Warda Saillo

PLÁČ v poušti

Bylo mi pět, když umřelo mé dětství…

Předmluva

Stopa slz

Když jsem se v prvních dnech roku 2000 rozhodla, že už nebudu mlčet o osudu své rodiny, věděla jsem, že mám před sebou obtížnou cestu. Netušila jsem, kolik slz na té cestě vypláču, kolik jich vyschne a jak se změní můj život. Jen proto, že jsem tehdy už řadu let žila v Německu a vztah s mým současným mužem mi poskytoval tolik bezpečí, mohla jsem se odvážit ná-

vratu k temné události své minulosti: k matčinu zabití otcem.

Dlouhá léta jsme se spolu s mými šesti sourozenci tomuto tématu vyhýbali, ačkoliv nás všechny krutě poznamenalo a za-příčinilo naše hrozivé dětství. Hodně z toho, co se tehdy odehrálo, mi dnes připadá téměř neuvěřitelné. Jak mohli všichni odvracet pohled, když byl náš otec stále nebezpečnější a nevy-počitatelnější? Jak nás mohli vlastní příbuzní po matčině smrti dlouhá léta tak soužit, týrat a ponižovat? Jak jsme to vůbec přežili?

Všichni ještě žijeme. Nejstarší Muna-Rašída s námi téměř není ve styku, bydlí v Belgii. Úžasná a silná Rábia bydlí ve Spojených arabských emirátech, je provdaná za Egypťana a má dvě děti, jediný bratr Džábir žije s mladou ženou a ma-lým synem v Agadiru a pracuje jako číšník v jedné turistické restauraci. Džamíla pendluje s mužem mezi Marokem a Paří-

ží, kde on pracuje. Má tři děti. Wafa je učitelka v jedné poušt-ní vesnici u Tiznitu. Nejmladší sestra Asia provozuje jazykovou školu v Agadiru. Já jsem odešla do Německa, abych se stala dětskou ošetřovatelkou a pak získala další kvalifikaci.

Cesta do děsivé minulosti mé rodiny začala na okraji pou-

ště v E-Dirhu, v hliněném domku babičky z matčiny strany.

Tam jsem se 24. ledna 1974 narodila. Babička zemřela, ale dům ještě stojí. V Tiznitu jsem se setkala se stoletým dědeč-

kem z otcovy strany, který byl kdysi bohatým statkářem a pak přišel o všechny peníze. Zemřel v roce 2002. Mluvila jsem s matčinou sestrou, která nemá nic než osla, kozu a čisťounký hliněný domek v sousedství E-Dirhu.

A setkala jsem se se sestrami. Šly jsme společně do hammámu, potily jsme se, dřely svá těla a vyprávěly si. Pak jsme si vybudovaly v Džamílině bytě ložnici z matrací a mluvily a plakaly a smály se celou noc. Několik nocí.

Zpočátku nebylo snadné mluvit o minulých časech. Jakmile jsme ale začaly, protrhly se hráze. Mluvily jsme a nemohly přestat. Spaly jsme jen málo a někdy jsme si povídaly, ještě když nad pouští východně od Agadiru vycházelo slunce, ale i když pak na západě zapadalo do Atlantiku.

Nakonec jsem dokonce navštívila otce ve vězení v Essaouiře. To byl nejobtížnější krok na mé cestě do minulosti: kon-frontace s matčiným vrahem, který byl mým otcem.

Se sestrou Asií jsme si pronajaly malý fiat a vydaly jsme se z Agadiru na sever po silnici přes pobřežní hory. Je to jedna z nejkrásnějších silnic na světě, vede podél moře, pak se pouštní oblastí zvedá k horám, prochází malými vesnice-mi a potom zase klesá do malebného přístavního městečka Essaouiry.

Byly jsme obě tak nervózní, že jsme nevnímaly ani krásu krajiny, ani lidi s lahvemi drahocenného arganového oleje u silnice nebo stáda koz, která spásala koruny arganových stromů. Asii bylo špatně a několikrát zvracela.

Když jsme dorazily na místo a Čekaly před branou vězení, i já jsem měla stažený žaludek. Chtěla jsem se s tím mužem vůbec setkat? Dokážu se mu podívat do očí? Byla jsem na něco takového připravená?

Ale pak se otevřela brána a vojáci mě zavedli dovnitř. V ja-kési vězeňské kantýně stál vedle rozviklané plastové židle otec. Byl to starý muž s vyhaslým pohledem. Postoupil o krok ke mně a objal mě. V té chvíli jsem cítila, že jeho krev koluje i v mých žilách. Chtěla jsem mu říct, jak se zlobím, jak jsem smutná, chtěla jsem mu odpustit, chtěla jsem toho tolik… Ale pak mě pustil a kouzlo okamžiku pominulo. Už jsem nedoká-

zala promluvit. Seděla jsem tu a dívala se na toho starého muže, který zabil mou matku. Necítila jsem k němu soucit ani nenávist. Byla jsem prostě jen smutná.

Rozloučili jsme se, aniž bychom si spolu skutečně promluvili. O tři měsíce později byl můj otec mrtvý. Zemřel 17. pro-since 2001 v Taroudantu. Nevím, jak se tam dostal. Nevím, co tam dělal. To místo nemělo nic společného s ním ani s námi.

Jeho poslední přání bylo, aby byl pohřben právě tam, daleko od rodiny.

Teď, když jsou kromě nás dětí všichni mrtví, cítím dostatek svobody, abych mohla napsat, co se stalo ve vzdálené minulosti, která byla mým mládím a která je mi přesto bližší než všechno ostatní na světě.

Věnuji tuto knihu svým sourozencům, Muně-Rašídě, Rábii, Džamíle, Džábirovi, Wafě, Asii, kteří mě provázeli na cestě slzavým údolím. Věnuji ji ale také svému synovi Samuelovi, díky němuž jsem začala přemýšlet o matčině roli a úloze matek vů-

bec. Věnuji ji Beatě von Stebut, skvělé ženě, která mi pomohla najít pevnou půdu pod nohama v cizí zemi, v Německu. A vě-

nuji ji svému muži Michaelu Kneisslerovi, který mi dodal sílu, abych se ponořila tak hluboko do minulosti, jak bych se toho sama nikdy neodvážila. Kromě toho jako spoluautor převedl můj rukopis do srozumitelné němčiny. Důležitých překladů z arabštiny se ujala dr. Rawhia Riadová. Přeložila podrobný policejní protokol o smrti mé matky. K tomu jsem odvahu nenašla.

A G A D I R , M A R O K O

19. ZÁŘÍ 1979

Smrt

1 9 . září 1979 v deset hodin zemřela má matka. Otec ji zabil na střeše našeho domu v Agadiru. Bodnul ji nožem, odvlekl nahoru po schodech, přivázal k žebříku, nacpal jí písek do úst.

Polil ji benzinem a zapálil. Zemřela v devětadvaceti letech a byla v sedmém měsíci těhotenství.

Mně bylo pět let.

Teď je mi devětadvacet a slzy rozpíjejí inkoust na papíru, který leží přede mnou. Brečím nahlas, pláču jako dítě, jímž jsem byla tehdy, když má matka zemřela. Chci se uklidnit tím, že se pokouším upamatovat na její pohled, ale nedaří se mi to.

Má matka se jmenovala Safija. Bylo jí sedmnáct, když ji rodiče provdali. Můj otec, tehdy osmadvacetiletý, se jmenoval Husajn Ben Muhammad Ben Abdalláh: Husajn, syn Muhammadův, jenž je synem Abdalláha. V den, kdy matka zemřela, nás bylo sedm dětí. Muna-Rašída, Rábia, Džábir a Džamíla už chodili do školy, to byli velcí. Já jsem byla nejstarší z malých.

S roční Asií, tříletou Wafou a rodiči jsme seděli u snídaně.

Probíhala klidně, a přesto jsem cítila, že něco není v pořád-ku. Ale i to mi připadalo úplně normální. U nás skoro vždycky něco nebylo v pořádku. Maminka zřejmě otci odporovala. To bylo nebezpečné. Otec se zlobil. Za chvíli nám dětem řekne, abychom si šly hrát ven na ulici, a pak maminku zbije. Vždycky to tak dělal. Už jednou maminku skoro přizabil, protože na nás volala přede dveřmi domu. Volání by nevadilo, ale vyšla z domu, a to bylo zakázané.

Otec řekl: „Jděte ven a hrajte si.“

„Ano, tatí.“

Vstala jsem, posadila si Asii na levý bok a vzala Wafu za ruku. Když jsme došly ke dveřím, řekla maminka: „Wardo-

-ti, kytičko moje, tvůj táta mě chce zabít. Prosím, pověz to sousedům.“

Matka to řekla úplně klidně. V jejím hlase nebyla ani stopa paniky. Otec na to nijak nereagoval. Nepopřel to, ani ne-začal matce nadávat, že vykládá hlouposti. Seděl s ní u sní-

daně, jako sedí spousta manželských párů. Připadalo mi to podivně normální.

Tak normální, že mě maminčina slova nezneklidnila. Znervózňovala mě Asia. Plakala a chtěla bezpodmínečně zpátky k mamince. To jsem v žádném případě nesměla dopustit, protože by to tátu rozzuřilo. Z toho jsem měla strach. Když táta zuřil, bylo to hrozné.

„Pojď, Asie. Venku svítí sluníčko. Budeme si hrát na babu.“

,,Ne,“ plakala,, Já chci k mamince.“

„To teď nejde, Asie. Musíme ven.“

Postavila jsem Asii na zem, vzala ji za ruku a vyšla s malý-

mi na ulici. Pak už jsem si na maminčina slova nevzpomněla, dokud jsem neuviděla plameny na střeše našeho domu.

Neuvědomuju si, že bych něco slyšela. Žádné výkřiky, žádné volá-

ní o pomoc. Vidím jenom oheň na naší střeše.

A stále slyším maminčina slova: „Wardo-ti, kytičko moje, tvůj táta mě chce zabít. Prosím, pověz to sousedům.“ Nesu vinu na matčině smrti, protože jsem její slova nebrala vážně.

Věnovala jsem se sestrám, když maminka vložila svůj život do mých rukou. Neběžela jsem k sousedům.

Ale co by mohli sousedé dělat?

Nic. Měli by z táty strach, jako vždycky. Neudělali by nic pro ženu, kterou její muž ponižuje, zavírá, bije. V Maroku nikdo nepodnikne nic pro manželky, které jejich muži týrají.

Neznám nikoho, kdo by v takovém případě zasáhl.

Když velcí přišli ze školy a my z ulice, otec už uhasil oheň, v němž spálil mou matku. Stál u dveří a nepustil nás do domu.

„Vaše matka je v nemocnici, bude mít děťátko,“ řekl.

Běželi jsme co nejrychleji k nemocnici a doufali, že tam maminku najdeme. Ale já jsem věděla, Že tam není. S každým krokem na cestě k nemocnici se naděje vytrácela. Když nám člověk ve vrátnici řekl, že v budově není pacientka jménem Safija al Fáchir, naděje zmizela.

Vraceli jsme se domů. Neběželi jsme, jen jsme se loudali kolem naší školy, koloniálu a krejčího. Co nejpomaleji, proto-

že jsme měli strach z toho, co nás čeká.

Když jsme přišli domů, otec zmizel. Byla tu policie a v naší ulici stál pohřební vůz. Kolem se tlačili všichni sousedé, takže policisté jen s velkým úsilím udělali trochu místa. Pak snesli maminku ze schodů. Tělo nebylo úplně zakryté a já jsem za-hlédla její nohy. Nebyly dočema spálené, ale úplně bílé. Byla jsem šťastná, že maminčiny nohy jsou bílé, a vykřikla jsem nahlas: „Vidíte, maminka není spálená, vidíte to bílé, vidíte to?“

Pak naložili její tělo do vozu, který vzápětí odjel.

My děti jsme se k sobě tiskly, plakaly jsme a čekaly. Nikdo se o nás nestaral. Byly jsme jako ztracené. Rábia a Muna musely identifikovat mrtvé tělo.

Odpoledne se vrátil otec. Nesl na rameni velký pytel. Asi do něj chtěl maminku zabalit a odstranit ji. Policie ho hned zatkla. Nesměli jsme s ním mluvit.

O B L A S T S O U S ,

M A R O K O

1974-1979

Útěk

Když má matka jednou v pátek v lednu 1974 dorazila do své-

ho rodiště E-Dirhu, byla ve vysokém stupni těhotenství. Vzala s sebou jen mého staršího bratra Džábira. Musela totiž utéct z domova. Otec ji zase jednou ohrožoval a bil.

Matka popadla Džábira a co nejrychleji, jak jí dovolilo velké břicho, utíkala k zastávce autobusu na široké ulici za naším domem. Autobus ji dovezl do Tiznitu, hlavního města provincie v horské oblasti.

Na tržišti hledali matka a Džábir řidiče z E-Dirhu, který se jmenoval Bouhous a měl starý bílý autobus. Všichni mu říkali

„Autobus“.

„Neviděli jste ,Autobusa‘?“ ptala se matka obchodníků v súku.

„Sedí v kavárně,“ odpovídali.

„Autobus“ seděl vždycky v kavárně, dokud se nesešlo dost pasažérů, aby se jízda vyplatila.

„Pojď,“ řekl matce. „Vidím, že ti není moc dobře, jsi těhotná. Dovezu tě domů. Bůh tě ochraňuj.“

Z Tiznitu vede silnice pouští rovně směrem na Antiatlas. Na jednom místě je zatáčka, tady ,Autobus“ přeřadí na jedničku a starý volkswagen se musí prohrabat pískem vyschlého koryta řeky. Dodnes to funguje stejně a dodnes sedí, Autobus“ v Tiznitu v kavárně a čeká na pasažéry, kteří mají namířeno do E-Dirhu.

E-Dirh leží za vyschlým korytem řeky na úpatí hor a vede sem jen prašná cesta.

Domy jsou postavené ze suchých větví a hlíny a nemají ve vnějších stěnách žádná okna. Ze všech místností se vy-chází na vnitřní dvůr. Když prší, hlína se rozpouští a domy je třeba opravovat.

Babička Rahma měla největší dům v E-Dirhu, protože byla šerifa, vážená osoba, vesnická léčitelka. Titul a schop-nost pomáhat jiným lidem zdědila po svém otci šerifovi. Její dům byl červený jako pouštní písek, ale oba vnitřní dvory nabílila vápnem. Stál hned vedle mešity, která vypadala jako šedá, zaprášená garáž.

„Autobus“ zastavil svůj volkswagen před těžkými dřevěný-

mi dveřmi, které babička každý večer zavírala velkým klíčem.

Stará žena už čekala. V poušti se zprávy šíří rychleji, než do-káže jet autobus.

„Salám alejkum, vítej v domě svých rodičů, dcero,“ řekla babička a sklonila hlavu, aby ji matka mohla políbit na čelo.

„Salám alejkum, Džábire, můj vnuku.“

Pak babička zavedla dceru do chladných, stinných prostor vedle prvního dvora. Na nic se neptala, stejně už všechno věděla.

Matka se uložila do polštářů a babička jí uvařila hořkosladký čaj svého kmene, který se připravoval z černého čaje, máty a cukru podle dávných receptů. Konvice byla černá od sazí z ohně ze suchých větví a babička nalévala tenký prou-

žek čaje velkým obloukem. Tekutina se zelenavě leskla v prostých sklenicích. Vytvořila se na ní jemná pěna, jak to bylo správné.

„Porodíš své dítě tady, v poušti,“ řekla babička, „kde už vzniklo i zaniklo tolik životů. Tady budeš v bezpečí před zlem, které posedlo tvého muže. Bůh tě ochraňuj.“

Muž z pouště

Otec se v posledních letech změnil, hlavně poté, co si večer stále častěji balil cigarety z hořké konopné trávy ze severního pohoří Rif. Viděl démony, kteří ho údajně pronásledovali, byl stále agresivnější. Matka s ním měla těžký život.

Vzala si o jedenáct let staršího člověka. Otec byl Saharáwí, muž z pouště, hrdý, nepoddajný a nebojácný. Jeho rodina po-cházela z města Guelmim na jihu, které se proslavilo trhy s velbloudy. Dědeček prodal své velbloudy a usadil se v Agadiru.

Měl tolik velbloudů, že se z něj stal velmi bohatý muž a mohl si koupit řadu domů a velké pozemky.

Dožil se sta let a nakonec zemřel v úplné chudobě. Když jeho žena v roce 1960 při velkém zemětřesení přišla v přístavním městě o život, opustil Agadir a odešel jako obchodník do Tiznitu, kde vlastnil rybí a masné trhy. Tam ale veškerý majetek prohrál v kartách v zatuchlých kavárnách na okraji tržišť a utratil s mladíky se žhavýma očima, kteří dokázali staré muže obšťastnit za pár stovek dirhamů.

Pro svého syna Husajna hledal tehdy dědeček dobrou ženu a šerífiny dcery byly lepší než všechny ostatní. Tak se stalo, že dědečkovi dohazovači přijeli do E-Dirhu a připravili svatbu mých rodičů.

Otec byl velmi chytrý a politicky aktivní. Bojoval za spravedlnost a demokracii a byl členem tajné opoziční strany. Žil s emancipovanou ženou, která je dnes advokátkou v USA. Protože nemohla mít děti, adoptovali ti dva děv-

čátko, mou sestru Munu-Rašídu, která má světlé vlasy a zelené oči.

Policie se časem dostala otci na stopu kvůli jeho politické činnosti a on musel na dva roky odjet do francouzského exilu.

Když se vrátil, jeho manželství s právničkou se rozpadlo.

To bylo předtím, než se ucházel o matčinu ruku. Matku pří-

mo fascinoval tenhle muž, který viděl svět, zatímco ona nikdy nebyla dál než v Tiznitu, blízkém hlavním městě provincie.

Po svatbě přivedl otec matku do svého domu v Agadiru v městské části Nouveau Talborjt a představil jí světlovla-sou dívku se zelenýma očima, která se od té chvíle stala její dcerou.

Narození

Večer třetího dne v babiččině domě pocítila matka tlak pod žebry, který signalizoval porod.

” Imie,“ řekla své matce. „Myslím, že dítě chce přijít na svět dnes v noci.“

Byla to chladná, jasná noc a hvězdami prosvětlená obloha nad E-Dirhem se klenula od temných obrysů hor na východě až k moři na západě, které nebylo vidět, člověk je mohl jen tušit.

Babička připravila v kuchyni svíčky a petrolejovou lampu a v kamnech rozdělala oheň ze suchých větví, které nasbírala v poušti. Na zemi roztáhla koberce utkané z velbloudí vlny jako lůžko pro matku. Na kuchyňském stole ležely čisté ruční-

ky a bylinky, které by se mohly hodit, kdyby došlo ke kompli-kacím. V malé lahvičce s korkovým uzávěrem bylo několik kapek nesmírně drahého a léčivého arganového oleje, získané-

ho z plodů stromu, který roste jen zde.

V babiččině domě bydlelo hodně lidí: její syn chálí Ibráhím se ženou Fátimou a třemi dětmi, dále babiččina nejmladší dcera Kelthúm, která ještě nebyla vdaná.

Všichni muži a děti museli odejít z kuchyně, protože porod je ženská záležitost. Když bolesti zesílily, uložila babička matku na měkké koberce, ohřála vodu a postavila svíčky do nohou lůžka.

Porod proběhl zcela bez problémů. V jednu hodinu v noci 24. ledna 1974 jsem přišla na svět. Babička zapálila kadidlo v misce a pronesla nade mnou tradiční ochranné súry.

Začala s první súrou, která se jmenuje Al-Fatiha, „Otví-

ratelka“.

„Ve jménu Boha, milosrdného, slitovného. Chvála Bohu,

Pánu lidstva veškerého, milosrdnému, slitovnému, vládci dne

soudného! Tebe uctíváme a Tebe o pomoc žádáme, veď nás

stezkou přímou, stezkou těch, jel zahrnuls milostí svou, ne

těch, na něž jsi rozhněván, ani těch, kdo v bludu jsou! Amen. “

Al-Fatiha je nejčastěji citovanou súrou z Koránu. Stojí před každou kapitolou naší svaté knihy a každý věřící muslim ji pronáší několikrát denně. Já si ještě dnes Al-Fatihu tiše říkám, když se například ocitnu v nepřehledné dopravní situaci. Pevně věřím tomu, že mi Bůh pomůže, když ho o to požádám tě-

mito svátými slovy. V časech pochybností a obav mi tato súra dodává pocit klidu a bezpečí.

