědomila, proč se zarazila. Jakmile udělá tento krok, nebude návratu. Včera v noci Bílá věž trpěla; bylo to poprvé, kdy proti ní nepřátelské vojsko použilo jedinou sílu. Egwainin útok bude další poprvé; poprvé, kdy jedna skupina Aes Sedai povede vojáky do bitvy proti jiné skupině. Už dřív mezi sebou ve Věži bojovaly různé frakce; šarvátky mezi jednotlivými adžah, z nichž některé se zvrhly v krveprolití, jako ta po Siuanině sesazení. Tajné dějiny se o takových událostech zmiňovaly.

Nikdy se však rozpory nedostaly ven ze samotné Věže. Aes Sedai nikdy nevedly vojáky přes mosty. Když to teď Egwain udělá, navždy se to bude spojovat s její vládou jakožto amyrlin. Čehokoli jiného dosáhne, bude nejspíš zastíněno tímto dnem.

Doufala, že bude osvobozovat a sjednocovat. Místo toho se obrátí k válce a podmaňování. Když to tak muselo být, ten rozkaz vydá. Ale chtěla počkat až do posledního možného okamžiku. Pokud to znamenalo strávit ponurou hodinu pod zataženou oblohou a na frkajících koních, kteří cítili napětí svých jezdců, budiž.

Bryneova hodina uběhla. Egwain váhala ještě pár minut – tak dlouho, jak se odvážila. Ubohým vojákům, stojícím na mostě, nedorazili žádné posily. Prostě jen odhodlaně vyhlíželi zpoza své malé barikády.

Egwain se zdráhavě otočila, aby vydala rozkaz.

„Vida, vida.“ Bryne se předklonil v sedle. „Co má být tohle?“

Egwain se obrátila zpět k mostu. V dálce, stěží viditelný, se přes jeho vrcholek blížil průvod. Vyčkávala příliš dlouho? Poslala Bílá věž posily? Zaplatila za svou tvrdohlavou neochotu životy svých mužů?

Ale ne. Nebyli to vojáci, ale ženy v sukních. Aes Sedai!

Egwain zvedla ruku, aby zarazila jakýkoli případný útok svých vojáků. Průvod dojel přímo k opevnění věžové gardy. Vzápětí před barikádu předstoupila žena v šedých šatech, doprovázená jediným strážcem. Egwain zamžourala ve snaze rozeznat ženinu tvář a Bryne ji rychle podal dalekohled. Egwain ho vděčně přijala, ale už předtím ženu poznala. Andaja Forae, jedna z nových přísedících sněmovny, vybraná po rozdělení. Šedé adžah. To naznačovalo ochotu vyjednávat.

Ženu obklopila zář síly a Siuan zasyčela, až několik vojáků poblíž zvedlo luky. Egwain opět zvedla ruku. „Bryne,“ řekla přísně, „nedovolím, aby někdo vystřelil dřív, než k tomu dám svolení.“

„Zůstaňte stát, chlapi!“ zařval Bryne. „Jestli jenom nasadíte šíp, stáhnu vám kůži z těla!“ Vojáci okamžitě připravené luky sklonili.

Žena v dálce použila tkanivo, které Egwain nedokázala rozeznat, a pak promluvila zjevně zesíleným hlasem. „Chtěly bychom mluvit s Egwain al’Vere,“ řekla Andaja. „Je přítomná?“

Egwain utkala vlastní tkanivo na posílení hlasu. „Jsem tady, Andajo. Řekni ostatním, které jsou s tebou, ať vyjdou ven, abych je viděla.“

Překvapivě příkaz poslechly. Vynořilo se devět dalších žen a Egwain si každou pozorně prohlédla. „Deset přísedících,“ řekla, vrátila Bryneovi dalekohled a uvolnila tkanivo, aby mohla mluvit, aniž by ji slyšeli všichni. „Dvě z každého adžah kromě modrého a červeného.“

„To zní slibně.“ Bryne se poškrábal na bradě.

„Mohly by tu být i proto, aby žádaly moji kapitulaci,“ poznamenala Egwain. „Dobře,“ řekla hlasem opět zesíleným pomocí jediné síly. „Co ode mne chcete?“

„Přišly jsme,“ začala Andaja. Zaváhala. „Přišly jsme tě informovat, že se sněmovna Bílé věže rozhodla pozvednout tě na amyrlinin stolec.“

Siuan ohromeně zalapala po dechu a Bryne zaklel pod vousy. Několik vojáků zamumlalo něco o tom, že je to past. Egwain však jen zavřela oči. Troufala se doufat? Předpokládala, že její nechtěná záchrana přišla příliš brzy. Ale pokud předtím, než ji Siuan s Gawynem sebrali, položila dostatečně silné základy…

„A co Elaida?“ zeptala se. Otevřela oči a její hlas zazněl prostorem. „Svrhly jste další amyrlin?“

Na druhé straně bylo chvíli ticho. „Radí se.“ Bryne zvedl dalekohled.

Vzápětí Andaja promluvila. „Elaida do Avriny a’Roihan, strážkyně zámků, plamen Tar Valonu, amyrlinin stolec… byla zajata při včerejším útoku. Není známo, kde se nyní nachází. Považujeme ji za mrtvou či jinak neschopnou plnit své povinnosti.“

„U Světla!“ Bryne sklonil dalekohled.

„Nic jiného si nezasloužila,“ zamumlala Siuan.

„Žádná žena si nic takového nezaslouží,“ řekla Egwain Siuan a Bryneovi. Mimoděk zvedla prsty ke krku. „Bylo by lepší, kdyby zemřela.“

„Mohla by to být past,“ řekl Bryne.

„Nechápu jak,“ ozvala se Siuan. „Andaju vážou tři přísahy. Na tvém seznamu černých nebyla, že ne, Egwain?“

Egwain zavrtěla hlavou.

„Pořád se mi to nezdá, matko,“ řekl Bryne.

Egwain znovu vytvořila tkanivo. „Necháte mou armádu vstoupit? Přijmete ostatní Aes Sedai zpátky do společenstva a znovu vytvoříte modré adžah?“

„Tyto požadavky jsme očekávaly,“ řekla Andaja. „Budou splněny.“

Zavládlo ticho, přerušované jen šploucháním vody o břehy pod nimi.

„Pak přijímám,“ řekla Egwain.

„Matko,“ ozvala se Siuan obezřetně. „Mohlo by to být unáhlené. Možná by sis měla promluvit s…“

„Není to unáhlené.“ Egwain uvolnila tkanivo a pocítila příval naděje. „Je to to, co jsme chtěly.“ Změřila si Siuan. „A kromě toho, kdo jsi, že mě chceš poučovat o unáhlenosti?“ Siuan sklopila oči. „Generále, připrav se překročit s muži most a přiveďte zezadu přísedící. Pošli s tou zprávou běžce zpátky do tábora Aes Sedai a zajisti, ať tví muži u ostatních mostů nic nepodnikají.“

„Ano, matko.“ Bryne obrátil koně a vydal nezbytné rozkazy.

Egwain se zhluboka nadechla a pobídla koně na most. Siuan zamumlala rybářskou kletbu a vydala se za ní. Egwain slyšela, jak je následuje i Gawynův kůň a pak oddíl Bryneových vojáků na generálův strohý rozkaz.

Egwain přejížděla nad vodou a vlasy, protkávané červenými stužkami, za ní vlály. Pocítila zvláštní význam okamžiku, jakési uvědomění, když přemýšlela nad tím, čemu se všichni právě vyhnuli. Tyto pocity brzy vystřídaly narůstající uspokojení a radost.

Její bílá klisna lehce vyhodila hlavou a hedvábná hříva pohladila Egwain po rukou. Přísedící na mostě se obrátily, aby se vydaly do města. Věž se zvedala přímo před nimi. Zraněná. Krvácející.

Avšak přesto stála. Světlo, stála!

KAPITOLA 46 - Být znovu skovány

KAPITOLA 46

BÝT ZNOVU SKOVÁNY

Poté, co jako vítězka překročila most do Tar Valonu, měla Egwain zbytek dne téměř rozmazaný. Spěchala do Bílé věže tak, že jí Siuan s Gawynem stěží stačili. U Věže ji přivítal hlouček sloužících; samotné přísedící čekaly na Egwain ve sněmovně.

Sloužící ji odvedli do nezdobené, dřevem obložené místnosti, vybavené dvěma kůží čalouněnými křesly. Egwain zde nikdy předtím nebyla; zdálo se, že se jedná o jakousi čekárnu poblíž sněmovny. Voněla po kůži a v rohu v malé pánvi žhnulo uhlí.

Brzy vstoupila malá, žábě podobná hnědá sestra jménem Lairain a vydala Egwain pokyny ohledně řádného průběhu obřadu. Vypadalo to, že na malou kudrnatou ženu význam okamžiku vůbec nepůsobí. Egwain ji nikdy předtím neviděla. Pravděpodobně byla jednou z hnědých, které tráví celý život potulováním mezi zadními policemi v knihovně a vynořují se asi tak jednou za století, aby budoucím amyrlin předaly pokyny. Egwain pozorně poslouchala; už jednou ten obřad podstoupila, ale byl velice složitý.

Stále si pamatovala, jak byla toho dne před mnoha měsíci, kdy ji pozvedly v Salidaru, nervózní. Tehdy byla stále ještě zmatená z toho, co se děje. Ona? Amyrlin?

Ta nejistota zmizela. Ve skutečnosti si vůbec nedělala starosti s tím, že obřad neproběhne správně. Byl to jenom obřad a důležitá rozhodnutí už padla. Zatímco Egwain naslouchala Lairain, slyšela Siuan, jak se za dveřmi dohaduje s jednou ze sester a tvrdí, že Egwain už byla pozvednuta a tento obřad už není nutný. Egwain zvednutím ruky Lairain umlčela a zavolala na Siuan.

Siuan nakoukla do dveří.

„Byla jsem pozvednuta vzbouřenkyněmi, Siuan,“ řekla Egwain přísně. „Tyto ženy si také zaslouží příležitost se za mne postavit. Jinak nebudu mít nikdy právo na jejich věrnost. Obřad musí proběhnout znovu.“

Siuan se zamračila, ale přikývla. „Tak dobrá.“

Lairain otevřela pusu, aby pokračovala v pokynech, ale Egwain ji dalším mávnutím ruky zarazila, a vysloužila si tak rozmrzelé zasupění. „Co je nového, Siuan?“

„Nu,“ řekla Siuan a trochu víc pootevřela dveře. „Bryne přesunul většinu svých jednotek přes mosty, uvolnil věžovou gardu z pozic na opevněních a poslal je – se spoustou vlastních lidí – pomáhat hasit požáry ve městě. Seančané při útěku podpálili nějaké domy, aby kryli svůj ústup.“

To vysvětlovalo, proč na barikádách bylo tak málo vojáků – to a skutečnost, že sněmovna měla plné ruce práce s debatou, zda Egwain pozvednout, či ne. Pravděpodobně si vůbec neuvědomily, jak blízko válce se ocitly.

„Co chceš dělat se sestrami ze svého tábora?“ zeptala se Siuan. „Začínají se vyptávat.“

„Řekni jim, ať se shromáždí u brány Západu slunce,“ řekla Egwain. „Ať se seřadí podle adžah, s přísedícími v čele. Jakmile dokončím obřad, pozdravím je a formálně přijmu jejich omluvu za vzpouru a přivítám je zpět do Věže.“

„Přijmeš jejich omluvu?“ zeptala se nevěřícně Siuan.

„Vzbouřily se proti Věži, Siuan,“ upřela na ni Egwain pohled. „Jakkoli to bylo nutné, mají důvod k omluvě.“

„Ale ty jsi byla s nima!“

„Už nezastupuju jenom je, Siuan,“ prohlásila Egwain pevně. „Představuji Věž. Celou Věž. A Věž musí vědět, že vzbouřenkyně rozkolu litují. Nemusejí lhát a tvrdit, že by si bývaly přály zůstat, ale myslím, že je vhodné, aby vyjádřily lítost nad utrpením, které rozdělení způsobilo. Já omluvu přijmu, a můžeme pokračovat v uzdravování.“

„Ano, matko,“ řekla Siuan rezignovaně. Egwain zahlédla za ní stojící Tesan a žena při Egwaininých slovech přikyvovala hlavou s vlasy spletenými po tarabonském způsobu.

Egwain dovolila Lairain pokračovat v instrukcích a pak jí zopakovala slova, která bude muset říct, a co bude muset udělat. Když byla hnědá spokojená, Egwain vstala, otevřela dveře a zjistila, že Siuan odešla předat její rozkazy. Tesan stála se založenýma rukama v chodbě před dveřmi a pohledem si měřila Gawyna. Opíral se o zeď kousek od nich a ruku měl položenou na hlavici meče, zasunutého v pochvě.

„Tvůj strážce?“ zeptala se Tesan Egwain.

Zahleděla se na Gawyna a musela potlačit celou změť citů. Hněv, lásku, vášeň a lítost. Jaká zvláštní směsice. „Ne,“ řekla. Pohlédla Gawynovi do očí. „Toho, co teď hodlám udělat, nemůžeš být součástí, Gawyne. Počkej tady.“

Otevřel ústa, aby něco namítl, pak si to rozmyslel, toporně se narovnal a uklonil se. To gesto působilo ještě drzeji než případné dohady.

Egwain tiše popotáhla – právě tak hlasitě, aby to slyšel – a pak se nechala Tesan odvést k věžové sněmovně. Sněmovna: místo i skupina lidí. Neboť byly jedno, stejně jako amyrlinin stolec byl osoba, a přesto i křeslo, v němž ona osoba seděla.

Zastavila se před dveřmi do sněmovny, jejichž tmavé dřevo bylo vyloženo stříbrným plamenem Tar Valonu, a cítila, jak se jí nepoddajně chvěje srdce. Náhle se objevila Siuan s lehkými střevíci. Ukázala na Egwaininy jezdecké boty. Ovšem; podlaha sněmovny byla pokrytá jemnou malbou. Přezula se a Siuan její boty odnesla. Není důvod být nervózní! Už jsem tady byla, napadlo ji náhle. Nejen v Salidaru. Když jsem skládala zkoušku. Hleděla jsem na tyto dveře, čelila ženám za nimi. Při zkoušce…

Náhle zazněl gong; zdál se být dost hlasitý na to, aby otřásal celou Věží, a jeho hlas upozorňoval na to, že bude pozvednuta nová amyrlin. Gong zazněl znovu a znovu a zdobené dveře se otevřely. Ano, byla to zcela jiná zkušenost než tehdy v tom skromném dřevěném stavení, kde byla pozvednuta salidarskými Aes Sedai. V mnoha směrech byl její výstup v Salidaru jako generálka.

Dveře se zcela otevřely a Egwain potlačila zajíknutí. Přímo proti vstupu zela ve velkolepé místnosti s klenutým stropem proražená díra. Skrz ni bylo vidět na Dračí horu. Místnost nebyla při útoku Seančanů poškozená tolik jako jiné; trosek bylo minimum a zkáza stěží pronikla přes vnější zeď. Kolem místnosti se stále táhlo zvednuté pódium a křesla na něm nebyla poškozená. Osmnáct křesel, seskupených po třech, každé namalované a polstrované tak, aby ohlašovalo adžah osoby, která na něm sedí.

Amyrlinin stolec stál u protější stěny, přímo před proraženou zdí, zády k prostírající se krajině a vzdálené Dračí hoře. Kdyby seančanský výbuch pronikl o pár dlaní hlouběji, stolec by byl zničen. Byl neporušený, Světlu díky.

Egwain ve vzduchu slabě cítila barvu. Nechaly stolec spěšně přemalovat, aby opět nesl všech sedm barev? Pokud ano, byla to rychlá práce. Neměly však čas nechat znovu přinést křesla modrého adžah.

Egwain si všimla Saerin, Yukiri a Doesine, sedících se svými adžah. Byla zde i Seaine, která Egwain sledovala těma chladně uvažujícíma modrýma očima. Jak velký vliv tyto čtyři ženy měly na probíhající události? Suana, žlutá sestra s hranatou tváří, se při pohledu na Egwain s nezastíraným uspokojením usmívala, a i když ve většině obličejů bylo vidět poklidný nevzrušený výraz Aes Sedai, z držení těla Egwain vycítila souhlas. Nebo přinejmenším chybějící nepřátelství. Za tímto rozhodnutím stálo víc žen než jen lovkyně černých adžah.

Saerin vstala ze svého křesla mezi hnědými. „Kdo přichází před věžovou sněmovnu?“ zeptala se zvučným hlasem.

Egwain zaváhala s pohledem stále přejíždějícím přísedící, jejichž křesla byla v pravidelných odstupech rozestavěná kolem vnějšího pódia. Příliš mnoho křesel bylo prázdných. Byly zde jen dvě zelené přísedící; Talene uprchla už před mnoha týdny. Šedým chyběla Evanellein, která zmizela dnes časněji ráno. Velina a Sedore zde také nebyly. To nevěstilo nic dobrého; ty dvě byly na Verinině seznamu černých adžah. Varoval je někdo? Znamenalo Evanelleinino zmizení, že se o ní Verin nedozvěděla?

Také zde nebyly žádné červené sestry. Egwain sebou škubla, když si vzpomněla, že Duhara z Věže odešla před několika týdny – nikdo nevěděl proč, ale některé tvrdily, že plní úkol pro Elaidu. Možná šlo o záležitost s černými adžah. Další dvě červené přísedící, Javindhra a Pevara, záhadně zmizely.

Tím zbývalo jedenáct přísedících. Podle starých zákonů Věže to nebylo dost k pozvednutí nové amyrlin – ale tyto zákony byly změněny, když Elaida rozpustila modré. Méně přísedících znamenalo méně žen nutných k volbě amyrlin, a nyní bylo vyžadováno pouze jedenáct. Bude to muset stačit. Alespoň o tom, co se děje, věděly všechny přísedící, v současné době přítomné ve Věži; nebylo to tajemství jako v případě Elaidiny volby. A Egwain si mohla být poměrně jistá, že pro ni nebude hlasovat žádná černá přísedící.

Saerin si odkašlala, nejistě pohlédla na Egwain, a znovu zvolala: „Kdo přichází před věžovou sněmovnu?“

Tesan se k ní z boku naklonila, jako by chtěla Egwain napovědět správnou odpověď. Egwain ji však zarazila zvednutím ruky.

Egwain něco zvažovala, cosi troufalého. Přesto to bylo vhodné. Věděla, že ano. Cítila to. „Červené adžah je v nemilosti?“ zeptala se tiše Tesan.

Bílá přikývla, až jí vlasy spletené do copů pohladily po tváři. „S červenými si nemusíš dělat starosti,“ řekla se slabým tarabonským přízvukem. „Po Elaidině zmizení se stáhly zpátky do svých obydlí. Přítomné přísedící se obávaly, že si červené rychle zvolí nové přísedící a vyšlou je na tento obřad. Myslím, že pár… strohých dopisů od sněmovny stačilo, aby je zastrašilo.“

„A Silviana Brehon? Stále v žaláři?“

„Pokud vím, tak ano, matko,“ řekla Tesan, které uklouzl její titul, ačkoli Egwain ještě nebyla řádně pozvednuta sněmovnou. „Nedělej si starosti, Leana byla propuštěna. Nechaly jsme ji odvést za ostatními vzbouřenkyněmi, kde čeká na tvé odpuštění.“

Egwain zamyšleně přikývla. „Okamžitě dej Silvianu předvést sem do sněmovny.“

Tesan svraštila čelo. „Matko, nemyslím si, že je vhodná doba na…“

„Prostě to udělej,“ zasyčela Egwain a pak se obrátila ke sněmovně. „Ta, která přichází poslušně ve Světle,“ pronesla pevným hlasem.

Saerin se uvolnila. „Kdo přichází před věžovou sněmovnu?“

„Ta, která přichází pokorně ve Světle,“ odpověděla Egwain. Upírala pohled na všechny přísedící. Pevná ruka. Bude muset být pevná. Potřebují vedení.

„Kdo přichází před věžovou sněmovnu?“ dokončila Saerin.

„Ta, která přichází na povolání sněmovny,“ řekla Egwain, „poslušně a pokorně ve Světle, a žádá pouze o možnost přijmout vůli sněmovny.“

Obřad pokračoval a každá z přísedících se do pasu svlékla, aby dokázala, že je žena. Egwain učinila totéž a jen nepatrně se začervenala při pomyšlení na Gawyna, který se zjevně domníval, že by ho měla na obřad vzít sebou.

„Kdo stojí za touto ženou?“ zeptala se Saerin poté, co se přísedící znovu oblékly. Egwain musela zatím zůstávat do pasu nahá a chladný větřík, profukující rozbořenou zdí, ji studil na kůži. „A zavazuje se za ni, srdce za srdce, duši za duši, život za život?“

Yukiri, Seaine a Suana rychle vstaly. „Já se tak zavazuji,“ oznámila každá z nich.

Když Egwain prožívala tento obřad poprvé, byla v šoku. Při každém kroku se děsila, že udělá nějakou chybu. A co hůř, děsila se toho, že se ukáže, že to všechno je jenom úskok nebo chyba.

Ten strach zmizel. Zatímco byly pokládány rituální otázky – a zatímco Egwain popošla o tři kroky vpřed a poklekla na hladkou podlahu, na Elaidin příkaz přemalovanou tak, aby ze znaku plamene Tar Valonu vycházelo ve spirálách jen šest barev – prohlédla Egwain okázalost a spatřila jádro dění. Tyhle ženy byly vyděšené. Stejně jako byly ženy v Salidaru. Amyrlinin stolec představoval stabilitu, a ony k ní vztahovaly ruce.

Proč si zvolily ji? Zdálo se, že odpověď je v obou případech stejná. Protože byla jediná, na níž se dokázaly shodnout. Některé z přísedících se usmívaly. Ale byly to úsměvy žen, kterým se podařilo zabránit v získání stolce svým soupeřkám. Buď to, nebo to byly úsměvy žen, kterým se ulevilo, že se někdo ujme vedení. A možná zde byly některé, které se usmívaly, protože to nejsou ony, kdo musí usednout na stolec. Jeho nedávná historie byla plná nebezpečí, rozbrojů a dvou dramatických tragédií.

Původně, v Salidaru, si Egwain myslela, že jsou ty ženy pitomé. Nyní byla zkušenější, a snad i moudřejší. Už chápala, že nebyly hloupé. Byly Aes Sedai – zakrývaly svůj strach přehnanou opatrností a zároveň drzostí. Vybraly někoho, jehož pád jim nebude vadit. Riskovaly, ale samy se nevystavily přímému nebezpečí.

Tyto ženy dělaly totéž. Svůj strach zakrývaly hladkými tvářemi a autoritativním chováním. Když přišla chvíle, kdy se přísedící měly postavit na znamení své podpory, Egwain nepřekvapilo, že jich vstalo všech jedenáct. Ani jediný nesouhlas. Při tomto obřadu k umývání nohou nedojde.

Ne, nebyla překvapená. Věděly, že není jiná možnost, ne když jim na prahu stojí armáda, ne když Elaida jako by už byla mrtvá. Aessedaiovské chování bylo tvářit se, jako kdyby nikdy k žádným sporům nedošlo. Muselo být dosaženo shody.

Saerin vypadala překvapeně, že se žádná z přísedících nerozhodla zůstat sedět, i kdyby jen proto, aby dokázala, že se nenechá zastrašit. Ve skutečnosti vlastně nejedna přísedící vypadala překvapeně a Egwain měla podezření, že litují svého rozhodnutí se tak rychle postavit. Aes Sedai mohla získat určitou moc tím, že byla jediná, kdo zůstal sedět, a přinutila Egwain umýt jí nohy a požádat, aby jí dovolila sloužit. Samozřejmě to také mohlo ženu vyčlenit a vysloužit jí nelibost nové amyrlin.

Ženy si pomalu sedaly. Egwain nepotřebovala žádnou radu, a žádnou jí ani nenabídly. Vstala a vydala se přes sněmovnu. Nohy obuté ve střevících tiše dopadaly na malovaný kámen, zpodobňující plamen. Místností se prohnal závan větru, načechral šátky a pohladil Egwaininu holou kůži. Skutečnost, že se sněmovna rozhodla sejít zde, navzdory závrať vyvolávajícímu výhledu z rozbořené stěny, něco vypovídalo o její síle.

Saerin se s Egwain setkala u stolce. Altařanka s olivovou kůží začala pečlivými prsty zapínat Egwain živůtek a pak uctivě zvedla ze stolce štólu amyrlin. Byla to štóla se všemi sedmi barvami, zachráněná z místa, na které ji Elaida odhodila. Saerin si Egwain na okamžik prohlížela, potěžkávajíc štólu, jako by Egwain posuzovala.

„Víš jistě, že chceš nést toto břímě, dítě?“ zeptala se Saerin velmi tichým hlasem. To nebyla součást obřadu.

„Už ho nesu, Saerin.“ Egwain odpověděla téměř šeptem. „Elaida ho zahodila, když se ho pokusila nasekat a rozdělit dle svého přání. Já jsem ho zvedla a od té doby nesu. Nesla bych jej až do své smrti. A udělám to.“

Saerin přikývla. „Myslím, že asi proto si štólu zasloužíš,“ řekla. „Pochybuji, že cokoliv v dějinách snese srovnání s nadcházejícími dny. Myslím, že v budoucnu se učenci ohlédnou zpátky k našim časům a posoudí je jako těžší – namáhavější pro mysl, tělo a duši – než čas šílenství nebo samotné Rozbití.“

„Pak je dobře, že nás svět má, ne?“ zeptala se Egwain.

Saerin zaváhala a pak přikývla. „Asi ano.“ Zvedla štólu a položila ji Egwain na ramena. „Jsi pozvednuta na amyrlinin stolec!“ ohlásila a připojily se k ní hlasy ostatních přísedících, „ve slávě Světla, kéž Bílá věž přetrvá navěky. Egwain al’Vere, strážkyně zámků, plameni Tar Valonu, amyrlin!“

Egwain se otočila, rozhlédla se po skupině žen a pak se posadila do křesla. Měla pocit, jako by se po velmi dlouhé cestě vrátila domů. Svět se ohýbal pod tlakem doteku Temného, ale ve chvíli, kdy zaujala své místo, jí připadal o trochu víc v pořádku, trochu bezpečnější.

Ženy se před ní seřadily podle věku se Saerin až úplně na konci. Jedna po druhé se jí hluboce uklonily, požádaly ji o dovolení sloužit, pak políbily její prsten s Velkým hadem a ustoupily stranou. Zatímco tak činily, všimla si Egwain, že se Tesan konečně vrátila. Nakoukla dovnitř, aby se ujistila, že jsou všechny oblečené, a pak se vzápětí vrátila se čtyřmi strážnými s bíle planoucím plamenem Tar Valonu na hrudích. Egwain potlačila povzdech. Jak se zdálo, přivedli Silvianu v řetězech.

Poté, co jí přísedící políbily prsten, se vrátily na svá místa. Obřad ještě nebyl úplně u konce, ale důležitou část už měly za sebou. Egwain konečně byla skutečná a plnoprávná amyrlin. Tak dlouho na tuto chvíli čekala.

Nyní nastal čas na pár překvapení.

„Sundejte vězenkyni pouta,“ řekla Egwain.

Ozvalo se cinkání kovu, jak ji vojáci přede dveřmi zdráhavě poslechli. Přísedící se se zmatenými výrazy ve tvářích obrátily.

„Silviano Brehon!“ pronesla Egwain, vstávajíc. „Můžeš předstoupit před amyrlinin stolec.“

Vojáci ustoupili stranou a nechali Silvianu vejít. Její červené šaty byly kdysi vybrané, ale v Elaidině vězení s ní nezacházeli dobře. Černé vlasy – obvykle stažené v drdolu – měla zapletené do hrubého copu. Šaty měla zmačkané a kolena špinavá. A přesto měla v poctivé tváři klid.

Prošla místností a k překvapení všech před Egwain poklekla. Egwain natáhla ruku a nechala ženu, ať jí políbí prsten.

Přísedící vše pozorovaly, zmatené z toho, že Egwain narušila obřad. „Matko,“ ozvala se nakonec Yukiri. „Je toto vhodná chvíle k vynesení rozsudku?“

Egwain stáhla ruku od klečící Silviany, pohlédla přímo na Yukiri a pak přejela pohledem čekající přísedící. „Všechny byste se měly pořádně stydět,“ řekla.

Strnule se tvářící Aes Sedai zvedly obočí a doširoka otevřely oči. Vypadaly rozzlobeně. K tomu neměly důvod! Jejich hněv nebyl ve srovnání s jejím ničím.

„Tohle,“ řekla Egwain a ukázala na rozbořenou zeď. „Za tohle nesete odpovědnost.“ Ukázala na klečící Silvianu. „Nesete odpovědnost za tohle. Nesete odpovědnost za to, jak se k sobě naše sestry na chodbách chovají, a nesete odpovědnost za to, že jste nechaly Věž tak dlouho rozdělenou. Mnohé z vás nesou odpovědnost za to, že k tomu rozdělení vůbec došlo!

Styďte se. Bílá věž – pýcha Světla a od věku pověstí zdroj jistoty a pravdy – se kvůli vám málem zhroutila.“

Ženy valily oči a několik z nich ohromeně sípalo. „Elaida…“ začala jedna z nich.

„Elaida byla šílená, a vy jste to všechny věděly!“ řekla Egwain přísně, tyčila se nad nimi a srážela je pohledem. „Věděly jste to těch několik posledních měsíců, kdy bezděky pracovala na našem zničení. Světlo, mnohé z vás to nejspíš věděly už ve chvíli, kdy jste ji pozvedly!

Už před tím existovaly pošetilé amyrlin, ale žádná z nich málem nestrhla celou Věž! Vy máte na amyrlin dohlížet. Vy ji máte bránit v tom, aby dělala takovéhle věci! Vy jste jí dovolily rozpustit celé adžah? Co jste si myslely? Jak je možné, že jste nechaly Věž padnout tak hluboko? A to ještě ve chvíli, kdy po zemi kráčí Drak Znovuzrozený!

Měly jste Elaidu sesadit ve chvíli, kdy jste se dozvěděly o jejím katastrofickém pokusu uvěznit Randa al’Thora. Měly jste ji sesadit, když jste viděly, jak její hašteření a malichernost obrací jedno adžah proti druhému. A rozhodně jste ji měly sesadit, když odmítla udělat, co bylo nutné, aby Věž opět spojila a zcelila!“

Egwain hleděla dolů na řady sester a na každou z nich postupně upřela pohled, dokud dotyčná neodvrátila zrak. Žádná se neodvážila snášet její pohled dlouho. Konečně zahlédla, jak jejich maskami začíná pronikat hanba. A to by rozhodně měla!

„Žádná z vás se jí nepostavila,“ obořila se na ně Egwain. „Vy si troufáte říkat věžová sněmovna? Vy, které zastrašila? Vy, které jste byly příliš vyděšené, než abyste udělaly, co je nutné? Vy, které jste byly tak zaujaté svým hašteřením a politikařením, že jste ani neviděly, co je třeba?“

Egwain pohlédla na Silvianu. „Pouze jediná žena v této místnosti byla ochotná postavit se za to, co věděla, že je správné. Pouze jediná žena se odvážila vzdorovat Elaidě a byla ochotná za to zaplatit. A vy si myslíte, že jsem sem tu ženu přivedla, abych se jí mstila? Jste opravdu tak zaslepené, že si myslíte, že bych potrestala jedinou osobu v celé Věži, která se v posledních měsících zachovala slušně?“

Nyní všechny klopily pohled k zemi. Dokonce ani Saerin se jí nepodívala do očí.

Silviana k ní vzhlédla.

„Konala jsi svou povinnost, Silviano,“ řekla Egwain. „A konala jsi ji dobře. Vstaň.“

Žena vstala. Vypadala vyčerpaně, oči nateklé z nedostatku spánku, a Egwain měla podezření, že má problémy udržet se na nohou. Postaral se někdo o to, aby jí ve zmatku posledních dní donesli něco k jídlu nebo vodu?

„Silviano,“ řekla Egwain, „byla pozvednuta nová amyrlin. A stydím se to říct, ale bylo to provedeno úskokem, podobně jako pozvednutí Elaidy. Ze sedmi adžah bylo zastoupeno jen pět. Vím, že kdyby zde byly modré, podpořily by mě. Ale červené nedostaly možnost vyjádřit svůj nesouhlas či souhlas.“

„Jsou k tomu dobré důvody, matko,“ odpověděla Silviana.

„To je možná pravda,“ řekla Egwain, „ale jen to téměř zajišťuje, že má vláda bude poznamenána napětím mezi mnou a červenými. Uvidí zlý úmysl tam, kde není, a já ztratím sílu stovek žen. Žen, které budeme zoufale potřebovat.“

„Já… nevím, jak se tomu vyhnout, matko,“ řekla Silviana upřímně.

„Já ano,“ odvětila Egwain. „Silviano Brehon, chci, aby ses stala mou kronikářkou. Ať nikdo neříká, že jsem červené zavrhla.“

Silviana překvapeně zamrkala. Mezi přísedícími se ozvalo pár zajíknutí, ačkoli Egwain nepostřehla, od kterých.

Hleděla Silvianě do očí. Nebylo to tak dávno, co ta žena měla Egwain přehnutou přes stůl a na Elaidin rozkaz ji řezala. Nyní však Silviana poklekla; udělala to, aniž by jí to musela poručit. Přijala oprávnění sněmovny Egwain pozvednout. Přijímala i Egwain samotnou?

Egwainina nabídka ji zavede na namáhavou a nebezpečnou cestu. Červené to mohou vidět jako zradu. Jaká bude Silvianina odpověď? Egwain žehnala triku, který jí bránil se potit, neboť věděla, že jinak by jí po tvářích stékaly kapky potu.

„Byla bych poctěna, matko,“ řekla Silviana a opět poklekla. „Skutečně poctěna.“

Egwain vydechla. Její úkol sjednotit roztříštěná adžah bude těžký – ale kdyby ji červené vnímaly jako nepřítele, byl by téměř nemožný. Se Silvianou po boku bude mít mezi červenými vyslance, kterého neodmítnou. Doufejme.

„Toto budou pro červené adžah těžké časy, dcero,“ řekla Egwain. „Jejich přirozeností vždy bylo chytat muže, kteří dokáží usměrňovat, ale zprávy hlásí, že saidín je očištěn.“

„Pořád budou existovat ničemní usměrňovači, matko,“ řekla Silviana. „A mužům se nedá věřit.“

Jednou budeme muset ten poslední názor překonat, pomyslela si Egwain. Ale prozatím je dost pravdivý, abych ho nechala být. „Neřekla jsem, že váš účel zmizí, jen že se změní. V budoucnu vidím pro červené adžah skvělé věci – rozšíření obzoru, obnovenou povinnost. Těší mě, že mi stojíš po boku, abys mi pomohla je vést.“

Egwain pohlédla na přísedící, které to v ohromeném tichu sledovaly. „Všem bych vám nařídila činit pokání,“ pokračovala Egwain, „ale vím, že alespoň některé z vás potají pracovaly na tom, aby rozpad Bílé věže zastavily. Neudělaly jste dost, ale udělaly jste alespoň něco. Kromě toho si myslím, že pokání, které od sebe často vyžadujeme, je směšné. Co je pro Aes Sedai fyzická bolest?“

Egwain se zhluboka nadechla. „A ani já nejsem bez viny. Částečně sdílím vaši hanbu, neboť k těmto katastrofám došlo za trvání mého úřadu. Postavila jsem se na stranu vzbouřenkyň, nechala se jimi pozvednout, protože to byla jediná možnost. Ale ta volba je i tak mým proviněním.

Neste svou hanbu, přísedící, ale neste ji odhodlaně. Nenechte se jí zlomit. Čas uzdravování začal, a už nemá cenu ukazovat prstem. Selhaly jste. Ale jste všechno, co máme. My jsme všechno, co svět má.“

Ženy začaly zvedat oči.

„Pojďte,“ vyzvala je Egwain a vydala se sněmovnou. Silviana s ní hladce srovnala krok. „Přivítejme vzbouřence.“

Procházely chodbami Věže, které stále páchly kouřem a místy byly poseté troskami. Egwain se snažila nedívat na krvavé skvrny. Přísedící ji následovaly, shluknuté podle adžah, navzdory tomu, že je Egwain před chvílí pokárala. Vyléčit je dá ještě hodně práce.

„Matko,“ řekla Silviana tiše, zatímco kráčely vpřed. „Můžu se jen dohadovat, že už jsi mezi vzbouřenkyněmi měla kronikářku. Máš v úmyslu mít nás dvě?“ Její napjatý hlas prozrazoval, co si o takovém neobvyklém uspořádání myslí.

„Ne,“ odpověděla Egwain. „Moje předchozí kronikářka byla popravena jako černá adžah.“

Silviana zbledla. „Chápu.“

„Nemůžeme kolem těchto věcí tancovat, Silviano,“ řekla Egwain. „Těsně před svou… záchranou jsem měla důležitou návštěvu. Patřila k černým a prozradila mi jména dalších černých sester. Pomocí hole přísahy jsem potvrdila všechny, které byly mezi vzbouřenými Aes Sedai.“

„Hůl přísahy?“ vyhrkla Silviana.

„Ano,“ řekla Egwain, když vcházely na schodiště. „Včera v noci mi ji dala spojenkyně ve Věži. I když mě teď napadá, že budeme muset přesunout místnost s ter’angrialy. A držet její umístění v tajnosti a neustále ji střežit. Zanedlouho budou všechny sestry s dostatkem síly znát tkanivo pro cestování, a já bych u mnoha z nich – včetně těch, kterým věřím – nepochybovala, že si čas od času nějaký angrial ‚půjčí‘.“

„Ano, matko,“ řekla Silviana. Pak tišším hlasem dodala: „Asi si budu muset zvyknout na to, že se mnoho věcí změní.“

„Obávám se, že ano,“ odvětila Egwain. „Z nichž ta nejmenší nebude nutnost vybrat řádnou správkyni novicek, takovou, která si poradí se stovkami nových novicek – z nichž mnohé jsou starší, než je běžné. Už jsem začala s procesem přijímání všech žen, bez ohledu na věk, které prokazují určitou míru schopnosti usměrňovat. Věřím, že nebude dlouho trvat, a Bílá věž bude novickami praskat ve švech.“

„Pak si tedy návrhy na novou správkyni promyslím rychle, matko,“ řekla Silviana.

Egwain pochvalně přikývla. Romanda s Lelaine budou nepochybně zuřit, až zjistí, že si Egwain vybrala Silvianu, ale čím víc o tom přemýšlela, tím spokojenější byla. Nejen proto, že Silviana byla červená, ale protože byla tak schopná. Saerin by byla dobrá volba, ale mnohé by ji považovaly za Egwaininu rádkyni a možná za skutečnou moc za stolcem. Vybrat si modrou by při současném stavu Věže bylo příliš rozvratnické. A kromě toho, když sama amyrlin patřila ke vzbouřencům – a na to nikdo tak rychle nezapomene, bez ohledu na to, co Egwain řekne či udělá – uzdravení vztahů velice pomůže mít kronikářku, která patřila k loajalistům.

Zanedlouho došly na Velké náměstí u Věže, na východní straně budovy. Náměstí bylo zaplněno – podle jejích rozkazů – ženami seřazenými podle adžah. Egwain toto místo vybrala kvůli vysokým schodům, vedoucím do Věže, zakončeným prostornou podestou. Tam zůstala stát, zády k velkolepě vyřezávaným dveřím. Bylo to dokonalé místo, odkud oslovit zástup.

Také bylo umístěno mezi křídly, která během útoku předchozí noci utrpěla největší škody. Z východního křídla stále stoupal kouř; kupole se zhroutila; jedna ze zdí se zřítila dovnitř. Z tohoto místa však samotná Věž vypadala poměrně nezraněně a žádná ze zejících děr nebyla přímo vidět.

Egwain viděla tváře, lemující okna na nižších podlažích. Sledovaly ji Aes Sedai i novicky. Jak se zdálo, kromě vzbouřenkyň měla Egwain příležitost oslovit většinu zbývajících obyvatel Věže. Vytvořila tkanivo na zesílení hlasu. Ne tak, aby duněl, ale dost na to, aby ji bylo slyšet zdola i zezadu.

„Sestry,“ řekla, „dcery. Byla jsem řádně pozvednuta na amyrlinin stolec. Vybraly si mne obě strany konfliktu. Obě postupovaly předepsaným způsobem a obě mne nyní přijímají jako svou amyrlin. Nastal čas se opět spojit.

Nebudu předstírat, že k tomuto rozkolu nedošlo. My z Bílé věže občas příliš dychtíme zapomenout skutečnosti, které si nechceme přiznat. Tuto nelze utajit, ne před námi, které jsme ji zažily. Byly jsme rozděleny. Ocitly jsme se na prahu války. Zneuctily jsme se.

Vy vzbouřenkyně, které přede mnou stojíte, jste udělaly něco strašlivého. Roztříštily jste Věž a pozvedly vzdoroamyrlin. Poprvé jedny Aes Sedai shromažďovaly vojska proti jiným Aes Sedai. Já ta vojska vedla. Znám tu hanbu.

Nutná či ne, je to hanba. A proto požaduji vaše přiznání viny. Musíte přijmout odpovědnost za své zločiny, dokonce i ty, spáchané ve jménu většího dobra.“

Zahleděla se na Aes Sedai pod sebou. Jestliže z toho, že je přinutila se seřadit – a pak je přiměla na ni čekat – nepochopily, jak se k tomu staví, pak snad z jejích slov ano.

„Nepřišly jste sem ve slávě,“ řekla jim Egwain. „Nepřišly jste sem jako vítězky. Protože není žádné vítězství, a ani žádné vítězství být nemohlo, když by sestra bojovala proti sestře a strážce umíral rukou strážce.“ Všimla si Siuan, která stála poblíž přední řady, a na tu dálku jí pohlédla do očí. Leana zde byla také, po dlouhém věznění neupravená, ale vzpřímená.

„Obě strany chybovaly,“ řekla Egwain. „A všechny budeme muset tvrdě pracovat, abychom napravily to, co jsme napáchaly. Kováři říkají, že když se jednou meč roztříští, nedá se už nikdy spravit. Musí být znovu ukován, kov roztaven, znovu zpracován a vytvarován.

Příštích pár měsíců bude naším znovuvytvořením. Byly jsme zlomeny a strženy téměř až ke kořenům. Poslední bitva se blíží, a než přijde, chci se postarat o to, abychom opět byly mocným mečem, celým a nezlomeným! Budu toho od vás žádat hodně. Budou to náročné požadavky. Dostanou vás až na hranici toho, co si myslíte, že dokážete vydržet. Vezmu tyto vypálené díry a zaplním je! Budeme se muset přizpůsobit, neboť máme příliš mnoho přísedících do sněmovny, nemluvě o pěti hlavách adžah navíc. Některé z vás budou muset ustoupit a pokorně se sklonit před těmi, které nemají rády.

Tato dny budou vaší zkouškou! Přinutím vás spolupracovat s těmi, které jste před hodinou považovaly za nepřítele. Budete kráčet bok po boku s těmi, které vás zavrhly, ublížily vám nebo vás nenáviděly.

Ale my jsme silnější než naše slabosti. Bílá věž stojí a my budeme stát s ní! Znovu se sjednotíme. Staneme se shromážděním, o němž se budou vyprávět příběhy! Až s vámi skončím, nebude zapsáno, že Bílá věž byla slabá. Naše rozdělení bude zapomenuto ve světle našich vítězství. Nebudou na nás vzpomínat jako na Bílou věž, která se obrátila proti sobě, ale jako na Bílou věž, která pevně stále tváří v tvář Stínu. Tyto dny se stanou legendou!“

Vypukl jásot, převážně ze strany novicek a vojáků, neboť Aes Sedai byly na tento způsob chování příliš zdrženlivé. Obecně. Některé mladší křičely také, polapené kouzlem okamžiku. Jásot se ozýval na obou stranách, Světlu díky. Egwain je nechala na okamžik bouřit, pak zvedla paže a utišila je.

„Ať se to roznese po celé zemi!“ vykřikla. „Ať se o tom mluví, ať se na to spoléhá a ať si to každý pamatuje. Bílá věž je celá a sjednocená. A nikdo – muž, žena či stvoření Stínu – už nás nikdy neuvidí rozdělené!“

Tentokrát byl jásot téměř ohlušující, a kupodivu se k němu připojilo víc Aes Sedai. Egwain spustila ruce.

Doufala, že jí budou provolávat slávu i za pár měsíců. Čekala je spousta práce.

KAPITOLA 47 - Ta, kterou ztratil

KAPITOLA 47

TA, KTEROU ZTRATIL

Rand se do svých komnat nevrátil hned. Neúspěšná schůzka s Hraničáři jej vyvedla z rovnováhy. Ne kvůli jejich prohnanému pokusu nalákat ho do Far Maddingu – to bylo rozčilující, ale ne nečekané. Lidé se ho neustále snažili ovládat a manipulovat jím. Hraničáři nebyli jiní.

Ne, zneklidňovalo ho něco jiného, něco, co nedokázal přesně popsat. A tak procházel Tearským Kamenem se dvěma aielskými Děvami v patách a svou přítomností strašil sloužící a znervózňoval obránce.

Chodby se kroutily a stáčely. Stěny – tam, kde je nezdobily nástěnné koberce – měly barvu vlhkého písku, ale byly mnohem pevnější než jakýkoli kámen, který Rand znal, cizí a zvláštní; každý hladký sáh mu připomínal, že toto místo není přirozené.

Rand se cítil stejně. Měl lidskou podobu. Vskutku, měl lidské chování a minulost. Ale byl něčím, čemu žádný člověk – dokonce ani on sám – nedokázal rozumět. Postava z pověstí, výtvor jediné síly, stejně nepřirozený jako ter’angrial nebo úlomek cuendillaru. Vystrojili ho jako krále, stejně jako ozdobili tyto chodby zlatými a červenými koberci se střapci. A jako na stěny pověsili tapisérie, zpodobňující slavné tairenské generály. Tyto ozdoby zde byly na okrasu, ale také měly něco zakrývat. Plochy holých zdí zdůrazňovaly, jak je toto místo cizí. Koberce a tapisérie tomu dávaly… lidštější nádech. Stejně jako dát Randovi korunu a přepychový kabát jim umožnilo jej přijmout. Od králů se čekalo, že budou trochu jiní. Nezáleželo na tom, že se pod korunou skrývá mnohem cizejší podstata. Nezáleželo na tom, že měl srdce dávno mrtvého muže a jeho bedra byla stvořena proto, aby nesla břímě proroctví, a jeho duše rozdrcena potřebami, přáními a nadějemi milionů lidí.

Dvě ruce. Jedna k ničení, druhá k zachraňování. Kterou ztratil?

V Kameni bylo snadné se ztratit. Už dávno předtím, než se vzor začal rozpadat, byly tyto kličkující chodby z hnědého kamene zavádějící. Byly vybudovány tak, aby zmátly útočníky. Křižovatky se vynořovaly zcela nečekaně; bylo zde jen málo orientačních bodů a vnitřní chodby pevnosti neměly okna. Aielové mluvili o tom, jaký dojem na ně udělalo, jak složité bylo se Kamene zmocnit. Neudělali na ně dojem obránci, ale velikost a rozložení obrovské stavby.

Naštěstí Rand nemířil k žádnému určitému cíli. Prostě chtěl jít.