Pak babička recitovala trůnní verš Ayat al-Kursi: „Bůh - není božstva kromě něho, živého, trvalého! Nepadá

naň ani dřímota, ani spánek, jemu náleží vše, co na nebesích

je i na zemi! Kdo může se u něho přimluvit jinak než s dovole-

ním jeho? On zná, co je před rukama jejich i co je za zády je-

jich, zatímco oni neobejmou z vědění jeho nic leda to, co on

chce. Trůn jeho obepíná nebesa i zemi a střežení jich mu potí-

ží nečiní- on vznešený je a mohutný. “

Babička odříkávala súry zpaměti, jak seje naučila ve škole koránu. Neuměla číst ani psát, protože když byla malá, směli do školy chodit jen chlapci.

Když odříkala poslední súru, vyšlo slunce za horami na vý-

chodě a zbarvilo poušť do červena jako krev, kterou ztratila matka při porodu.

Ležela jsem na její hrudi, pevně zavinutá do bílých plen, aby se mi nezkřivila páteř. Babička mě zabalila jako mumii, protože takový byl zvyk v zemi Amazighů, „svobodných mužů“, jak se nazýval babiččin berberský kmen. Matka spala.

Hubička bděla u dcery a nejmladší vnučky, když včely v ke-

řích za kuchyní zahájily svůj tanec a vylétly do červánků.

Později přišli muži a ženy z vesnice a přinášeli dary: čaj, sůl a cukr, živá kuřata a vlastnoručně pletené čepice, které mě měly chránit před chladným větrem ze zasněžených hor.

Babička mi chtěla dát své jméno Rahma, milostiplná. Ale matka ji zapřísahala: „Nikdy to jméno nevyslovuj. Dítěti musí

dát jméno můj muž, jinak by mě zabil, že jsem mu tohle právo upřela.“

Babička mlčky přikývla. Znala divoké muže z jihu a tušila, jaké zlo změnilo mého otce. Tak se stalo, že jsem zůstala bez jména, než si pro nás přijel otec.

Návrat

Otec přijel svým starým autem. Bylo velké, rychlé a mělo za-oblené tvary. Otec miloval všechno, co mělo něco společného s technikou, a s velkou péčí auto restauroval. Nárazníky se leskly ve žhavém slunečním světle, a když použil houkačku, bečela hlasitěji než celé stádo ovcí. Rád děsil tímhle zvukem jiné řidiče, které míjel velkou rychlostí.

Jel po asfaltové silnici na jih, projel branou v růžových hradbách Tiznitu, opustil město branou na východě, minul brod na řece, který byl v této roční době zaplavený, a pak za-bočil vpravo na cestu do E-Dirhu.

Matka a babička už zdaleka viděly mračno prachu, který vířilo otcovo auto. Jel rychle, rychleji než jiná auta projíždějí-

cí pouští a oblak prachu byl velký jako oblak zlých duchů, kte-

ří v noci přicházejí z hor do pouště a pod ochranou tmy štvou ztracené duše.

Babička řekla: „Jděte na druhý dvůr, děti moje. Pozdravím otce své vnučky, jak se patří. Ochraňuj nás Bůh.“

Matka mě vzala do náruče a přitiskla k srdci. Cháltí Kelthúm odešla do svého pokoje, za jehož zdí bzučely včely, které sbíraly med pro babičku. Strýček Ibráhím poslal svou ženu a děti do malé místnosti s truhlou, v níž babička přechovávala své poklady: zažloutlou fotografii zemřelého manžela, drahocenné šátky, do nichž se halila o svátcích, kaftany pro rituály, při nichž léčila lidi z vesnice, a své stříbrné berberské šperky.

Když otec zastavil auto na skalnaté rovině vpravo před vstupem do domu, otevřela babička těžké dřevěné dveře, kte chránily dům před žárem slunce a před nezvanými hosty.

Otec byl rozčilený. Poznalo se to podle toho, jak přiboucí dveře auta. Ale babička zůstala klidná. Stála ve dveřích svého domu důstojně, jak to odpovídalo jejímu úřadu šerify, a řekla hlubokým hlasem v berberském dialektu svého kmene: „Sa-

lám alejkum, můj synu, mám radost, že jsi přijel, abys uviděl svou dceru. Ale než se to stane, vypiješ si se mnou čaj, který připravím, a já s tebou pohovořím o tom, co říká Bůh o souži-tí mužů a žen.“

Otec se před babičkou sklonil a políbil jí ruku. Pak odpově-

děl arabsky: „Paní Rahmo, ctěná Rahmo, odpusť, jestli jsem nezdvořilý, ale chtěl bych okamžitě vidět svou dceru.“

Babička byla silná osobnost a možná jediná žena, kterou otec respektoval jako rovnocenného partnera.

Řekla: „Tohle je můj dům a ty jsi vítaný host, milý synu.

Ale než uvidíš mou vnučku, vypiješ si čaj. Jako že je Bůh nade mnou.“

Babička odvedla otce na první dvůr, kde byl na ohništi při-chystaný čaj. Posadila se a nabídla mu místo.

„Milý synu,“ řekla, „vím, že není snadné v dnešních časech uživit rodinu, a vím, že máš starosti. Ale to ti nedává právo, abys bil svou ženu, mou milovanou dceru. Neseš za ni odpovědnost, jako nese Bůh odpovědnost za tebe, protože v Korá-

nu stojí: ,A patří k jeho znamením, že vás vytvořil jako part-nery, abyste v sobě vzájemně nacházeli mír; a dal vám do vínku náklonnost a milosrdenství.“1

Otec neklidně poposedával na svém polštáři. Nesnášel diskuse s babičkou.

„Jak můžeš vědět, co stojí v Koránu?“ zeptal se. „Vždyť ne-umíš číst.“

Babička zachovala klid. Zvedla číši s hořkým čajem k ús-tům a upila. „Milý synu, jsi chytrý a silný. Je pravda, že neumím číst. Když jsem byla malá, směli chodit do školy jen chlapci. Ale nezapomeň, že jsem šerifa. Vědomosti, které ty získáváš v knihách, mám já ze svého srdce. Vzdělávání srdce |<* stejně důležité jako vzdělávání hlavy.“

Otec polkl. „Ale v Koránu stojí i tohle, paní Rahmo: ,A ty, )r jichž neposlušnosti se obáváte, varujte a vykažte jim místa na spaní a bijte je! ‘ Paní Rahmo, tvá dcera je už jiný člověk, než kterého jsi znala. Tvoje dcera je teď moje žena. Budu ji bít, kdy se mi zachce, protože jsem její muž.“

Babička se zadívala na otce. Její oči byly plné smutku. Vi-děla v něm zlo. Viděla i dobro, ale tušila, že zlo zvítězí.

„Čti Korán co nejčastěji,“ řekla. „Měl by očistit tvou duši.

Kéž Bůh ochraňuje tebe i mou milovanou dceru.“ Přitom tajně /křížila prsty levé ruky proti zlému pohledu.

Otec vyskočil a vykřikl: „Ženo, kde jsi? Ukaž mi mou dceru!“ Proběhl na druhý dvůr a našel mě na matčině hrudi zavinutou do šátků. Hrubě mě vytrhl z její náruče a přitiskl mě k sobě. Oči mu zvlhly, tvář změkla.

„Kytičko moje,“ šeptal, „má kytičko z pouště. Tvé jméno bude Warda, květina.“

Ještě toho dne posadil mou matku, bratra Džábira a mě do auta a vydal se s námi na zpáteční cestu do Agadiru.

Návrat

Otec přijel svým starým autem. Bylo velké, rychlé a mělo za-oblené tvary. Otec miloval všechno, co mělo něco společného s technikou, a s velkou péčí auto restauroval. Nárazníky se leskly ve žhavém slunečním světle, a když použil houkačku, bečela hlasitěji než celé stádo ovcí. Rád děsil tímhle zvukem jiné řidiče, které míjel velkou rychlostí.

Jel po asfaltové silnici na jih, projel branou v růžových hradbách Tiznitu, opustil město branou na východě, minul brod na řece, který byl v této roční době zaplavený, a pak za-bočil vpravo na cestu do E-Dirhu.

Matka a babička už zdaleka viděly mračno prachu, který vířilo otcovo auto. Jel rychle, rychleji než jiná auta projíždějí-

cí pouští a oblak prachu byl velký jako oblak zlých duchů, kte-

ří v noci přicházejí z hor do pouště a pod ochranou tmy štvou ztracené duše.

Babička řekla: „Jděte na druhý dvůr, děti moje. Pozdravím otce své vnučky, jak se patří. Ochraňuj nás Bůh.“

Matka mě vzala do náruče a přitiskla k srdci. Cháltí Kelthúm odešla do svého pokoje, za jehož zdí bzučely včely, které sbíraly med pro babičku. Strýček Ibráhím poslal svou ženu a děti do malé místnosti s truhlou, v níž babička přechovávala své poklady: zažloutlou fotografii zemřelého manžela, drahocenné šátky, do nichž se halila o svátcích, kaftany pro rituály, při nichž léčila lidi z vesnice, a své stříbrné berberské šperky.

Když otec zastavil auto na skalnaté rovině vpravo před vstupem do domu, otevřela babička těžké dřevěné dveře, které chránily dům před žárem slunce a před nezvanými hosty.

Otec byl rozčilený. Poznalo se to podle toho, jak přibouchl dveře auta. Ale babička zůstala klidná. Stála ve dveřích svého domu důstojně, jak to odpovídalo jejímu úřadu šerify, a řekla hlubokým hlasem v berberském dialektu svého kmene: „Sa-

lám alejkum, můj synu, mám radost, že jsi přijel, abys uviděl svou dceru. Ale než se to stane, vypiješ si se mnou čaj, který připravím, a já s tebou pohovořím o tom, co říká Bůh o souži-tí mužů a žen.“

Otec se před babičkou sklonil a políbil jí ruku. Pak odpově-

děl arabsky: „Paní Rahmo, ctěná Rahmo, odpusť, jestli jsem nezdvořilý, ale chtěl bych okamžitě vidět svou dceru.“

Babička byla silná osobnost a možná jediná žena, kterou otec respektoval jako rovnocenného partnera.

Řekla: „Tohle je můj dům a ty jsi vítaný host, milý synu.

Ale než uvidíš mou vnučku, vypiješ si čaj. Jako že je Bůh nade mnou.“

Babička odvedla otce na první dvůr, kde byl na ohništi při-chystaný čaj. Posadila se a nabídla mu místo.

„Milý synu,“ řekla, „vím, že není snadné v dnešních časech uživit rodinu, a vím, že máš starosti. Ale to ti nedává právo, abys bil svou ženu, mou milovanou dceru. Neseš za ni odpovědnost, jako nese Bůh odpovědnost za tebe, protože v Korá-

nu stojí: ,A patří k jeho znamením, že vás vytvořil jako part-nery, abyste v sobě vzájemně nacházeli mír; a dal vám do vínku náklonnost a milosrdenství.1“

Otec neklidně poposedával na svém polštáři. Nesnášel diskuse s babičkou.

„Jak můžeš vědět, co stojí v Koránu?“ zeptal se. „Vždyť ne-umíš číst.“

Babička zachovala klid. Zvedla číši s hořkým čajem k ús-tům a upila. „Milý synu, jsi chytrý a silný. Je pravda, že neumím číst. Když jsem byla malá, směli chodit do školy jen chlapci. Ale nezapomeň, že jsem šerifa. Vědomosti, které ty získáváš v knihách, mám já ze svého srdce. Vzdělávání srdce jo stejně důležité jako vzdělávání hlavy.“

Otec polkl. „Ale v Koránu stojí i tohle, paní Rahmo: ,A ty, jejichž neposlušnosti se obáváte, varujte a vykažte jim místa nu spaní a bijte je! ‘ Paní Rahmo, tvá dcera je už jiný člověk, než kterého jsi znala. Tvoje dcera je teď moje žena. Budu ji bít, kdy se mi zachce, protože jsem její muž.“

Babička se zadívala na otce. Její oči byly plné smutku. Vi-děla v něm zlo. Viděla i dobro, ale tušila, že zlo zvítězí.

„Čti Korán co nejčastěji,“ řekla. „Měl by očistit tvou duši.

Kéž. Bůh ochraňuje tebe i mou milovanou dceru.“ Přitom tajně /křížila prsty levé ruky proti zlému pohledu.

Otec vyskočil a vykřikl: „Ženo, kde jsi? Ukaž mi mou dceru!“ Proběhl na druhý dvůr a našel mě na matčině hrudi zavinutou do šátků. Hrubě mě vytrhl z její náruče a přitiskl mě k sobě. Oči mu zvlhly, tvář změkla.

„Kytičko moje,“ šeptal, „má kytičko z pouště. Tvé jméno bude Warda, květina.“

Ještě toho dne posadil mou matku, bratra Džábira a mě do a u t a a vydal se s námi na zpáteční cestu do Agadiru.

Město u Atlantiku

Ve městě u moře se otec nemohl dočkat, až mě přihlásí na úřadech. „Saillo, Warda,“ mám od té doby napsáno v papírech,

„narozena v Agadiru, Maroko, 24. ledna 1974.“

Můj otec nenáviděl venkov, nenáviděl babičku, nenáviděl E-Dirh. Proto nechtěl, aby bylo to místo uvedeno v listinách jako mé rodiště.

Náš dům stál ve slepé ulici v městské části Nouveau Talborjt, v centru města. Před domem rostl olivovník. Když plody začaly opadávat, dívky vybíhaly na ulici a sbíraly je do zástěr, dřív než přijeli muži z města s velkými náklaďáky. Doma ženy nakrojily hrubou skořápku oliv ostrým nožem a naložily je do slané vody, aby ztratily hořkou chuť.

Ležela jsem na bachratých polštářích v posteli rodičů, zavinutá do svých šátků. Matka mě kojila, když jsem měla hlad, a přebalovala mě, jakmile jsem znečistila plínky.

Když jsem byla dítě, připadal mi náš dům velký. Dnes vím, že to není pravda. Byl to malý domek jako všechny budovy v Nouveau Talborjt. Otec ho koupil za nepatrnou sumu od stá-

tu po roce 1960, kdy město zničilo velké zemětřesení.

Modře natřenými vstupními dveřmi se vešlo do dlouhé chodby, jejíž podlaha byla vyzdobena černobílou mozaikou.

Připadala mi velmi pěkná, přestože to byl jen prostý vzor.

V létě jsme na studené dlaždice lili vodu a klouzali jsme tu nazí po břiše nebo po zadku.

Na pravé straně chodby vedly jedny dveře do obýváku.

Už ale nesloužil jako obývák, protože si tady otec zařídil!

dílnu, když zkrachoval jeho krámek u velké mešity. Opravoval rozhlasové přijímače, televizory, psací stroje a telefony.

Do jeho bývalého obchodu se nastěhovala restaurace s grilovanými kuřaty. Když nám někdy zbyly peníze a měli jsme hlad, chodili jsme tam a kupovali si tři grilovaná kuřata.

Jedno snědl úplně sám můj bratr Džábir. Když nedostal kuře, brečel a nechtěl vůbec jíst.

Otec se na něj zlobil: „Džábire, milý synu, ty jsi masožrout jako tvůj dědeček. Dej si pozor, abys brzy nezačal kdákat jako slepice.“

My, děti, jsme neustále čekaly na to, kdy Džábir konečně začne kdákat. Ale nedočkaly jsme se.

Otec byl tak šikovný, že k nám do rue el Ghazoua číslo 23

přinášeli nefungující elektrické přístroje dokonce i lidé z okolí Agadiru. Náš bývalý obývák byl plný rádií, televizorů a rozbitých telefonů.

Nejkrásnější rozhlasový přijímač patřil nám. Byl velký jako skříň, hnědý, s reproduktory potaženými béžovou látkou.

Přístroj stál nahoře v prvním patře a otec ho pouštěl hned ráno.

Rádio směl obsluhovat jen on. Celý den zněla v našem domě nádherná arabská hudba. Matka někdy tančila na melodie, které zpívala Umm Kulthúm.

Umm Kulthúm pocházela z Egypta. Byla to první žena, která zpívala stejně sebevědomě jako muži, a přesto ji bylo slyšet z rádia. Pro matku byla Umm Kulthúm hrdinka. Pro mě je hrdinka ještě dnes. Matka znala texty jejích písní nazpaměť a zpívala svým hlubokým hlasem s ní. Její nejmilejší píseň byla Amel Hajáti:

„Mým životním přáním je věrná láska,

která nikdy neskončí.

Tobě, krásná písničko, mé srdce naslouchalo,

to také nikdy neskončí.

Vezmi si celý můj život,

ale dnes, v tento den,

mě nech žít.

Nech mě po svém boku,

nech mě ve své náruči,

nech mě na svém srdci,

nech mě!

A nech mě snít.

Nech mě!

Přála bych si, aby mě skutečnost nikdy

nevytrhla ze sladkých snů.

Sen!

Život!

Mé oči!

Jsi pro mě dražší

než mé oči.

Ty, můj milovaný ze včerejška

a z dneška,

i zítra a na věčnost…

Tvá láska byla dost velká pro celý svět.

Tvá blízkost dojímala každé srdce.

Když jsi po mém boku,

nedokážu zavřít oči

ani na vteřinu.

Bojím se, že tvé kouzlo zmizí… “

Maminka někdy plakala, když tuhle píseň zpívala. Otec nikdy neplakal, ale také zpíval s sebou. Všichni jsme tu píseň uměli. Moji sourozenci vlastně zpívali celý den, a když jsem dorostla do věku, kdy jsem to taky dokázala, i já jsem zpívala tyhle písně o lásce, smutku a naději. Zpívám si je dodnes.

Za otcovou dílnou byla toaleta a vodovod. Byla to jen díra v podlaze, jako ve všech domech postavených po zemětřesení.

Chodba pokračovala kolem toalety až na vnitřní dvůr. Když tam člověk zvrátil hlavu dozadu, viděl oblohu, slunce, mraky a v noci hvězdy. Jen co jsem trochu povyrostla, proseděla jsem spoustu hodin ve tmě na Šedém cementu s tváří obrácenou k nebi a pozorovala hvězdy. Někdy jsem zahlédla létavici.

Matka říkala: „To je duše člověka, který zemřel, moje ky-tičko. Spouští se na jeho hrob.“

Představovala jsem si, jak světlo ozařuje smutný hřbitov, který ležel na úpatí kasby za velkou mešitou, a naskakovala mi husí kůže.

Matka mě objala, zakolébala a řekla: „Wardo-ti, je čas jít do postele, než si tady zlomíš vaz.“ Pak mě vzala za ruku a odvedla do dětského pokoje.

Ze dvorku se šlo vpravo do kuchyně. Byla bíle vykachlíkovaná a měla velkou výlevku s tekoucí studenou vodou. Matka vařila na plynovém sporáku se čtyřmi hořáky. Lahve s plynem stály pod výlevkou. Když se všechny vyprázdnily, šlo se do krá-

mu na rohu a koupila se nová. Pomocník z obchodu nám pak přivezl velkou modrou plynovou láhev na vozíku až před dům.

Nízký kulatý jídelní stůl stál na vnitřním dvoře pod schody, které vedly nahoru. Kolem stolu matka rozložila rákosové ro-hože a polštáře. Seděli jsme na zemi a jedli rukama.

Za schodištěm byla jednoduchá sprcha s ohromným bílým plynovým bojlerem. Brzy ráno matka bojler zapálila, protože otec chtěl každý den zahájit práci čerstvě osprchovaný. Byl to velmi čistotný člověk. Po koupeli si oblékl tlustý bavlněný svetr, i když venku pálilo slunce. Připadalo mi, že otce něco uvnitř mrazí, ale neodvážila jsem se na to zeptat. My, děti, jsme se sprchovaly, jenom když jsme byly špinavé, snad jednou nebo dvakrát týdně. Matka nás očichala a řekla: „Děti, myslím, že už je načase. Honem pod sprchu!“

Pak nás drhla svýma měkkýma rukama, až se tmavá vrstva kůže odlupovala.

„Vidíš, Wardo-ti,“ říkávala pak,, jak jsi byla špinavá.“ Wardo-ti znamená kytičko moje.