Přijal to, čím musí být. Tak proč ho to tak trápilo? Hlas hluboko v jeho nitru – ne v hlavě, ale v srdci – začal vyjadřovat nesouhlas s tím, co Rand dělá. Nebyl hlasitý nebo agresivní jako hlas Luise Therina; jen šeptal, jako zapomenutá touha. Něco není v pořádku. Něco není v pořádku…

Ne! pomyslel si. Musím být silný. Konečně jsem se stal tím, čím musím být!

Se zaťatými zuby se zastavil v chodbě. V hluboké kapse kabátu nesl přístupový klíč. Přejel ho prstem a ucítil jeho chladné a hladké obrysy. Neodvážil se nechat klíč na starosti nějakému sloužícímu, bez ohledu na to jak důvěryhodnému.

Hurin, uvědomil si. To mi dělá starosti. Setkání s Hurinem.

Napřímil se a znovu vykročil. Musel být neustále silný – nebo tak alespoň vypadat.

Hurin byl pozůstatek z předchozího života. Ze dnů, kdy se Mat posmíval Randovým kabátům, kdy Rand doufal, že se ožení s Egwain a nějak se vrátí do Dvouříčí. Putoval s Hurinem a Loialem, odhodlaný zastavit Faina a získat zpátky Matovu dýku, dokázat, že je přítel. To byly mnohem jednodušší časy, ačkoli to Randovi tehdy tak nepřipadalo. Přemýšlel, jestli může být něco složitější, než když si myslíte, že vás vaši přátelé nenávidí.

Před očima se mu zavlnily barvy. Perrin procházející temným ležením, kamenný meč, hrozivě se tyčící ve vzduchu nad ním. Vidění se změnilo na Mata, který byl stále v tom městě. Byl to Caemlyn? Proč mohl být blízko Elain, zatímco Rand musel zůstávat tak daleko? Její emoce skrz pouto stěží cítil. Tak moc mu chyběla. Kdysi si právě v chodbách této pevnosti navzájem kradli polibky.

Ne, řekl si v duchu. Jsem silný. Touha byla cit, který si nesmí dovolit. Stesk ho nikam nedostane. Pokusil se obojí potlačit, zabočil na schodiště a rozběhl se po schodech dolů, aby namáhal tělo a přinutil se zadýchat.

Takže před minulostí utíkáme? zeptal se Luis Therin tiše. Ano. To je dobře. Raději utíkat, než jí čelit.

Doba, kterou Rand strávil s Hurinem, skončila ve Falme. Ty dny si vybavoval jen nezřetelně. Změny, které u něj pak nastaly – když si uvědomil, že musí zabíjet, že se nikdy nemůže vrátit k životu, který miloval – představovaly něco, o čem nemohl stále přemýšlet. Téměř jako v horečce vyrazil do Tearu, oddělený od přátel a s Išamaelem, který se mu zjevoval ve snech.

To poslední se opět dělo.

Rand vrazil do jednoho z nižších pater pevnosti a zhluboka oddychoval. Jeho Děvy, které nebyly ani zadýchané, jej následovaly. Rázoval chodbou a do velké komnaty s řadami sloupů, masivních a širokých, tak širokých, že by je člověk nedokázal obejmout. Srdce Kamene. Několik obránců se postavilo do pozoru, a když je Rand míjel, salutovali mu.

Zamířil do středu Srdce. Kdysi zde visel Callandor, třpytící se světlem. Křišťálový meč měla nyní v držení Kadsuane. Rand doufal, že to nezpackala a neztratila ho jako předtím mužský a’dam. Ve skutečnosti to Randovi bylo jedno. Callandor byl podřadný; aby ho muž mohl použít, musel se podřídit vůli ženy. A navíc, byl sice mocný ale ne tak mocný jako Choedan Kal. Přístupový klíč byl mnohem užitečnější nástroj. Rand ho mlčky pohladil, zatímco pozoroval místo, kde se kdysi vznášel Callandor.

To mu vždy dělalo starosti. Callandor byl zbraň, o níž mluvila proroctví. Karaethonský cyklus pravil, že Kámen nepadne, dokud Callandor nebude držet Drak Znovuzrozený. Podle některých učenců tato pasáž naznačovala, že meč nebude nikdy držen. Ale proroctví takto nefungovala – byla pronesena, aby se splnila.

Rand Karaethonská proroctví studoval. Snažit se rozluštit jejich význam bylo naneštěstí stejné, jako se snažit rozvázat padesát sáhů zašmodrchaného provazu. Jednou rukou.

Získání meče, jehož se nelze dotknout, bylo jedním z prvních důležitých proroctví, která naplnil. Bylo však získání Callandoru jen bezvýznamné znamení, nebo krok dál? Všichni proroctví znali, ale jen pár si jich položilo nevyhnutelnou otázku. Proč? Proč musel Rand získat meč? Měl ho použít v Poslední bitvě?

Jako sa’angrial byl meč podřadný a Rand pochyboval, že má být prostě použit jako meč. Proč proroctví nehovořila o Choedan Kal? Ten použil, aby očistil poskvrnění. Přístupový klíč poskytoval Randovi sílu mnohem větší, než by mohl Callandor, a navíc jí nebyl nijak svázaný. Soška znamenala svobodu, ale Callandor jen další vězení. Přesto se však v proroctvích o Choedan Kal a jejich klíčích nemluvilo.

Randa to rozčilovalo, protože proroctví byla – svým způsobem – tou nejtěsnější truhlou ze všech. Byl v nich polapený. Nakonec ho zadusí.

Říkal jsem jim… zašeptal Luis Therin.

Říkal jsi jim co? zeptal se Rand.

Že ten plán nebude fungovat, řekl Luis Therin velmi tichým hlasem. Ta surová síla ho neuvězní. Tvrdili, že je můj plán ukvapený, ale zbraně, které stvořili, byly příliš nebezpečné. Příliš děsivé. Žádný člověk by neměl třímat tolik síly…

Rand zápolil s myšlenkami, s hlasem, se vzpomínkami. Moc si na plán Luise Therina na uzavření věznice Temného nevzpomínal. Choedan Kal – postavili je za tím účelem?

Byla toto odpověď? Rozhodl se Luis Therin špatně? Tak proč o nich nebyla v proroctvích ani zmínka?

Rand se obrátil a chystal se z prázdné komnaty odejít. „Už tohle místo nehlídejte,“ řekl obráncům. „Není tu nic, co by mělo cenu. Nejsem si jistý, jestli kdy bylo.“

Muži se zatvářili ohromeně a pokořeně, jako děti, které právě pokáral milující otec. Ale blížila se válka a on tady nenechá vojáky, aby bránili prázdnou místnost.

Rand se zaťatými zuby vyšel do chodby. Callandor. Kam ho Kadsuane schovala? Věděl, že si v Kameni zabrala pokoje, čímž opět pokoušela jeho zákaz. Bude s tím muset něco udělat. Možná ji z Kamene vyhodit. Pospíchal vzhůru po kamenných schodech, pak na náhodně zvoleném podlaží opustil schodiště a pokračoval v pohybu. Kdyby se teď posadil, zešílel by.

Tak moc se snažil nenechat svázat, ale proroctví se nakonec postarají o to, že udělá to, co má. Byla mnohem víc manipulující a nevyzpytatelnější než kterákoli Aes Sedai.

Vzedmul se v něm hněv, běsnící v řetězech. Tichý hlas hluboko v jeho nitru se před tou bouří chvěl. Rand se levou rukou opřel o stěnu, sklopil hlavu a zatnul zuby.

„Budu silný,“ zašeptal. Ale hněv přesto neustoupil. A proč by měl? Hraničáři mu vzdorovali. Seančané mu vzdorovali. Aes Sedai předstíraly, že ho poslouchají, ale přesto za jeho zády večeřely s Kadsuane a tancovaly, jak pískala.

Kadsuane mu vzdorovala nejvíc ze všech. Držela se poblíž něj, vysmívala se jeho příkazům a překrucovala jeho záměry. Vytáhl přístupový klíč a pohladil ho. Hrozila Poslední bitva a on tu trochu zbývajícího času trávil tím, že jezdil na setkání s lidmi, kteří ho uráželi. Temný každým dnem stále více rozvolňoval vzor, a ti, kteří přísahali chránit hranice, se schovávali ve Far Maddingu.

Zhluboka oddechoval a rozhlížel se. Něco mu na téhle konkrétní chodbě bylo povědomého. Nebyl si jistý proč; vypadala stejně jako všechny ostatní. Zlaté a červené koberce. Před ním křižovatka.

Možná neměl vzpurné Hraničáře nechat naživu. Možná by se měl vrátit a postarat se o to, aby se ho naučili bát. Ale ne. Nepotřeboval je. Mohl je nechat Seančanům. Hraničářská armáda mu poslouží, aby zpomalila jeho nepřátele tady na jihu. Možná Seančanům zabrání, aby ho napadli z boku, zatímco bude bojovat s Temným.

Ale… existoval snad nějaký způsob, jak Seančany zastavit nadobro? Sklopil pohled k přístupovému klíči. Jednou se k boji proti cizím vetřelcům pokusil použít Callandor. Tehdy ještě nechápal, proč je tak těžké meč ovládat: teprve po katastrofálním útoku mu Kadsuane vysvětlila, co o meči ví. Rand musel vytvořit kruh se dvěma ženami, a teprve pak bezpečně vládnout mečem, který nebyl meč.

Bylo to jeho první větší selhání jakožto velitele.

Nyní měl však lepší nástroj. Nejmocnější nástroj, jaký byl kdy vytvořen; žádný člověk nemohl rozhodně držet víc jediné síly než on, když očistil saidín. Vypálit Graendal a Natrinovu mohylu vyžadovalo jen zlomek toho, co byl Rand schopen přivolat.

Kdyby tohle obrátil proti Seančanům, pak by mohl do Poslední bitvy vyrazit s potřebnou jistotou a už si nemuset dělat starosti, kdo se mu plíží v zádech. Dal jim šanci. Několikrát. Varoval Kadsuane, řekl jí, že k sobě Dceru Devíti měsíců připoutá. Tak… či onak.

Netrvalo by to dlouho.

Támhle, ozval se Luis Therin. Stáli jsme támhle.

Rand se zamračil. O čem to ten šílenec blábolí? Rozhlédl se. Podlaha široké chodby byla vydlážděná v červenočerném vzoru. Na stěnách povlávalo několik nástěnných koberců. Rand si ohromeně uvědomil, že několik z nich znázorňuje jeho, jak se zmocňuje Kamene, drží Callandor, zabíjí trolloky.

Boj se Seančany nebyl naše první selhání, zašeptal Luis Therin. Ne, poprvé jsme selhali tady. V téhle chodbě.

Vyčerpaný po boji s trolloky a myrddraaly. V boku mu tepala bolest. Kamenem se stále rozléhal nářek raněných. Měl pocit, že dokáže cokoli. Cokoli.

Stál nad mrtvým tělem malé dívky, ještě dítěte. Callandor mu žhnul v prstech. Tělo s sebou náhle škublo.

Moirain ho zastavila. Řekla mu, že nemůže probouzet mrtvé k životu.

Kéž by tu tak stále byla, pomyslel si Rand. Často ho rozčilovala, ale zdálo se, že ona – víc než kdokoli jiný – chápe, co se od něj očekává. Přiměla ho, aby byl v tom směru ochotnější, dokonce i když byl na ni naštvaný.

Odvrátil se. Moirain měla pravdu. Nemohl mrtvé probouzet k životu. Ale velmi dobře uměl přinášet smrt živým. „Sežeňte svoje sestry oštěpu,“ zavolal Rand přes rameno na své aielské stráže. „Jdeme do bitvy.“

„Teď?“ zeptala se jedna z nich. „Vždyť už se stmívá!“

To jsem chodil tak dlouho? napadlo překvapeného Randa. „Ano,“ řekl. „Na tmě nezáleží; vytvořím dost světla.“ Dotkl se přístupového klíče a pocítil naráz nadšení i hrůzu. Už jednou Seančany zahnal zpátky na oceán. Udělá to znovu. Sám.

Ano, zažene je zpět – alespoň ty, kteří zůstanou naživu.

„Běžte!“ zakřičel na Děvy. Nechaly ho tam a odběhly chodbou. Co se stalo s jeho sebeovládáním? V poslední době se led ztenčil.

Došel zpátky ke schodišti a vyšel pár pater ke svým komnatám. Seančané pocítí jeho zuřivost. Dovolili si provokovat Draka Znovuzrozeného? Nabídl jim mír, a oni se mu vysmáli?

Prudkým zvednutím ruky utišil dychtivé obránce, kteří stáli na stráži u jeho pokojů, a rozrazil dveře. Neměl náladu na jejich žvanění.

Vrazil dovnitř a rozčílilo ho, když zjistil, že stráže někoho pustily dovnitř. Nepovědomá postava stála zády k němu a hleděla ven otevřenými dveřmi balkónu. „Co to…“ začal Rand.

Muž se otočil. Nebyl to nikdo cizí. Ani náhodou.

Byl to Tam. Jeho otec.

Rand klopýtavě ucouvl. Bylo to nějaké zjevení? Nějaký pokřivený trik Temného? Ale ne, byl to Tam. Mužovy laskavé oči si nebylo možné splést. Přestože byl o hlavu menší než Rand, Tam vždy vypadal pevnější než okolní svět. S jeho širokou hrudí a mohutnýma nohama nešlo hnout, ne proto, že byl silný – Rand na cestách potkal mnoho silnějších mužů. Síla byla pomíjivá. Tam byl skutečný. Jistý a stálý. Už jen pohled na něj přinášel útěchu.

Ale útěcha se bila s tím, čím se Rand stal. Jeho světy se střetly – osoba, jíž býval, osoba, jíž se stal – jako proud vody na doběla rozpáleném kameni. Jeden se roztříštil, druhý změnil v páru.

Tam váhavě stál ve dveřích balkónu, osvětlený mihotavým světlem dvou lamp a na stojanech v místnosti. Rand Tamovo váhání chápal. Nebyli pokrevní otec a syn. Randův pokrevní otec byl Janduin, kmenový náčelník Taardad Aielů. Tam byl jen muž, který Randa našel na svazích Dračí hory.

Jen muž, který ho vychoval. Jen muž, který jej naučil všechno, co znal. Jen muž, kterého Rand miloval a ctil, a vždy bude, bez ohledu na pokrevní spřízněnost.

„Rande.“ Tamův hlas zněl nemotorně.

„Prosím,“ probral se Rand z ohromení. „Prosím, posaď se.“

Tam přikývl. Zavřel balkónové dveře, přešel pokoj a usedl na jedno z křesel. Rand se také posadil. Přes místnost zírali jeden na druhého. Kamenné stěny byly holé; Rand dával přednost tomu, když nebyly zdobeny nástěnnými koberci ani malbami. Koberec byl žlutočervený a tak velký, že sahal ke všem čtyřem stěnám.

Pokoj byl až příliš dokonalý. Stála zde váza s čerstvě natrhanými liliemi a hledíky, přesně na tom správném místě. Křesla uprostřed byla až příliš správně rozestavěná. Nevypadalo to, jako by v pokoji někdo bydlel. Stejně jako mnoho jiných míst, kde zůstával, to nebyl domov. Od chvíle, kdy odešel z Dvouříčí, skutečný domov neměl.

Tam seděl v jednom křesle, Rand v druhém. Rand si uvědomil, že v ruce stále drží přístupový klíč, takže ho odložil na kobereček se vzorem sluncí, který měl před sebou. Tam zalétl pohledem k Randově pahýlu, ale nic neřekl. Svíral si ruce a nejspíš si přál, aby měl něco na práci. Když měl mluvit o nepříjemných věcech, byl Tam vždycky radši, když mohl rukama něco dělat, ať už kontrolovat popruhy na postroji nebo stříhat ovci.

Světlo, pomyslel si Rand, který náhle pocítil silnou touhu Tama obejmout. Do mysli mu proudily známé vzpomínky. Tam, jak o Bel Tinu dováží pálenku do hostince U Vinného střiku. To, jak si Tam užíval svou dýmku. Jeho trpělivost a laskavost. Jeho nečekaný meč s volavkou. Znám ho tak dobře. A přesto jsem na něj v poslední době myslel tak zřídka.

„Jak…“ řekl Rand. „Tame, jak ses sem dostal? Jak jsi mě našel?“

Tam se tiše uchechtl. „V poslední době neustále posíláš posly do všech velkých měst a říkáš jim, aby sebrala vojska do války. Myslím, že by člověk musel být slepý, hluchý a ožralý, aby nevěděl, kde tě najít.“

„Ale do Dvouříčí jsem nikoho neposlal!“

„Nebyl jsem v Dvouříčí,“ řekl Tam. „Někteří z nás bojují s Perrinem.“

No ovšem, napadlo Randa. Nyneiva se musela spojit s Perrinem – barvy zavířily – měla o něj a Mata takový strach. Tam se mohl snadno vrátit společně s ní.

Opravdu Rand vedl tento rozhovor? Vzdal se naděje na to, že se někdy vrátí do Dvouříčí nebo se opět setká s otcem. Navzdory rozpakům to bylo tak příjemné. Tamovi přibyly vrásky ve tváři a pár odhodlaných černých pramenů ve vlasech to konečně vzdalo a zestříbřilo, ale jinak byl stejný.

Tolik lidí kolem Randa se změnilo – Mat, Perrin, Egwain, Nyneiva – že byl zázrak najít někoho ze starého života, který zůstal stejný. Tam, muž, který Randa naučil najít prázdnotu. Tam byl skála, která Randovi připadala pevnější než samotný Kámen.

Nálada se mu trochu zhoršila. „Počkat. Perrin využívá lidi z Dvouříčí?“

Tam přikývl. „Potřeboval nás. Ten chlapec balancuje tak, že by tím udělal dojem na každého principála. Seančané a prorokovi lidi, nemluvě o bělokabátnících a královně…“

„Královně?“ řekl Rand.

„Jo,“ řekl Tam. „I když tvrdí, že už královna není. Elainina matka.“

„Takže ona žije?“ zeptal se Rand.

„Žije, i když ne díky bělokabátníkům,“ řekl znechuceně Tam.

„Viděla Elain?“ zeptal se Rand. „Zmínil ses o bělokabátnících – jak narazil na bělokabátníky?“ Tam začal odpovídat, ale Rand zvedl ruku. „Ne. Počkej. Až budu chtít, můžu si od Perrina vyžádat hlášení. Nestrávíme společný čas tím, že budeš dělat posla.“

Tam se pousmál.

„Co je?“ zeptal se Rand.

„Ach, synu,“ řekl a s širokýma rukama sevřenýma před sebou zavrtěl hlavou, „oni to vážně udělali. Šli a udělali z tebe krále. Co se stalo s tím vytáhlým klukem, který tak okouzleně sledoval Bel Tin? Kde je ten nejistý chlapec, kterého jsem celé ty roky vychovával?“

„Je mrtvý,“ odpověděl okamžitě Rand.

Tam pomalu přikývl. „To vidím. Takže… musíš vědět… že…“

„Že nejsi můj otec?“ domyslel si Rand.

S pohledem sklopeným k zemi Tam přikývl.

„Věděl jsem to od toho dne, kdy jsem odešel z Emondovy Role,“ odvětil Rand. „Mluvil jsi o tom v horečce. Nějakou dobu jsem tomu odmítal věřit, ale nakonec mě přesvědčili.“

„Ano,“ řekl Tam. „Chápu jak. Já…“ Pevněji sevřel ruce. „Nikdy jsem ti nechtěl lhát, synu. Aha, no, asi bych ti tak neměl říkat, že?“

Můžeš mi říkat synu, pomyslel si Rand. Jsi můj otec. Bez ohledu na to, co někdo tvrdí. Ale nedokázal ta slova vyslovit.

Drak Znovuzrozený nemohl mít otce. Otec by představoval slabost, která by se dala využít, dokonce ještě větší než žena jako Min. Milenky se čekaly. Avšak Drak Znovuzrozený musel být postavou z mýtů, tvor téměř stejně velký jako samotný vzor. Už tak měl problém přinutit lidi poslouchat. Co by se stalo, kdyby se rozneslo, že u sebe má otce? Kdyby vešlo ve známost, že se Drak Znovuzrozený spoléhá na sílu ovčáka?

Tichý hlásek v jeho srdci vřískal.

„Udělal jsi dobře, Tame,“ slyšel se Rand říkat. „Tím, že jsi mi zatajil pravdu, jsi mi nejspíš zachránil život. Kdyby lidi věděli, že jsem nalezenec, a navíc zjistili, že od Dračí hory – no, to by se rozneslo. Klidně mě mohli zabít jako dítě.“

„Aha,“ řekl Tam. „No, tak to jsem rád, že jsem to udělal.“

Rand zvedl přístupový klíč – ten ho také uklidňoval – a pak vstal. Tam se k němu spěšně připojil a stále víc si počínal jako další poddaný nebo sluha.

„Udělal jsi světu velkou službu, Tame al’Thore,“ řekl Rand. „Tím, že jsi mě chránil a vychoval, jsi ohlásil nový věk. Svět je tvým dlužníkem. Postarám se o to, aby se o tebe postarali až do konce života.“

„Oceňuju to, můj pane,“ řekl Tam. „Ale není to nutné. Mám všechno, co potřebuju.“

Zakrýval úsměv? Možná to byl nabubřelý proslov. Pokoj působil stísněně a Rand se obrátil, přešel po nádherném koberci a opět rozevřel balkónové dveře. Slunce už skutečně zapadlo a na město se snesla tma. Když přešel do noci k zábradlí, opřela se do něj svěží mořská bríza.

Tam se postavil vedle něj.

„Obávám se, že jsem ztratil tvůj meč,“ slyšel se Rand říkat. Připadalo mu to bláhové.

„To je v pořádku,“ řekl Tam. „Stejně si nejsem jistý, jestli jsem si tu věc vůbec zasloužil.“

„Opravdu jsi byl mistr šermíř?“

Tam přikývl. „Asi ano. Zabil jsem muže, který jím byl, a měl jsem na to svědky, ale nikdy jsem si to neodpustil. I když to bylo nutné.“

„To, co je třeba udělat, často vypadá jako něco, co chceme udělat ze všeho nejmíň.“

„To je nejpravdivější věc, co jsem kdy slyšel,“ řekl Tam, tiše si povzdechl a opřel se o zábradlí balkónu. V temnotě pod nimi začínala zářit rozsvícená okna. „Je to tak divné. Můj chlapec, Drak Znovuzrozený. Jsem součást všech těch příběhů, které jsem na cestách světem slýchával.“

„A představ si, jaké je to pro mě,“ řekl Rand.

Tam se zasmál. „Ano. Ano, myslím, že ty přesně chápeš, co myslím, že? Není to legrační?“

„Legrační?“ Rand zavrtěl hlavou. „Ne. Není. Můj život mi nepatří. Jsem loutka vzoru a proroctví, přinucená tančit světu, než jí přeříznou provázky.“

Tam se zamračil. „To není pravda, synu. Totiž, můj pane.“

„Nijak jinak to nevidím.“

Tam překřížil ruce na hladkém kamenném zábradlí. „Myslím, že ti rozumím. Pamatuju si, že když jsem byl voják, míval jsem podobné pocity. Víš, že jsem válčil proti Tearu? Myslel bys, že přijít sem vyvolá bolestné vzpomínky. Ale často se člověku zdá jeden nepřítel jako druhý. Necítím žádnou zášť.“

Rand položil přístupový klíč na zábradlí, ale stále jej pevně držel. Neopřel se; zůstával stát vzpřímeně.

„Ani voják si svůj osud nemůže příliš vybírat,“ řekl Tam a líně poklepával na zábradlí prstem. „Všechny rozhodnutí dělají důležitější lidi. Lidi, no, myslím lidi jako ty.“

„Ale moje volby mi určuje samotný vzor,“ řekl Rand. „Mám míň svobody než vojáci. Mohl jsi utéct, zběhnout. Nebo se z toho alespoň dostat zákonnou cestou.“

„A ty nemůžeš utéct?“ zeptal se Tam.

Rand neodpověděl.

„Mohl jsem z těch válek odejít. Ale zároveň nemohl. Ne, aniž bych zradil sám sebe. Myslím, že s tebou je to stejné. Záleží na tom, jestli můžeš utéct, když víš, že to neuděláš?“

„Na konci toho všeho umřu,“ řekl Rand. „A nemám na vybranou.“

Tam se zamračeně narovnal. Na okamžik si Rand připadal, jako by mu zase bylo dvanáct. „Nic takovýho nebudu poslouchat,“ prohlásil Tam. „Nebudu to poslouchat, dokonce ani když jsi Drak Znovuzrozený. Vždycky máš na výběr. Možná si nemůžeš vybrat, kam musíš jít, ale pořád máš na výběr.“

„Ale jak?“

Tam položil Randovi ruku na rameno. „Volba není vždycky o tom, co uděláš, synu, ale proč to uděláš. Když jsem byl voják, byli tam muži, kteří bojovali prostě pro peníze. Jiní bojovali, protože byli věrní – věrní svým kamarádům nebo koruně… nebo kdoví čemu. Voják, který umře pro peníze, a voják, který umře za svou věrnost, jsou oba mrtví, ale je mezi nimi rozdíl. Jedna smrt něco znamenala. Druhá ne.

Nevím, jestli je pravda, že budeš muset umřít, aby tohle všechno vyšlo. Ale oba víme, že před tím nebudeš utíkat. I když ses změnil, vidím, že některé věci zůstaly stejné. Takže v téhle věci nebudu poslouchat žádný kňourání.“

„Já jsem nekňoural…“ začal Rand.

„Já vím,“ řekl Tam. „Králové nekňourají, oni přemítají.“ Zdálo se, že někoho cituje, ačkoli Rand neměl ponětí koho. Tam se kupodivu uchechtl. „Na tom nezáleží,“ pokračoval. „Rande, myslím, že to můžeš přežít. Když vezmu v úvahu, jakou službu nám všem prokazuješ, nedokážu si představit, že by ti vzor nedopřál trochu klidu. Ale jsi voják, co jde do války, a první věc, kterou se voják naučí, je, že může umřít. Možná si nemůžeš vybírat svoje povinnosti. Ale můžeš si vybrat, proč je plníš. Proč jdeš do bitvy, Rande?“

„Protože musím.“

„To nestačí,“ řekl Tam. „K vránám s tou ženskou! Kéž by za mnou přišla dřív. Kdybych věděl…“

„Jakou ženskou?“

„Kadsuane Sedai,“ řekl Tam. „Přivedla mě sem a tvrdila, že si s tebou musím promluvit. Předtím jsem se ti držel z cesty, protože jsem si myslel, že to poslední, co potřebuješ, je aby ti otec šlapal po poli!“

Tam pokračoval, ale Rand přestal poslouchat.

Kadsuane. Tam přišel kvůli Kadsuane. Nebylo to proto, že si všiml Nyneivy a využil příležitosti. Ne proto, že chtěl prostě jen zkontrolovat svého syna. Ale protože ho zmanipulovali, aby přišel.

Copak ta ženská nenechá Randa nikdy na pokoji!

Jeho city při setkání s Tamem byly tak silné, že rozpustily led. Příliš velká láska byla stejná jako příliš velká nenávist. Obojí ho nutilo cítit, což bylo něco, co nemohl riskovat.

Ale udělal to. A náhle ho pocity téměř zavalily. Zachvěl se a odvrátil od Tama. Byl jejich rozhovor další z Kadsuaniných her? Jakou v tom hrál Tam úlohu?

„Rande?“ zeptal se Tam. „Omlouvám se. Neměl jsem do toho tu Aes Sedai zatáhnout. Říkala, že když se o ní zmíním, mohl by ses rozzlobit.“

„A co dalšího ještě říkala?“ zeptal se tvrdě Rand a prudce se k Tamovi obrátil. Statný muž váhavě o krok ustoupil. Kolem nich vál noční větřík a světla ve městě byly jako tečky hluboko pod nimi.

„No,“ začal Tam, „řekla mi, že bych si s tebou měl promluvit o tvým mládí, připomenout ti lepší časy. Myslela si…“

„Manipuluje se mnou!“ řekl Rand tiše a pohlédl Tamovi do očí. „A manipuluje s tebou. Všichni si mě chtějí vodit na provázku!“

V jeho nitru to vřelo. Pokusil se hněv potlačit, ale bylo to tak těžké. Kde byl led, kde byl klid? Zoufale vyhledal prázdnotu. Pokusil se všechny své city vlít do plamene svíčky, jak ho to Tam tak dávno učil.

Čekal tam saidín. Rand ho bezmyšlenkovitě sevřel, a když to udělal, zaplavily ho emoce, které si myslel, že už nechal za sebou. Prázdnota se roztříštila, ale saidínu se nějak podařilo zůstat a bojovat s ním. Když se ho zmocnila nevolnost, Rand zaječel a vzdorovitě proti němu vrhl svůj hněv.

„Rande,“ řekl zamračeně Tam, „měl bys mít víc rozumu, než…“

„ZMLKNI!“ zařval Rand a proudem vzduchu srazil Tama na zem. Rand zápasil se svou zuřivostí na jedné a saidínem na druhé straně. Hrozilo, že ho mezi sebou rozdrtí.

Proto potřeboval být silný. Copak to nedokázali pochopit? Jak se mohl člověk smát, když musel čelit takovým silám?

„Já jsem Drak Znovuzrozený!“ zahřměl Rand na saidín, na Tama, na Kadsuane, na samotného Stvořitele. „Nebudu vaše figurka!“ Ukázal na Tama přístupovým klíčem. Jeho otec ležel na kamenné podlaze balkónu. „Přišel jsi od Kadsuane a předstíral, že mě máš rád. Ale rozmotáváš další z jejích vodítek, které mi chce omotat kolem krku! Nemůžu mít od vás všech pokoj?“

Přestal se ovládat. Ale bylo mu to jedno. Chtěli, aby něco cítil. Tak bude cítit! Chtěli, aby se smál? Bude se smát, až budou hořet!

Zatímco na ně na všechny vřískal, spředl vlákna vzduchu a ohně. Luis Therin v jeho hlavě vyl, saidín se je pokoušel oba zničit, a tichý hlas v Randově srdci umlkl.

Před Randem sílil kotouč světla, který vyrašil ze středu přístupového klíče. Před ním se otáčelo tkanivo pro odřivous a přístupový klíč zářil stále jasněji, jak Rand natahoval víc a víc síly.

Světlo. Rand spatřil otcovu tvář, jak k němu zdola vzhlíží.

Vyděšená.

Co to dělám?

Rand se začal třást a odřivous se rozpadl dřív, než ho stačil uvolnit. V hrůze klopýtavě couvl.

Co to DĚLÁM? pomyslel si Rand znovu.

Nic víc, než co už jsi udělal, zašeptal Luis Therin.

Tam na něj dál zíral, tvář zastíněnou nocí.

Světlo, pomyslel si Rand s hrůzou, šokem a zuřivostí. Dělám to znovu. Jsem stvůra.

Stále nejasně svírající saidín, Rand vytvořil průchod do Ebú Daru a pak jím se sklopenou hlavou prošel a uprchl před děsem v Tamových očích.

KAPITOLA 48 - Výklad komentáře

KAPITOLA 48

VÝKLAD KOMENTÁŘE

Min seděla v Kadsuanině malém pokoji a čekala – společně s ostatními – na výsledky Randova setkání s otcem. V krbu hořel nízký oheň a lampy ve všech rozích místnosti svítily ženám, které se snažily všelijak zabavit – vyšíváním, spravováním a pletením – aby nemusely myslet na to, nač čekají.

Min už nelitovala, že se spojila s Kadsuane. Lítost se objevovala dřív, ze začátku, kdy si Kadsuane držela Min u sebe a vyptávala se jí na všechna vidění, která Min o Randovi kdy měla. Ta ženská byla puntičkářská jako hnědá a zapisovala si každé vidění a odpověď. Bylo to jako ocitnout se znovu v Bílé věži!

Min si nebyla jistá, proč to, že se Nyneiva Kadsuane podřídila, dávalo Kadsuane právo Min vyslýchat, ale zdálo se, že právě tak si to Kadsuane vykládá. Když se k tomu přidružilo to, jak se v poslední době Min v Randově společnosti cítila neklidně, a její vlastní touha zjistit, co mají Kadsuane a moudré za lubem, vypadalo to, že ve společnosti té ženy tráví prakticky všechen svůj čas.

Ano, lítost přišla a odešla. Min přešla k odevzdanosti s nádechem nespokojenosti. O věcech, které Min studovala ve svých knihách, toho Kadsuane věděla docela hodně, ale ta ženská rozdělovala své znalosti jako moruškovou zavařeninu, jako malou odměnu za dobré chování, vždy s náznakem toho, že je jí víc. To Min bránilo utéct.

Musela najít odpovědi. Rand je potřeboval.

S tou myšlenkou se Min opět pohodlně usadila na polstrované lavici a znovu otevřela knihu, kterou měla právě rozečtenou, Sajiův Komentář k Drakovi. Jedna věta, autory komentáře převážně opomíjená, se jí neustále vracela na mysl. Bude v rukou držet čepel světla, a tři se stanou jedním.

Autoři měli pocit, že ve srovnání s jinými pasážemi, jako o tom, že Rand dobude Kámen nebo že se jeho krev rozlije po kamenech Šajol Ghúlu, je to příliš neurčité.

Na to poslední se snažila příliš nemyslet. Důležité bylo, že příliš mnoho proroctví – s trochou přemýšlení – obecně dávalo smysl. Při zpětném pohledu dávaly smysl dokonce i ty části o tom, že bude Rand poznačen draky a volavkami.

Ale co tahle věta? Čepel světla téměř jistě znamenala Callandor. Ale co „tři se stanou jedním“? Pár učenců tvrdilo, že „tři“ jsou tři velká města – Tear, Illian a Caemlyn. Nebo, když šlo náhodou o učence z Cairhienu, mělo jít o Tear, Illian a Cairhien. Problém byl, že Rand sjednotil mnohem víc než jen tři města. Dobyl také Bandar Eban, nemluvě o skutečnosti, že bude muset pod svou zástavu přivést Hraničáře.

Ale byl vládcem – nebo téměř vládcem – ve třech královstvích. Andoru se vzdal, ale Cairhien, Illian a Tear přímo ovládal, i když sám nosil jen jednu korunu. Možná ta pasáž znamenala přesně to, co tvrdí učenci, a Min se jen honila za přeludem.

Bylo její studium stejně k ničemu jako ochrana, kterou chtěla Randovi nabídnout? Min, řekla si, sebelítost tě nikam nedostane. Nezbývalo jí než studovat, myslet a doufat.

„Tohle je špatně,“ slyšela se říkat nahlas.

Zaslechla, jak si Beldeine na opačné straně pokoje posměšně odfrkla. Min zamračeně vzhlédla.

Ženy, které Randovi složily přísahu – Erian, Nesune, Sarene a Beldeine – už nebyly v jeho společnosti tak vítány, neboť Aes Sedai stále méně důvěřoval. Jediná, které umožňoval se s ním pravidelně stýkat, byla Nyneiva. Nebylo tedy nic divného na tom, že si ty zbývající našly cestu do Kadsuanina „tábora“.

A co Minin vlastní vztah s Randem? Stále ji měl u sebe rád; na tom se nic nezměnilo. Ale něco nebylo v pořádku, něco bylo jinak. Když byla nablízku, stavěl kolem sebe zdi – ne aby ji udržel venku, ale aby své skutečné já udržel uvnitř. Jako by se bál, co jeho skutečné já udělá, nebo by mohlo udělat, těm, které miluje…

Zase má bolesti, pomyslela si, neboť ho cítila skrz pouto. Takový hněv. Co se to dělo? Pocítila bodnutí strachu, ale potlačila ho. Musela věřit Kadsuaninu plánu. Byl to dobrý plán.

Korele a Merise – které se od Kadsuane v poslední době téměř nehnuly – pokračovaly ve vyšívání, sedíce ve stejných křeslech u krbu. Kadsuane jim tu práci navrhla, aby si při čekání zaměstnaly ruce. Vypadalo to, že letitá Aes Sedai jen málokdy něco dělá bez toho, aniž by někomu nechtěla udělit lekci.

Z Aes Sedai, které přísahaly Randovi, tady v tuto chvíli byla pouze Beldeine. Kadsuane seděla poblíž Min a četla vlastní knihu. Nyneiva přecházela sem a tam, tam a sem, a občas se zatahala za cop. Nikdo nemluvil o napětí, které v místnosti vládlo.

O čem se spolu Rand s Tamem baví? Dokáže ho Randův otec obrátit?

Pokoj byl stěsnaný. Když tady na koberci vedle krbu stála tři křesla, u stěny lavice a Nyneiva chodila přede dveřmi sem a tam jako hlídací pes, nebylo tu téměř k hnutí. Kvůli hladkým kamenným stěnám celé místo působilo jako krabice, a bylo zde jen jedno okno, za Kadsuane, otevřené, aby dovnitř pronikal noční vzduch. Uhlíky v krbu a lampy vydávaly světlo. Ve vedlejším pokoji tlumeně rozmlouvali strážci.

Ano, bylo to tu stěsnané, ale vzhledem ke Kadsuanině vypovězení měla Aes Sedai štěstí, že v Kameni vůbec nějaké pokoje má.

Min si povzdechla a vrátila se zpět ke Komentáři k Drakovi. Vykoukla na ní stejná věta. Bude v rukou držet čepel světla, a tři se stanou jedním. Co to znamenalo?

„Kadsuane,“ promluvila Min a zvedla knihu. „Myslím, že tuhle větu interpretují špatně.“

Beldeine opět tiše – téměř nepostřehnutelně – pohrdavě popotáhla.

„Chceš něco říct, Beldeine?“ zeptala se Kadsuane, aniž zvedla oči od vlastní knihy, dějepisné knihy s názvem Řádné krocení síly.

„Ani ne, Kadsuane Sedai,“ odvětila Beldeine zlehka. Tvář zelené sestry, na níž byl znát její saldejský původ, by někteří mohli nazvat hezkou. Byla dost mladá, aby ještě neměla bezvěkou tvář, a často se zdálo, že se až příliš snaží předvádět.

„Když Min promluvila, něco sis očividně pomyslela, Beldeine,“ odvětila Kadsuane a obrátila stránku. „Ven s tím.“

Beldeine lehce zrudla – když člověk trávil hodně času s Aes Sedai, tak si takových věcí všiml. Projevovaly citové reakce, jen byly nenápadné. Samozřejmě pokud tou Aes Sedai nebyla Nyneiva. Třebaže se v ovládání svých pocitů zlepšila, stále… no, stále to byla Nyneiva.

Beldeine řekla: „Jenom si myslím, že je to dítě zábavné, jak se probírá těmi svazky, jako by bylo učenec.“

Od většiny lidí by to Min považovala za výzvu, ale od Beldeine ta slova zněla věcně.

Kadsuane obrátila další stránku. „Aha. Min, cos mi to říkala?“

„Nic důležitého, Kadsuane Sedai.“

„Neptala jsem se, jestli to bylo důležité, děvče,“ odvětila Kadsuane rázně. „Řekla jsem, ať mi to zopakuješ. Ven s tím.“

Min si povzdechla. Nikdo nedokázal člověka ponížit víc než Aes Sedai, protože ty to dělaly bez zlé vůle. Moirain to Min kdysi jednoduše vysvětlila: většina Aes Sedai měla pocit, že je důležité získat kontrolu ve chvíli, kdy nedochází k žádnému velkému střetu, aby když krize nastane, lidé věděli, na koho se obrátit.

Bylo to opravdu rozčilující.

„Říkala jsem,“ zopakovala Min, „že ta pasáž není správně. Čtu komentář ke Karaethonskému cyklu. Sajius tvrdí, že ta věta o tom, že se tři stanou jedním, mluví o sjednocení tří království pod Drakovou zástavou. Ale já myslím, že se mýlí.“

„A proč,“ řekla Kadsuane, „si myslíš, že proroctvím rozumíš víc než uznávaný učenec?“

„Protože,“ pokračovala naježeně Min, „ta teorie nedává smysl. Rand má ve skutečnosti pouze jednu korunu. Mohl by to být dobrý argument, kdyby Tear nepřenechal Darlinovi. Ale ta teorie už neobstojí. Myslím, že ta část se týká nějakého způsobu, jak musí použít Callandor.“

„Chápu,“ řekla Kadsuane, obracejíc další stranu ve své knize. „To je velice neobvyklá interpretace.“ Beldeine se slabě usmála a vrátila se ke své výšivce. „Samozřejmě,“ dodala Kadsuane, „máš úplnou pravdu.“

Min zvedla oči.

„Přesně tahle pasáž mě přiměla ke zkoumání Callandoru,“ pokračovala Kadsuane. „Po dlouhém pátrání jsem objevila, že meč se dá řádně použít jen v tříčlenném kruhu. To je pravděpodobně opravdový význam té věty.“

„Ale to by naznačovalo, že Rand musí někdy Callandor použít v kruhu,“ řekla Min s pohledem upřeným na onu větu. Pokud věděla, ještě nikdy to neudělal.

„Ano,“ přikývla Kadsuane.

Min náhle pocítila vzrušení. Třeba je to nápověda. Něco, co Rand neví, co by mu mohlo pomoct! Až na to… Kadsuane to už věděla. Takže Min nakonec neobjevila nic skutečně důležitého.

„Řekla bych,“ ozvala se Kadsuane, „že je na místě uznání. Konec konců, špatné chování se nemá tolerovat.“

Beldeine zachmuřeně vzhlédla od vyšívání. Pak nečekaně vstala a vyšla z pokoje. Její strážce, mladý aša’man Karldin, ji z postranní místnosti rychle následoval, prošel pokojem Aes Sedai a vyšel za Beldeine do chodby. Kadsuane zafuněla a vrátila se ke své knize.

Dveře se zavřely a Nyneiva si Min přeměřila, než se vrátila ke svému přecházení. Min z toho pohledu dokázala vyčíst mnoho. Nyneivu rozčilovalo, že nikdo jiný nevypadá nervózně. Byla naštvaná, že se jim nepodařilo vymyslet nějaký způsob, jak odposlouchávat Randův a Tamův rozhovor. A očividně měla hrozný strach o Lana. Min to chápala. Cítila to s Randem podobně.

A… co to bylo za vidění, které se náhle vznášelo nad Nyneivinou hlavou? Klečela nad něčím mrtvým tělem a vyzařoval z ní žal. Vzápětí vidění zmizelo.

Min potřásla hlavou. Tohle vidění nedokázala vyložit, a tak ho nechala být. Nemohla plýtvat časem na pokusy všechna rozluštit. Například ten černý nůž, který se Beldeine poslední dobou vznášel kolem hlavy, mohl znamenat cokoli.

Soustředila se na knihu. Takže… Rand musí Callandor použít zapojený v kruhu? Tři se stanou jedním? Ale proč a s kým? Pokud má bojovat s Temným, tak přece nedávalo smysl, aby byl v kruhu s někým dalším, kdo by měl kontrolu, ne?

„Kadsuane,“ řekla. „Pořád to není správně. Je tu ještě něco. Něco, co jsme neobjevily.“

„O Callandoru?“ zeptala se žena.

Min přikývla.

„Taky si to myslím,“ odvětila Kadsuane. Bylo vážně zvláštní, slyšet ji mluvit otevřeně! „Ale nedokázala jsem zjistit co. Kdyby ten hloupý kluk jenom odvolal moje vypovězení, mohli bychom pokračovat s důležitějšími…“

Dveře do Kadsuanina pokoje se rozletěly, až Merise nadskočila leknutím. Nyneiva uskočila od dveří – málem ji praštily.

Ve dveřích stál velice rozzlobený Tam al’Thor. Zabodl se pohledem do Kadsuane. „Co jsi mu udělala?“ zeptal se ostře.

Kadsuane sklonila knihu. „Tomu klukovi jsem neudělala nic, kromě toho, že jsem mu doporučovala, aby se choval slušně. Což, jak se zdá, je něco, co by se mohli naučit i jeho další příbuzní.“

„Dávej si pozor na jazyk, Aes Sedai,“ zavrčel Tam. „Vidělas ho? Když vešel, jako by celá místnost potemněla. A ta tvář – viděl jsem víc emocí v očích mrtvoly! Co se stalo s mým synem?“

„Chápu to tak,“ řekla Kadsuane, „že vaše shledání neproběhlo tak, jak jsme doufali?“

Tam se zhluboka nadechl a hněv z něj náhle jako kdyby odplynul. Stále byl odhodlaný a v očích měl nevoli, ale vztek zmizel. Min viděla Randa, jak se takto rychle dokázal ovládnout, než se věci začaly v Bandar Ebanu měnit k horšímu.

„Pokusil se mě zabít,“ řekl Tam bezvýrazně. „Můj vlastní syn. Kdysi to býval ten nejmírnější a nejspolehlivější chlapec, jakého si otec může přát. Dneska večer usměrnil jedinou sílu a obrátil ji proti mně.“

Min zvedla ruku k puse a pocítila nával hrůzy. Ta slova vyvolala vzpomínky na to, jak se nad ní Rand tyčí a snaží se ji zabít.

Ale to nebyl on! Byla to Semirhage. Nebo ne? Ach, Rande, pomyslela si, jak pochopila bolest, kterou cítila skrz pouto. Co jsi to udělal?

„Zajímavé,“ řekla Kadsuane chladným hlasem. „A řekl jsi mu to, co jsem připravila?“

„Začal jsem,“ odpověděl Tam, „ale uvědomil jsem si, že to nezabírá. Neotevřel se mi, a ani neměl. Muž, který při rozhovoru s vlastním synem používá slova Aes Sedai! Nevím, co jsi mu udělala, ženská, ale poznám nenávist, když ji vidím. Máš toho hodně co vysvětlovat…“

Tam zmlkl, když ho neviditelné ruce náhle zvedly do vzduchu. „Možná si vzpomínáš, co jsem říkala o slušném chování, kluku?“ zeptala se Kadsuane.

„Kadsuane!“ ozvala se Nyneiva. „Není třeba…“

„To je v pořádku, vědmo,“ řekl Tam. Podíval se na Kadsuane. Min už viděla, jak Kadsuane s ostatními takhle zachází, včetně Randa. Jeho to vždycky rozčílilo a ostatní, kterým to provedla, měli sklony hulákat.

Tam jí zíral do očí. „Znám chlapy, kteří se, když se jim někdo postaví, vždycky uchýlí k pěstem. Nikdy jsem neměl Aes Sedai rád; byl jsem spokojený, když jsem se jich po návratu na svůj statek zbavil. Surovec je surovec, ať už používá silné ruce nebo něco jiného.“

Kadsuane si odfrkla, ale nejspíš ji ta slova naštvala, protože Tama postavila na zem.

„A teď,“ řekla Nyneiva, jako by jejich spor uklidnila ona, „bychom se snad mohli vrátit k důležitým věcem. Tame al’Thore, čekala bych, že právě ty to zvládneš líp. Copak jsme tě nevarovaly, že Rand začal být labilní?“

„Labilní?“ zeptal se Tam. „Nyneivo, ten chlapec je skoro šílený. Co se mu to stalo? Vím, co dokáže bitva s člověkem udělat, ale…“

„To je vedlejší,“ řekla Kadsuane. „Uvědomuješ si, dítě, že to mohla být naše poslední příležitost, jak tvého syna zachránit?“

„Kdybys mi vysvětlila, jak na tebe hledí,“ řekl Tam, „mohlo to proběhnout jinak. Ať shořím! To mám za to, že poslouchám Aes Sedai.“

„To máš za to, že máš v hlavě vlnu a neposloucháš, co se ti říká!“ vložila se do toho Nyneiva.

„To máme všichni za to,“ prohlásila Min, „že si myslíme, že ho můžeme donutit udělat to, co chceme.“

V místnosti zavládlo ticho.