Za sprchou byl náš dětský pokoj. Připadal mi malý a tmavý. Vždycky ve mně vzbuzoval strach, především v noci.

Džalláby na věšáku u dveří v noci vypadaly jako stojící posta-va. Nikdy jsem nikomu neprozradila, že ve tmě stojí u dveří cizí muž a pozoruje nás. Bylo to mé tajemství.

Na zemi bylo z tenkých matrací vytvořené místo na spaní. Ve spánku jsme se přitulili k sobě pod velkými dekami.

Neměli jsme v pokoji žádné hračky. Když jsme si chtěli hrát, chodili jsme na dvůr nebo na ulici. Nejraději jsme si hráli na dvoře, protože tam jsme slyšeli, jak maminka v kuchyni bouchá plechovými hrnci a zpívá si s rádiem smutné arabské písně.

V patře byly tři pokoje. V jednom spali rodiče, to byl největší pokoj v celém domě. Milovala jsem jejich velkou postel.

Jednou jsme všichni seděli na téhle posteli, když otec vešel s bílou krabicí, tak krásnou, že jsme se jí téměř neodvažovali dotknout. Maminka uvolnila stuhu a položila krabici na postel. Nahrnuli jsme se kolem a chtěli vidět, co je uvnitř.

„Tati,“ řekla Džamíla, „to je krása. Smím sundat víko?“

Muna neříkala nic. Skoro nikdy nemluvila.

Otec se díval přísně. „To se vás vůbec netýká, to je jen pro mě a pro vaši matku.“ Ale oči se mu smály.

Konečně matka otevřela krabici a uvnitř bylo to nejkrásněj-

ší, co jsem kdy viděla: jemné bílé prádlo z tenoučké látky -

kalhotky, košilka, podprsenka, noční košile. Bylo tak zářivě bílé, že jsem si nedokázala představit nic jiného než svatbu a nevěstu.“

„Mami,“ zeptala jsem se. „Budeš se vdávat?“

Džamíla do mě šťouchla. „Ty hloupá, maminka už je přece vdaná. Za tatínka. To je pro mě, až budu velká.“

„Já chci být taky velká a vdávat se,“ vykřikla jsem. „A chci si vzít Džábira. Zítra už určitě budu tak velká, že se budu moct vdávat.“

Všichni se rozesmáli. Pak si matka oblékla ty nádherné věci, které jí věnoval tatínek, a já jsem si byla jistá, že na ce-lém světě není krásnější žena než moje maminka Safija.

Byla větší než kterákoliv z žen v naší ulici. Pleť měla bílou jako mléko, vlasy černé jako ebenové dřevo a oči velké jako královna. Když se na mě podívala, uměly se tyhle oči zadívat přímo do mého malého srdce, a když jsem si stoupla na špič-

ky, zahlédla jsem v těch očích její srdce. Měla příjemný hlas a svým zpěvem dokázala dojmout i zlé lidi.

Nejhorší osoby v naší ulici byly darbo-ši-faal - tlusté ženy s tučnými zadky a velkými šátky, které chodily naší čtvrtí a vykřikovaly: „Věštění, vykládání z karet, čtení z ruky - chcete vědět, co vám přinese budoucnost? Chcete znát své štěstí?“

Hrozně jsem se těch žen bála. Když jsem slyšela jejich hlasy, rychle jsem běžela domů, zabouchla za sebou modré vstupní dveře a prosila matku: „Prosím, maminko, zazpívej mi písničku, abych neslyšela ty zlé darbo-ši-faal.“

Maminka mi zazpívala, hladila mě rukou po vlasech

a strach zmizel. Čichala jsem k tenkým letním šatům a skrz ně jsem cítila vůni její kůže. Tyhle šaty nikdy nesměla nosit mimo dům, z toho by byl skandál. Venku se musela halit do těžkých džalláb, které zakrývaly celé tělo. Matka měla jen čer-né džalláby, které jí připadaly elegantní, ale pod nimi někdy nosila bílé prádlo od tatínka. Plné rty měla nalíčené, ale to jsme jen tušili, protože na ulici nosila vždycky hedvábnou ob-ličejovou roušku.

Otec miloval matčinu krásu, ale hrozně žárlil. Jednou se-děl proti našemu domu u krejčího a kouřil hašiš, když jsem na

ulici našla barevnou tabletku. Matka viděla oknem, jak ji strkám do pusy.

„Wardo-ti“, zavolala na mě, „vyndej to z pusy. Je to nebezpečné.“

Neposlechla jsem a hrála jsem si s pilulkou. Vystrčila jsem ji na jazyku ven z pusy, aby ji matka viděla.

Matka byla stále zoufalejší., Je to jedovaté,“ křičela, „vy-plivni to!“

Mluvila berbersky, jako vždycky, když byla rozčilená. Už jsem z tabletky slízala všechnu barvu, když se matka vyřítila z domu, bez šátku, bez roušky, popadla mě a vlekla do domu.

Křičela jsem, protože jsem cítila její vztek a strach. Okamžitě jsem tabletku vyplivla na zem.

Později přišel otec domů. Neřekl ani slovo, protože byl omámený drogami. Teprve večer, když jsme už leželi, matku zbil.

Leželi jsme na matracích a slyšeli rány, její potlačované výkřiky, sténání.

„Takhle už nikdy nechoď na ulici, ženská!“ křičel otec.

A my jsme se uplakali do spánku, těsně přitisknuti k sobě, s tvářemi mokrými od slz.

Příští ráno měla matka velké modré oko. „To nic není, děti,“ řekla. „Prostě na to zapomeňte.“ Ale já jsem na to zapomenout nemohla. Ta krásná tvář znetvořená zraněním. A mou vinou. Mám ten obraz před očima ještě dnes, tak jasně a zřetelně, jako by matka stála přede mnou.

V ložnici měla své místo také otcova televize. Byla velká, ale jen s černobílou obrazovkou. Otec byl ovšem pokrokový televizní technik a měl zázračnou fólii, která se připevnila před televizi. Pak nebyl obraz černobílý, ale tyrkysové modrý.

Tyhle tyrkysové obrázky mi připadaly tak vzrušující, že jsem někdy tajně vzala fólii a proměnila sluncem zalitou šedobéžovou ulici v tyrkysové modrou. Sousedka lála Sahra měla náhle nejen tlusté břicho, nýbrž tyrkysově zbarvené tlusté břicho.

Dívala jsem se na ni a smála se tak dlouho, dokud mi matka fólii nevzala. Odešla s ní do kuchyně a pečlivě setřela mé otisky prstů, aby si otec ničeho nevšiml. Na televizi vždycky leže-la velká háčkovaná dečka, aby se drahocenná fólie nezapráši-la. Když otec rozhodl, že se přístroj zapne, matka sundala z velkého přístroje přehoz a otec stiskl knoflík, který uvedl do pohybu tyrkysové modré obrázky.

Další místnosti v horním patře byly komora, kde matka přechovávala své šaty, a nový obývák. Okno obývacího pokoje vedlo na dvůr základní školy na sousedním pozemku. Když tam Muna, Rábia a Džamíla chodily do školy, házeli jsme jim s Džábirem z okna svačinu. Ve škole většinou nebyla voda a v horkém odpoledni stávalo hodně žáků pod oknem našeho obýváku a volali: „Wardo, Džábire, jste tam?“

„Jo, co chcete?“

„Potřebujeme vodu, hoďte nám nějakou.“

Šli jsme do kuchyně, natočili vodu do plastových lahví a házeli je na školní dvůr. Po bytě byla rozlitá voda a maminka se trochu zlobila, ale nemyslela to vážně. Jenom když jednou náš vodovod vyschl a my jsme poslední zásoby lahví s vodou naházeli školákům, to se matka opravdu rozzlobila.

„Tohle mi přece nemůžete dělat!“ křičela. „Z čeho budu zítra vařit?“

Rychle jsme běželi ven na ulici a hráli jsme si s pískem a kamením, dokud se neuklidnila.

Z horního patra vedl primitivní žebřík z křivých větví na plochou střechu. Na noc se žebřík dával pryč, aby se tudy ne-dostali do domu zloději. Na střeše nebylo nic než otcova televizní anténa a matčiny šňůry na prádlo.

My, děti, jsme na střechu nesměly. Bylo to nebezpečné, protože tam nebylo zábradlí.

Na tuhle střechu nemám pěkné vzpomínky. Tady otec matku upálil. Ale už předtím, nějaký čas před její smrtí, se na stře-

še stalo něco hrozného.

Otec se už v té době choval velmi podivně. Obchody šly špatně a on seděl celé dny naproti u krejčího a kouřil hašiš.

Moje sestřička Wafa onemocněla a nakazila miminko Asii.

Otec vzal obě děti a odvlekl je na střechu.

„Slunce,“ mumlal si, „slunce je vyléčí.“

Pak položil děti na kameny, sedl si vedle nich a díval se do žhavého slunce, dokud mu z očí nevytryskly slzy.

Děti nejdřív křičely, ale jejich křik ve žhnoucím vedru po-stupně slábl. Nakonec umlkly.

Matka vylezla po žebříku nahoru a volala na otce: „Prosím, Husajne, dej mi ty děti. Vždyť umřou. Musí do nemocnice.“

Ale otec nereagoval. Matka plakala a pak si lehla na zem pod žebříkem. Už neměla sílu a odvahu bojovat o život svých dcer.

Po chvíli jsem se na ně šla opatrně podívat. Viděla jsem otce, který seděl zády ke mně a stále ještě zíral do slunce. Mé sestry ležely vedle něj a nehýbaly se. Sliny, které jim tekly z úst, se proměnily v bílé stružky na jejich tvářích.

Lehla jsem si vedle matky a plakala s ní. Teprve po dvou dnech se mé starší sestře Rábii podařilo přimět otce, aby slezl dolů.

Díval se na ni, jako by se nic nestalo. „Radši ty malé dove-zu do nemocnice, viď?“

V nemocnici Hasana II., přímo proti velkému hřbitovu, jim v poslední chvíli zachránili život.

Dům bez střechy

Když dnes myslím na otce, vidím před sebou starého, zlomeného muže v modrém joggingovém obleku s červeným vzo-rem, který jsem mu deset let před smrtí dovezla do vězeňské nemocnice v Safi u moře. Léčil si tam cukrovku, oči měl úpl-ně prázdné a slabý hlas.

Safi bylo strašné vězení. Odsouzení spali v sálech na zemi.

Vodu k pití měli ve vědrech a latríny byly stejně odporné jako čočková polévka, kterou hltalo na dvoře z plechových misek několik mužů. Tenkými prsty lovili čočku z vývaru, jako by měli umřít hlady.

To oblečení jsem koupila otci na trhu, než jsem odjela z Agadiru do Německa. Kromě toho jsem mu přinesla velkou láhev kolínské vody a přehrávač s kazetou od Umm Kulthúm, zpěvačky našeho dětství. Dále ponožky, bačkory a podvlékačky. A laciné cigarety na výměnu a zubní pastu pro vlastní potřebu.

Nebylo pro mě snadné věnovat otci spodní prádlo. V Maroku kupovali mužům něco takového jen manželky.

„Rábie,“ zeptala jsem se sestry na trhu, „můžu otci koupit spodní prádlo?“

„Samozřejmě,“ přikývla Rábia, „když to neuděláme my, tak kdo?“

„Ale nebude mu to trapné?“

„Trapnější by bylo, kdyby neměl žádné spodky,“ namítla Rábia, která je velmi praktický člověk.

Musely jsme věci pro otce odevzdat u brány. Samozřejmě jsme nevěděly, jestli dozorci nekradou. Proto jsme otci daly seznam všeho, co jsme nakoupily, aby mohl zkontrolovat, co mu vydají. Otec přelétl papír a tvářil se, jako by slovo „spodky“

na seznamu neviděl.

Řekl: „Milé dcery, děkuju vám. Ale kdybyste mě ještě ně-

kdy navštívily, nenoste mi nic než cigarety, za ty můžu tady ve vězení dostat všechno, co potřebuju. A pár čerstvě grilovaných sardinek. Ty vnesou do mé cely vůni moře. To jsou má přání, cigarety a sardinky. Víc od vás nečekám, milé dcery.“

Než jsme opustily vězeni v Safi, pronesl otec svým slabým hlasem: „Wardo, děvče moje, chtěl bych ti něco říct. Už o ni-

čem nerozhoduju, jsem vězeň, ale můžu ti dát radu, která jde od srdce: čti, mé dítě, čti všechny knihy, které dostaneš, čti, kolik můžeš. Kdybych nečetl, dávno bych už zahynul.“

Když jsem byla malá, měl otec knihovnu. Na polici stály knihy s barevnými obálkami a francouzskými tituly. Když měl otec čas, seděl s knihou na zemi ve svém pokoji a četl ve svět-le elektrické žárovky. Matka nikdy nevzala knihu do ruky, byla to venkovská dívka a neuměla číst.

Věděla jsem, že až budu velká, nechci být jako matka.

Chtěla jsem všechno vědět, požnut svět a umět číst. A přála jsem si knihovnu plnou knih s barevnými obálkami.

Toužila jsem být jako otec.

Než se změnil, byl to sebevědomý, silný muž. Jeho obchod s elektrospotřebiči na hlavni ulici proti benzinové pumpě byl největší a nejkrásnější v celé městské části Nouveau Talborjt. Otec jezdil na motorce, nosil moderní šaty a měl nejelegantnější knír v naši čtvrti. Stále měnil jeho tvar. Jednou měl špičky kníru otočené vyzývavě nahoru, pak si ho zase zastřihl jako kartáček. Chodil večer s přáteli do kaváren, pil francouzské červené víno a labužnicky vychutnával kořeněný dým vodní dýmky. Ještě dnes si na otce vzpomenu, když cítím tabák z dýmky.

Doma rozhodoval o všem. Určoval, co si děti obléknou, nakupoval a nařizoval matce, co s námi má dělat.

„Safije,“ říkal, „děti by si měly užít moře. Jdi s nimi dolů na pláž.“

Matka nás vzala za ruce a šla s námi hlavní ulicí kolem dnešní cukrárny Jacut a kolem nemocnice. Minuli jsme jediný výškový dům ve městě, který měl deset pater, a pak už jsme v chvějivém letním vedru ucítili chlad oceánu.

Milovala jsem ten mrakodrap. Když jsem byla o něco větší, vplížila jsem se dovnitř a vyjela výtahem až na střechu.

Odtud jsem se dívala dolů na ulici, na úplně malé lidi i auta. Připadala jsem si hrozně velká a mocná, dokud jsem neucítila na rameni hrubý stisk ruky. Byl to domovník.

„Co tady děláš?“

Neodpověděla jsem, jenom jsem na něj zírala široce otevře-nýma očima.

Muž mě nepustil, strkal mě před sebou ze schodů a vyhro-

žoval, že mě odvede na policii.

Plakala jsem a žadonila, až mě konečně v přízemí nechal běžet. Pak jsem se několik týdnů neodvážila do domu vkročit.

Ale okouzlení výškou bylo tak velké, že jsem to zkusila znovu. Tentokrát jsem ale byla opatrnější a nenechala se chytit.

Pláž v Agadiru je dlouhá a velmi široká. Když jsem byla malá, vždycky jsem se bála, že je pro mé dětské nožičky příliš obrovská a že k moři nikdy nedojdu.

Milovala jsem moře. Celé hodiny jsem seděla v písku a dí-

vala se přes příboj k obzoru. A pak jsem zavřela oči a viděla ještě dál, do dalekých zemí, které ležely za oceánem.

„Mami,“ zeptala jsem se, „žijou na druhé straně moře taky lidi?“

„Myslím, že ano, Wardo-ti,“ odpověděla, „ale já jsem děvče z venkova. Hodně věcí vím jen proto, že mi o nich vy-právěl

otec.“

Matka seděla ve své džallábě ve stínu stromů za dunami.

Roztáhla deku z velbloudí srsti a postavila na ni misku olivového oleje. K tomu jsme jedli chlebové placky, které doma upekla. Trhali jsme je rukama a namáčeli kousky ve žlutém oleji. Pili jsme vodu, nebo - když jsme dost dlouho žadonili -

kokakolu z velkých a těžkých skleněných lahví, kterou prodá-

vali ve Stáncích na pláži.

Matka nikdy nešla do vody. Neuměla plavat. Taky nechtěla, abychom skákali do vln.

„Pojďte zpátky, děvčata!“ volala. „Voda je nebezpečná.

Bydlí v ní zlý duch.“

Nevěřili jsme jí a dál jsme vyváděli ve vodě. Když jsme se vrátili na pláž, stavěli jsme z písku hrady a domy, města a ulice nebo si hráli na honěnou.

Maminka si hrála s námi. Byla spíš kamarádka než matka.

Bleskurychle, s vykasanou džallábou a naboso běhala po pís-ku a křičela „baba“, když nás dostihla. A pak jsme honili my ji, až jsme nemohli popadnout dech a museli jsme odpočívat ve stínu stromů.

Zpočátku, když matka přišla z E-Dirhu do Agadiru, připadala si ve městě cizí. Lidé, doprava, hluk a špína ji znepokojovaly. Neměla ráda sousedy, především rodinu vlevo od našeho domu.

Žil tam monsieur Sahmi s manželkou a dětmi. Pan Sahmi pracoval v hotelu a zřejmě to byl velmi důležitý člověk. Tvrdila to přinejmenším jeho žena, madam Sahmi. Malovala se, nosila minisukně a kabelky, které se hodily k botám. Každé čtyři týdny si dávala zesvětlit černé vlasy a kromě toho jezdila autem. V noci sousedé pořádali večírky s alkoholem a rozesmá-

tou společností.

Matka nám vysvětlovala: „Takové věci dělali jenom nevěří-

cí. V cizích zemích je jich spousta, vyprávěl nu o nich otec.

Ale není to správné, protože je to hřích. “To se Bohu nelíbí.“

Matce připadala madam Sahmi nemožná. Doma ji napodo-bovala. Zvedla malíček pravé ruky, pohupovala pomyslnou kabelkou a afektovaně říkala: „Monsieur, chtěl byste ještě sklenku vína? Nebo snad šampaňské?“

V její berberštině to znělo hrozně směšně. Vždycky nás to tak rozesmálo, že nám tekly slzy z očí.

Sestra Džamíla se často hádala s dětmi rodiny Sahmiových.

Pak se vracela domů s pláčem a maminka se zlobila.

„Muno-Rašído,“ volala, „pojď sem! Ty jsi největší, jdi dolů a braň svou malou sestřičku. To je tvůj úkol.“

Ale Muna-Rašída byla tak bojácná, že si nikdy nehrála s cizími dětmi, jenom se sourozenci. Poslušně vyšla na ulici, ale pokoušela se být co nejméně nápadná. Tiskla se ke zdi domu, a když náhodou potkala některé dítě z rodiny Sahmiových, její nejtvrdší napomenutí znělo asi takhle: „Nebyla jsi hodná na mou sestru. Už to nikdy nedělej.“ Pak rychle běžela domů.

Jednou hádka mezi dětmi dospěla tak daleko, že se madam Sahmi objevila před naším domem. Pánovitě zaklepala na modré dveře a volala: „Madam Saillo, otevřete, musím s vámi mluvit. Vaše děti jsou drzí frackové a potřebovali by jednou pořádně nařezat.“

Matka se tvářila, že není doma. „Psst,“ šeptala, „buďte úpl-ně potichu!“

Nechtěla madam Sahmi otevřít, asi proto, že mluvila jen berbersky. Rozuměla sice všemu, ale zvláštní arabská slova jí nějak nešla z pusy.

„Já vím, že tam jste!“ křičela madam Sahmi za dveřmi.

„Kde by mohla primitivní berberská holka z venkova bejt jinde? Jestli neotevřete, počkám, až přijde domů monsieur Saillo.“

„Slyšíte to,“ šeptala matka, „tahle sprostá ženská by dokonce oslovila cizího manžela. Ta tedy nemá v těle kouska studu.

Ale já jí ukážu, co umí Berberka.“

Ani jsme nedutali a zvědavě jsme sledovali matku, jak naplnila plastové vědro vodou a vlekla je do prvního patra.

opatrně jsme se plížili za ní. Pak maminka popadla vědro s vodou a vylila ji z okna na čerstvě odbarvenou hlavu madam Sahmi.

Ta žena už nikdy nepřišla k našim dveřím, ale museli jsme se přestěhovat o ulici dál, do domu s lepšími sousedy.

Ani stěhování neproběhlo úplně hladce. Nový dům nám sice už patřil, ale byl ještě obsazený. Nájemník se nechtěl vy-stěhovat. Otec s ním vyjednával, ale k ničemu to nevedlo.

„Safije,“ řekl u večeře, „máme problém. Musíme se odtud zítra vystěhovat, protože dům jsem prodal. Ale do nového domu nemůžeme, protože tam ještě bydlí lidé, kteří ho nechtě-

jí vyklidit.“

„Co uděláme, Husajne?“ zeptala se matka polekaně. „Budeme muset jít na ulici?“

„Ne,“ řekl otec, „mám lepší nápad. Nech se překvapit. Zít-ra ráno všechno zabal a odpoledne se přestěhujeme.“

Před polednem přišli muži s žebřiňákem a vynesli naše divany, postele, skříně a krabice s šaty. Pak odvlekli vůz do vedlejší ulice k našemu novému domu. Jeho dveře byly zamčené.

„A co teď?“ zeptali se stěhováci.

„Vyložte to!“ zavelel otec. „Postavím si obývák tady na ulici, přímo před vchodem.“

Muži sundali naše divany z vozu. Byla to jedna z těch velkých sedacích souprav, která v každém marockém obýváku poskytuje místo nejméně dvaceti lidem. Polštáře byly potaže-né drahocenným červeným sametem. Ted stály v prachu rue el Ghazoua.

Matka se děsila, že se krásné látky zašpiní, a začala na ně pokládat šátky, aby je ochránila před prachem a sluncem.

Ale otec pánovitě vykřikl: „Dej ty hadry pryč! Budeme žít tady. To je náš obývák. Nechci sedět na šátkách.“

Stěhováci rozprostřeli koberec, snesli z vozu stolek a matka na něj postavila karafu s vodou.

Otec zaklepal na domovní dveře sousedů a představil se: „Salám alejkum, jmenuju se Husajn Saillo a tohle je má rodina. Jsme vaši noví sousedé a musíme jen počkat, až se odstě-

hují lidé, kteří obsadili náš dům.“

Kolem našeho obýváku se brzy sběhl dav lidí. Na to představení se přišli podívat všichni obyvatelé ulice, a dokonce i někteří z okolních ulic. Děti se tlačily kolem naší sedací sou-pravy, ženy přinášely čaj a pečivo. Matka a Muna-Rašída to nesly těžce, ale zdálo se, že otec si celou situaci užívá.

Stěhováci mezitím vyložili na ulici veškerý náš majetek.

Dostali odměnu a odporoučeli se.

„Mami,“ zeptala se Rábia, „budeme teď opravdu bydlet na ulici?“

„Já nevím,“ zašeptala matka.

Muna-Rašída se rozplakala. Ale pak se otevřely dveře domu a nájemce stál před námi s kufrem v ruce.

„Je to váš dům,“ řekl, „vyhráli jste. Bůh s vámi. Zítra bude můj nábytek pryč.“

Příští den jsme se nastěhovali do nového domu. Měl jenom jedno podlaží: přízemí. Otec chtěl postavit další patro, abychom všichni měli dost místa. Z peněz, které vydělal v dílně, koupil cement, traverzy, barvu a sháněl řemeslníky.

Řemeslníci stavěli a stavěli, ale pak přišli za otcem a naří-

kali: „Sidi Saillo, potřebujeme ještě peníze. Potřebujeme víc cementu a víc dělníků.“

Otec jim dal peníze. Za týden přišli znovu: „Sidi Saillo, Bůh nám odpusť, ale peníze nestačí.“

Otec jim zase dal peníze. Když ale přišli potřetí, vyhodil je.

„Safije,“ obrátil se k matce, „ti darebáci nás podvedli. Postavím dům sám.“

Otec ještě nikdy nic nepostavil. Teď míchal cement a stavěl zdi, a ačkoliv všechno bylo šikmé a křivé, hodlal nové patro i zastřešit. Na to už mu ale nezbývaly peníze.

„Safije,“ oznámil matce, „pojedu do pouště do Fasku, tam má moje rodina pozemky. Prodám je a za ty peníze postavím střechu našeho domu.“

Matka se zděsila.

„Do Fasku?“ zeptala se. „Nejezdi do Fasku. Víš, že je to pro rodinu Sádlových nebezpečné. Vzpomeň si, co se tam stalo tvému otci. Prosím tě, zůstaň doma.“

Ale otec se nenechal přesvědčit. V listopadu 1975 si sbalil cestovní tašku, sedl do auta a opustil Agadir směrem na jih, do poušti.

Vrátil se jako jiný člověk.

Tajemství Fasku

Místo Fask leží na Sahaře jižně od pohoří Antiatlas. Z Guel-mimu vede do Fasku asfaltka a nějakou dobu už tam mají i elektřinu, benzinovou pumpu a koloniál, kde prodávají vlaž-

nou kokakolu. Ale ve skutečnosti je Fask to, co byl vždycky: zaprášené hnízdo na konci světa.

V létě roku 2002 jsem tam byla poprvé. Měla jsem podivný pocit. Fask znamenal pro naši rodinu jenom zlo. Tohle zvlášt-ní místo, odkud pocházeli moji předkové z otcovy strany, obe-stíraly záhadné legendy.

Dědeček se před mnoha lety pokusil od vzdálených příbuzných získat velké pozemky, které pro něj spravovali, ale nechtěli mu je vydat. Jen o vlásek tehdy unikl smrti.

Rodinná legenda tvrdí, že se ho příbuzní pokusili zabít. Dě-

deček nocoval v jedné místnosti svého bývalého majetku.

Vedle prostého lůžka na hliněné podlaze si připravil na stolič-

ku žaludeční tabletky. Když ho v noci vzbudila bolest, šmátral ve tmě po lécích a hodlal je zapít douškem vody ze džbánu.

Když se ale tabletek dotkl, nahmatal něco nezvyklého. Ně-

jaký prášek nebo prach. Rozsvítil baterku, kterou měl u sebe, kdykoliv opustil dům v Tiznitu. Tabletky byly pokryté černou vrstvou. Dědeček zavolal hostitelova psa a dal mu tabletky se-

žrat. Za dvě hodiny se pes svíjel ve smrtelných křečích.

Dědeček odjel z Fasku a nikdy už se na své pozemky ne-vrátil.

V roce 2002 jsme se sestrou Asií, manželem Michaelem a dětmi projížděli pouští po dlouhé rovné silnici. V polovině cesty stál u krajnice starý peugeot. V autě seděly čtyři zahalené ženy a vedle stál muž s kanystrem. Zastavili jsme.

„Můžeme vám nějak pomoct?“ zeptala jsem se.

„Děkuju vám,“ řekl, „vezmete mě k další pumpě? Došel mi benzin.“

Muž nastoupil s kanystrem do našeho auta a odvezli jsme ho až do Fasku k pumpě.

Zeptala jsem se jejího majitele: „Bůh s vámi, sidi, můžete nám, prosím, říct, kde tu bydlí rodina Sádlových?“

Majitel řekl: „Rodina Sádlových už tady dlouho není.

Všichni odešd do Tiznitu a do Agadiru.“

„A nežijí tu jiní příbuzní téhle rodiny?“

„Ale ano, jeden tu ještě je, sidi Muhammad, bydlí na konci vesnice ve velké usedlosti.“

Majitel benzinové pumpy kývl na jednoho z chlapců, kteří postávali v prachu před garáží: „Posaď se k těm lidem do auta a ukaž jim cestu k sidimu Muhammadovi.“

„Bůh buď milostivý k tvým rodičům,“ řekla jsem. To je tradiční poděkování v poušti. A pak jsme s chlapcem pokračovali po prašné cestě až na konec vesnice.

Ve žlutém pouštním písku se tyčila dlouhá červenohnědá zeď se třemi dřevěnými bránami. Za zdí jsem viděla špičky palem. Zdálo se, že sidi Muhammad je bohatý muž.

Zaklepala jsem na levé dveře. Rány se dutě rozlehly pouští.

Trvalo dlouho, než se ve dveřích objevila škvíra.

„Co chcete,“ zeptal se dívčí hlas.

„Chceme mluvit se sidim Muhammadem.“

„To musíte zaklepat na další dveře,“ poradila nám dívka.

Tam otevřel malý chlapec. „Počkejte tady,“ vyzval nás, „dojdu pro sidiho.“

Nechal nás opět dlouho Čekat v horku a pak se ve dveřích objevil malý tmavý muž v zaprášené džallábě, přes hlavu přehozený šátek, jak je to zvykem, když je třeba uvítat nečekané hosty.

Sevřel se mi žaludek. Byl to tenhle muž, který se pokusil zabít dědečka? Byl odpovědný za otcovu proměnu? Nesl vinu na zabití mé matky? Na osudu mé rodiny?

Nezřetelně jsem zamumlala súru z Koránu, která mě od dětství chrání před závistí. Je to súra 113 s názvem Al-Falaq,

„Záře jitřní“:

„ Rci: utíkám se v ochranu Pána záře jitřní před zlem jeho

stvoření, před zlem temnoty, když se šíří, před zlem žen, jež do

uzlů prskají, před zlem závistníka, když závidí. “

Sidi Muhammad nás vedl přes dva vnitřní dvory do místnosti s vysokým stropem. Sídlo zřejmě sestávalo z několika budov, protože sidi Muhammad měl několik žen. S hlavní ženou žil v prostředním domě a další ženy bydlely vpravo a vlevo od něj. Setkali jsme se s nimi později.

Podlaha místnosti, kde jsme se usadili, byla z udusané hlí-

ny a pokrytá koberci. Několik koberců viselo i na zdi. Sidi Muhammad připravil čaj, rozbil cukr kamenem a poslal chlapce do kuchyně. Ten se vrátil s čerstvým chlebem, olivovým olejem a natvrdo uvařenými vejci. Vejce jsou známkou vrchol-né pohostinnosti. Nenávidím vejce natvrdo.

„Co vás sem přivádí?“ zeptal se sidi Muhammad.

„Jsem Warda, dcera Husajna Sailla. Můj otec tu byl před více než dvaceti lety.“

„Ano,“ řekl, „vzpomínám si. Tvůj otec byl hrdý, neústupný muž. Když sem přišel, neudělal si tu přátele. Tady seděl, v té-

hle místnosti, na místě, kde sedíš teď ty.“

To jsem nečekala. Můj postoj se změnil, mé tělo zpozorně-

lo, svaly se mi napjaly, nervy se chvěly. Náhle jsem ucítila tvrdou hlínu pod tenkým kobercem, hořký čaj mě pálil na jazyku, štiplavý zápach vajec mi vnikal do nosu. Tohle bylo místo, které mého otce tak změnilo, odtud se vrátil s blouznivými představami a tři roky po jeho návštěvě ve Fasku zemřela má matka. Tady všechno začalo.

„O čem jste mluvili, ammí Muhammade?“ zeptala jsem se.

Ammí je uctivé oslovení strýčka. Bylo pro mě těžké použít tak osobní formulaci. Neznala jsem toho muže. Ale musela jsem ukázat své dobré vychování.

„Proč to chceš vědět?“ podivil se.

„Protože jsem jeho dcera.“

Sidi Muhammad upil ze svého šálku. Ulomil si kus chleba a namočil ho do oleje. Pomalu žvýkal sousto.

Pak pronesl do šera pokoje bez oken: „Tvůj otec nebyl prá-

vě příjemný člověk, milé dítě, hrozil nám právníky. Chtěl nám vzít zemi, kterou jsme koupili od otce tvého otce.“

„Vy jste ji ale nekoupili,“ namítla jsem, „vy jste ji pro dě-

dečka spravovali, když odešel do města.“

„To je pravda, dítě,“ připustil sidi Muhammad, „ale správa tak velkých polností je obtížná záležitost a stojí peníze. Nikdo z tvé rodiny se o ně nestaral, až přišel tvůj otec a chtěl všechno zpátky. Hádali jsme se, on odjel a už se sem nikdy nevrátil.

Mezitím se stali majiteli vašich pozemků cizí lidé. Nechal jsem si z nich jen to, co mi patří.“

Potom nás odvedl ven do pouště. Širokým pohybem ruky ukázal až k palmám v mlze na obzoru.

„Tohle všechno je tvá země, Wardo, musíš ji získat od lidí, kteří ti ji ukradli. Tobě patří poušť i voda, která stéká z hor.“

„Já tu zem nechci, ammí,“ zavrtěla jsem hlavou, „chci vě-

dět, co se stalo s mým otcem.“

„To ti nedokážu říct, milé dítě,“ odpověděl sidi Muhammad. „Vzpomínám si jen, že když nám tvůj otec vyhrožoval právníky, přivedli jsme nej staršího z obce. My v poušti žádné právníky neznáme. To vysvětloval tvému otci i ten starý muž.

Říkal, že si musíme spor vyjasnit sami mezi sebou. Ale tvůj otec chtěl jít k soudu. Hádal se s tím starým mužem.“

„A potom?“ zajímalo mě, i když jsem dobře věděla, co sidi Muhammad řekne.

„A pak ten stařec tvého otce proklel.“

„Jak?“

„Řekl: ,Kéž tě Bůh prokleje za to, že nedodržuješ pravidla Saharáwí, že sem chceš přivést cizí lidi od cizích soudů, že mluvíš o právnících, že vyhrožuješ starému muži. Bůh neo-chrání tvou cestu na sever do Agadiru.4“

Sidi Muhammad se zarazil.

Nepodíval se na mě. „Tvůj otec sedl do auta a odjel. Pak už jsem ho nikdy neviděl.“

Při těch slovech stál sidi Muhammad na kraji silnice. Za ním ležela poušť, kam oko dohlédlo. Slunce pálilo. Ale pro mě se nebe zatáhlo. V uších mi duněla jediná věta: „Kéž tě Bůh prokleje.“ Stále znovu: „Kéž tě Bůh prokleje. Kéž tě Bůh prokleje.

Kéž tě Bůh prokleje.“

Odvrátila jsem pohled od sidiho Muhammada a slunce vy-sušilo mé slzy dřív, než mohly skanout.

Proměna

Když se otec vrátil do Agadiru, zaparkoval auto před naším domem, který pořád vypadal jako staveniště, a neřekl ani slovo. Měl na sobě ganduru, modrý oděv mužů z pouště, a hlavu zabalenou v černém šátku, který odkrýval jenom oči.

Bála jsem se toho muže. Takhle jsem otce ještě nikdy neviděla.

„Mami,“ zeptala se Rábia, „co se stalo s tatínkem?“

„Nevím,“ šeptala matka, „doufám, že jeho duši nesvírá kletba pouště. Víte, že Fask rodině Sádlových nesvědčí. Budeme se modlit k Bohu, aby držel nad otcem ochrannou ruku.“

Pak nás vzala do náruče a její sladká vůně nás kolébala stejně jako její tichý hlas, jímž recitovala zpaměti súru 114

An-Nas, „Lidé“:

„ Ve jménu Boha milosrdného, slitovného. Rci: Utíkám se

v ochranu Pána lidí, vládce lidí, Boha lidí, před zlem našepta-

vače pokradmého, jenž našeptává do hrudi lidí, ať již je z dži-

nů, či z lidí! Amen. “

Džinové jsou duchové, zrození skrze Boha z ohně, jimž se nesmí důvěřovat. Ještě dnes říkám bism’illáh, „ve jménu Boha“, když vylévám horkou vodu do odpadu. Mohli by tam bydlet džinové a zlobit se, že je spálím. Ale když maminka měkkým hlasem odříkávala súry z Koránu, zmizel i náš strach z džinů.

Otec si lehl do postele. Byl to jeho poslední nerušený spá-

nek na řadu let. Příští ráno se probudil jako jiný člověk. Nemluvil s námi, ale jenom sám se sebou. Místo aby se v noci uložil vedle matky, seděl ve tmě na střeše a pozoroval hvězdy.

Kouřil přitom sladké drogy z pohoří Rif a omamná vzrušující vůně se nesla až dolů do našich pokojů.

Nás to zneklidňovalo. „Myslíte, že tatínka posedli džinové?“ šeptaly mé sestry.

„Ne, to byl určitě ďábel,“ tvrdil Džábir, „možná ho v poušti nějaký pokousal.“

„Ďáblové nekoušou,“ namítaly sestry, „jestli někdo kouše, tak jsou to démoni.

Příští den sám otec prozradil hádanku své proměny: „Musím vám říct něco důležitého. Safije, má ženo, a vy, děti, dobře poslouchejte. Když jsem byl ve Fasku, stalo se se mnou něco zvláštního. Byl jsem osvícen samotným Prorokem. Teď jsem jeho stín, stín Proroka. Můj život se změní.

A váš život taky.“

Pak se otec opět ponořil do mlčení. Nepřijímal žádné další opravy, a když si zákazníci přišli pro své přístroje, nechtěl od nich peníze.

Byli jsme stále chudší, ale otci to bylo jedno. Když jsme šli spát s prázdným žaludkem a konečně jsme usnuli, často nás vytrhoval ze spánku.

„Děti,“ zavolal, ,je čas se modlit!“

My, dívky, s matkou, jsme si musely zahalit hlavu šátky a otec se s bratrem Džábirem obrátil k Mekce. Stály jsme vzadu, jak se sluší na muslimské ženy. Otec a Džábir zaháji-li modlitbu hlasitým Alláh akbar, „Bůh je velký“. Ospale jsme mumlaly větu s nimi, protože ženy nesmějí při modlitbě příliš zvyšovat hlas. Nakonec jsme otočily hlavu doprava a symbolicky políbily dobré anděly, pak jsme otočily hlavu doleva a políbily špatné anděly. Tak to vyžadovala otcova pravidla.

„Proč líbáme i špatné anděly?“ zeptala jsem se otce.

„Protože tu jsou,“ odpověděl „a také si zaslouží náš respekt.“

Na konci roku přišel otec o svůj obchod, ale na rozdíl od nás ho to nezajímalo. Museli jsme často několik dní hladovět.

Otec se nestaral o světskou stravu.

Někdy nám matka nesměla dát nic k jídlu a krmila nás tajně, když byl otec pryč z domu.

Seděli jsme v kuchyni na zemi. Matka uvařila pšeničná zrna ve vodě s trochou soli a olivového oleje a dala to do dře-věné mísy. Byl to levný pokrm, který matka dostala na dluh v malém obchodě na rohu, protože otec tehdy už všechny pe-níze vydával za hašišové cigarety.

Když šla Rábia pro pšenici a olej, brala si s sebou zápisník.

„Sidi Husajne,“ obrátila se na majitele krámu, „maminka mě posílá. Máme hlad. Prosím tě, dej nám něco k jídlu.“

Pan Husajn nasypal měřici pšenice, odlil dávku oleje a všechno pečlivě zapsal tužkou do sešitku.

„Bůh s vámi,“ řekl a Rábia rychle utíkala domů, aby ji neviděl otec.

Na konci měsíce se většinou matce podařilo sehnat pár dirhamů, aby mohla panu Husajnovi zaplatit. Někdy dával majiteli obchodu peníze i matčin bratr, strýček Ibráhím. Musel to dělat tajně, aby se o tom otec nedozvěděl.

Když bylo zaplaceno, škrtl sidi Husajn seznam nákupů v sešitě a založil nový sloupec s dluhy pro další měsíc.

Jedli jsme rukama za soumraku, dokud matka nezaslechla otcův klíč v zámku.

„Musíme přestat,“ šeptala a ruce se jí třásly stejně jako hlas. Rychle nám utřela prsty a schovala mísu pod výlevku.

Zřejmě se bála, že zraní otcovu hrdost a vyvolá jeho hněv, protože nedokázal uživit rodinu.

Otec už byl v té době nemocný. Jeho stav se každý den mě-

nil. Nikdy jsme se na něj nemohli spolehnout. Vůbec nepracoval, nic nevydělával, oddával se opojení z drog ze severních hor, až zapomněl na bídu, v níž jsme všichni žili.

Jednu dobu každé ráno vstával ve čtyři hodiny, vzal trakař a tlačil ho městem, od pekaře k pekaři, od hotelu k hotelu.