A Min si náhle uvědomila, že Randa skrz své pouto cítí. Daleko, na západě. „Je pryč,“ zašeptala.

„Ano,“ řekl s povzdechem Tam. „Přímo na balkóně otevřel jeden z těch průchodů. Nechal mě naživu, i když bych mohl přísahat – když jsem se mu koukl do očí – že mě chtěl zabít. Už jsem v očích jiných tenhle pohled viděl, a vždycky jeden z nás dvou skončil v krvi na zemi.“

„Tak co se stalo?“ zeptala se Nyneiva.

„Zdálo se… že ho najednou něco vyrušilo,“ řekl Tam. „Vzal si tu sošku a proběhl průchodem.“

Kadsuane zvedla obočí. „A neviděl jsi náhodou, kam ten průchod vedl?“

Na západ, pomyslela si Min. Daleko na západ.

„Nejsem si jistý,“ přiznal Tam. „Byla tma, i když jsem měl dojem…“

„Jaký dojem?“ pobídla ho Nyneiva.

„Ebú Dar,“ řekla k překvapení všech Min. „Odešel zničit Seančany. Přesně jak řekl svým Děvám.“

„O tom posledním nic nevím,“ řekl Tam. „Ale vypadalo to jako Ebú Dar.“

„Světlo nás ochraňuj,“ zašeptala Korele.

KAPITOLA 49 - Jen další muž

KAPITOLA 49

JEN DALŠÍ MUŽ

Rand kráčel, pahýl měl zastrčený v kapse kabátu a přístupový klíč nesl bezpečně zabalený v bílém plátně a zavěšený na boku na opasku. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Byl jen další muž, kráčející ulicemi Ebú Daru. Nic zvláštního, navzdory tomu, že byl vyšší než většina ostatních. Měl nazrzlé zlaté vlasy, snad naznačující aielskou krev. Ale do města v poslední době uprchla spousta zvláštních lidí, kteří hledali ochranu Seančanů. Co znamenal jeden navíc?

Pokud člověk nedokázal usměrňovat, mohli zde on či ona najít jistotu. Bezpečí.

To mu dělalo starosti. Byli to jeho nepřátelé. Byli to dobyvatelé. Měl pocit, že by v jejich zemích neměl vládnout mír. Měly by být strašlivé, plné utrpení pod tyranskou nadvládou. Ale vůbec to tak nebylo.

Ne pokud jste neuměli usměrňovat. To, co Seančané dělali s touto skupinou lidí, bylo děsivé. Pod šťastným povrchem nebylo vše v pořádku. A přesto ho šokovalo, když si uvědomil, jak dobře zacházejí s ostatními.

Cikáni ve velkých skupinách tábořili za městem. Jejich vozy se nepohnuly už celé týdny a vypadalo to, že se z nich vytvářejí vesnice. Když mezi nimi Rand procházel, slyšel, jak někteří Cikáni mluví o tom, že se usadí. Jiní proti tomu samozřejmě měli námitky. Byli cikáni, Toulavý lid. Jak najdou píseň, když ji nebudou hledat? Byla jejich součástí stejně jako Cesta listu.

Včera večer jim Rand naslouchal u jednoho z táborových ohňů. Přivítali ho mezi sebou, nakrmili a neptali se, co je zač. Hleděl na oheň měnící dřevo na uhlíky, draka na ruce schovával a přístupový klíč měl pečlivě ukrytý v kapse kabátu.

Nikdy nenavštívil samotný Ebú Dar; byl jen v horách na severu, kde s Callandorem v ruce bojoval se Seančany. To bylo místo, kde selhal. Nyní se vrátil do Altary. Ale proč?

Ráno, když se otevřely městské brány, se společně s ostatními, kteří dorazili v noci, vydal dovnitř. Cikáni je všechny vzali k sobě; patrně od Seančanů dostávali příděly jídla, aby u sebe ubytovávali opozdilé příchozí. To byla jen jedna z mnoha věcí, které dělali. Spravovali hrnce, zašívali uniformy a prováděli nejrůznější další práce. Za to se jim poprvé v jejich dlouhých dějinách dostávalo ochrany vládců.

Strávil s Aiely dost času na to, aby přebral něco z jejich pohrdavého postoje k cikánům. Přesto však toto pohrdání bojovalo s tím, že věděl, že Tuatha’ané – v mnoha směrech – následují skutečně tradičnější aielské způsoby. Rand si pamatoval, jaké to je žít jako oni. Ve viděních v Rhuideanu následoval Cestu listu. Také viděl věk pověstí. Na krátké okamžiky prožil tyto životy, životy jiných.

Kráčel přeplněnými ulicemi dusného města, stále jaksi omámený. Včera večer vyměnil s jedním cikánem svůj krásný černý kabát za obyčejný hnědý plášť, dole rozedraný a místy zašívaný. Nebyl to cikánský plášť, prostě jen plášť, který cikán zašil muži, který se pro něj už nikdy nevrátil. Díky němu Rand tak nevyčníval, i když pak musel nosit přístupový klíč zavěšený na opasku místo v hluboké kapse. Cikán mu také dal hůl, o níž se Rand při chůzi opíral a trochu se hrbil. Kvůli své výšce byl nápadný. Chtěl těmto lidem připadat neviditelný.

Málem zabil svého otce. Nepřinutila ho k tomu Semirhage, ani vliv Luise Therina. Žádné omluvy. Žádné důvody. On, Rand al’Thor, se pokusil zabít vlastního otce. Natáhl sílu, spředl tkanivo a málem ho uvolnil.

Randova zuřivost zmizela a nahradil ji odpor. Chtěl být tvrdý. Musel být tvrdý. Ale tohle s ním ta tvrdost udělala. Luis Therin se při svých ohavnostech mohl dovolávat šílenství. Rand neměl nic, žádný úkryt, neměl se před sebou kam schovat.

Ebú Dar. Bylo to rušné, rostoucí město, rozdělené velkou řekou na dvě poloviny. Rand procházel západní částí, náměstími lemovanými krásnými sochami a ulicemi s řadami bílých domů, z nichž mnohé byly několik pater vysoké. Často míjel muže bojující pěstmi či na nože, které se od sebe nikdo nesnažil odtrhnout. Dokonce i ženy nosily na krku nože v drahokamy zdobených pochvách, které jim visely v hlubokých výstřizích šatů, oblečených přes barevné spodničky.

Nikoho z nich si nevšímal. Místo toho přemýšlel o cikánech. Cikáni zde byli v bezpečí, ale Randův vlastní otec nebyl v bezpečí v Randově říši. Randovi kamarádi se Randa báli; viděl to v Nyneiviných očích.

Zdejší lidé se nebáli. Davem se proplétali seančanští důstojníci v hmyzích přilbách. Lidé jim uhýbali z cesty, ale z úcty. Když Rand zaslechl mluvit obyčejné lidi, byli rádi za to, že zavládla stabilita. Vlastně Seančany chválili za to, že je dobyli!

Rand přešel po krátkém mostě, klenoucím se přes kanál. Po vodě líně proplouvaly malé čluny a člunaři na sebe navzájem volali pozdravy. Zdálo se, že rozložení města nemá žádný řád; tam, kde čekal domy, našel krámky, a místo toho, aby byly podobné obchody pohromadě – jak to bylo běžné ve většině jiných měst – tady byly rozmístěné nahodile. Na druhé straně mostu prošel kolem vysokého bílého panského domu, v jehož těsném sousedství stála krčma.

Muž v barevné hedvábné věstě do Randa na ulici strčil a pak se mu dlouze a přehnaně zdvořile omluvil. Rand pospíchal dál pro případ, že by muž chtěl vyvolat souboj.

Nevypadali jako utlačovaný lid. Nebyl zde žádný potlačovaný hněv. Seančané měli Ebú Dar v rukou mnohem pevněji, než měl Rand Bandar Eban, a tito lidé byli šťastní – a dokonce vzkvétali! Samozřejmě, Altara – jakožto království – nebyla nikdy silná. Rand od svých učitelů věděl, že autorita koruny nesahá moc daleko za hranice města. V ostatních místech, která Seančané dobyli, to bylo podobné. Tarabon, Amadicie, Almothská pláň. Některá místa byla stabilnější než Altara, jiná méně, ale všechna přivítala jistotu.

Rand se zastavil a opřel se o další bílou budovu, tentokrát podkovářskou dílnu. Zvedl si pahýl k hlavě a pokusil se trochu si pročistit myšlenky.

Nechtěl se postavit tomu, co málem provedl v Kameni. Nechtěl se postavit tomu, co udělal: setkal vzduch a srazil Tama na zem a hrozil mu; běsnil.

Rand se tím nemohl zabývat. Nepřišel do Ebú Daru, aby tady civěl jako vesnický balík. Přišel sem zničit své nepřátele! Vzdorovali mu; museli být odstraněni. Pro dobro všech zemí.

Ale když skrz přístupový klíč natáhne příliš mnoho síly, jakou škodu způsobí? Kolik životů ukončí? A nezapálí prostě jen Zaprodancům maják, jako to udělal, když očišťoval saidín?

Ať si přijdou. Narovnal se. Mohl je porazit.

Nastal čas k útoku. Čas spálit všechny Seančany. Odložil hůl a vzal si klíč z řemínku na opasku, ale nedokázal se přimět vybalit ho z plátna. Chvíli na klíč v dlani zíral a pak pokračoval v cestě, přičemž hůl nechal ležet na místě. Bylo to tak zvláštní, být jen dalším cizincem. Drak Znovuzrozený kráčel mezi svým lidem, a oni ho nepoznávali. Pro ně byl Rand al’Thor vzdálený. Poslední bitva byla druhořadá ve srovnání s tím, jestli se jim podaří dostat kuřata na trh nebo jestli se jejich syn vyléčí z kašle nebo jestli si budou moct dovolit novou hedvábnou vestu, kterou chtěli.

Nedozví se o Randovi dřív, než je zničí.

Bude to milosrdenství, zašeptal Luis Therin. Smrt je vždycky milosrdenství. Šílenec nezněl tak bláznivě jako dřív. Jeho hlas se vlastně začínal děsivě podobat Randovu vlastnímu.

Rand se zastavil na vrcholku mostu a zahleděl se na mohutný palác s bílými hradbami, sídlo seančanského dvora. Zvedal se do výšky čtyř podlaží, jeho čtyři kupole byly u základů obehnány zlatým prstencem a na hrotech mnoha vížek se třpytilo další zlato. Dcera Devíti měsíců bude někde tam uvnitř. Mohl by těm zdem dodat neposkvrněnost, jakou nikdy nepoznaly, naprostou dokonalost. To by budovu svým způsobem dokončilo, těsně předtím, než se rozplyne do nicoty.

Rozbalil přístupový klíč, jen další cizinec, stojící na rozbahněném mostě. Poté, co zničí palác, bude muset být rychlý. Pošle salvy odřivousu, aby zničil lodě v přístavu, pak použije něco světštějšího, aby na samotné město seslal ohnivý déšť a vyvolal paniku. Chaos zpomalí reakci jeho nepřátel. Poté se pomocí cestování přemístí do pevností u městských bran a zničí je. Matně si vzpomínal na hlášení zvědů o zásobovacích táborech na severu, plných vojáků i jídla. Ty zničí jako další.

Odtamtud se bude muset přesunout do Amadoru, pak do Tančika a dál. Bude cestovat rychle a nikdy nezůstane na jednom místě tak dlouho, aby ho Zaprodanci dostihli. Mihotající se světlo smrti, jako hořící uhlík, který se tu a tam rozhoří. Mnoho jich zemře, ale většinou to budou Seančané. Vetřelci.

Zíral na přístupový klíč. Pak uchopil saidín.

Zmocnila se ho silnější nevolnost než kdy předtím. Její příval ho srazil na kolena jako fyzický úder. Vykřikl a stěží si všiml, že narazil na kameny. Zasténal, sevřel přístupový klíč a stočil se kolem něj do klubíčka. Měl pocit, jako by mu hořely vnitřnosti. Otočil hlavu, převalil se na bok a vyzvracel se na most.

Saidín ale nepustil. Potřeboval sílu. Šťavnatou, nádhernou sílu. Díky síle, kterou v sobě měl, mu i pach vlastních zvratků mu připadal skutečnější, sladší.

Otevřel oči. Kolem něj se shlukli ustaraní lidé. Blížila se seančanská hlídka. Nastal čas. Musel udeřit.

Ale nemohl. Lidé se tvářili tak ustaraně. Jako by si dělali starosti. Záleželo jim na něm.

Rand frustrovaně zaječel a vytvořil průchod, až několik lidí ohromeně uskočilo. Potácivě se zvedl a po všech čtyřech se vrhl skrz, zatímco seančanští vojáci tasili meče a křičeli v neznámém jazyce.

Rand dopadl na velký kamenný černobílý kotouč uprostřed prázdné temnoty. Portál se za ním zavřel a uzamkl Ebú Dar na druhé straně a kotouč se začal pohybovat. Vznášel se prázdnotou, osvětlený podivným vnějším světlem. Rand se stočil na kotouči, choval přístupový klíč a zhluboka dýchal.

Proč nedokážu být dost silný? Nevěděl, jestli ta myšlenka patří jemu nebo Luisi Therinovi. Oni dva nebyli totéž. Proč nedokážu udělat, co musím?

Kotouč cestoval na krátkou vzdálenost a jediným zvukem v prázdnotě bylo Randovo dýchání. Kotouč vypadal jako jeden ze zámků na věznici Temného, rozdělený klikatou čárou, oddělující černou a bílou. Rand ležel přímo na ní. Černé části se říkalo Dračí špičák. Pro lidi byl symbolem zla. Zkázy.

Rand ale představoval nezbytnou zkázu. Proč na něj vzor tak silně tlačil, jestliže nemusí ničit? Původně se snažil zabíjení vyhýbat – ale byla jen malá šance, že by to fungovalo. Pak se přiměl vyhýbat zabíjení žen. To se ukázalo jako nemožné.

Byl zkáza. Jen se s tím musel smířit. Někdo musel být dost tvrdý, aby udělal, co je nezbytné, nebo ne?

Otevřel se průchod a Rand se klopýtavě zvedl, svíraje přístupový klíč. Sestoupil z plošiny a vyšel ven na prázdnou louku. Místo, kde kdysi při boji se Seančany použil Callandor. A selhal.

Dlouho na to místo zíral, nadechoval se a vydechoval a pak setkal další průchod. Tento se otevřel na zasněženou pláň a do Randa se opřel poryv ledového větru. Prošel skrz, sníh mu zakřupal pod nohama a Rand nechal průchod se zavřít.

Tady se před ním táhl celý svět.

Proč jsme sem přišli? pomyslel si Rand.

Protože, odpověděl Rand, protože jsme to udělali. Tady jsme zemřeli.

Stál na samotném vrcholku Dračí hory, osamělého štítu, který vyrazil v místě, kde se Luis Therin před tisicíletími let zabil. Na jedné straně viděl desítky sáhů dolů, kde se horské úbočí otevíralo do vyhloubené propasti. Otvor byl ohromný, větší než jak vypadal z profilu. Široký ovál žhnoucí vířící skály. Bylo to, jako by kus hory prostě chyběl, vyrvaný pryč, a zůstal zde čnící vrchol, ale s celým chybějícím úbočím.

Rand hleděl dolů do kypící propasti. Byla jako zvířecí chřtán. Zdola žhnulo horko a do vzduchu se krouživě zvedaly vločky popela.

Šedohnědá obloha nad ním byla zatažená. Země se zdála být stejně daleko, stěží viditelná, jako vzorovaná pokrývka. Tady zelená záplata, představující les. Tady nitka, která byla řekou. Na východě viděl v řece malou tečku, jako plovoucí list, zachycený v drobném proudu. Tar Valon.

Rand se posadil a sníh pod jeho vahou zaskřípal. Položil přístupový klíč před sebe do závěje a setkal vzduch a oheň, aby se udržel v teple.

Pak se lokty opřel o kolena, položil si hlavu do dlaně a zíral na drobnou sošku muže s koulí.

Přemýšlel.

KAPITOLA 50 - Zlaté prameny

KAPITOLA 50

ZLATÉ PRAMENY

Rand seděl na vrcholku světa a kolem fičel vítr. Tkanivo vzduchu a ohně kolem něj rozpustilo sníh a odhalilo rozeklaný černošedý vrcholek skály asi tři kroky široký. Vrcholek byl jako zlomený nehet, trčící k obloze, a Rand seděl na něm. Pokud dokázal říct, byl to úplný vrcholek Dračí hory. Možná nejvyšší místo světa.

Seděl na malém výběžku a přístupový klíč stál na skále před ním. Okolní vzduch byl řídký a Randovi se těžko dýchalo, dokud nepřišel na způsob, jak setkat vzduch, aby se kolem něj trochu zahustil. Stejně jako u tkaniva, které ho zahřívalo, si nebyl jistý, jak to udělal. Matně si vzpomínal, jak se ho Asmodean pokoušel naučit podobné tkanivo a Rand ho nebyl schopný správně udělat. Nyní mu to šlo přirozeně. Vliv Luise Therina, nebo jeho vlastní stále větší obeznámenost s jedinou silou?

Rozbité, otevřené ústí dračí hory leželo několik desítek sáhů vlevo pod ním. Popel a síra pronikavě páchly, dokonce i na tuto vzdálenost. Chřtán byl černý od popela a rudý od roztavené skály a planoucích ohňů.

Stále držel zdroj. Neodvážil se jej pustit. Teď naposledy, když ho uchopil, to bylo nejhorší, co si kdy vzpomínal, a Rand se bál, že kdyby to zkusil znovu, nevolnost by jej přemohla.

Byl tady už hodiny. A přesto se necítil unavený. Zíral na ter’angrial. Přemýšlel.

Co byl zač? Co byl Drak Znovuzrozený? Symbol? Oběť? Meč, jehož účelem je ničit? Ochranná ruka, jejímž účelem je chránit?

Loutka, stále znovu a znovu hrající svou roli?

Byl rozhněvaný. Rozhněvaný na svět, rozhněvaný na vzor, rozhněvaný na Stvořitele za to, že nechal lidi bez vedení bojovat proti Temnému. Jaké právo měl kdokoli z nich požadovat po Randovi jeho život?

Tedy, Rand jim svůj život nabídl. Trvalo mu dlouho, než svou smrt přijal, ale smířil se s ní. Copak to nestačilo? Musel až do konce dožít v bolestech?

Domníval se, že když bude dostatečně tvrdý, bolest zmizí. Když nemohl cítit, nemohl cítit ani bolest.

Rány v jeho boku tepaly mučivou bolestí. Na nějakou dobu na ně dokázal zapomenout. Avšak smrti, které způsobil, ťaly v jeho duši do živého. Ten seznam, v jehož čele stála Moirain. Po její smrti začalo všechno jít z kopce. Předtím měl stále naději.

Předtím ho nikdy nestrčili do truhly.

Chápal, co se od něj bude vyžadovat, a změnil se tak, jak pokládal za nutné. Ty změny měly zabránit tomu, aby ho události nezavalily. Zemřít, aby chránil lidi, které nezná? Vyvolený zachránit lidstvo? Vyvolený, aby přinutil království celého světa sjednotit se za ním a zničil ty, kteří odmítnou naslouchat? Vyvolený způsobit smrt tisíců, kteří bojovali v jeho jménu, nést tyto duše jako břímě, váhu, kterou nezbývá než nést? Kdo by mohl něco takového zvládnout a udržet si příčetnost? Jediný způsob, na který přišel, bylo odříznout své emoce a změnit se na cuendillar.

Ale selhal. Nedokázal své city zahnat. Hlas v jeho nitru byl malý, ale popichoval ho, jako jehla, propichující do jeho srdce malinkaté dírky. I ty nejmenší dírky umožní krvi prosáknout ven.

Těmito dírkami úplně vykrvácí.

Tichý hlas zmizel. Vypařil se, když Rand srazil Tama na zem a málem ho zabil. Troufal si Rand bez toho hlasu pokračovat dál? Pokud to byl poslední pozůstatek starého Randa – Randa, který věřil, že ví, co je správné a co špatné – co pak jeho mlčení znamená?

Rand zvedl přístupový klíč a vstal. Boty mu zaskřípaly o kámen. Bylo poledne, přestože se slunce stále ukrývalo za mraky. Pod sebou viděl kopce a lesy, jezera a vesnice.

„A co když nechci, aby vzor pokračoval?“ zařval. Popošel vpřed, přímo na okraj skály, a přitiskl si přístupový klíč k hrudi.

„Žijeme stejné životy!“ zaječel na ně. „Pořád a pořád dokola. Děláme stejné chyby. Království dělají stejné pitomosti. Vládci se znovu a znovu nestarají o svoje lidi. Lidé pořád cítí bolest, nenávidí a umírají a zabíjejí!“

Vítr ho bičoval a rval mu hnědý plášť a jeho nóbl tairenské kalhoty. Jeho slova se však nesla a odrážela od rozbité skály Dračí hory. Bylo chladno a vzduch byl břitký a svěží. Jeho tkanivo ho zahřívalo dostatečně, aby přežil, ale mrazu nebránilo. Ani to nechtěl.

„Co když si myslím, že je to všechno k ničemu?“ dožadoval se hlasitým, královským hlasem. „Co když nechci, aby se dál otáčelo? Žijeme svoje životy krví jiných! A ti jiní upadnou v zapomnění. K čemu to je, když všechno, co známe, vybledne? Skvělé skutky nebo strašlivé tragédie, ani jedno nic neznamená! Stanou se pověstmi, pak budou ty pověsti zapomenuty a pak to všechno začne nanovo!“

Přístupový klíč začal v jeho rukách zářit. Mračna nad ním jako by potemněla.

Randův vztek tepal v rytmu s jeho srdcem a ze všech sil se snažil vysvobodit.

„Co když má on pravdu?“ řval Rand. „Co když je lepší, když tohle všechno skončí? Co když Světlo byla celou dobu lež a tohle všechno je jenom trest? Žijeme znovu a znovu, stárneme, umíráme, navždycky v pasti. Budou nás mučit celou věčnost!“

Síla Randa zaplavovala jako valící se vlny naplňují nový oceán. Ožil, pyšně se hřál ve slávě saidínu a nestaral se o to, že pro všechny, kteří kde umějí usměrňovat, musí být toto představení zářivě viditelné. Cítil, jak plane silou, jako by byl světu pod sebou sluncem.

„NA NIČEM Z TOHO NEZÁLEŽÍ!“

Zavřel oči, natahoval do sebe stále víc a víc síly a cítil se jako do té doby pouze dvakrát. Jednou, když očistil saidín. Jednou, když stvořil tuhle horu.

Pak natáhl víc.

Věděl, že tolik síly ho zničí. Už mu na tom nezáleželo. Zuřivost, která se v něm dva roky shromažďovala, se konečně osvobodila a vyvalila ven. Široce rozevřel náruč, v ruce držel přístupový klíč. Luis Therin udělal správně, když se zabil a stvořil Dračí horu. Jenom to nedotáhl do konce…

Rand si na ten den vzpomínal. Kouř, hřmění, ostrá bolest léčení, která ho probrala zpět k vědomí, když ležel v rozbitém paláci. Tato bolest však bledla ve srovnání s agónií, když si uvědomil, co se stalo. Agónií, když viděl nádherné zdi zjizvené a rozbité. Z pohledu na hromady známých mrtvol, poházených na podlaze jako odhozené hadry.

Z pohledu na Illienu, ležící kousek od něj, zlaté vlasy rozhozené na podlaze kolem ní.

Cítil, jak se palác kolem něj otřásá vzlyky samotné země. Nebo to byla Dračí hora, pulsující nezměrnou sílou, kterou do sebe natáhl?

Cítil vzduch prostoupený pachem krve a sazí, smrti a bolesti. Nebo to byl jen zápach umírajícího světa, který se před ním rozprostíral?

Vítr jej začal bičovat, kroužil kolem, obrovská mračna se kroutila sama do sebe, jako starodávní leviatani, proplouvající nesmírnou černou propastí.