„Jsem televizní mechanik Husajn a mých sedm dětí hladoví, protože nám nedáváte nic k jídlu,“ říkal. „Kéž vám Bůh da-ruje dlouhý život, když zabráníte tomu, aby mé děti musely zemřít po příliš krátkém životě.“

Než vyšlo slunce, vrátil se s croissanty z předchozího dne, které turisté už nechtěli, s nakyslým mlékem a máslem, smeta-nou a koláči, čokoládou, chlebem a kupodivu také se stříbrný-

mi příbory.

Takové nože jsem ještě neviděla. Teprve později, když jsem začala pracovat v restauracích, jsem zjistila, že to byly rybí příbory. Mazali jsme si darované máslo na vyžebrané chleby a neodvažovali se zeptat, odkud ty nože jsou a na co se vlastně používají.

Později nám zakazoval mluvit matčiným jazykem, tedy berbersky, a když nám uklouzlo špatné slovo, padaly rány.

„Váš otec je očarovaný černou magií,“ šeptala nám matka, „mluvte arabsky, jinak vás zabije. Musím si promluvit s matkou šerífou. Možná bude znát nějaké kouzlo jako protilék.“

Ale matka už neměla šanci babičku navštívit. Otec ji zavřel v domě a zakázal jí vycházet ven. Dokonce zamřížoval okna na ulici, aby matce zabránil v útěku. Náš dům se stal rodinným vězením.

Když jsme jednou neměli už žádné peníze, pracoval otec chvíli pro jiného obchodníka s radiopřístroji. Za vydělané peníze koupil berana na každoroční svátek ’íd al-adhá. Je to největší islámský svátek a trvá nejméně čtyři dny. Každý otec rodiny, který si to může dovolit, musí porazit a podříznout berana. Třetinu masa ugriluje samotná rodina. Dvě tře-tiny se dávají chudým rodinám, které si nemohou dovolit obětní zvíře.

Když otec s bečící ovcí na provázku zabočil do naší ulice, všichni jsme se zaradovali. Tak tučné zvíře, to bude hostina!

Možná se tatínek uzdravil!

Přivázal ovci na dvorku pod schody. Tu noc jsme se nemu-seli modlit. Přesto jsme nemohli usnout. Džábir se dvakrát vy-plížil na dvůr a šeptem hlásil: „Ovce ještě trochu povyrostla, přestože se dokonce vykadila.“

To jsme my, dívky, samozřejmě musely prozkoumat. Úplně tiše jsme nakoukly do dvora. Skutečně, ovce vypadala hrozně velká, a stín, který vrhala v měsíčním světle na stěnu domu, byl téměř hrůzostrašný.

Příští ráno se ovce bohužel zase poněkud zmenšila a otec ji musel nakrmit. Naplnil mísu pšenicí a nedal si říct, když ho matka varovala: „Husajne, ovcím nedělá pšenice dobře. To zvíře dostane nadýmání.“

„Mlč, ženská,“ okřikl ji otec, „co ty víš o ovcích? Já jsem muž z pouště, vím, co tahle zvířata potřebují. Důvěřuj mi.“

Matka mu nedůvěřovala, ale mlčela.

Zvíře sežralo celou mísu. Příští ráno leželo na boku, mělo tlusté břicho a z tlamy mu vytékala žlutozelená tekutina. Matka nic neříkala. Otec běžel k sidimu Husajnovi a koupil velkou láhev toniku. Tak krásná velká žlutá láhev se u nás v domě ještě nikdy neobjevila.

„Na co je to?“ zeptala jsem se otce.

„To je pro ovci,“ odpověděl. „Říká se tomu schweppes.

Je to výborná medicína proti nadýmání. Uvidíš, že se beran uzdraví, pak ho porazíme a sníme.“

Ovce pořád ležela na boku a otec do ní nalil celou láhev medicíny. Dívali jsme se, co se bude dít.

Otec stál vedle ovce, vedle něj Džábir. Pak matka a k ní jsme se tlačily my, dívky. Ovce začala cukat nohama.

„Tatí,“ zeptala jsem se, „ta medicína už funguje?“

„Vždyť vidíš, dítě,“ řekl, „my, muži z pouště, přece víme, co děláme.“

Za pět minut zvíře vydávilo tonik a dostalo hrozný prů-

jem. Za čtvrt hodiny bylo mrtvé. Matka uklidila nepořádek na dvorku. Otec odklidil zdechlinu na úhor za nemocnicí a vrátil se s malým jehňátkem. Nebylo větší než hlava naší původní ovce, a když jsme je porazili, nebylo na něm dost jídla ani pro celou rodinu. Nechali jsme šije celé a chudým jsme nic nedali.

Pak už otec nikdy nepracoval.

Stín Proroka

Od té doby, co se otec cítil osvícený a věřil, že je stínem Proroka, nebyla už v našem životě žádná jistota. Někdy měl dobrou náladu a jedli jsme lahodné francouzské croissanty, které ukořistil na svých žebravých cestách. Jindy byl v takovém stavu, že se každé, i zašeptané slovo stávalo rizikem.

Náš dům nebyl nikdy dostavěný, pořád to byla jen hrubá stavba. Neměli jsme peníze na střechu, na barvy, na okna.

Otec se zabýval jinými věcmi, považoval se za Prorokův stín a za božího vyslance. Už nesedával na střeše jenom v noci, ale i ve dne. Měl zkřížené nohy jako fakír, ruce v klí-

ně a tvář obrácenou k nebi. Otevřenýma očima sledoval žha-vý sluneční kotouč nad Agadirem. Jeho kůže vyschla jako tvrdá kůra a z očí mu tekly slzy. Proseděl tam celé dny a pozoroval třpyt slunce.

„Co děláš, tati?“ ptali jsme se ho. Neodpovídal. Byl duchem jinde. Když nastal soumrak, mumlal: „Bůh je velký, stvořil den a noc. Nesu velkou odpovědnost. Já jsem den. Protože jen ve slunečním světle může člověk vidět stín Proroka.“

Jednou ráno si otec obstaral lesklou černou barvu. Dávno odložil modrý oděv obyvatel pouště a nosil jen černou: úzké černé kalhoty, černý kaftan, černé boty, černý šátek na hlavě.

Jeho knír byl černý, jeho oči byly černé a jako bych při vzpomínce cítila, že i jeho srdce v hrudi bylo černé a temné.

Sidi Husajn zapsal dluh za barvu a tlustý štětec do poznám-kového sešitu. Otec přinesl nákup do pokoje s okny obrácený-

mi ke škole, kam ráno dopadalo sluneční světlo nejdřív. Sotva se první paprsek dotkl bílé stěny pokoje, namaloval otec černý kruh, který pohltil sluneční světlo. Jak slunce stoupalo nad obzor, postupoval otec pokojem a zanechával na stěně stékají černou stopu.

„Tati, co to znamená?“ zeptala se má všetečná sestra Dža-míla, která se jako jediná nebála vyrušit otce otázkou.

„Copak nevidíš, ty hloupá?“ vyjel na ni. „Nutím slunce*

aby putovalo po nebi. Kdybych přestal polykat jeho světí; štětcem, zastavilo by se. Pak by spálilo naši stranu Země a na; druhé straně by začala doba ledová. To bys chtěla?“

„Ne,“ odpověděla, „to samozřejmě nechci, protože pak by uhořela maminka a Muna a Rábia a Džábir a Warda a Wafa a Asia.“

„Tak vidíš,“ přitakal otec, „proto je má práce pro lidi tak důležitá. Jdi za ostatními a pověz jim, že budu jíst, až nastane tma. Do té doby mám co dělat.“

Džamíla přišla za námi a tvářila se velmi důležitě.

„Zeptala ses ho?“ zajímal se Džábir.

Džamíla povýšeně přikývla.

„A co řekl?“

Džamíla chvíli mlčela a pak významně pronesla: „Táta zachraňuje celý svět.“

Jak?“

„Maluje černou barvou na zdi.“

„A tím se dá zachránit svět?“ užasl Džábir.

„Samozřejmě, ty hlupáku,“ usadila ho Džamíla. Je to dokonce jediná možnost, jak zachránit svět. Kdyby otec nemalo-val na stěny černou barvou, zůstalo by slunce stát, my bychom uhořeli a na druhé straně světa by všechno zmrzlo.“

„Zmrzlo jako zmrzlina?“ zeptal se Džábir. „Taje skoro tak dobrá jako kuře.“ Džábir pořád ještě nade vše miloval pečená kuřata.

„My s tátou nemyslíme zmrzlinu,“ pronesla Džamíla pouč-

ně. „Myslíme ten zlý led, co je modrý a zelený a studený, jako když v prosinci prší, ale třikrát ledovější.“

Udělalo to na nás velký dojem.

Otcovo srdce a otcovy myšlenky byly stále černější. Všechny ostatní barvy byly najednou zakázané. Především mu vadi-la žlutá.

Nejdřív začal vystřihovat z časopisů žlutou barvu. Pak se pustil do skříní s oděvy, strhal všechny žluté šaty z ramínek, vyházel je na dvůr a spálil.

Hráli jsme si jednou venku na ulici, když vtom jsme za-hlédli oblak dýmu.

„Podívej,“ řekla Džamíla. Měla na sobě své nejhezčí žluté šaty. Byl to hotový sen, všechny děti na ulici jí je záviděly.

Když svítilo slunce, zářila jako květina. Byly to drahé šaty z dob, kdy otec ještě pracoval a vydělával peníze.

„Tamhle hoří!“ vykřikla Rábia.

„Ten oheň je u nás na dvoře,“ dodal Džábir.

Já jsem mlčela, byla jsem ještě moc malá.

„Pojďte se podívat, co se tam děje,“ navrhla Rábia.

Vplížili jsme se do domu modrými dveřmi a prošli studenou chodbou na dvůr. Na stěnách byly stopy otcovy černé barvy.

Uprostřed dvora hořel oheň. V jeho žáru syčely žluté blů-

zy, žluté knihy.

Žluté cáry papíru poletovaly vzduchem a snášely se kolem stěn domu zpátky k zemi.

Matka seděla v kuchyni a recitovala verše z Koránu.

„On se zbláznil,“ mumlala, „všechny nás zabije, Bůh s námi.“

Džamíla se protlačila dopředu, aby lépe viděla. Upoutala přitom otcovu pozornost. Jeho černé oči sledovaly Džamílu, která se pokusila ustoupit do stínu chodby. Ale bylo pozdě.

„Má ubohá dcero,“ vykřikl otec, „tvé šaty patří ďáblovi, osvobodím tě. Bůh ti buď milostivý.“

Džamíla byla překvapená, ale netušila, co čeká její krásné šaty. Otec využil jejího překvapení, popadl ji, strhl jí šatý z těla a hodil je do plamenů.

Od té doby už Džamíla nevěřila, že otec zachrání svět.

„Spálil mi nejmilejší šaty,“ šeptala v noci rozhořčeně, když?

jsme se uvelebili na matracích pod tenkými dekami. Postele otec dávno prodal.

„Ale zachrání tím svět,“ poznamenal Džábir.

„To určitě,“ zasyčela Džamíla, „nesmíš věřit všemu, co.

slyšíš.“

„Ale vždyť jsi to sama říkala,“ divil se Džábir.

„No právě,“ odsekla Džamíla. A tím byl hovor u konce.

Ještě jsme trochu plakali, protože Džamíliny krásné šaty byly spálené a tatínek nezachrání svět. Ležela jsem vedle Rábie.

Pevně jsem přitiskla své tělíčko k jejímu a dýchala v rytmu je-jího srdce. To mě uklidňovalo.

Rábia byla moje nejmilejší sestra. Byla tak chytrá, že šla do školy už v pěti letech. Obdivovala jsem ji, protože všechno vě-

děla a měla důležité knihy. Její oblíbenou knihou byla učebnice s překrásnou žlutou obálkou. Po akci s Džamílinými šaty si na ni Rábia dávala pozor. Nosila žlutou knihu vždycky na těle, a když ji musela nechat doma, někam ji schovala.

„Nesmíš nic prozradit,“ nakázala mi, když jsem ji jednou přistihla, jak strká knihu v dětském pokoji pod polštáře.

„Proč?“ zeptala jsem se.

„Protože je žlutá.“

Pochopila jsem.

Jednoho dne se vrátila od sidiho Husajna, kde byla koupit chleba, a pro kontrolu sáhla do úkrytu.

Vjela rukou pod polštáře - a na její tváři se objevil znechucený výraz.

„Ta knížka,“ zasténala. „Zmizela.“

Pak se zatvářila velmi odhodlaně a zuřivě. Nelíbilo se mi, když má sestra vypadala tak zle. Bylo jí deset let, mně čtyři.

Rábia byla mou ochránkyní. Chtěla jsem, aby byla pořád veselá a smála se se mnou.

Ale teď se Rábia úplně změnila. Byla naštvaná. Vyrazila /. pokoje a hledala otce.

Ten seděl na střeše. Na dvoře doutnal oheň se žlutými věc-mi, které ještě posbíral někde v domě.

„Tati,“ zeptala se Rábia, „kde je moje kniha?“

Její hlas byl ostrý jako nůž, s nímž matka krájela maso a jehož jsme se nikdy nesměli dotknout, protože to bylo nebezpečné.

„Nevím, dcero moje.“

„Tati, ty jsi spálil mou knihu,“ vyhrkla Rábia - a její hlas teď zněl trochu hystericky. Přitiskla jsem se do stínu na schodišti, odkud jsem sestru a otce pozorovala.

Neodpověděl.

„Spálil jsi mou zamilovanou knihu.“ Rábia už křičela. Za-

čala do něj bušit pěstmi. „Spálil jsi mou knihu, mou žlutou učebnici. Jsi blázen, tatí, říkají to i lidi na ulici.“

Rábia plakala. Bylo mi smutno, když jsem ji takhle viděla.

Otec byl úplně klidný. Pak napřáhl ruku a dal sestře políček.

Pleskl tak hlasitě, že jsem zděšeně vtáhla vzduch mezi zuby.

Plesk! To byl šok. Otec poprvé udeřil jedno z nás dětí. Vě-

děli jsme, že matku v noci bije, když si myslí, že spíme. Byly to tlumené, utajované rány. Ale teď udeřil Rábii. Své dítě.

Mou sestru. To bylo něco nového.

Rábia přestala plakat. Myslím, že dokonce přestala dýchat.

Byla úplně bledá a mlčela.

Otec pronesl úplně klidně: „Tvou knihu jsem nespálil. Leží na ledničce. Našel jsem ji v dětském pokoji. Řekni matce, ať ti dá tvou žlutou knihu. A teď mě nech na pokoji, dcero.“

Dodnes nevím, proč Rábiina kniha zůstala jediným žlutým předmětem v našem domě, který přežil otcovu zničující akci.

Chtěla jsem se ho zeptat. Ale v době, kdy bych to dokázala, už bylo pozdě. Otec zemřel.

Džamíla byla překvapená, ale netušila, co čeká její krásné šaty. Otec využil jejího překvapení, popadl ji, strhl jí šaty z těla a hodil je do plamenů.

Od té doby už Džamíla nevěřila, že otec zachrání svět.

„Spálil mi nejmilejší šaty,“ šeptala v noci rozhořčeně, kdy jsme se uvelebili na matracích pod tenkými dekami. Postel-otec dávno prodal.

„Ale zachrání tím svět,“ poznamenal Džábir.

„To určitě,“ zasyčela Džamíla, „nesmíš věřit všemu, co slyšíš.“

„Ale vždyť jsi to sama říkala,“ divil se Džábir.

„No právě,“ odsekla Džamíla. A tím byl hovor u konce.

Ještě jsme trochu plakali, protože Džamíliny krásné šaty byly spálené a tatínek nezachrání svět. Ležela jsem vedle Rábie.

Pevně jsem přitiskla své tělíčko k jejímu a dýchala v rytmu je-jího srdce. To mě uklidňovalo.

Rábia byla moje nejmilejší sestra. Byla tak chytrá, že šla do školy už v pěti letech. Obdivovala jsem ji, protože všechno vě-

děla a měla důležité knihy. Její oblíbenou knihou byla učebnice s překrásnou žlutou obálkou. Po akci s Džamílinými šaty si na ni Rábia dávala pozor. Nosila žlutou knihu vždycky na těle, a když ji musela nechat doma, někam ji schovala.

.Nesmíš nic prozradit,“ nakázala mi, když jsem ji jednou přistihla, jak strká knihu v dětském pokoji pod polštáře.

„Proč?“ zeptala jsem se.

„Protože je žlutá.“

Pochopila jsem.

Jednoho dne se vrátila od sidiho Husajna, kde byla koupit chleba, a pro kontrolu sáhla do úkrytu.

Vjela rukou pod polštáře - a na její tváři se objevil znechucený výraz.

„Ta knížka,“ zasténala. „Zmizela.“

Pak se zatvářila velmi odhodlaně a zuřivě. Nelíbilo se mi, když má sestra vypadala tak zle. Bylo jí deset let, mně čtyři.

Rábia byla mou ochránkyní. Chtěla jsem, aby byla pořád veselá a smála se se mnou.

Ale teď se Rábia úplně změnila. Byla naštvaná. Vyrazila z pokoje a hledala otce.

Ten seděl na střeše. Na dvoře doutnal oheň se žlutými věc-mi, které ještě posbíral někde v domě.

„Tatí,“ zeptala se Rábia,, Jede je moje kniha?“

Její hlas byl ostrý jako nůž, s nímž matka krájela maso a jehož jsme se nikdy nesměli dotknout, protože to bylo nebezpečné.

„Nevím, dcero moje.“

„Tatí, ty jsi spálil mou knihu,“ vyhrkla Rábia - a její hlas teď zněl trochu hystericky. Přitiskla jsem se do stínu na schodišti, odkud jsem sestru a otce pozorovala.

Neodpověděl.

„Spálil jsi mou zamilovanou knihu.“ Rábia už křičela. Za-

čala do něj bušit pěstmi. „Spálil jsi mou knihu, mou žlutou učebnici. Jsi blázen, tatí, říkají to i lidi na ulici.“

Rábia plakala. Bylo mi smutno, když jsem ji takhle viděla.

Otec byl úplně klidný. Pak napřáhl ruku a dal sestře políček.

Pleskl tak hlasitě, že jsem zděšeně vtáhla vzduch mezi zuby.

Plesk! To byl šok. Otec poprvé udeřil jedno z nás dětí. Vě-

děli jsme, že matku v noci bije, když si myslí, že spíme. Byly to tlumené, utajované rány. Ale teď udeřil Rábii. Své dítě.

Mou sestru. To bylo něco nového.

Rábia přestala plakat. Myslím, že dokonce přestala dýchat.

Byla úplně bledá a mlčela.

Otec pronesl úplně klidně: „Tvou knihu jsem nespálil. Leží na ledničce. Našel jsem ji v dětském pokoji. Řekni matce, ať ti dá tvou žlutou knihu. A teď mě nech na pokoji, dcero.“

Dodnes nevím, proč Rábiina kniha zůstala jediným žlutým předmětem v našem domě, který přežil otcovu zničující akci.

Chtěla jsem se ho zeptat. Ale v době, kdy bych to dokázala, už bylo pozdě. Otec zemřel.

Rozvod

Otec byl stále podivnější. Jednou při lovení ryb ztratil obě boty. Běžel domů bos, ale když se přiblížil k našemu domu, nezastavil se, utíkal dál, jako by ho někdo honil.

Hráli jsme si před domovními dveřmi a viděli, jak se otec blí-

ží. Vzpomínám si, že jsme měli radost z jeho návratu. Tím víc nás zklamalo, když kolem nás proběhl, jako by nás nepoznal.

Rábia se hned rozběhla za ním a chytila ho za košili: „Tati, kam jdeš?“

Otec se zastavil a zmateně se rozhlížel.

„Nemáš boty,“ upozornila ho Rábia.

Otec si prohlížel své bosé, odřené nohy.

„Víš, milá dcero,“ laskavě pohladil Rábii po vlasech, „boty jsem ztratil při rybaření. Ale to nevadí. Je mnohem zdravější chodit bos než v botách.“

„Ale tati,“ namítla zase Rábia, „proběhl jsi kolem nás.“

„Já vím,“ odpověděl otec, „myslel jsem, že si trochu za-sportuju. Běhání je prý zdravé. Proto jsem tak rychle proběhl kolem.“

Rábia zatáhla otce do domu a později jsem ho objevila, jak sedí na dvoře. Vypadal se svěšenými rameny jako hromádka neštěstí. Po tvářích se mu kutálely slzy a jeho vzlykot byl tak zoufalý, že jsem se neodvážila jít blíž a přitisknout se k němu.