Luis Therin udělal chybu. Zemřel, ale svět nechal naživu, zraněný, belhající se vpřed. Nechal kolo času se dál otáčet, otáčet a práchnivět a dovolil mu znovu ho přivést zpátky. Nemohl uniknout. Ne aniž by se vším skoncoval.

„Proč?“ zašeptal Rand vířícímu větru kolem. Síla, která k němu skrz přístupový klíč přicházela, byla větší, než kterou držel při očištění saidínu. Možná větší, než jakou kdy držel kterýkoli člověk. Dostatečně velká na to, aby rozvolnila celý vzor a konečně přinesla klid.

„Proč to musíme dělat znovu?“ zašeptal. „Už jsem selhal. Zemřela mojí rukou. Proč mě nutíš prožít to znovu?“

Nad hlavou se mu zablesklo a otřásl jím hrom. Rand zavřel oči, usazený na výčnělku nad stovky sáhů hlubokou propastí, uprostřed ledové vichřice. Skrz oční víčka cítil planoucí světlo přístupového klíče. Ve srovnání se silou v jeho nitru bylo to světlo mrňavé. Byl slunce. Byl oheň. Byl život a smrt.

Proč? Proč to musejí dělat stále znovu a znovu? Svět mu nedokázal poskytnout odpovědi.

Rand zvedl ruce do výšky, jako kanál síly a energie. Ztělesnění smrti a zkázy. Skoncuje s tím. Se vším tím skoncuje a konečně lidem dopřeje klid bez utrpení.

Už nebudou muset žít stále dokola. Proč? Proč jim to Stvořitel udělal? Proč?

Proč žijeme znovu? zeptal se náhle Luis Therin. Hlas měl rázný a zřetelný.

Ano, řekl Rand prosebně. Pověz mi to. Proč?

Možná… řekl neuvěřitelně jasně uvažující Luis Therin, u nějž se neprojevoval ani náznak šílenství. Mluvil tiše, uctivě. Proč? Mohlo by… Možná je to proto, abychom dostali druhou šanci.

Rand ztuhl. Vítr do něj bušil, ale nedokázal jím pohnout. Síla v jeho nitru váhala, jako popravčí sekera, chvějící se těsně nad zločincovým krkem. Možná si nemůžeš vybírat svoje povinnosti, ozval se v jeho mysli Tamův hlas, pouhá vzpomínka. Ale můžeš si vybrat, proč je plníš.

Proč, Rande? Proč jdeš do bitvy? Jaký je důvod?

Proč?

Zavládl klid. Dokonce i s bouří, vichrem, hřměním. Zavládl klid.

Proč? pomyslel si Rand užasle. Protože pokaždé, když žijeme, znovu milujeme.

To byla odpověď. Vše se přes něj přelilo, prožité životy, chyby, které udělal, láska, která vše změnila. Ve své mysli spatřil celý svět, zalitý září z jeho ruky. Pamatoval si životy, stovky, tisíce životů, táhnoucích se do nekonečna. Pamatoval si lásku, klid, radost a naději.

V tu chvíli jej náhle napadlo něco úžasného. Když žiju znovu, pak by mohla i ona!

Proto bojoval. Proto žil znovu, a to byla odpověď na Tamovu otázku. Bojuju, protože naposledy jsem neuspěl. Bojuju, protože chci napravit to, co jsem udělal špatně.

Tentokrát to chci udělat správně.

Síla v jeho nitru dosáhla vrcholu a on ji obrátil samu proti sobě a prohnal přístupovým klíčem. Ter’angrial byl spojený s mnohem větší mocí, mohutným sa’angrialem na jihu, postaveným, aby zastavil Temného. Příliš mocným, řekl kdosi. Příliš mocným, než aby jej kdy použili. Příliš děsivým.

Rand na něj použil vlastní sílu a vzdálenou kouli rozdrtil a roztříštil, jakoby stiskem obří ruky.

Cheoden Kal vybuchly.

Síla vyhasla.

Bouře skončila.

A Rand poprvé za dlouhou chvíli otevřel oči. Nějak věděl, že hlas Luise Therina už nikdy v hlavě neuslyší. Neboť nejsou dvěma muži, a nikdy nebyli.

Hleděl na svět pod sebou. Mračna nad jeho hlavou se konečně roztrhala, i když pouze nad ním. Šero se rozptýlilo a umožnilo mu spatřit slunce, visící přímo nad ním.

Rand k němu vzhlédl. Pak se usmál. Nakonec se mu hluboko z hrdla vydral smích, skutečný a čistý.

Už to bylo příliš dávno.

EPILOG - Zalité světlem

EPILOG

ZALITÉ SVĚTLEM

Egwain pracovala při světle dvou bronzových lamp. Měly podobu žen zvedajících ruce do vzduchu, kterým v dlaních hořel plamen. Klidné žluté světlo se odráželo na křivkách jejich rukou, paží a tváří. Byly symbolem Bílé věže a plamene Tar Valonu? Nebo zpodobňovaly Aes Sedai, setkávající oheň? Možná to byly jen pozůstatky vkusu předchozí amyrlin.

Stály po obou stranách stolu. Konečně pořádný stůl s pořádným křeslem. Byla uvnitř amyrlininy pracovny, z níž bylo odstraněno vše, co připomínalo Elaidu. Výsledkem byla holá místnost, s prázdnými stěnami, dřevěným obkládáním nezdobeným obrazy ani tapisériemi a se stolky u stěn, na nichž nestála žádná umělecká díla. Dokonce i knihovny byly vyprázdněny, aby něco, co patřilo Elaidě, Egwain neurazilo.

Jakmile Egwain uviděla, co ostatní udělaly, nařídila, aby všechny Elaidiny věci shromáždily a bezpečně daly pod zámek, střežené ženami, kterým Egwain důvěřuje. Někde mezi těmito věcmi budou vodítka k Elaidiným plánům. Mohly to třeba být ukryté poznámky, zasunuté mezi stránkami knih, ponechané tam k pozdějšímu přezkoumání. Nebo mohly být tak nezřetelné, jako spojení mezi typy knih, které četla, nebo předměty, které měla v zásuvkách stolu. Samotné Elaidy se však zeptat nemohly, a nedalo se říct, jaké její pletichy se k nim později vrátí a kousnou. Egwain měla v úmyslu si ty věci projít a pak vyslechnout každou jednotlivou Aes Sedai, která byla ve Věži, a rozhodnout se, jaké stopy ukrývají.

Prozatím měla plno práce. Zavrtěla hlavou, když obracela stránky Silvianina hlášení. Ukazovalo se, že ta žena je vskutku výkonná kronikářka, mnohem schopnější, než bývala Šeriam. Loajalistky Silvianu respektovaly, a zdálo se, že červené adžah přijaly – alespoň částečně – Egwaininu nabídku smíru, když si jednu z jejich řad vybrala jako kronikářku.

Egwain samozřejmě na dně hromádky měla i dva odměřené nesouhlasné dopisy – jeden od Romandy a druhý od Lelaine. Obě ženy jí svou přemrštěnou podporu přestaly poskytovat téměř tak rychle, jako jí ji nabídly. Právě teď se dohadovaly o tom, co udělat s damane, které Egwain zajala při nájezdu na Bílou věž, a ani jedné z nich se nelíbil Egwainin plán vycvičit je jako Aes Sedai. Vypadalo to, že jí Romanda s Lelaine budou dělat potíže celé roky.

Odložila hlášení stranou. Bylo pozdě odpoledne a okny se žaluziemi, vedoucími na balkón, dovnitř pronikalo světlo. Neotevřela je, neboť dávala přednost klidnému přítmí. Samota byla příjemná.

V tuto chvíli jí skrovná výzdoba místnosti nevadila. Pravda, až příliš jí to připomínalo pracovnu správkyně novicek, ale vzpomínky na tuto dobu nezažene sebevětší množství závěsů, ne když je samotná Silviana Egwaininou kronikářkou. To bylo v pořádku. Proč by Egwain měla na ty dny chtít zapomenout? Odehrálo se v nich několik jejích největších vítězství.

Ačkoli jí rozhodně nevadilo, že je schopná se posadit bez ošívání.

Zatímco pročítala další Silvianino hlášení, pousmála se. Pak se zamračila. Většina černých adžah ve Věži uprchla. Toto hlášení, napsané Silvianiným pečlivým plynulým rukopisem, říkalo, že se jim v průběhu několika hodin po Egwainině pozvednutí podařilo zajmout několik černých, ale jen ty nejslabší. Většina z nich – nějakých šedesát černých sester – unikla. Jak si Egwain všimla, včetně jedné z přísedících, jejíž jméno nebylo na Verinině seznamu. Evanelleinino zmizení silně naznačovalo, že je černá.

Egwain zvedla další hlášení a v duchu se zamračila. Byl to seznam všech žen v Bílé věži, několik stran dlouhý, rozdělený podle adžah. U mnoha jmen byla připsaná poznámka. Černá, unikla. Černá, zajata. Chycena Seančany.

Poslední skupina vyvolávala vztek. Saerin předvídavě provedla po útoku sčítání, aby se zjistilo, koho přesně zajali. Téměř čtyřicet žen – přes dva tucty z nich hotové Aes Sedai – sebraných v noci a odnesených pryč. Bylo to jako příběh, který se vykládá dětem před usnutím, varování před mizelci nebo půllidmi, kteří kradou zlobivé děti. Ty ženy budou zbity, uvězněny a nakonec z nich udělají pouhé nástroje.

Egwain si musela silou vůle zabránit, aby nezvedla ruku a nedotkla se krku, kde ji kdysi držel obojek. Teď na to nebude myslet, ať to všechno shoří!

Všechny členky černého adžah z Verinina seznamu viděli po seančanském útoku živé a zdravé. Většina však uprchla dřív, než Egwain dorazila do Věže, aby se ujala svého úřadu. Velina zmizela. Stejně tak Čai a Birlen. A Alviarin; lovkyně černých se k ní nedokázaly dostat včas.

Co je varovalo? Naneštěstí to nejspíš mělo něco společného s tím, jak Egwain pochytala černé adžah v táboře vzbouřenců. Obávala se, že zašla příliš daleko. Ale co jiného měla dělat? Její jedinou nadějí bylo zajmout všechny černé v ležení a doufat, že se to nedonese do Bílé věže.

Ale doneslo. Zajala ty, které zůstaly, a nechala je popravit. Pak nechala všechny sestry ve Věži znovu přísahat na hůl přísahy. Samozřejmě se jim to nelíbilo. Ale přesvědčila je k tomu skutečnost, že to udělaly i všechny ženy ze vzbouřeneckého tábora. A kdyby ne to, tak nejspíš zpráva, že Egwain nařídila popravu své vlastní kronikářky. Egwain se rozhodně ulevilo, když se Silviana nabídla, že znovu složí přísahy jako první, před celou sněmovnou, aby se prokázala. Egwain ji v tom sama následovala, pak sněmovně po pravdě řekla, že sledovala všechny ženy v táboře do poslední, jak dokazují, že nejsou temné družky. Chytily tři další černé sestry, které nebyly na Verinině seznamu. Jen tři. Tak byl přesný! Verin opět ukázala, jak je schopná.

Egwain odložila hlášení. Vědomí, že některé unikly, ji stále hryzalo. Znala jména šedesáti temných družek, a ony jí unikly ze spárů. Když k nim připočetla i ty, které uprchly z tábora vzbouřenkyň, vyšplhalo se číslo na osmdesát.

Já tě najdu, Alviarin, pomyslela si Egwain, poklepávajíc na papír prstem. Najdu vás všechny. Byly jste jako hniloba uvnitř samotné Věže. Ta nejhorší hniloba. Nedovolím vám ji šířit.

Odložila seznam stranou a zvedla další. Na tomto stálo pouze pár jmen. Seznam všech žen ve Věži, které nebyly na Verinině seznamu a buď je odnesli Seančané, nebo zmizely po útoku.

Verin věřila, že ve Věži se skrývá jedna ze Zaprodanců, Mesaana. Šeriamino přiznání to potvrdilo. Nové přísahy všech Aes Sedai na hůl neodhalily žádné temné družky s velkou mocí. Egwain doufala, že samotné nové přísahání zmírní napětí mezi adžah. Všechny sestry si mohly přestat dělat starosti, že mezi sebou mají černé. Samozřejmě to mohlo Aes Sedai klidně oslabit, protože se tím především dokázalo, že černé adžah existují.

Každopádně měla Egwain problém. Hleděla na papír před sebou. Všechny ženy v Bílé věži dokázaly, že nejsou temné družky. Všechny ženy na Verinině seznamu byly vyřešeny. Byly popraveny, zajaty, uprchly z Bílé věže v den Egwainina pozvednutí, odvlekli je Seančané nebo v tuto chvíli nebyly ve Věži – a to už nějakou dobu. Sestry dostaly pokyn na ně číhat.

Možná měli štěstí a Zaprodankyně byla jednou z žen, které odvlekli Seančané. Ale Egwain na takové štěstí nevěřila. Jedna ze Zaprodanců by se nenechala polapit tak snadno. Především o tom útoku nejspíš věděla.

Tím zůstávala tři jména na papíru před Egwain. Nalasia Merhan, hnědá; Teramina, zelená; a Jamilila Norsiš, červená. Všechny tři byly v síle slabé. A všechny ženy z tohoto seznamu byly ve Věži už roky. Zdálo se nepravděpodobné, že se Mesaana vydávala za některou z nich a dělala to tak dobře, že si jejího úskoku nikdo nevšiml.

Egwain měla jen pocit. Snad předtuchu. Přinejmenším strach. Tato tři jména byla jediná, pod nimiž se mohla Zaprodankyně skrývat. Ale žádné z nich vůbec nepasovalo. Mrazilo ji z toho. Ukrývala se Mesaana stále ve Věži?

Pokud ano, nějak věděla, jak porazit hůl přísahy.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Vzápětí se pootevřely. „Matko?“ zeptala se Silviana.

Egwain zvedla hlavu a vytáhla obočí.

„Myslela jsem si, že bys to možná chtěla vidět,“ řekla Silviana a vstoupila, vlasy svázané do úhledného černého drdolu a červenou štólu kronikářky přehozenou přes ramena.

„Co se děje?“

„Měla bys jít a podívat se.“

Zvědavá Egwain vstala. V Silvianině hlase nebylo žádné napětí, takže to nemohlo být nic příliš hrozného. Společně vyšly z pracovny a kolem budovy zamířily směrem k věžové sněmovně. Když k ní došly, Egwain zvedla obočí. Silviana jí pokynula, ať vstoupí.

Sněmovna nezasedala a křesla byla prázdná. Na bílých plachtách v rohu bylo rozložené kamenické náčiní a hlouček dělníků v hrubých hnědých pracovních oděvech a bílých košilích s vyhrnutými rukávy stál před dírou ve zdi, kterou po sobě nechali Seančané. Egwain nařídila zasadit do otvoru rozetové okno, místo aby ho úplně zazdili, jako připomínku na dobu, kdy byla Bílá věž napadena. Varování, které mělo zabránit tomu, aby se to stalo znovu. Nicméně než mohlo být okno zasazeno, měli kameníci spoustu práce s tím, aby podepřeli okraje a připravili otvor.

Egwain se Silvianou vpluly do místnosti a prošly po krátké šikmé plošině na podlaze, která byla opět řádně vymalována barvami všech sedmi adžah. Kameníci je uviděli a uctivě ustoupili a jeden z nich si sňal čapku a přitiskl si ji k hrudi. Egwain došla na kraj místnosti těsně před díru, a konečně spatřila to, kvůli čemu ji sem Silviana přivedla.

Po tak dlouhé době se mraky konečně roztrhaly. Vytvořily kruh kolem Dračí hory. Zářivé slunce svítilo dolů a osvětlovalo vzdálený zasněžený skalní útes. Rozbitý chřtán a nejvyšší vrcholek odstřeleného úbočí byly zalité světlem. Bylo to poprvé za mnoho týdnů, co Egwain viděla přímé sluneční světlo. Možná déle.

„Nejdřív si toho všimly některé novicky, matko,“ řekla Silviana, která se postavila vedle ní. „A zprávy se šíří rychle. Kdo by si pomyslel, že malý kroužek slunečního světla vyvolá takový povyk? Vážně, je to tak prostá věc. Nic, co už jsme předtím neviděli. Ale…“

Bylo na tom cosi nádherného. Sloupec světla, silného a čistého. Vzdálený, přesto působivý. Bylo to jako něco zapomenutého, ale přesto stále povědomého, zářícího ze vzdálených vzpomínek, aby opět přineslo teplo.

„Co to znamená?“ zeptala se Silviana.

„Nevím,“ řekla Egwain. „Ale ráda to vidím.“ Zaváhala. „Ten otvor v mracích je příliš pravidelný, než aby byl přirozený. Poznač tento den do kalendáře, Silviano. Něco se stalo. Možná se nakonec dozvíme, co.“

„Ano, matko,“ řekla Silviana, znovu hledíc otvorem ven.

Egwain zůstala stát s ní, místo aby se hned vrátila do pracovny. Pohled na vzdálené světlo, tak přívětivé a nádherné, byl uklidňující. „Brzy nastanou bouře,“ jako by říkalo. „Ale prozatím jsem tady já.“

Jsem tady.

Na konci času,

kdy se mnozí stanou jedním,

poslední bouře shromáždí své zuřivé větry,

aby zničila již umírající zemi.

A v jejím středu

bude slepý muž stát

na vlastním hrobě.

Pak znovu prohlédne

a bude plakat pro to,

co bylo vykonáno.

z Dračích proroctví, Essanický cyklus.

Malhavišův oficiální překlad,

říšské záznamy, seandarský palác,

Čtvrtý kruh povýšení

SLOVNÍČEK

SLOVNÍČEK

POZNÁMKA K DATOVÁNÍ V TOMTO SLOVNÍČKU

Od Rozbití světa byly použity tři systémy zaznamenávání dat. První zaznamenává roky Po Rozbití světa (PR). Jelikož však panoval v letech Rozbití a několika následujících téměř dokonalý zmatek a protože tento kalendář byl přijat téměř sto let po Rozbití, byl jeho začátek stanoven uměle. Po skončení trollockých válek bylo mnoho záznamů ztraceno. Bylo jich tolik, že vznikl spor o přesné datování podle starého systému. Proto byl zaveden nový kalendář, který se datuje od konce válek a oslavuje domnělé osvobození světa od hrozby trolloků. Tento druhý kalendář zaznamenává každý rok jako Svobodný rok (SR). Po rozsáhlém ničení, rozbíjení a rozvratu, způsobenými stoletou válkou, vznikl třetí kalendář. Tento kalendář, zaznamenávající léta Nové éry (NE), se používá v současné době.

Aelfinnové: Rasa bytostí, vzhledem podobných lidem, ale s hadími rysy, kteří dávají pravdivé odpovědi na tři otázky. Ať je otázka jakákoliv, jejich odpověď je vždycky pravdivá, byť je často vyjádřena v nejasné formě, ale otázky týkající se Stínu mohou být nesmírně nebezpečné. Není známo, kde žijí, ale lze je navštívit přes ter’angrial, který kdysi patřil Mayene, ale v současné době je držen v Tearském Kameni. Prý se za nimi lze dostat také přes věž Gendžei. Hovoří starým jazykem, zmiňují se o smlouvách a ptají se těch, kdo vstoupí, jestli nemají železo, hudební nástroje nebo nástroje na rozděláni ohně. Viz též Eelfinnové.

Amayarové: Suchozemští obyvatelé ostrovů Mořského národa. Kromě Atha’an Miere o nich ví jen málokdo. Amayarové jsou řemeslníci, kteří vyrábějí porcelán Mořského národa. Jsou vyznavači vodní cesty, která si cení smíření s tím, co je, a ne přání po něčem, co by mohlo být, na moři se cítí nepříjemně a vydávají se na vodu jenom v malých člunech kvůli rybaření. Nikdy se nepouštějí z dohledu pevniny. Jsou velmi mírumilovní a guvernéři Atha’an Miere s nimi mají jenom málo práce. A protože guvernéři Atha’an Miere se zase netouží příliš vzdalovat z moře, Amayarové si své vesnice v podstatě řídí podle vlastních pravidel a zvyků.

Arad Doman: Stát na pobřeží Arythského oceánu, v současné době zmítaný občanskou válkou a válkami proti těm, kteří se přidali k Draku Znovuzrozenému. Hlavním městem je Bandar Eban, kde mnoho obyvatel hledá útočiště. V Arad Domanu se ti, kdo jsou potomky šlechty z doby založení státu, na rozdíl od těch, kteří byli povýšeni až později, nazývají „zrození z krve“. V Arad Domanu volí vladaře (krále či královnu) rada hlav kupeckých cechů (kupecká rada), složená téměř výhradně z žen. Vladař musí být urozeného rodu, ne kupec, a je volen doživotně. Legálně má absolutní moc, může však být sesazen tříčtvrtinovou většinou rady. Současným vladařem je král Alsalam Saeed Almadar, urozený pán z Almadaru, hlava rodu Almadar. Místo jeho současného pobytu je zahaleno tajemstvím.

aša’manové: 1. Ve starém jazyce: „obránci“ nebo „ochránci“, ale vždy obránci spravedlnosti a pravdy. 2. Společné jméno a také hodnost dané mužům, kteří přišli do Černé věže poblíž Caemlynu v Andoru, aby se zde naučili usměrňovat. Jejich výcvik se soustředí na způsoby, jakými lze použít jedinou sílu jako zbraň, a dalším rozdílem oproti Bílé věži je to, že jakmile se naučí uchopit saidín, mužskou polovici jediné síly, vyžaduje se od nich, aby všechny denní práce vykonávali s pomocí jediné síly. Novým rekrutům se říká vojáci. Nosí prosté černé kabáty s vysokým límcem podle andorské módy. Povýšení na zasvěceného s sebou přináší právo nosit na límci kabátu stříbrný špendlík, nazývaný meč. Povýšení na aša’mana přináší právo nosit dračí špendlík, červený smalt ve zlatě, na límci spolu s mečem. Ačkoliv mnoho žen, včetně manželek, uprchne, když zjistí, že jejich muži skutečně dokážou usměrňovat, značný počet mužů v Černé věži je ženatých a používá jistou variantu strážcovského pouta, aby si s manželkami vytvořili propojení. Totéž pouto, pozměněné, takže vynucuje poslušnost, se v poslední době používá ke spojení lapených Aes Sedai. S některými aša’many se mohly spojit Aes Sedai, třebaže použily tradiční strážcovské pouto. Aša’many vede Mazrim Taim, který si říká M’Hael, ve starém jazyce „vůdce“.

Balwer, Sebban: Původně tajemník Pedrona Nialla (pan velicí kapitán dětí Světla) na veřejnosti a tajně jeho mistr špion. Z vlastních důvodů pomohl po Niallově smrti Morgase (bývalé královně Andoru) uniknout před Seančany z Amadoru a nyní je zaměstnán jako tajemník Perrina t’Bašereho Aybary a Faile ni Bašere t’Aybara. Jeho povinnosti se ale rozšířily a nyní řídí činnost Ča Faile a funguje jako Perrinův mistr špion, třebaže ho za něj Perrin nepovažuje. Viz též Ča Faile.

Banda Rudé ruky: Viz Shen an Calhar

corenne: Ve starém jazyce „návrat“. Jméno, které Seančané dali flotile tisíce lodí a stovkám tisíc vojáků, řemeslníků a ostatních, plujících na těch lodích, kteří přijdou za Předběžníky, aby si vyžádali země ukradené potomkům Artuše Jestřábí křídlo. Corenne vede hlavní kapitán Lunal Galgan. Viz též Hailene, Rhyagelle.

cuendillar: Údajně nezničitelná substance vytvořená ve věku pověstí. Každou známou sílu použitou k jeho rozbití je schopen pohltit a tím zesílit. Ačkoliv se jeho výroba považovala za navždy ztracenou, vynořily se povídačky o tom, že se objevily nové předměty z něj vyrobené. Známý též jako srdečník.

Ča Faile: 1. Ve starém jazyce: „sokolí spár“. 2. Jméno, které přijali mladí Cairhieňané a Tairenové, kteří se pokoušejí řídit ji’e’toh a přísahali věrnost Faile ni Bašere t’Aybara. Potají fungují jako její osobní zvědové a špioni. Od jejího zajetí Šaidy pokračují ve své činnosti pod vedením Sebbana Balwera.

da’covale: 1. Ve starém jazyce: „ten, kdo je vlastněn“ nebo „osoba, která je majetkem“. 2. Mezi Seančany velice často používný výraz pro otroky. Otroctví má v Seančanu dlouhou a neobvyklou tradici, neboť otroci mají možnost získat postavení s velikou mocí a otevřenými pravomocemi včetně nad těmi, kteří jsou svobodní. Je také možné, aby ti s velkou mocí skončili jako da’covale. Viz též só’džin.

der’morat-: 1. Ve starém jazyce: „mistr cvičitel“. 2. Mezi Seančany předpona ukazující na staršího a velmi zkušeného cvičitele jednoho druhu exotických zvířat, který cvičí ostatní, jako např. der’morat’raken. Der’morat může mít velmi vysoké společenské postavení, k nejvýše postaveným patří der’sul’dam, cvičitelka sul’dam, což je ve vojsku velmi vysoká důstojnická hodnost. Viz též morat.

depozitář: Část věžové knihovny. Existuje dvanáct veřejně známých depozitářů. V každém jsou knihy a záznamy týkající se konkrétního tématu, případně témat spřízněných. Ve třináctém depozitáři, o kterém vědí jen některé Aes Sedai, se skladují tajné dokumenty, záznamy a dějiny, k nimž má přístup pouze amyrlin, kronikářka a přísedící věžové sněmovny. A pochopitelně ta hrstka knihovnic, které ho udržují.

děti Světla: Společenství držící se přísné asketické víry, odhodlané porazit Temného a zničit jeho temné druhy. Založeno během stoleté války Lothairem Mantelarem na obranu víry před rostoucím počtem temných druhů, během války se vyvinulo v plně vojenskou organizaci, jejíž členové jsou naprosto nesmlouvaví v otázkách víry a jsou přesvědčeni, že pouze oni znají pravdu a právo. Nenávidí Aes Sedai a považují je a všechny, kdož jim pomáhají nebo se s nimi přátelí, za temné druhy. Neuctivě se jim přezdívá bělokabátníci, hlavní velitelství měli původně v Amadoru v Amadicii, ale když Seančané město dobyli, museli odejít. Poté, co zabil Eamona Valdu v souboji za to, že napadl jeho nevlastní matku Morgasu, se velícím kapitánem stal Galad Damodred. Valdova smrt vyvolala ve společenství rozkol, kdy jednu frakci vede Galad a druhou Rhadam Asunawa, hlavní inkvizitor ruky Světla. Ve znaku mají ve stříbrném poli zlaté sluneční paprsky. Viz též tazatelé.

Dračí legie: Velký vojenský pěší útvar, spojenci Draka Znovuzrozeného. Cvičí ji Davram Bašere podle pravidel, která vymyslel s Matem Cauthonem, pravidel, jež se výrazně liší od obvyklého výcviku pěšáků. I když se mnoho mužů přihlásilo dobrovolně, velký počet legionářů seberou verbíři z Černé věže, když zprvu shromáždí všechny muže v oblasti, kteří chtějí následovat Draka Znovuzrozeného, a teprve poté, co je provedou průchodem poblíž Caemlynu, z nich vyberou ty, kteří se mohou naučit usměrňovat. Zbytek, mnohem větši počet, pošlou do Bašereho výcvikových táborů.

Eelfinnové: Rasa bytostí, vzhledem podobných lidem, ale s liščími rysy, které plní přání, třebaže žádají něco na oplátku. Pokud žádající osoba nedojedná cenu, určí si ji Eelfinnové. Nejběžnější cenou za takových okolností je smrt, avšak Eelfinnové přesto splní svou část dohody, i když obvykle ne způsobem, jaký žadatel očekává. Není známo, kde žijí, ale je možné je navštívit přes ter’angrial, který se nalézal v Rhuideanu. Tento ter’angrial odvezla Moirain Damodred do Cairhienu, kde byl zničen. Prý se za nimi lze dostat také přes věž Gendžei. Kladou stejné otázky ohledně ohně, železa a hudebních nástrojů jako Aelfinnové. Viz též Aelfinnové.

Fain, Padan: Bývalý temný druh, nyní něco víc a horší než temný druh, také nepřítel Zaprodanců stejně jako nepřítel Randa al’Thora, jehož z duše nenávidí. Naposledy byl viděn ve Far Maddingu ve společnosti Torama Riatina, jenž tam zahynul.

Fel, Herid: Autor Rozumu a nerozumu a dalších knih. Byl studentem (a učitelem) historie a filozofie na akademii v Cairhienu. Byl nalezen ve své pracovně roztrhán na kusy.

Hadi a lišky: Hra, kterou milují děti, dokud nevyrostou a neuvědomí si, že pokud neporuší pravidla, nemůžou nikdy vyhrát. Hraje se na desce se sítí čar a šipkami ukazujícími směr. Je tu deset koleček s namalovanými trojúhelníky, představujících lišky, a deset koleček s vlnovkou, představujících hady. Hra začíná průpovídkou „Odvaha posiluje, oheň oslepuje, hudba omamuje, železo poutá“, přičemž se jednou rukou kreslí ve vzduchu trojúhelník s vlnovkou. Háže se kostkami a hody určují tahy hráčů, hadů a lišek. Pokud had nebo liška skončí na kolečku hráče, ten vypadává ze hry, a pokud jsou dodržována pravidla, dojde k tomu vždy.

Hailene: Ve starém jazyce „Předběžníci“ nebo „Ti, kteří přišli předtím“. Název pro velký seančanský expediční sbor, jenž byl vyslaný přes Arythský oceán na výzvědy do zemí, kde kdysi vládl Artuš Jestřábí křídlo. Původně pod velením vznešené paní Suroth, nyní se začlenil do corenne. Viz Corenne, Rhyagelle.

Hanlon, Daved: Temný druh, také známý jako Doilin Mellar, který byl zajat společně s urozenou paní Šiaine, Česmal Emry, Eldrit Žondar, Temaile Kinderode, Falion Bhoda a Marillin Gemalfin. V současné době jsou uvězněni královském paláci Andoru.

hlava Veliké rady třinácti: Titul hlavy černého adžah. V současné době tuto pozici drží Alviarin Freidhen.

hlavní kapitán: 1. Vojenská hodnost velitele královniny gardy v Andoru. V současné době má tuto hodnost urozená paní Birgitte Trahelion. 2. Titul hlavy zeleného adžah, ačkoliv je známý pouze zeleným. V současné době má tuto hodnost Adelorna Bastine ve Věži a Myrelle Berengari mezi vzbouřenými Aes Sedai pod velením Egwain z al’Vereů. 3. Seančanská hodnost, nejvyšší u Vždyvítězného vojska kromě hlavního maršála, což je dočasná hodnost, občas udělovaná hlavnímu kapitánovi velícímu válce.

hledači: Formálněji hledači pravdy. Je to policejní a špionážní organizace seančanského císařského trůnu. Ačkoliv je většina hledačů da’covale, tedy majetkem císařské rodiny, mají rozsáhlé pravomoci. Dokonce i urození mohou být zatčeni, pokud nezodpovědí hledačům jejich otázky nebo s nimi plně nespolupracují, kdy míru spolupráce určují sami hledači, podléhající pouze císařovně. Svá hlášení posílají nižším rukám, které ovládají je i naslouchače. Většina hledačů má dojem, že ruce nepředávají tolik informací, kolik by měly. Na rozdíl od naslouchačů je úloha hledačů aktivní. Hledači, kteří jsou da’covale, mají na rameni znamení krkavce a věže. Na rozdíl od smrtonošů se hledači tímto znamením málokdy chlubí, částečně proto, že potom nezbytně prozradí, kdo jsou. Viz též naslouchači, ruka.

Hradební legie: Bývalý elitní vojenský útvar Ghealdanu, který tvořil nejen jádro vojska, tvořeného ozbrojenci ghealdanské šlechty, ale také poskytoval tělesnou stráž vládci Ghealdanu a místo městské hlídky spravoval hlavní město Jehannah. Poté, co byli pobiti a rozprášeni stoupenci proroka Masemy, šlechtici z korunní rady se rozhodli obejít bez legie a jejich vliv a moc se zvýšily, takže mohli zabránit novému vytvoření legie. Současná královna Ghealdanu, Alliandra Maritha Kigarin, však hodlá udělat právě to. Její plány by měly dalekosáhlé důsledky, pokud by se o nich korunní rada doslechla.

Išara: První královna Andoru (asi 994–1020 SR). Po smrti Artuše Jestřábí křídlo Išara přesvědčila svého manžela, jednoho z nejlepších Artušových generálů, aby vzdal obléhání Tar Valonu a doprovodil ji do Caemlynu s tolika vojáky, kolik jich sežene. Ostatní se pokoušeli zabrat celou Artušovu říši a neuspěli, ale Išara se zmocnila malé části a uspěla. Dnes skoro každý urozený rod v Andoru udává svůj původ od Išary a právo na Lví trůn závisí na počtu jejích přímých potomků i na počtu linií, které se od ní odvozují.

jednotky délky: 30 coulů = 9 dlaní = 1 krok; 2 kroky = 1 sáh; 1 000 sáhů = 1 míle; 4 míle = 1 legue.

jednotky hmotnosti: 10 uncí = 1 libra; 10 liber = 1 kámen; 10 kamenů = 1 centnýř; 10 centnýřů = 1 tuna.

Kaensada: Oblast v Seančanu, obydlená méně civilizovanými horskými kmeny. Tyhle kmeny hodně bojují mezi sebou, stejně jako individuální rodiny uvnitř kmenů. Každý kmen má vlastní zvyky a tabu, která většinou nedávají smysl nikomu mimo kmen. Většina domorodců se civilizovanějším obyvatelům Seančanu vyhýbá.

kalendář: Týden má 10 dní, měsíc 28 dní, rok 13 měsíců. Několik svátků nepatří do žádného měsíce. Sem patří Letnice (nejdelší den v roce), svátek Díkůvzdání (jednou za čtyři roky o jarní rovnodennosti) a svátek Spásy všech duší, také zvaný Všedušní den (jednou za deset let o podzimní rovnodennosti). Měsíce mají jména – taišam, jumara, saban, aine, adar, saven, amadaine, tammaz, maighdal, čoren, šaldine, nesan a danu –, ale ta se používají téměř výhradně v úředních dokumentech. Většina lidí si docela vystačí s ročními dobami.

Komentář k Drakovi: Kniha napsaná učencem Sajiusem, o níž je toho známo jen málo.

kopinický kapitán: Ve většině zemí šlechtičny obvykle samy nevodí své ozbrojence do bitev a najímají si na to profesionálního vojáka, téměř vždycky prostého rodu, jenž je zodpovědný za výcvik i velení ozbrojencům. Podle toho, o kterou zemi se jedná, se takový muž nazývá kopinický kapitán, mečový kapitán, vrchní podkoní či vrchní kopiník. Vykládá se o blízkých vztazích, které mezi urozenou paní a sluhou často vznikají, snad nevyhnutelně. Občas jsou dokonce pravdivé.

královnina garda: Elitní vojenský útvar v Andoru. V době míru je garda zodpovědná za udržování královnina zákona a míru. K uniformě královniny gardy patří červený kabát, leštěná kroužková a plátová zbroj, jasně rudý plášť a kónická přílba s mřížovým hledím. Vysocí důstojníci nosí uzly hodnosti na ramenou a mohou mít i zlaté ostruhy se lví hlavou. Nedávným příspěvkem ke královnině gardě je osobní stráž dědičky, tvořená od chvíle, kdy byl její bývalý kapitán Doilin Mellar, zatčen, výhradně ženami. Gardistky nosí mnohem složitější uniformy než gardisté, včetně klobouků se širokými krempami s bílými chocholy a rudě lakované kyrysy a přílby s bílým lemem a krajkou lemované šerpy s bílým lvem Andoru.

marath’damane: Ve starém jazyce „ty, které je nutné uvázat“ a také „ta, kterou je nutné uvázat“. Seančané tenhle výraz používají pro každou ženu, která je schopná usměrňovat a není uvázaná jako damane.

mečový kapitán: Viz kopinický kapitán.

Mellar, Doilin: Viz Hanlon, Daved.

měna: Po mnoha staletích obchodování se ve všech zemích užívají standardizované výrazy pro peníze: koruny (největší mince), marky a groše. Koruny a marky se razí ve zlatě nebo stříbře, groše jsou stříbrné nebo měděné, těm se někdy říká měďáky. V různých zemích ale mohou mít mince různou velikost a váhu. Dokonce i v jednom státě se mince ražené různými vládci mohou lišit váhou a velikostí. Kvůli obchodu se dají peníze mnoha států najít téměř kdekoliv. Z toho důvodu všichni bankéři, lichváři a kupci používají váhy, aby určili hodnotu té které mince. Z tohoto důvodu převažují i velké množství mincí.

Nejtěžší mince jsou z Andoru a Tar Valonu, a na těchto dvou místech je jejich poměrná hodnota takováto: 10 měděných grošů = 1 stříbrný groš. 100 střibrných grošů = 1 stříbrná marka. 10 stříbrných marek = 1 stříbrná koruna. 10 stříbrných korun = 1 zlatá marka. 10 zlatých marek = 1 zlatá koruna. Naproti tomu v Altaře, kde největší mince obsahují méně zlata a stříbra, je jejich poměrná hodnota takováto: 10 měděných grošů = 1 stříbrný groš. 21 stříbrných grošů = 1 stříbrná marka. 20 stříbrných marek = 1 stříbrná koruna. 20 stříbrných korun = 1 zlatá marka. 20 zlatých marek = 1 zlatá koruna.

Jediným papírovým oběživem jsou „průvodní listiny“, které vydávají bankéři, jež zaručují, že při předložení listiny obdrží dotyčný určitou sumu peněz. Kvůli velkým vzdálenostem mezi městy je cestování časově náročné, a ztěžuje tak transakce na velké vzdálenosti, takže průvodní listina může být přejata za plnou cenu ve městě poblíž sídla banky, která ji vydala, ale ve vzdálenějším městě už za cenu nižší. Pokud se někdo vydává na delší cestu, má s sebou obvykle jednu či víc průvodních listin, aby je v případě potřeby směnil za peníze. Průvodní listiny obvykle přijímají pouze bankéři nebo kupci a nelze jimi platit v obchodech.

Mera’din: Ve starém jazyce „bezbratří“. Jméno přijali, jako společenstvo, ti Aielové, kteří opustili kmen i klan a odešli k Šaidům, neboť nedokážou přijmout Randa al’Thora, mokřiňana, jako Kar’a’karna, nebo proto, že odmítli přijmout odhalení týkající se dějin a původu Aielů. Opuštění kmene a klanu je mezi Aiely téměř neslýchané, proto je šaidská válečná společenstva odmítla přijmout a oni si tudíž vytvořili vlastní společenstvo Bezbratrých.

Moirain Damodredona: Cairhienská Aes Sedai z modrého adžah. Dlouho pokládána za mrtvou. Tom Merrilin však objevil údajně její dopis. Tady je jeho text:

Můj nejdražší Tome,

je mnoho slov, která bych ti ráda napsala, slov ze srdce, ale odsunula jsem je, protože vím, že musím, a času je málo. Spoustu věcí ti nemohu prozradit, protože bych tím přivodila pohromu, ale povím ti, co mohu. Věnuj pozornost tomu, co píšu. Zakrátko sejdu dolů do přístavu a tam se střetnu s Lanfear. Jak to vím? To tajemství patří jiným. Postačí, že to vím, a ať je tato vědomost důkazem toho ostatního, co říkám.

Až dostaneš tento dopis, uslyšíš, že jsem mrtvá. Všichni tomu budou věřit. Nejsem mrtvá a je možné, že se dožiju určeného stáří. Je také možné, že ty, Mat Cauthon a další muž, kterého neznám, se mě pokusíte zachránit. Říkám možná, protože je možné, že to neuděláte nebo to nepůjde nebo Mat odmítne. Nemá mě v takové lásce jako zřejmě ty a má k tomu důvody, které bezpochyby považuje za dobré. Ale pokud se o to přece jen pokusíte, musíte to být jen ty, Mat a ten další. Víc bude znamenat smrt pro všechny. Méně bude znamenat smrt pro všechny.

I když půjdeš jen s Matem a tím dalším, může to znamenat smrt. Viděla jsem vás, jak to zkoušíte, jeden, dva i všichni tři. Viděla jsem sebe, jak při tom pokusu umírám. Viděla jsem nás všechny, jak žijeme a umíráme jako zajatci.

Pokud se přesto rozhodneš to zkusit, mladý Mat zná způsob, jak mě najít, ale nesmíš mu tento dopis ukázat, dokud o něj nepožádá. To je nesmírně důležité. Nesmí se o tomto dopise dozvědět, dokud se nezeptá. Události musejí proběhnout jistým způsobem za každou cenu.

Jestli ještě uvidíš Lana, vyřiď mu, že tohle je pro dobro všech. Jeho osud vede po jiné stezce. Přeji mu s Nyneivou hodně štěstí.

Poslední věc. Zapamatuj si, co víš o hře Hadi a lišky. Zapamatuj si to a řiď se tím.

Je čas, musím udělat, co musím.

Kéž na tebe svítí Světlo a dá ti radost, můj nejdražší Tome, ať už se ještě někdy uvidíme, nebo ne.

Moirain

morat-: Ve starém jazyce „cvičitel“. Seančané tento výraz používají pro ty, kteří cvičí exotická zvířata, jako morat’raken, tedy ten, kdo cvičí či jezdí na raken, jimž se také neformálně říká létavci. Viz též der’morat-.

Mořský národ, hierarchie: Atha’an Miere, Mořskému národu, vládne paní lodí Atha’an Miere. Této pomáhá hledačka větru paní lodí a mistr šermíř. Pod nimi stojí klanové paní vln, každá má k ruce svou hledačku větru a mistra meče. Pod nimi jsou paní plavby (kapitáni lodí) jejich klanu, každá s hledačkou větru a správcem nákladu. Hledačka větru paní lodí je nadřazena všem hledačkám větru klanových paní vln, jež jsou zase nadřazeny hledačkám větru svých klanů. Stejně tak stojí mistr šermíř nad všemi mistry meče a ti zase nad správci nákladu svých klanů. Hodnost není u Mořského národa dědičná. Paní lodí na doživotí volí prvních dvanáct Atha’an Miere, což je dvanáct nejstarších klanových paní vln. Klanovou paní vln volí dvanáct nejstarších paní plavby jejího klanu, jimž se říká prostě prvních dvanáct, kterýžto výraz rovněž označuje nejstarší paní plavby na jednom místě. Stejných prvních dvanáct ji může odvolat. Vlastně každý kromě paní lodí může být degradován až na plavčíka za přestoupení zákona, zbabělost či jiné zločiny. Také hledačka větru paní vln či paní lodí, která zemře, musí z nezbytí sloužit níže postavené ženě a její hodnost tím klesne na nejnižší, odpovídající té, jakou měla v den, kdy byla povýšena z učednice na hledačku větru. Atha’an Miere, kteří se donedávna drželi mimo Aes Sedai s pomocí nejrůznějších způsobů odvracení pozornosti, vědí, že ženy, jež dokážou usměrňovat, žijí mnohem déle než ostatní ženy, třebaže život na moři je natolik nebezpečný, že se zřídkakdy dožívají vyššího stáří, a proto vědí, že hledačka větru se může pozvednout a zase klesnout mnohokrát, než zemře.

moudrá žena: Uctivé oslovení používané v Ebú Daru pro ženy vyhlášené svými neuvěřitelnými schopnostmi vyléčit téměř každé zraněni. Moudrou ženu podle tradice označuje červený pás. Třebaže si hodně lidí všimlo, že mnoho, vlastně většina ebúdarských moudrých žen ani nepochází z Altary, natož z Ebú Daru, donedávna nebylo známo, a stále to ví jen několik málo lidí, že všechny moudré ženy patří ve skutečnosti do rodinky a používají různé verze léčení. Bylinky a lektvary rozdávají jen jako krytí. Když po vpádu Seančanů do města rodinka z Ebú Daru uprchla, nezůstala tu žádná moudrá žena. Viz též rodinka.

Následky Rozbití: Kniha, o níž je toho známo jen málo.

naslouchači: Seančanští špioni. Téměř každý v domácnosti seančanského šlechtice, kupce či bankéře může být naslouchač, občas i da’covale, třebaže só’džin málokdy. Nehrají aktivní roli, jen pozorují, naslouchají a hlásí. Jejich hlášení se posílá nižším rukám, které řídí je a hledače a rozhodují, které informace by měly být předány hledačům. Viz též hledači, ruka.

nástupnictví: Všeobecně, když jeden rod nastupuje po jiném na trůn. V Andoru se tento výraz používá pro zápas o trůn, který vznikl po smrti Mordrellen. Po zmizení Tigrain zůstal Mantear bez dědičky, a uběhly dva roky, než na trůn usedla Morgasa z rodu Trakandů. Mimo Andor je tento konflikt znám jako třetí válka o andorské nástupnictví.

návrat: Viz corenne.

nejvyšší: Titul hlavy červeného adžah. Tuto pozici v současné době drží Cutama Rath.

nucení: Když někdo se schopností usměrňovat zvládá tolik jediné síly, kolik jen dokáže, delší dobu a neustále usměrňuje, učí se rychleji a rychleji získává sílu. Tomu Aes Sedai říkají nucení nebo být nucená, ale tyto praktiky u mladších a přijatých novicek nepoužívají, neboť hrozí smrt či spálení.

obránci Kamene: Elitní vojenský útvar v Tearu. Současným kapitánem Kamene (velitelem obránců) je Rodrivar Tihera. K obráncům se přijímají výhradně Tairenové a důstojníci jsou obvykle urozeného rodu, i když často z nižších rodů nebo vedlejších větví silných rodů. Obránci mají za úkol držet obrovskou pevnost zvanou Tearský Kámen ve městě Tear, bránit město a provozovat policejní služby ve městě místo městské hlídky. Není-li válka, jejich povinnosti je málokdy zavedou dál od města. Ale stejně jako u většiny elitních útvarů, obránci jsou jádrem, kolem něhož je vytvořeno vojsko. Uniformu obránců tvoří černý kabát s vycpávanými rukávy s černozlatými pruhy a černými manžetami, leštěný kyrys a kapalín s mřížovým hledím. Kapitán Kamene nosí na přílbě tři krátké bílé chocholy a na manžetách kabátu má tři propletené zlaté šňůry na bílém podkladě. Kapitáni nosí dva bílé chocholy a jednu zlatou šňůru na bílých manžetách, poručící jeden bílý chochol a černou šňůru na bílých manžetách, podporučíci jeden krátký černý chochol a prosté bílé manžety. Praporečníci pak mají zlaté manžety a rytmistři černozlatě pruhované.

ohňostrůjci, cech: Společnost, držící v tajnosti výrobu rachejtlí. Toto tajemství stráží velmi přísně, jsou kvůli němu schopni i vraždit. Cech získal jméno podle velkých přehlídek zvaných ohňostroje, jež pořádal pro vládce a bohatší urozené pány. Menší rachejtle byly prodávány k použití jiným lidem, ale s důkladným varováním před nebezpečím, jaké by mohlo vzejít, kdyby se dotyčný pokoušel zjistit, co je uvnitř. Cech kdysi měl kapituly v Cairhienu a Tančiku, ale obě již byly zničeny. Navíc členové cechu v Tančiku vzdorovali vpádu Seančanů a z přeživších byli nadělání da’covale. Cech jako takový již neexistuje. Nicméně jednotliví ohňostrůjci seančanské nadvládě unikli a snaží se zajistit, aby se na cech jen tak nezapomnělo. Viz též da’covale.

okřídlená garda: Osobní stráž první z Mayene a elitní vojenský útvar Mayene. Příslušníci okřídlené gardy nosí červeně natřené kyrysy a červené barbuty a na kopích červené fáborky. Důstojníci mají na přílbách křídla a hodnost určují tenké chocholy.

ozbrojenci, zbrojný lid: Vojáci, spojenci či leníci toho kterého urozeného pána nebo paní.