Otec seděl na dvoře úplně sám. Sám se svým zoufalstvím, sám se svým šílenstvím. Neexistoval člověk, který by mu do-kázal pomoct. A nikdo nemohl pomoct ani nám.

Na ulici začal otec mluvit sám se sebou. „Jsem stín Pror ka, pohybuji sluncem, nezdržujte mě!“

Bos se šoural po žhavém asfaltu a necítil bolest. Když se k němu přiblížili sousedé, plival na ně. Děti se mu posmívaly.

„Pan Saillo se zbláznil,“ prozpěvovaly a vyplazovaly na něj jazyk. Otec je honil a házel po nich kameny.

Jednoho dne přišla policie. Úředníci zaklepali na naše dve-l ře. „Sidi Saillo, lidé si na vás stěžují,“ prohlásil jeden z nich.

Ale otci se podařilo policisty uklidnit. „Já jsem úplně v po-

řádku,“ tvrdil.

Policie neměla zájem dál celou věc zkoumat.

Pak se otec začal ozbrojovat. Měl ohromný, ostrý nůž zvaT

ný dženui, který nedával z ruky. Krájel tím nožem trávu, kterou kouřil. V noci seděl ve svém pokoji a házel nůž proti zdi, kde zůstával zabodnutý. Matka mu ho musela nosit zpátky.

Když jsme se my, děti, k sobě tiskly na matracích, slyše-ly jsme tupé, agresivní údery, jak se ostří nože zarývalo do stěny.

Někdy jsme zaslechly i jeho hlas, zlý a chladný jako ocel nože.

„Safije,“ syčel otec, „dobře vím, co se tady odehrává. Myslíš, že nevidím toho muže, s kterým mě podvádíš? Leze přes naši střechu a doufá, že si ho ve tmě nevšimnu, protože je čer-ný. Ale já ho chytím a zabiju ho.“

„Husajne,“ zapřísahala ho maminka, „buď rozumný. Ne-podvádím tě. Vždyť vůbec nesmím z domu. Žádný černý muž neexistuje. Jsi nemocný. Musíš jít k doktorovi.“

Otec přiložil svůj dženui k matčinu krku.

,.Ženská,“ řekl, ,já nejsem nemocný. Jsem stín Proroka. Mu-sím splnit svůj úkol. Kdo by mi v tom chtěl zabránit, zemře.“

Pak čepel přejela po matčině hrdle. Nebyl to hluboký řez, ale matka krvácela a na jejích bílých šatech se objevily červené skvrny. Příští ráno měla na krku šátek, ale my jsme ránu objevili.

„Mami,“ plakali jsme, „co se ti stalo?“

„To nic není, děti moje,“ řekla matka, „vůbec nic, kromě toho, že nás otec všechny zabije.“

Naši sousedé i policie věděli, co se u nás děje, ale nikdo ne-zakročil. V Maroku stále vládne povědomí, že manželé rozhodují o svých ženách i dětech. Manželky prostě někdy zemřou.

Copak Bůh nestanovil, že muži stojí nad ženami? Nebyl snad Prorok muž? Kdyby Bůh chtěl, aby ženy měly nějaký význam, byl by se některé zjevil. Takhle smýšleli i lidé v naší ulici.

Jednoho dne - byly mi tehdy čtyři roky - držel otec v ruce úřední dopis. „Safije,“ řekl, „tohle je rozvod. Už nejsme žena a muž. Já tady zůstanu s dětmi a ty se vrátíš do vesnice svých rodičů.“

V Maroku se muži smějí třikrát rozvést. Je to tak dodnes.

Jdou ke kádímu a on jim vystaví potvrzení o rozvodu. Pak pošlou ženu zpět k rodičům. Když se jim zachce, přivedou si ji zpátky. Po třetím rozvodu, který musí kádí potvrdit, už návrat není možný. Děti zůstávají u otce. U matky smějí zůstat jen nemluvňata, která ještě kojí.

Matka vzala do náruče nejmladší dceru, mou sestru Asii, zavinutou do bílých šátků. Bylo jí teprve několik měsíců.

Pak nastoupila do autobusu na jih. Měla na sobě černou džallábu a obličejovou roušku. Do bílého šátku přes rameno si zavázala své věci.

Schody do autobusu byly vysoké. Matka stála na nejvyš-

ším z nich a já v prachu ulice. Moje pravá ruka svírala Wafinu levou.

„Mami, kam jedeš?“ křičela jsem.

„Jedu na venkov,“ šeptala matka.

„Prosím, vezmi nás s sebou!“

„To nejde. Jděte domů, děti moje. Prosím, jděte domů.“

„Neodjížděj!“

„Musím,“ řekla. „Neplačte. Až se vrátím, přivezu vám sladkosti. Ale teď jděte. Wardo-ti, vezmi sestru Wafu za ruku.

Nikdy ji neopouštěj. Odveď ji domů.“

„Nikdy Wafu neopustím, mami,“ přikývla jsem. ,Jestli; chceš, budu ji pořád držet a chránit. Slibuju ti to.“

Mávala nám z okna autobusu. Zůstala jsem s Wafou stát na ulici za domem, když autobus odjel. Neviděla jsem, jak na konci ulice odbočil, protože mi slzy zastřely pohled.

Plakala jsem až do tmy, kdy mi slzy vyschly. Cestou k domovu jsem držela Wafu za ruku. Dům byl bez matky prázdný. A já jsem věděla, že teď mám odpovědnost za svou sestru. Navždy.

Od toho dne jsem Wafu neopustila. Držela jsem její ručičku ve své malé dlani celé dny. Nikdo nás nemohl odloučit. Měly jsme prsty zaklesnuté do sebe. Bolela mě celá paže, ale dvou-letou Wafu jsem nepustila. Slíbila jsem to mamince.

Plakala jsem a mé slzy se mísily s Wafinými. Usnuly jsme, hubená tělíčka přitisknutá k sobě.

Srdce mě bolelo, když jsem viděla její špinavý obličej se stopami slz na tvářích.

Otec se o nás nestaral. Skoro nebyl doma. Občas nocoval na ulici. Někdy šel pěšky osmdesát kilometrů do Tiznitu, kde bydlel děda. Pak se zase vrátil, omámený drogami, s červený-

ma očima, vyčerpaný, špinavý a páchnoucí.

Byli jsme sami. Šest dětí mezi dvěma a dvanácti lety.

„Proč se k nám maminka nevrátí?“ ptala jsem se. „Už nás nemá ráda?“

„Samozřejmě nás má ráda,“ odpovídala Rábia, nejchytřejší z mých sourozenců. „Ale musela odejít, protože tatínek si přál rozvod.“

„Co je rozvod?“ ptala jsem se.

„Rozvod je, když muž nechce svou ženu.“

„Tatínek maminku už nechce?“

„Ne. Zbláznil se, to přece víš.“

Nic jsem neříkala, plakala jsem. Maminka byla daleko, nedosažitelná. Otec se zbláznil, byl taky nedosažitelný. Cítila jsem se ztracená ve světě plném neštěstí.

Dům vypadal jako staveniště. Na dvoře to páchlo po ohni, protože nikdo neodstranil hranici, kterou tam otec založil.

Voda a elektřina byly odpojené. Domovní dveře už se nedaly zavřít. My jsme byli špinaví, šaty nám páchly, vlasy jsme měli plné vší. V noci jsme spali na lepenkových krabicích, které ně-

kde sehnala Rábia. Otec prodal všechen nábytek včetně matrací, koberců a přikrývek.

Věštkyně

Přesně vím, jak jsem vypadala: malá, špinavá holka s rozbitý-

mi koleny ve špinavých, roztrhaných šatech. Neměla jsem boty a na nohou se mi vytvořila tvrdá rozpukaná kůra. Teklo mi z nosu, veliké oči svítily ve vyhublé tváři. Měla jsem tmavou kůži od hodin strávených na slunci, kdy jsem pro sebe a své sourozence hledala na ulici něco poživatelného. Jedli jsme odpadky, které ostatní vyhodili.

Když někdy sousedé viděli, že otec odešel, vylezli na naši střechu a házeli nám na schodiště chleba. Tajně jsme ulamova-li kousky a rychle je polykali.

Nejhezčí bylo, když jsme směli navštívit sousedku jménem Fátima Marrákšíja, Fátima z Marakéše. Byla to matka mé nejlepší přítelkyně Haját. Měla jsem Marrákšíju ráda, přestože dělala podivné věci.

Zařídila si v přízemí svého domu pracovnu. Lála Fátima byla věštkyně. Na stolečku ležely připravené karty, vedle stála mísa s vodou, do níž se kapalo roztavené olovo. Z karet a ztuhlého olova uměla předpovídat budoucnost.

Když měla některá z žen z našeho sousedství problém, vzala pár dirhamů, lahvičku olivového oleje a šla k Fátimě. Ta se-děla ve svém pokoji a rychle si dala nohu za krk, aby ukázala, jak je obratná.

Připadalo mi to směšné a říkala jsem: „Lálo Fátimo, prosím tě, dej tu nohu zase dolů.“

Marrákšíja tedy sundala nohu, položila ruku na stůl s rozta-

ženými prsty a šílenou rychlostí mezi nimi bodala nožem. Připadalo mi to hrozně nebezpečné a hrůzou jsem ani nedutala.

Jen jsem doufala, že s tím brzy přestane.

Když jí ženy ze sousedství daly trochu peněz, aby nadpři-rozené síly mohly zapůsobit, vložila jim do ruky kus olova a ony jím musely s velkým úsilím obkroužit celé tělo: od hlavy přes ramena, trup, kolem boků a stehen až dolů k chodi-dlům. K tomu

tiše recitovaly verše z Koránu:

„Pane náš, netrestej nás pro zapomnětlivost nebo hřích!

Pane náš, neklaď na nás břímě, jaké jsi ukládal našim před-

kům! Pane náš, nenech nás nést, nač naše síly nestačí, a od-

pusť nám a smiluj se nad námi. Amen. “

Když s tím byly hotové, položila Marrákšíja olovo s úlom-ky vosku do misky, kterou zahřívala, až se olovo a vosk rozpustily a vytvořily kaši.

Mezitím si zákaznice přikryla hlavu dekou a věštkyně jí postavila na hlavu mísu se studenou vodou. To mi připadalo hrozně směšné: tlusté ženy s přikrytou hlavou, na níž stojí mísa s vodou. Jednou jsem se u škvíry ve dveřích chichotala tak nahlas, že se Marrákšíja rozzlobila a s kletbami mě vyhnala.

Když zákaznice vyvážily mísu s vodou na zahalené hlavě, vykřikla Marrákšíja nahlas: bism’illáh, „ve jménu Boha“, a vyklopila do vody olověnou kaši.

V míse to zasyčelo a zabublalo a ženy pod dekou pronesly vroucně: al-hamdu li-illáh, „chvála Bohu“. Teprve pak směly sundat deku.

Marrákšíja už mezitím držela v ruce první kousek olova.

Její pohled byl divoký, hlas také, předpovídala téměř vždy katastrofy, starosti a zmatky.

„Ve jménu Prorokově,“ volala, „to nevypadá dobře. Neštěs-tí! Nemoc! Postižení!“

Nebo: „Vidíš, má milá, dva muži bojují o tvé srdce. To skončí špatně. Vidím krev. Spoustu krve.“

Nebo ještě pochmurněji: „V naší ulici se stane velké ne-

štěstí. Vidím nůž, plameny, kouř.“

To řekla jednou matce. Ale matka věštbám nevěřila. Jako šerifa, přímý potomek Proroka, musela mít přece nad tako-vým šarlatánstvím nadhled.

Když Marrrákšíja oznámila katastrofy, navrhla řešení: bylinky proti milostnému utrpení, kamenec proti zlým duchům, súry z Koránu proti všemu. Ženy, které věštkyni navštívily, odcházely s dobrým pocitem. Nahrazovala v naší ulici sociál-ní pracovníky, psychology i lékaře.

Na mě působil pokoj v přízemí jejího domu trochu děsivě.

Odvažovala jsem se do něj nahlížet jen škvírou ve dveřích. Ale dětem nikdy budoucnost nepředpovídala. Nám dávala najíst.

Na kousek starého chleba nakapala olivový olej, což bylo v některých dnech naše jediné jídlo.

V té době se mi stalo něco velmi nepříjemného. Mé žvýka-cí svaly přestávaly fungovat. Když jsem kousala chleba, zuby mi tak hlasitě skřípaly, že to všechny děsilo.

„Prosím,“ šeptala jsem, „nedělejte ty zvuky.“

Nebylo to nic platné. Když jsem se zakousla do Fátimina chleba, moje zuby na sebe narážely s hrozným skřípotem.

Všichni se na mě dívali, ale nikdo nic neříkal. Po nějaké době to samo přestalo.

Doma převzala matčinu roli Rábia, přestože jí bylo teprve deset let. Řekla nám: „Nebojte se, umím všechno, co dělala maminka. Hodně jsem jí pomáhala, takže to zvládnu.“

Nevěřila jsem jí, ale přesto mě to uklidnilo.

Rábia brala svou novou roli velmi vážně. Vstávala už v šest hodin, oblékla se, když byla v domě mouka, upekla chléb a šla do školy. O přestávce v deset hodin zaběhla domů, vzbudila Munu a Džamílu, dala jim kousek chleba a poslala je taky do školy.

Rábiin chleba byl ovšem úplně jiný než maminčin. Navrch byl tvrdý jako kámen a uvnitř nedopečený. Přesto jsme jedl4

s chutí. Důvod byl prostý: nic jiného nebylo.

My, dívky, jsme jí nic nevyčítaly. Když jsem se zakousla do Rábiina tvrdého chleba, skřípaly mi zuby, že to muselo být slyšet až na křižovatku, ale říkala jsem: „Mňam, Rábie, tvůj.

chleba je výborný.“

Sestry ho také chválily, pouze Džábir vrčel-: „Pořád jenom; chleba. Já bych chtěl zase kuře jako dřív. Kromě toho je uvnitř-

slizký.“

Rábia se rozplakala, ale my jsme ji hladili a líbali. Drželi jsme spolu, a to nám dávalo sílu přežít den i noc.

Pod jakým tlakem jsme tehdy byli, dokládá nepříjemnost, která se nám všem stávala: začali jsme se počurávat. Když jsme se v noci k sobě tiskli na lepenkových kartonech, bylo nám nejdřív teplo, pak odspodu chladno a mokro. Ráno jsme prostě vystavili lepenky na dvůr a slunce vysušilo moč našeho zoufalství.

Kletba nože

Na jaře roku 1979 se otec rozhodl, že přivede matku a Asii zpát-ky. Auto už dávno prodal, proto se vydal na cestu do E-Dirhu pěšky. Oblékl si zase modrý oděv mužů z pouště, pod nímž mohl schovat velký nůž. Od jisté doby bez něj neudělal ani krok.

I doma měl dženui pořád u sebe. Házel ho na stěnu, která už byla úplně poškrábaná, brousil ho o kámen, opatrně přejíž-

děl palcem čepel, aby zjistil, v jakém je stavu.

Neměla jsem ten nůž ráda, protože jím zranil matku. Nemohla jsem zapomenout, jak byly matčiny bílé šaty umaza-né od krve, když ji otec řízl do krku, a jak ji potom vyhnal z domu.

Otec po třech dnech dorazil do Tiznitu. Odtud pokračoval po silnici až k vyschlému korytu Wed Udu. Pak odbočil vpravo do pouště, minul studny u cesty a v poledním žáru došel do E-Dirhu.

Zaklepal na dveře babiččina domu, kde našly útočiště matka a Asia.

„Otevřete!“ vykřikl otec. „Jsem Husajn Saillo. Chci vidět svou dceru Asii.“

Matka a babička se šeptem dohadovaly s matčiným bratrem Ibráhímem, který se po dědečkově smrti stal domácím pánem.

„Nechci mu dát Asii,“ bránila se matka., Je šílený.“

„Ale je to otec tvého dítěte,“ řekl chálí Ibráhím, „má právo vidět svou dceru.“

Otec bušil pěstmi na dveře. Babička se ho pokusila zahlédnout z okna nad dveřmi, ale byl moc blízko u zdi.

„Dcero,“ usoudila babička nakonec, „myslím, že Ibráhír má pravdu. Musíš mu dát Asii. Nic sejí nestane. Tvůj muž svJ

děti miluje. Jinak by už dávno ublížil i ostatním, které s ním žijí v Agadiru.“

Strýček Ibráhím vzal Asii do náruče a nesl ji z prvního dvora chladnou chodbou k domovním dveřím.

„Husajne,“ vykřikl chálí Ibráhím, „nesmíš vstoupit do na-

šeho domu, Safija se tě bojí. Přinesl jsi do naší rodiny trápení.

Ale svěříme ti Asii na tři hodiny. Musíš ji přinést zpátky přes-ně, jinak svou nejmladší dceru už nikdy neuvidíš.“

Asii nebyly ještě dva roky. Bylo to malé děvčátko s tmavý-

ma očima, světlými vlasy a světlou pletí. Toho cizího muže v modrých šatech, který byl jejím otcem, skoro neznala.

Bojácně se ho chytila za ruku. On ji něžně pohladil po hlavě. Pak s ní vystoupil na horu za vesnici, až k hřebeni, odkud viděl do dalšího údolí. Tam si s Asií sedl na velký kámen.

„Jak se vede mamince?“ ptal se znovu a znovu. Na to si Asia ještě pamatuje. Přitom si brousil dženui o kámen, na němž seděli.

Asia se zeptala: „Tati, co je to za nůž?“

Na odpověď už si nevzpomíná. Ví jenom to, že otec měl dženui v ruce celou dobu, co s ní seděl na kameni.

Po třech hodinách přivedl otec Asii k babiččinu domu, ale příští den si vyčíhal strýčka Ibráhíma v Tiznitu před školou, kde učil.

„Chci si odvést svou ženu domů,“ řekl otec.

„Myslím, že to nepůjde. Ona se už k tobě nechce vrátit,“

odpověděl chálí Ibráhím.

„Aleje to moje žena a ty jsi její bratr. Nařiď jí to!“ požadoval otec.

„Nemůžu jí to nařídit,“ zavrtěl hlavou chálí Ibráhím, „protože jsem sám proti tomu. Tý nejsi dobrý muž pro mou sestru.

Jsi ne—

bezpečný. Možná jsi šílený. Pokusil ses ji zabít. Viděl jsem jizvu na jejím krku. Prosím tě, odejdi odtud. Kéž tě Bůh provází.“

Otec potřeboval nějakou dobu, než tu informaci strávil.

Rychle dýchal, zúžily se mu oči, jeho tvář se změnila. Objevil se v ní výraz vzteku, zoufalství, šílenství.

Strýček Ibráhím o krok ustoupil. Pak měl náhle otec v ruce svůj dženui. Dlouhá, ostrá čepel se zablýskla ve slunečním světle.

Zasyčel: „Dáš mi mou ženu, nebo zemřeš.“

Strýček Ibráhím nejprve strnul leknutím, ale když k němu otec vykročil, začal utíkat. Běžel jako o život. Proběhl školním dvorem na silnici a přes křižovatku, na další ulici a stále dál. Otec ho pronásledoval s nožem v ruce.

Proklínal ho a vyhrožoval: „Zabiju tě, zabiju vás všechny.

Vyhladím tvou rodinu.“

Lidé na ulici uskakovali a strýček Ibráhím běžel ve své učitelské džallábě přes půl městečka, za ním otec ve vlajícím modrém oděvu. Přitom se tak divoce oháněl velkým nožem, že občas klopýtl.

Ještě dnes si staří muži na trhu vyprávějí o tomhle proná-

sledování. Jméno Saillo nemá v Tiznitu dobrý zvuk.

Nakonec se otec vzdal. Strýc Ibráhím byl rychlejší a unikl mu v úzkých uličkách za tržištěm.

Otec se zřejmě uklidnil, protože odešel z Tiznitu, aniž se znovu pokusil navštívit E-Dirh. Vrátil se do Agadiru bez matky a bez Asie.

Nezůstal doma dlouho. Vzal Džábira, kterému tehdy bylo šest let, a zmizel. Nikomu neřekl, kam chce jít, a ani se s námi

nerozloučil. Prostě se svým synem zmizel. My, dívky, jsme zůstaly v Agadiru samy.

Sousedé nám pomáhali přežít. Dávali nám chleba a vodu a někdy i konvičku olivového oleje nebo mléka pro malé.

Když byl otec pryč, odvažovali se přijít až k našim dveřím, ale pokud se pamatuji, nikdo z nich nevešel do domu.

Otec s Džábirem se vrátili za šest týdnů. Sotva jsme je poznaly. Otec měl na sobě nemocniční pyžamo a byl hrozně hubený. Džábir byl tak vyzáblý, že mu žebra téměř prorážela kůži na břiše.

Otec vůbec nemluvil a Džábir nám vyprávěl, co se stalo.

Pěšky a stopem na náklaďácích se vydali do Alžíru. Otec se rozhodl, že se přidá k Frente Polisario, osvobozenecké frontě, pro západní Saharu. Džábir věděl o Frente Polisario všechno, protože otec mu o ní celou cestu vyprávěl.

Frente Polisario založili hrdí muži z pouště, Saharáwí, v roce 1975. Nejprve bojovali proti španělské koloniální nadvládě, pak proti Maroku a Mauretánii za nezávislost svého ná-

roda. Do jejich oddílů se přihlásilo asi deset tisíc mužů a otec k nim chtěl patřit.

Dostali se až na hranice s Alžírském, kde měla Frente Polisario hlavní tábor. Nesourodá dvojice ale vzbudila pozornost pohraniční policie. Vyslechli otce a okamžitě ho dopra-: vili na psychiatrickou kliniku. Džábir byl ubytovaný u pěstounské rodiny.

Na klinice otci podávali uklidňující léky, ale zjevně příliš nedbali na to, jestli je skutečně užívá. V každém případě se mu

; po několika týdnech podařilo z uzavřeného ústavu utéct.

Uprostřed noci vnikl do bytu pěstounské rodiny, vzal Džábira a odjel s ním zpátky do Agadiru.

Dobrodružství s Frente Polisario znamenalo pro otce definitivní prohru, ale pomohlo mu poznat, že je těžce nemocný.; Pro nás se tím nic nezměnilo, bylo to spíš horší. Když se vrá-

til, našel nás špinavé a zoufalé, jak se krčíme v koutě ložnice v přízemí.

Příští den se před nás postavil a oznámil s horečnatě se lesknoucíma očima:, JDěti, prodám ledničku.“

Bylo nám to jedno. Lednička už dávno nefungovala, proto-

že nám odstřihli elektřinu. Ale i kdyby šel proud, neměli jsme do ledničky co dát.

„Až bude lednička prodaná,“ prohlásil otec, „vezmeme pe-níze a pojedeme všichni společně do E-Dirhu. Přivedeme matku domů. To vám slibuju, Bůh je můj svědek.“

Když jsme se v noci k sobě tiskli na lepenkových krabicích, plakali jsme. Ale poprvé po dlouhé době to nebyly slzy zoufalství, strachu a smutku, nýbrž úlevy. Plakali jsme, proto-

že se objevila naděje. Naděje na normální život.

Příští den s námi otec nastoupil do autobusu. Seděl s Džá-

birem na sedadle. Já jsem vzala Wafu na klín a přitiskla se k Rábii. Muna a Džamíla seděly na druhé straně uličky. V

Tiznitu jsme nastoupili do rozvrzaného mikrobusu monsieura „Autobusa“, který nás dovezl do E-Dirhu.

Kamenitá cesta z údolí vzhůru k babiččinu domu nám připadala nekonečná. Otec šel napřed, my jsme postupovali za ním podle velikosti. Před dveřmi babiččina domu naše procesí zastavilo.

„Sedněte si tady,“ nařídil nám otec, „a nic neříkejte. Všechno zařídím sám.“

Usadili jsme se do prachu před babiččinými dveřmi. Otec mi připadal velký a silný, když došel ke dveřím, zvedl pěst a třikrát hlasitě a zřetelně zabušil na dřevo. Srdce mi tlouklo skoro tak hlasitě, jako zněly jeho údery. Za těmi dveřmi byla maminka. Tatínek ji přivede. Padneme jí do náruče, ona nás bude líbat a tiše s námi promluví, pak si sbalí věci, vezme Asii do náruče a nastoupí s námi do autobusu. Pojedeme domů do Agadiru. Jako normální šťastná rodina.

Ale dveře se neotvíraly. Seděli jsme v prachu a čekali. Čekali jsme pět minut, které mi připadaly jako hodina. Čekali jsme deset minut a pro mě to bylo půl dne. Čekali jsme patnáct minut a připadaly mi nekonečné. Nechtěla jsem plakat, ale slzy mě neposlouchaly. Kreslily stopy do prachu na mých tvá-

řích. Vzlykala jsem. Když se mi po nějaké chvíli podařilo vzlykání potlačit, slzy stejně tekly dál. Všichni jsme plakali.

Wafa, Džábir, Džamíla, Rábia a Muna seděli vedle mě a vypa-dali jsme jako šest hromádek neštěstí. Jen otec stál vzpřímeně před námi. Byl obrácený k babiččinu domu, takže jsme mu neviděli do tváře.

Proto nás úplně zaskočilo, když najednou začal naříkat.

Byl to dlouhý, strašlivý nářek. Nebylo mu rozumět, ale myslím, že volal maminčino jméno: „Safije! Safijeeeee!“ Byl to nejpříšemější zvuk, jaký jsem kdy slyšela. Hroznější než zvuk nože, který se doma zabodával do stěny. Hroznější než tupý zvuk úderů, když otec v noci tajně bil matku.

Řev mého otce naplnil celé údolí, poušť, pravděpodobně dolehl až na horský hřeben vysoko nad E-Dirhem. Měla jsem pocit, že ten nářek zaplavil celý svět. Byl to zvuk bolesti, smutku, zoufalství. Naplnil mi srdce chladem, vysušil slzy, způsobil, že se mi postavily chloupky na pažích.

Celá vesnice se seběhla. Lidé stáli mlčky za námi a sledovali, co se tu děje.

Otec teď bušil hlavou do dveří. Byl to rytmický hluk, neú-

prosný ve svém opakování. Mumlal přitom: „Safije, moje milovaná ženo. Vrať se ke mně a k našim nevinným dětem.

Potřebuju tě, jsi má bohyně, odpusť mi.“

Najednou se otevřely dveře a stál v nich strýček Ibráhím.; Nečekali jsme, co se bude dít. Proběhli jsme kolem otce i

strýčka do tmavé studené chodby a na dvůr. Tady seděla naše maminka, také uplakaná, Asii měla vedle sebe. Vrhli jsme se na ni, objímali jsme ji a hladili, cítili jsme její sladkou vůni, její měkkou pleť, plakali jsme jí v náručí.

Vzpomínám si, že mi sestřička Asia připadala hrozně krás-ná, silná a čistá. Pravděpodobně to bylo tím, že my ostatní jsme na rozdíl od ní byli vyhublí a špinaví.

Naše rozumná sestra Rábia se zadívala na matku a potom -

řekla: „Mami, nejsi zase těhotná? To nesmíš. Mami, prosím, < řekni mi, že to není pravda.“

Matka nic neříkala. Byla těhotná - s dítětem, které mělo brzy zemřít s ní, dřív než se mohlo narodit.

Muži mezitím venku vyjednávali. Strýček trval na tom, aby s ním otec šel ke kádímu, pokud si chce svou ženu odvést.

Otec souhlasil.

Dospělí se v doprovodu nej starších z vesnice přichystali na cestu k soudu do Tiznitu. My, děti, jsme zůstaly u cháltí Kelthúmy. Strýček předpokládal, že žádný kádí na světě nebude nutit ženu, aby se vrátila k tomu zoufalému, zmatené-

mu muži. Doufal, že budou vyřčena slova o posledním, definitivním rozvodu.

Ale strýček Ibráhím otce podcenil. Ten se před soudcem choval rozumně a odpovědně. Díky prodeji ledničky měl dokonce peníze, aby soudci zaplatil. Kádí rozhodl, že otec je do-brý manžel, že překonal stadium pomatenosti, je schopen vzít si svou ženu zpět a být pánem spořádané rodiny.

,$erífo,“ řekl kádí mé matce, „tímto stanovuji, že se máš s tímhle mužem vrátit ke svým dětem. Je to dobrý a chytrý muž.

Dopustil se chyb a poučil se z nich. Kdybys měla opět důvod ke stížnostem, přijď ke mně, ochráním tě, a bude-li to nutné, rozhodnu o definitivním rozvodu.“

I nejstarší z obce stáli na otcově straně. Matka si v E-Dirhu sbalila svršky, rozloučila se s rodinou, vzala Asii do náruče a nastoupila s námi do autobusu do Agadiru.

Už se nikdy neměla vrátit do své domovské obce.

Poslední léto

Matka se vrátila do domu, který už nebyl domovem. Byl zpus-tošený, špinavý, bez zařízení. S velkým úsilím se jí podařilo společně s naší sousedkou Fátimou uvést dům do částečně obyvatelného stavu. Obě ženy celé dva dny drhly podlahu, stě-

ny, dlaždice. Myly okna, vyklízely odpadky a praly všechno oblečení na valše v plechovém umyvadle na dvoře. Na střeše pak natáhly šňůry, kde se sušilo. Celý dům voněl jádrovým mýdlem, chlorem a čistotou.

Rodičům se nějak podařilo sehnat postel a několik kusů ná-

bytku. Otec šel nakupovat s posledními penězi za ledničku.

Vrátil se s horami ovoce, zeleniny a dokonce s kusem tučného jehněčího. Bylo toho tolik, že si musel vzít taxi, aby všechno dopravil domů.

Večer nám matka připravila dobré jídlo a celým domem se nesla vůně, jakou jsme už dávno necítili. My, děti, jsme se po-tloukaly kolem kuchyně. Chtěly jsme být nablízku matce -

a všem těm dobrotám, které jsme dlouho postrádaly.

„Bude taky kuře?“ ptal se Džábir s nadějí v hlase.

„Buď rád, že vůbec něco dostaneš,“ odpověděla Rábia.

Večer byl i Džábir spokojený s jehněčím tádžine, který matka připravila. Je to jedno z tradičních marockých jídel, jakýsi druh eintopfu, servírovaný v hliněné nádobě. Podáva-jí se k němu čerstvě upečené chlebové placky z kvasnicové-

ho těsta. Jedli jsme prsty a přestali jsme, teprve až hrozilo, že praskneme.

Náš život se začal normalizovat. Rábia, Džábir, Džamíla a Muna zase chodili do školy. Wafa a já jsme navštěvovaly školu koránu.

Fungovala v souběžné ulici vedle veřejné pece, kde si pek-li chléb lidé, kteří sami neměli doma sporák. Představený ško-ly koránu byl muž s impozantním nosem a velkýma ušima. Už nevím, jak se doopravdy jmenoval, ale my jsme mu berbersky říkali tálib bťmsgan, „učitel s velkýma ušima“.

Tálib si v přízemí svého domu zařídil školní třídu. Vysvětloval tady dětem ze školky některá písmena, ale především jsme se museli učit súry z Koránu.

Nenáviděla jsem táliba a jeho vyučování, protože byl hroz-ně přísný. Seděl na velkém polštáři u čelní stěny místnosti. Na hlavě měl pestrý malý klobouk, na sobě světle hnědou džallá-

bu. V ruce držel metrovou bambusovou hůl, kterou nás bil, když jsme podle jeho mínění nedávaly pozor.

Na rákosových rohožích před tálibem seděla spousta dětí.

Myslím, že nás bylo nejmíň čtyřicet. Tlačili jsme se jeden; vedle druhého.

Bylo to velmi nepohodlné. Na konci vyučování jsme měli na nohou otisk vzoru rákosových rohoží.

Wafa šeptala: „Wardo, já už nemůžu sedět.“

Nenápadně jsem se pokusila vsunout ruku pod její nohu, aby ji rákos tak bolestivě netlačil do jemné kůže.

Bum! Tálib si toho všiml a jeho bambusová hůl mě praštila do hlavy. Okamžitě jsem se znovu ponořila do mumlání súry 107 Al-Ma ’un, „Podpora“:

„ Ve jménu Boha milosrdného, slitovného. Co soudíš o tom,

jenž nazývá náboženství lží? To je ten, jenž sirotka odhání

a k nakrmení chudáka nepobízí. Běda těm, kdož při modlení,

o modlitbu svou se nestarají, kteří chtějí být jen viděni a dávat

podporu odmítají. “

Hlasitě jsem odříkávala verše, protože jsem táliba neměla ráda. Právě minulý pátek jsme krátce před polední modlitbou

sa-

lát al-džu’ma dostali od sousedky velkou mísu kuskusu, pokrmu z krupice s kousky masa. Všichni jsme věřili, že na nás čeká úžasná dobrota. Ale on nás místo toho hrozně ponížil.

„Dej to dětem, sidi tálibe!“ řekla sousedka. „Korán říká, že právě ony si zaslouží naši dobročinnost, protože dary přijíma-jí s čistým srdcem.“

Tálib poděkoval a postavil před sebe velkou dřevěnou mísu s hromadou horkého kuskusu. Nám se sbíhaly sliny v ústech, když jsme ucítili vůni jídla, která se vznášela v místnosti.

„Páni,“ řekla Wafa, „dneska bude sadaqa.“

Sadaqa je dobročinný páteční dar, který nadělují bohatí muslimové chudým spolubratrům. Pátek byl den, kdy jsme se mohli i v nejhorších časech vždycky dosyta najíst. Procházeli jsme ulicemi a dívali se, jestli někdo nepostavil jídlo za dveře.

„Pojďte kupředu,“ vyzval nás tálib,,jeden po druhém!“

Seřadili jsme se před ním s nataženýma rukama. On nabral lžíci kuskusu, pečlivě odstranil všechno maso, které si nechal pro sebe, a pleskl suchou krupici do dlaně žáka. Děti přede mnou rychle utíkaly s kuskusem zpátky na svá místa na roho-

žích. Divila jsem se, že některé plakaly.

A pak jsem přišla na řadu já. Nastavila jsem malé dlaně.

Tálib s dlouhýma ušima vzal lžíci, vytvořil z kouřícího a voní-

cího kuskusu kouli a hodil mi ji do ruky.

Jídlo mi okamžitě začalo propalovat kůži. Bylo tak horké, že mi do očí vstoupily slzy. Přemýšlela jsem, jestli si mám kuskusovou kouli přehazovat z ruky do ruky, abych zmírnila bolest. Ale pak jsem zahlédla tálibův škodolibý pohled a rozhodla se, že mu tu radost neudělám. Zaťala jsem zuby a done-sla žhavý pokrm v ruce na své místo na rohoži. Pak jsem si nacpala kouli do pusy. Spálila jsem si rty, jazyk i sliznici. Polkla jsem a cítila, jak mi bolest putuje do krku a dolů do těla, až dorazila do vnitřností.

Dívala jsem se dopředu na táliba. Skoro jsem ho přes; slzy nerozeznávala, ale doufala jsem, že vidí, jak ho v tu chvíli nenávidím.

Když jsem se vrátila domů, mamince jsem o jeho špatnos-tech nevyprávěla. Byla jiná než dřív. Nesmála se, byla často uplakaná a už si nezpívala. Zpočátku jsem si namlouvala, že je to tím, že nemáme rádio. Ale v hloubi duše jsem věděla, že dů-

vod je jiný: matka byla nešťastná. Už otce nemilovala. Man-

želství se pro ni stalo trýzní. Viděla jsem v jejích očích smrt, která se blížila.

Konec

V létě roku 2003 se mně a sestře Asii podařilo získat soudní podklady procesu s mým otcem. Mají úřední číslo 725/1399.725 je běžné číslo procesu a 1399 je rok podle islámského le-topočtu. Odpovídá křesťanskému roku 1979.

Soudní úředníci nám nejdřív nechtěli spis vydat.

„To byl hrozný případ,“ prohlásil jeden z nich, „to není nic pro ženy.“

„Spisy jsou ve sklepě,“ řekl jiný, „obtížně by se hledaly.

Jděte domů!“

Byla jsem v pokušení to vzdát, protože jsem se bála kon-frontace s tragédií vlastního života v neosobním úředním jazyce.

Nebyla jsem si jistá, zda chci znát všechny podrobnosti, číst zprávu soudního lékaře a prožít všechno ještě jednou.

Ale Asia byla neústupná.

„Mám právo vědět, co se tehdy stalo,“ tvrdila. „Jsem dcera vraha a zavražděné. A jestli je hledání spisů náročné, má sestra Warda vám tu námahu zaplatí.“

Konečně jeden z úředníků zmizel ve sklepě. Příští den jsme držely spis v ruce. Dvacet stránek vyplněných tisíci malých arabských písmen. Krátký protokol soudního lékaře ve francouzštině. Neobratný nákres místa činu a mrtvého matčina těla.

Žádné fotografie.

„Fotografie dostat nemůžete,“ řekl jeden z úředníků,, jsou příliš hrůzné. I mně se z nich udělalo nevolno, a věřte mi, že už jsem toho viděl hodně.“

V protokolu policejních úředníků je uvedeno, že místo činu a matčina mrtvola byly v takovém stavu, že se policisté nejprve pomodlili a poprosili Boha o sílu, než se pustili do své práce.

Soudní lékař nedokázal určit matčin věk. Oheň, který otec založil, jí úplně spálil tvář, lebka praskla a mozek vytekl.

Otec při výslechu vypověděl, že matku zabil, protože ho nikdy nemilovala a odmítala s ním spát. Takže kdyby jí ná-

silím nevnutil svou vůli, nenarodily by se v manželství žád-né děti.

Představa, že nejsem dítě lásky, nýbrž důsledek znásilnění, mě dodnes ničí. Co matka provedla, že se s ní takhle zacháze-lo? Proč mají muži právo brát si ženy násilím, ponižovat jejich těla i duše? Jak to, že naše společnost tohle připouští?

Soudní spis je protokolem hrozného vztahu, v němž od jisté doby neexistovala náklonnost. Popisuje sňatek sedmnáctileté panny z venkova se zkušeným světákem z města. Ukazuje, jak na sebe narazily dva nesmiřitelné světy a životní postoje, jak se matka pokoušela uchovat si svou čest a otec se pokoušel zlomit její vůli.

Popisuje nelidský systém rodiči plánovaného sňatku, v němž ženino přání nehraje vůbec žádnou roli. Popisuje společenskou realitu, v níž nejprve zemřela matčina duše, potom její tělo.

Byl to krutý protokol, který znovu otevřel ránu v mém srdci. Četla jsem ho bez dechu, ale nedokázala jsem plakat. Četla jsem podruhé a bolest v srdci mi brala dech. Vzala jsem Asii do náruče, objaly jsme se. Uklidňovala mě, ale bolest nepře-stávala. Je to bolest, která mě bude provázet navždy.

Asia řekla: „Myslela jsem si, že pro mě neexistuje nic hor-

šího než matčina smrt. Ale pravda v tomhle spise je mnohem horší než všechno, co jsem zažila.“

Po týdnu mlčení ještě dodala: „Maminka zemřela s hrdostí.

Neztratila svou čest ani ve smrti.“

Když dnes pomyslím na to, že nikdo nenabídl matce po-mocnou ruku, že nikdo nezabránil její ohlášené smrti, že všichni věděli o jejím zlomeném srdci - zmocňuje se mě vztek a zoufalství. Není to vztek na otce. Ten mezitím také zemřel.

Je to vztek na sociální systém, v němž jsou ženy druhořadé bytosti, vydané napospas svévoli mužů. Bez šance.

Až do smrti.

3. Č Á S T

A G A D I R , M A R O K O

1 9 7 9 - 1 9 9 3

Den poté

Otec po vraždě zmizel. Při výslechu na policii vypověděl, že nejdřív vyčistil nůž od krve, pak šel do suku a bez cíle se potuloval mezi Stánky. Později spláchl v moři krev své ženy, naší matky, i vinu ve svém srdci. Celé hodiny zůstal v chladné, slané vodě a drhl si tělo pískem.

Nás děti vzala do svého domu sousedka Zahra Emel.