Ozvěny jeho dynastie: Kniha, o níž je toho známo jen málo.

pařez: Veřejné setkání ogierů. Setkání se může pořádat v jedné državě nebo mezi državami, ale smí na něm promluvit každý dospělý ogier, nebo si může vybrat zástupce, aby promluvil za něj. Pařez se často pořádá na největším pařezu stromu v državě a může trvat několik let. Když se vynoří problém či otázka týkající se všech ogierů, uspořádá se velký pařez a na něm se sejdou ogierové ze všech držav. V pořádání velkého pařezu se mohou střídat různé državy.

Pelateos: Autor Pelateoých rozjímání.

Pomníky minulosti: Kniha (o historii), o níž je toho známo jen málo.

Poznámky a komentáře: Kniha (o historii), o níž je toho známo jen málo.

praporonoš: Seančanská hodnost odpovídající praporečníkovi.

Praskající skořápka: Kniha (o historii), o níž je toho známo jen málo.

prorok: Formálněji prorok pána Draka. Kdysi známý jako Masema Dagar, šienarský voják, jemuž se dostalo osvícení a on se rozhodl, že byl povolán, aby světem šířil zprávu o znovuzrození Draka. Věří, že nic – nic! – není důležitější než uznat Draka Znovuzrozeného jako vtělení Světla a být připraven, až Drak Znovuzrozený zavolá, a on a jeho stoupenci používají všechny prostředky, aby ostatní přinutili opěvovat Draka Znovuzrozeného. Ti, kteří odmítnou, jsou odsouzeni k smrti a těm, kteří jsou pomalí, mohou vypálit domy a krámy a je samotné zbičovat. Vzdal se jména kromě „prorok“ a přivedl chaos do velké části Ghealdanu a Amadicie, kde ovládá značná území, i když po jeho odchodu Seančané v Amadicii znovu zavedli pořádek a v Ghealdanu korunní radu. Spojil se s Perrinem Aybarou, kterého pro něj poslal Rand, a z neznámých důvodů se snaží jeho odchod k Draku Znovuzrozenému zdržet. Jeho stoupenci jsou nejbídnější lidé, a pokud takoví nebyli, když je zlákalo jeho charisma, stali se jimi pod jeho vlivem. Zemřel za záhadných okolností.

první kasuistka: Titul hlavy bílého adžah. V současné době jej drží Ferane Neheran, Aes Sedai v Bílé věži. Ferane Sedai je jednou z pouze dvou hlav adžah zasedajících v současné době ve sněmovně.

první tkadlena: Titul hlavy žlutého adžah. V současné době jej drží Suana Dragand v Bílé věži. Suana Sedai je jednou z pouze dvou hlav adžah zasedajících v současné době ve sněmovně. Mezi vzbouřenými Aes Sedai tento titul drží Romanda Cassin.

první volička: Titul hlavy modrého adžah. Není známo, kdo je v současné době první voličkou, ačkoli se předpokládá, že toto postavení drží Lelaine Akaši.

Předběžních Viz Hailene.

rada hnědého adžah: V čele hnědého adžah nestojí jediná Aes Sedai, ale je řízeno radou. Současnou hlavou rady je v Bílé věži Jesse Bilal; ostatní členky v Bílé věži a žádná z tábora vzbouřenkyň nejsou známy

Rhyagelle: Ve starém jazyce „Ti, kteří se vrátili domů“. Jiný výraz pro Seančany, kteří se vrátili do zemí kdysi ovládaných Artušem Jestřábí křídlo. Viz též Corenne, Hailene.

rodinka: I během trollockých válek před více než dvěma tisíci lety (asi 1000–1350 PR) udržovala Bílá věž své zásady a vyhazovala ženy, které se nedokázaly zařadit. Jedna skupina těchto žen, obávající se návratu domů uprostřed válečné vřavy, uprchla do Barašty (nedaleko současného Ebú Daru), jak nejdál se v té době dalo vzdálit od bojů. Říkaly si rodinka a schovávaly se dál a nabízely bezpečný přístav ženám, které vyhodily z Věže. Časem to, jak chodily za ženami, jež měly opustit Věž, vedlo ke kontaktům s uprchlicemi, a přestože přesné důvody možná nikdy nebudou známy, začala rodinka přijímat i uprchlice. Dává si velkou práci, aby těmto dívkám zabránila zjistit cokoliv o rodince, dokud si není jistá, že se na ně Aes Sedai nevrhnou a neodvlečou je pryč. Koneckonců, všichni vědí, že uprchlice jsou vždycky chyceny, dříve nebo později, a rodinka ví, že pokud nebude zachovávat utajení, sama bude přísně potrestána.

Ačkoliv to rodinka neví, Aes Sedai ve Věži o její existenci věděly téměř od samého začátku, ale ve válce neměly čas je vyřídit. Koncem války si Věž uvědomila, že zničit rodinku nemusí být v jejím nejlepším zájmu. Do té doby se většině uprchlic skutečně podařilo uniknout, bez ohledu na věžovou propagandu, ale jakmile jim rodinka začala pomáhat, Věž věděla přesně, kam každá uprchlice míří, a pochytala devět z deseti. Jelikož se rodinka, ve snaze utajit svou existenci i počty svých členek, stěhovala do Barašty a zase ven (totéž platí později pro Ebú Dar) a nikdy nezůstala na jednom místě déle než deset let, aby si nikdo nevšiml, že ženy nestárnou obvyklou rychlostí, Věž věřila, že jich je pár a rozhodně se drží při zemi. Aby využila rodinku jako past na uprchlice, rozhodla se Věž nechat ji na pokoji, na rozdíl ode všech podobných skupin v minulosti, a udržet samotnou existenci rodinky v tajnosti, takže o ní ví jen pár hotových Aes Sedai.

Rodinka nemá zákony, ale pravidla založená částečně na pravidlech platících pro mladší a přijaté novicky v Bílé věži a částečně na nutnosti udržet se v tajnosti. Jak se vzhledem k původu rodinky dalo čekat, svá pravidla dodržuje velmi přísně a platí pro všechny členky.

Současné otevřené kontakty mezi Aes Sedai a ženami z rodinky, o nichž ví jen hrstka sester, odhalily několik šokujících věcí včetně toho, že žen z rodinky je dvakrát víc než Aes Sedai a některé jsou o sto let starší, než kolik se dožila kterákoliv Aes Sedai od trollockých válek. Účinek těchto odhalení jak na Aes Sedai, tak na rodinku, je prozatím otázkou spekulací. Viz též Mlčící dcery; šicí kroužek.

Rudé paže: Vojáci Bandy Rudé ruky, vybraní k dočasné policejní službě, aby zajistili, že ostatní vojáci Bandy nebudou dělat potíže či škody v osadách. Jméno získali podle toho, že ve službě nosí široké červené pásky na pažích, téměř zcela zakrývající rukávy. Obvykle jsou vybíráni z nejzkušenějších a nejspolehlivějších mužů. Protože veškeré případné škody musí zaplatit muži sloužící jako Rudé paže, dávají si záležet, aby byl všude klid a pořádek. Hodně bývalých Rudých paží bylo vybráno, aby doprovázely Mata Cauthona do Ebú Daru. Viz též Šen an Calhar.

ruka: V Seančanu ruka znamená prvního pomocníka nebo někoho z hierarchie císařských funkcionářů. Ruka císařovny je první hodnost, nižší ruky jsou na nižších úrovních. Některé ruky jednají potají, jako ty, jež vedou hledače a naslouchače, jiné jsou známé a svou hodnost předvádějí příslušným počtem zlatých ruk vyšitých na šatech.

rytí: 1. Schopnost používat jedinou sílu k diagnostice tělesného stavu při nemoci. 2. Schopnost najít ložiska kovové rudy s pomocí jediné síly. Za skutečnost, že se název jedné schopnosti přiřadil jiné, může být zodpovědné to, že původní schopnost Aes Sedai dávno ztratily.

rytíři: Elitní vojenský útvar v Illianu, jemuž v současné době velí první kapitán Demetre Carcolin. Rytíři poskytují osobní stráž králi Illianu a stráží klíčové body ve státě. Navíc v bitvě tradičně útočili na nejsilnější nepřátelské pozice, aby zjistili slabiny nepřítele, a v případě nutnosti, aby kryli králův ústup. Na rozdíl od většiny obdobných elitních útvarů, cizinci (s výjimkou Tairenů, Altařanů a Muranďanů) jsou nejenom vítáni, ale mohou dosáhnout i nejvyšších hodností, stejně jako obyčejní lidé, což je také neobvyklé. Uniformu rytíře tvoří zelený kabát, kyrys s devíti včelami Illianu a kónická přílba s hledím z ocelové mřížky. První kapitán nosí na manžetách čtyři zlaté šňůry na každé manžetě a tři zlaté chocholy se zelenou špičkou. Poručici nosí dvě žluté šňůry na manžetách a dva tenké zelené chocholy, podporučíci jednu žlutou šňůru a jeden zelený chochol. Praporečníky označují dvě přerušené žluté šňůry na manžetách a jeden žlutý chochol, rytmistra jedna přerušená žlutá šňůra.

Řádné krocení síly: Kniha (o historii), o níž je toho známo jen málo.

Sajius: Autor Komentáře k Drakovi.

Seandar: Císařské hlavní město Seančanu, ležící na severovýchodě seančanského kontinentu. Je to také největší město říše. Po smrti císařovny Radhanan se zmítá v chaosu.

sei’mosiev: Ve starém jazyce „sklopené oči“. Když se o někom mezi Seančany řekne, že „se stal sei’mosiev“, znamená to, že člověk „ztratil tvář“. Viz též sei’taer.

sei’taer: Ve starém jazyce „přímé oči“ nebo „rovné oči“. Mezi Seančany se tento termín vztahuje na čest či zachování tváře, na schopnost dívat se druhému do očí. Je možné „být“ či „mít“ sei’taer, což znamená, že člověk má čest či tvář, a také „získat“ či „ztratit“ sei’taer. Viz též sei’mosiev.

Sisnera, Darlin: Vznešený pán Tearu, který se dříe proti Drakovi Znovzrozenému vzbouřil. Poté, co v Tearu krátce působil jako správce Draka Znovuzrozeného, byl ybrán, aby se stal prvním králem Tearu.

sjednocení: Když vojska vyslaná Artušem Jestřábí křídlo pod velením jeho syna Luthaira přistála v Seančanu, objevila různorodé a pestré státy, často válčící proti sobě, jimž často vládly Aes Sedai. Bez Bílé věže Aes Sedai usilovaly o svou osobní moc s použitím jediné síly. Vytvářely malé skupinky a neustále proti sobě kuly pikle. Z velké části právě toto neustálé intrikování kvůli osobním výhodám a následné války mezi mnoha státy umožnily vojskům z východu začít dobývání celého kontinentu a jejich potomkům dobývání dokončit. Toto dobývání, během něhož se z potomků původních vojsk stali Seančané, stejní jako ti, které si porobili, trvalo déle než devět set let a nazývá se sjednocení.

Smrtonosná garda, smrtonoši: Elitní vojenský útvar Seančanské říše, zahrnující lidi a ogiery. Všichni lidští příslušníci smrtonosné gardy jsou da’covale, zrození jako majetek a v mládí vybraní pro službu císařovně, jejímž jsou osobním majetkem. Jsou fanaticky věrní a nesmírně hrdí a často předvádějí krkavce vytetované na ramenou, značku císařovniných da’covale. Ogierští příslušníci jsou známi jako zahradníci a nejsou da’covale. Zahradníci jsou stejně oddaní jako lidští smrtonoši a jsou mnohem obávanější. Ať lidé či ogierové, smrtonoši jsou nejen připraveni za císařovnu a její rodinu položit život, ale jsou také přesvědčení, že jejich životy jsou majetkem císařovny a ona s nimi může volně nakládat. Přilbice a zbroj mají nalakované na tmavozeleno a krvavě rudo, štíty na černo a na oštěpech, sekerách, halapartnách a mečích nosí černé střapce. Viz též da’covale.

só’džin: Nejlepší překlad ze starého jazyka by zněl „výše mezi nízkostí“, třebaže některé překlady znamenají „obloha i údolí“, kromě několika dalších možností. Só’džin je seančanský výraz pro dědičné vyšší služebnictvo. Jsou da’covale, zaujímají však postavení se značnými pravomocemi a často též mocí. Kolem só’džin chodí opatrně i urození a se só’džin císařovny mluví jako se sobě rovnými. Viz též urození; da’covale.

srdce: Základní organizační jednotka černého adžah. Vlastně je to buňka. Srdce tvoří tři sestry, které se znají navzájem, každá pak zná jednu další černou sestru, kterou neznají druhé dvě.

Šara: Záhadná země východně od Aielské pustiny, zdroj hedvábí, slonoviny a dalšího zboží. Země chrání nehostinná příroda i lidskýma rukama zbudované hradby. O Šaře je známo jen málo, protože tamní lidé se snaží udržet svou kulturu v tajnosti. Šařané popírají, že by je ovlivnily trollocké války, třebaže Aielové tvrdí opak. Popírají, že vědí o pokusu o invazi Artuše Jestřábí křídlo, i přes očitá svědectví Mořského národa. Ven proniklo jen pár informací o tom, že Šařanům vládne absolutní vládce, š’boan, je-li to žena, š’botaj, je-li to muž. Vládce vládne přesně sedm let, pak umírá. Vláda přechází na druha tohoto vládce, jenž vládne sedm let a zemře. Takto se to opakuje od Rozbiti světa. Šařané věří, že úmrtí jsou „vůlí vzoru“.

V Šaře existují usměrňovači, nazývaní ajjadové, kteří jsou při narození potetováni ve tváři. Ajjadské ženy přísně prosazují ajjadské zákony. Sex mezi ajjady a neajjady je trestán smrtí pro neajjada, a ajjad je také popraven, pokud se dokáže, že si sex na neajjadovi vynutil. Narodí-li se z tohoto spojení dítě, je ponecháno živlům a zemře. Ajjadové jsou používáni výhradně k chovu. Jsou naprosto nevzdělaní, neumějí ani číst a psát, a ve věku jedenadvaceti let, či když začnou usměrňovat, jsou zabiti a tělo je spáleno. Ajjadové údajně usměrňují jedinou sílu pouze na příkaz š’boan nebo š’botaje, kteří jsou neustále obklopeni ajjadkami.

Dokonce také jméno té země je pochybné. Domorodci ji nazývají mnoha jmény včetně Šamara, Co’dansin, Tomaka, Kigali a Šibouja.

Šen an Kalhar: Ve starém jazyce „Banda Rudé ruky“. 1. Bájná skupina hrdinů, kteří vykonali mnoho pozoruhodných činů a nakonec padli při obraně Manetherenu, když byla země zničena během trollockých válek. 2. Vojenský útvar, který téměř náhodou dal dohromady Mat Cauthon a zorganizoval jej podle vojenských oddílů z dob považovaných za vrchol válečného umění za dnů Artuše Jestřábí Křídlo a bezprostředně předcházejících století.

šicí kroužek: Vůdkyně rodinky. Jelikož žádná členka rodinky nikdy nevěděla, jak Aes Sedai vytvářejí svou hierarchii – tyto informace získá přijatá novicka teprve poté, co projde zkouškou na šátek – nepřikládají velkou váhu síle v jediné síle, ale věku. Starší žena vždycky stojí nad mladší. Šicí kroužek (jméno zvolené, stejně jako rodinka, kvůli své nenápadnosti) se tudíž skládá ze třinácti nejstarších žen z rodinky sídlících v Ebú Daru, a nejstarší z nich získává titul nejstarší. Podle pravidel musejí všechny odstoupit, když nadejde čas, aby se přestěhovaly, ale dokud sídlí v Ebú Daru, mají nad rodinkou svrchované pravomoci, jaké by jim každá amyrlin mohla jen závidět. Od odchodu z Ebú Daru šicí kroužek technicky neexistuje. Viz těž rodinka.

Taborwin, Breana: Narozená ve šlechtické rodině v Cairhienu, ale o majetek i postavení přišla a nyní je služebná, vážně zamilovaná do muže, nad nímž by dříve ohrnovala nos.

Taborwin, Dobraine: Urozený pán z Cairhienu. V současné době je správcem Cairhienu pro Draka Znovuzrozeného.

Tarabon: Stát na pobřeží Arythského oceánu. Kdysi významný stát obchodníků, zdroj mezi jiným tkaných koberců, barev a rachejtlí, sídlo cechu ohňostrůjců. Nyní na Tarabon dopadly těžké časy. Rozvrácený anarchií a občanskou válkou, navíc válkami proti Arad Domanu a Dračím spřísahancům, byl zralý k utržení, když dorazili Seančané. Nyní jej cele ovládají Seančané. Kapitula cechu ohňostrůjců byla zničena a z většiny ohňostrůjců naděláni da’covale. Většina Taraboňanů vypadá vděčná, že Seančané znovu nastolili pořádek, a protože jim Seančané dovolují pokračovat v tom, co dělali předtím, jen s nepatrným vměšováním, netouží vyvolávat další války tím, že by se pokoušeli Seančany vyhnat. Někteří urození páni a paní ale zůstávají mimo seančanskou sféru vlivu a doufají, že znovu získají svou zemi.

tazatelé: Řád uvnitř dětí Světla. Zapřísáhl se objevit pravdu polemikami a odhalováním temných druhů. Při pátrání po pravdě a po Světle obvykle používají útrpné právo. Obvykle zastávají názor, že již pravdu stejně znají a je jen třeba přinutit oběť, aby se k ní přiznala. Říkají si ruka Světla, ruka, která vyhrabe pravdu, a občas jednají tak, jako by byli zcela odděleni od ostatních dětí a rady pomazaných, která dětem velí. Hlavou tazatelů je hlavní inkvizitor, v současnosti Rhadam Asunawa, který sedí v radě pomazaných. Poté, co Galad Damodred zabil velícího kapitána Valdu a zaujal jeho postavení, došlo v organizaci k rozkolu, když Galad vede jednu a Asunawa druhou frakci. Ve znaku mají krvavě rudou pastýřskou hůl.

urození: Výraz používaný Seančany pro jejich šlechtu. Existují čtyři stupně šlechty, dva vysoce urozené a dva nižší či níže urozené. Vysoce urození si nechávají narůst nehty do délky jednoho coulu a holí si boky hlavy, takže jim zůstane jen hřeben uprostřed, u mužů užší než u žen. Délka hřebene se různí podle módy. Nízko urození si také nechávají dlouhé nehty, ale holi si boky hlavy i týl, takže jim zůstane jen jakási miska z vlasů se širokým ohonem vzadu, často až na ramena u mužů a do pasu u žen. Ti nejvýše vysoko urození se nazývají vznešená paní či vznešený pán a lakují si nehty na ukazováku a prostředníku. Ti pod nimi jsou prostě urozený pán nebo paní a lakují si jen nehet na ukazováku. Níže urození se také nazývají prostě urozený pán či paní, ale ti z vyšší vrstvy si lakují nehty na prsteníku a malíku, kdežto ti úplně nejnižší jen nehet na malíku. Císařovna a nejbližší členové císařské rodiny si holí celou hlavu a lakují všechny nehty. Člověk se může urozeným stát rodem či na něj být povýšen, což je často odměnou za vynikající úspěchy či služby říši.

Úvahy o roznícení plamene: Kniha zabývající se vzestupem různých amyrlin.

Úvahy mezi ruinami: Starodávná kniha o historii.

vrchní kopiník: Viz kopinický kapitán.

vrchní podkoní: Viz kopinický kapitán.

vrchní úřednice: Titul hlavy šedého adžah. Tuto pozici v současné době drží Seranča Kolvin v Bílé Věži

Zaprodanci: Jméno dané třinácti nejsilnějším Aes Sedai z věku pověstí, takže byli i jedni z nejsilnějších Aes Sedai vůbec, kteří za války Stínu přešli na stranu Temného a při uzavírání Vrtu uvízli ve věznici Temného. Dlouho bylo předpokládáno, že Světlo během války Stínu opustili jen oni, ale byli tu i další, jen těchto třináct mezi nimi mělo nejvyšší postavení. Počet Zaprodanců (oni sami si říkají Vyvolení) se od jejich probuzení poněkud snížil. Někteří se znovu narodili v nových tělech a dostali nová jména.

Zevrubné pojednání o relikviích z doby před Rozbitím: Kniha, o níž je toho (kromě názvu) známo jen málo.

Robert Jordan a Brandon Sanderson

Bouře přichází

1. vydání

Anglický originál The Gathering Storm

Překlad Zuzana Hanešková

Obálka Todd Lockwood

Grafická úprava obálky Lukáš Tuma

Jazykový redaktor Boris Hokr

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 441. publikaci

Ostrava 2016

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Table of Contents

PŘEDMLUVA

PROLOG - Co značí bouře

KAPITOLA 1 - Slzy z oceli

KAPITOLA 2 - Podstata bolesti

KAPITOLA 3 - Cesty cti

KAPITOLA 4 - Soumrak

KAPITOLA 5 - Příběh o krvi

KAPITOLA 6 - Když taje železo

KAPITOLA 7 - Plán pro Arad Doman

KAPITOLA 8 - Čisté košile

KAPITOLA 9 - Odchod z Maldenu

KAPITOLA 10 - Poslední tabák

KAPITOLA 11 - Adrinova smrt

KAPITOLA 12 - Nečekaná setkání

KAPITOLA 13 - Nabídka na odchod

KAPITOLA 14 - Schránka se otevírá

KAPITOLA 15 - Místo, kde začít

KAPITOLA 16 - V Bílé věži

KAPITOLA 17 - Otázky kontroly

KAPITOLA 18 - Naléhavá zpráva

KAPITOLA 19 - Manévry

KAPITOLA 20 - Na rozbité cestě

KAPITOLA 21 - Uhlíky a popel

KAPITOLA 22 - To poslední, co se dalo udělat

KAPITOLA 23 - Zakřivení vzduchu

KAPITOLA 24 - Nová věrnost

KAPITOLA 25 - V temnotě

KAPITOLA 26 - Prasklina v kameni

KAPITOLA 27 - U Namazaného valacha

KAPITOLA 28 - Noc v Zadním Úhoru

KAPITOLA 29 - Do Bandar Ebanu

KAPITOLA 30 - Stará rada

KAPITOLA 31 - Slib Luisi Therinovi

KAPITOLA 32 - Řeky stínů

KAPITOLA 33 - Rozhovor s Drakem

KAPITOLA 34 - Legendy

KAPITOLA 35 - Černá aureola

KAPITOLA 36 - Tuonina smrt

KAPITOLA 37 - Síla Světla

KAPITOLA 38 - Novinky v Tel’aran’rhiodu

KAPITOLA 39 - Návštěva Verin Sedai

KAPITOLA 40 - Věž se otřásá

KAPITOLA 41 - Zřídlo síly

KAPITOLA 42 - Před Tearským Kamenem

KAPITOLA 43 - Zapečetěno pro plamen

KAPITOLA 44 - Neznámé pachy

KAPITOLA 45 - Věž stojí

KAPITOLA 46 - Být znovu skovány

KAPITOLA 47 - Ta, kterou ztratil

KAPITOLA 48 - Výklad komentáře

KAPITOLA 49 - Jen další muž

KAPITOLA 50 - Zlaté prameny

EPILOG - Zalité světlem

SLOVNÍČEK