„Nechoďte na ulici,“ říkala nám, „zůstaňte tady, v bezpečí.“

Pořád ještě měla z otce strach. Držela jsem Wafu za ruku, jak jsem to slíbila mamince, a vůbec jsem si nevšimla, že její

malé prstíky svírám tak silně, že jí úplně zbělely klouby a špičky prstů měla modré.

„Wardo,“ žadonila Wafa, „pusť mě! To bolí.“

Uvolnila jsem sevření.

„Nemůžu tě pustit,“ namítla jsem, „maminka chtěla, abych tě pořád chránila.“

Lála Zahra byla silná, klidná žena. Fátima Marrákšíja k ní doběhla, když zahlédla plameny na střeše našeho domu. Rodina Emelových měla jako jediná v ulici telefon a lála Zahra okamžitě zavolala svému muži Muhammadovi do práce. Ten informoval policii.

Pro mě to byla strašná situace. Copak mě maminka nevy-zvala, abych zburcovala sousedy? Nenesla jsem snad vinu na její smrti? A teď jsem seděla u sousedů, jimž jsem nic neřekla.

Obrátí se proti mně? Budou si na mě ukazovat prstem? Budou mnou opovrhovat?

Svírala jsem Wafinu ruku a rozhodla jsem se, že poslední matčina slova zůstanou tajemstvím, které navždy pohřbím v srdci.

Víc než dvacet let jsem svou přísahu dodržela. Srdce mě bolelo od tíhy té viny, ale rty tajemství nevyzradily.

Dokonce jsem se na matku i na bolest ve svém srdci za-

čala zlobit. Proč na mě přenesla tuhle odpovědnost? Jak mohla být tak egoistická a takhle zatížit dítě? V mém životě byly dny, týdny a měsíce, v nichž jsem matku nenáviděla.

Udělala ze mě viníka. Zničila mou duši. Měla na svědomí mé dětství.

Nakonec jsem na zlost a vinu zapomněla do té doby, než jsem se v roce 1998 v Mnichově náhodou zúčastnila rodinné-

ho terapeutického sezení. Chtěla jsem vyhovět jedné přítelkyni, která studovala psychologii, ale ona vlastně velmi bolestným způsobem prokázala službu mně.

Terapeutka za pomoci studentů znázornila mou rodinu: otec ve vězení, mrtvá matka na zemi studovny, sestry natlače-né vedle mě v koutě.

Nedokázala jsem zahranou situaci zvládnout, připadala jsem si zneužitá: cizí lidé, kteří v cizí zemi a v cizím jazyce staví na odiv celý můj život! S pláčem jsem vyšla z místnosti.

Děsivá minulost se vrátila a připadalo mi, že mě zadusí.

Jela jsem se synem Samuelem domů.

O dva týdny později jsem se rozhodla konfrontovat terapeu-tickou skupinu s tím, co provedli.

„Využili jste mě. Můj osud pro vás byl jenom názorným příkladem a pak jste mě nechali bez pomoci odejít. To je pohrdání člověkem.“

Studenti se mě pokoušeli uklidnit, ale já s nimi už nechtěla mluvit. Proti mé vůli oživili minulost a já jsem byla vydána napospas vzpomínkám. Stále ještě existovalo tajemství viny, které mi znovu proniklo do vědomí. Bylo tu opět, každý den, každou hodinu, každou minutu.

Teprve když jsem o dva roky později poprvé mluvila se sourozenci o našem osudu, prozradila jsem své dávné tajemství.

Sestry mlčely. Pak se ozvala Džamíla: „Wardo, maminka nezemřela tvou vinou. Tvoje tajemství je i naše tajemství, jak je Bůh nade mnou.“

Nerozuměla jsem jí.

„Nás, školní děti, vzbudila maminka v den své smrti dřív než jindy,“ řekla Rábia. „Zašeptala nám: ,Dcery moje, běžte na policii. Povězte těm mužům, že mě váš otec chce zabít.1“

„No a?“ vydechla jsem. „Byly jste na policii?“

„Samozřejmě,“ přikývla Džamíla, , ještě před vyučováním jsme šly na třetí revír a oznámily jsme úředníkům, co nám maminka uložila.“

„A oni nic neudělali.“

„Ne,“ potvrdila Džamíla. „Poslali nás pryč. Byly jsme tři malé holky, nikdo nás nebral vážně. Jděte do školy, ‘ řekli nám.

,Nic se nestane. Zase vaši matku zbije, jako to dělá po-

řád. To už známe.1“

Od toho rozhovoru cítím jistou úlevu. Nenesu vinu na smrti své matky sama. Neselhala jsem jenom já. Selhali všichni: rodina, sousedé, úřady. Všichni věděli, že otec matku zabije, a nikdo proti tomu nic neudělal.

V domě paní Zahry jsme se tlačili v jediné místnosti s oknem na ulici. Lála Zahra okno zavřela a my jsme tiskli nosy na sklo, abychom viděli, co se děje venku.

Policisté přišli a odešli. Pohřební vůz s matkou odjel.

Všichni sousedé stáli ve skupinkách venku a vzrušeně diskutovali o tom, co se stalo.

Jenom my jsme tu byli zavření. Připadalo mi nespravedlivé, že musíme trčet v domě paní Zahry. Vyplížila jsem se z pokoje a proběhla chodbou ke dveřím. Už jsem se stavěla na špičky a dotkla se závory. Vtom mě lála Zahra chytila: „Kam-pak chceš jít?“

„Na ulici, k lidem!“

„V žádném případě!“ zavelela lála Zahra a energicky mě strčila zpátky do pokoje k sourozencům.

Celé hodiny se nic nedělo. Pak jsme zaslechli volání na ulici: „Tady je. Vrah už je tady.“

Rábia, která si vybojovala nejlepší místo u okna, šeptala: „Tatínek jde.“

Všichni jsme ho chtěli vidět a tlačili jsme se na sebe. Otec přicházel po ulici s velkým pytlem na zádech. Sousedé ustu-povali a šeptali si: „Do toho chce strčit svou ženu a odstranit ji. Bůh mu buď milostivý.“

Otec došel k našemu domu, jako by se nic nestalo. My jsme za oknem nepromluvili, myslím, že jsme napětím ani nedý-

chali. Mlčky jsme sledovali, jak otec přišel k našim domovním dveřím. Na ulici bylo najednou velmi rušno. Všichni sousedé něco křičeli. Některé ženy plakaly a muži se tvářili důležitě.

Když otec chtěl vejít do domu, objevili se policisté. Nechal se bez odporu zatknout. Vmáčkli ho do malého policejního auta - myslím, že to byl Renault R4 - a odvezli ho pryč.

První noc po smrti naší matky a zatčení otce jsme strávili u rodiny Emelových. Připravili nám spaní v obýváku na zemi.

Uložili jsme se na matrace a těsně se k sobě přitiskli. Na tu noc už si skoro nevzpomínám. Myslím, že jsme vyčerpáním velmi rychle usnuli. Ještě jsme si neuvědomovali, jaký osud nás čeká. Byli jsme sirotci, děti bez rodičů, bez ochrany. Na-vždy a navěky samotní.

Příští ráno jsem se probudila brzy. Vynořily se první vzpomínky na předchozí den, který mi změnil život. Jasně se mi vybavilo, jak jsme se vrátili z nemocnice, kde jsme mamě hledali maminku. Před naším domem stála sanitka, kolem ní se tlačili sousedi. Všude postávali policisté, do našich dveří vbí-

hali a zase z nich vybíhali hasiči. S Wafou za ruku jsem se protlačila mezi nohama lidí. Chtěla jsem do domu, tam, kde jsme bydleli. Pronikla jsem do chodby, jejíž stěny byly postříkané krví. Sotva jsem dýchala, když jsem procházela na dvůr.

Chtě-

la jsem si vtisknout do paměti všechno, co mé smysly dokáza-ly vnímat, ale zároveň jsem z toho měla strach. Byla jsem skoro u schodů, když mi přicházely vstříc Rábia a Muna. Policisté je odvedli na střechu, aby identifikovaly matku. Jejich tváře vypadaly jinak než obvykle, byly téměř průsvitné, mokré od slz. Skoro jsem je nepoznávala. Prošly kolem mě jako přízra-ky, nic nevnímaly. A já jsem se neodvážila je oslovit.

Právě jsem položila nohu na první schod a chystala se vyjít na střechu, kde čekala hrůza. Věděla jsem to, bylo to hluboko v mém srdci, v žaludku, v útrobách. Všechno se ve mně sevřelo, když jsem pohnula nohou, abych vykročila na druhý schod. V

tu chvíli mě uchopily policistovy ruce a hrubě mě vystrčily ven z domu. Náš domov už nikdy nebyl na-

ším domovem.

Trochu jsem plakala, dokud nás lála Zahra nepozvala k sní-

dani. Měli jsme čerstvé bagety od pekaře. A máslo, máslo!

To jsme doma už neměli hodně dlouho. Milovala jsem máslo. Kousala jsem bagetu a slzy mi usychaly.

Něco tak lahodného jsem k snídani ještě nikdy nejedla.

Jiný bratr

Příští dny jsme zůstali u rodiny Emelových. Policie při-tloukla na naše domovní dveře křížem plastikové pásy. Bydleli jsme teď vedle. Bez rodičů, bez střechy nad hlavou, bez domova.

Velcí šli do školy. Lála Zahra se rozhodla, že to pro ně bude nejlepší. My, malí, jsme zůstali na ulici, která byla na-

ším osudem.

Pak pro nás přijel strýček Hasan. Říkali jsme mu ammí.

Tak se označuje otcův bratr, zatímco matčinu bratrovi se říká chálí. Ammí Hasan byl sice otcův bratr, ale ti dva ne-měli vůbec nic společného. Otec byl před svou proměnou chytrý, vzdělaný člověk, politický bonviván, intelektuál a krasoduch, zatímco Hasan byl prostý člověk, který sotva dovedl číst a psát. Miloval alkohol a ženy a často se kvůli tomu dostával do problémů, z nichž mu pak museli pomáhat dědeček a otec. Jednou téměř současně oplodnil svou ženu i milenku. Když se narodili synové, oběma dal jméno Rašíd.

Skandál samozřejmě vyšel najevo a vyvolal značné napětí mezi ním a jeho ženou Zajnou.

Otec a ammí Hasan byli jediné děti mého dědečka. Nepro-

žili zrovna pěkné dětství. Dědeček babičku opustil, když byli ještě úplně malí. Přestěhoval se do sousedního domu a na své syny zapomněl. Někdy stáli hladoví na střeše babiččina domu a dívali se do dvora svého otce, který byl velmi zámožný a často zval přátele na bohaté hostiny. Měli tam dole všechno, co otec a Hasan postrádali: kuskus, tádžin, ovoce, zeleninu, mléko a sladké zákusky z cukrárny.

Otci a strýčkovi se občas podařilo v noci tajně vlézt na ot-cův dvůr a sníst zbytky. Rychle si cpali do pusy všechno, co našli. Pak zase zmizeli, než je dědeček přistihl a zbil.

Strýčka Hasana jednou chytili, když spolu s dalšími dětmi maloval na domovní zdi. Policie děti zatkla a strčila je do policejní cely. Všechny děti si jejich otcové příští den vyzvedli, jenom strýček Hasan tam zůstal. Babička celé dny zapřísahala

dědečka, aby syna konečně vysvobodil z vězení. Ale dědeček měl zřejmě na práci něco důležitějšího.

Samotnému komisaři už to bylo nepříjemné, večer si chlapce bral k sobě domů a nechával ho v cele jenom přes den.

Jakmile policistům došlo, že dědeček si pro syna nikdy nepřijde, po šesti měsících ho prostě pustili. Hasanovi tehdy ještě nebylo deset let. Když tenhle příběh vyprávěl mé sest-

ře Asii, plakal.

Nám připadal strýček Hasan docela milý. Nebyl to ale silný muž. Na rozdíl od našeho otce byl zjevně pod pantoflem.

Poznal svou ženu na ulici. Myslím, že pracovala v továrně na sardinky, kde měly dělnice přidělený pokoj. Továrny na sardinky a jejich dělnice nemají v Maroku právě dobrou pověst. Mnoho těch žen si po práci přivydělává jako prostitutky. Protože jim v šatech zůstává zápach ryb a je po nich cítit dokonce i jejich kůže, jsou zvlášť laciné.

Když si pro nás strýček Hasan přijel, bylo v jejich rodině sedm dětí. První syn tety Zajny, Mustafá, měl jiného otce a světlejší vlasy. Ali, Fátima, Habiba, Azíz, Muhammad a Ra-

šíd byli Hasanovy děti.

Hasan pracoval jako automechanik v Masse, asi třicet kilometrů jižně od Agadiru. Massa leží nedaleko od oceánu na jedné z největších řek v jižním Maroku jménem Wed Massa, která je v létě skoro vyschlá.

Strýček Hasan dlouho dovážel pro krále ovoce a zeleninu, takže se mu vedlo poměrně dobře. Když ale náš otec zabil matku, přišel o práci. Teď obýval s početnou rodinou jediný dlouhý pokoj. Měl k dispozici dvůr, ale žádnou tekoucí vodu, ani toaletu. Uprostřed dvora zela hrůzu nahánějící díra, kde člověk mohl vykonat potřebu.

Asi týden po matčině smrti přijel ammí Hasan se svým rozvrzaným renaultem před dům lály Zahry v Agadiru.

„Chci si odvézt své neteře a synovce,“ prohlásil.

Lála Zahra se na něj dívala skepticky. Neměla o otcově bratrovi valné mínění. V sousedství všichni věděli, že můj otec bratra nesnáší. Kdykoliv byl Hasan u nás, došlo k nějaké ne-příjemnosti. Několikrát se ti dva dokonce poprali před domem.

Otec většinou bratrovi předhazoval, že chodí do bordelů a není dobrý manžel.

Lála Zahra hned zavolala svému muži a ten vyrozuměl policii.

Úřady strýčka Hasana pozvaly a on je přesvědčil o tom, že pro nás bude lepší, když pojedeme s ním, než abychom zůstali v sirotčinci, na obtíž státu. Svědci toho rozhovoru později potvrdili strýčkova slova, že s námi bude zacházet jako s vlastními.

Naložil nás do auta a jeli jsme do Massy. Pro nás to byla hrozná změna. Museli jsme pryč z města, od přátel, od lidí, které jsme znali. Teď jsme měli žít v nuzných podmínkách na malém městě, v jediné místnosti bez proudu, bez vody, bez toalety.

To bylo samo o sobě dost zlé. Ale ještě horší byli bratranci a sestřenice. Kromě toho, že měli ošklivá staromódní jména jako Muhammad, Mustafá a Fátima, mluvili skoro nesrozumitelným berberským dialektem, který prokládali nadávkami, jaké jsme doma nikdy nesměli používat: zamel

- kretén; weld al kahba - zkurvysyn; inál din ummuk - proklínám víru tvé matky.

Nám ty děti připadaly jako divá zvěř. Házely po sobě vším, co jim přišlo pod ruku, plivaly si do obličeje, klely skoro se nemyly a konaly potřebu, kde je napadlo. Celý dvůr byl plný fekálií.

„Viděla jsi to?“ šeptala jsem Rábii, když jsme přijeli do Massy.

„Co?“ ptala se Rábia.

„Přece ty šišky!“ otřásla jsem se. „Všude po dvoře.“

„Fuj,“ okřikla mě Rábia, „nemluv o tom, nebo mi budo špatně.“

„To budeme teď taky kakat na dvoře?“ zeptala jsem se nejistě.

„Lá,“ zavrtěla hlavou Rábia, „ne, budeme chodit na tu velkou díru uprostřed dvora. Přece nejsme psi.“

„A co když budu muset na záchod v noci?“ ptala jsem se vyděšeně. „Určitě šlápnu do nějaké hromádky.“

Rábia byla z toho rozhovoru trochu zničená.

„Taky nevím, co budeme dělat. Ale neboj se, něco už mě?

napadne.“

Cháltí Zajna neměla ráda, když jsme spolu mluvili potichu, .

„Co si to šeptáte?“ vyštěkla okamžitě.

„Nic,“ řekla Rábia. A hned přiletěl pohlavek.

Bylo nám jasné, že teta Zajna nebude naše přítelkyně.

Teta pocházela z hor. Když ve dvanácti letech dostala první menstruaci, okamžitěji provdali za muže ve věku její-

ho otce. Otec byl velmi tvrdý muž. Zajna jednou věnovala sousedce cibuli a za to ji čekal trest. Otec jí svázal nohy lanem a přivázal je k oslovi. Pak poháněl zvíře, které vláčelo?

Zajnu po dvoře.

„Aby ses naučila, že nemáš rozdávat nic, na co já vydělá-

vám tvrdou prací,“ řekl otec.

I její první muž se k ní choval hrubě. Měl celkem tři ženyř Zajna byla nejmladší, vlastně ještě dítě. Ráda s ostatními dětmi svého muže skákala na ulici přes švihadlo. Když ji při tom její muž přistihl, zbil ji. V noci mladou ženu zneužíval. Nebyla jeho milenkou, byla jeho majetkem. Zajna nakonec manže-la opustila, ale to už byla její duše zahořklá a zraněná.

Utekla z vesnice do Taroudantu, krásného města na úpatí pohoří Atlas, a nakonec do Agadiru. Připadalo mi to tehdy velmi statečné: mladá dívka opustí rodnou vesnici a vydá se do neznámého, nebezpečného města. Představovala jsem si, jak pod rouškou noci váže svůj uzlík, zatímco její zlý manžel se s ostatními muži toulá po prašných ulicích. Samozřejmě se neodvážila jet do Taroudantu stopem, protože jí mohl zastavit některý z přátel jejího muže. Prodírala se buší až do roviny, kde pokračovala v cestě hlavně v noci. Možná ji pronásledovala divoká zvířata, možná nebezpeční muži. Ale teta Zajna to dokázala - dorazila do města a pak k moři.

V Agadiru porodila první nemanželské dítě. Pak poznala strýčka Hasana a stala se jeho ženou.

Příliš jsem s těmi lidmi necítila. Nemilovala jsem je, vždyť mně i mým sourozencům provedli hodně zlého. Ale nemohla jsem je ani nenávidět. Pokoušela jsem se pochopit, proč nemohou být dobří.

Pohrdala jsem jimi za to, co nám udělali. Ale byla jsem ráda, když nám občas, velmi zřídka, poskytli pocit bezpečí.

Někdy mě teta Zajna brala do parní lázně. Musela jsem tam nanosit vodu pro nás obě, a když začala vystupovat pára, drhla mě teta Zajna surovou rukavicí tak hrubě, že jsem krvácela.

Nezacházela se mnou jako s dcerou, ale jako s petite bonne.

To jsou dívky z venkova, které pracovaly u bohatých rodin ve městě jako otrokyně.

Vzpomínala jsem, jak něžně maminka svýma měkkýma

rukama smývala prach z mého těla. To bylo hlazení, laskání.

Teta Zajna mě týrala, zraňovala, ukazovala mi, že mě nemá ráda.

Zároveň ale přece jen vznikalo něco jako vztah. Bylo to, jako bych zase měla matku. Krutou matku, která mě nemiluje.

Ale byla živá, ne mrtvá. To bylo lepší než nic.

Už v dětství jsem se rozhodla, že se na věci budu dívat zitivně. Nechtěla jsem být zatrpklá. Nechtěla jsem být j teta, strýček a jejich děti.

Starý dům

V létě roku 2003 jsem navštívila bratra Džábira v jeho novém bytě. Nebylo to snadné, protože Džábir se nastěhoval do naše-ho starého domu. Bydlel tam v přízemí se svou hezkou ženou Chadídžou a ročním synem Džásimem.

Do domu, kde jsme jako děti prožili tolik zlého, jsem už vlastně nechtěla vkročit. Ale rozhodla jsem se, že budu své ko-

řeny sledovat co nejdál, i když mi to způsobí duševní trýzeň.

Ukončila jsem v Mnichově studium a stala se dětskou ošetřovatelkou. Cítila jsem se dost silná, abych dokázala proniknout hluboko do své minulosti.

Ulice se tetelila v letním vedru, když jsme přijeli ve vypůj-

čeném autě před dům, který jsem tak důvěrně znala. Děti si hrály v prachu, jako jsem to kdysi dělávala já, ženy seděly před domy a klábosily se sousedkami. Muže nebylo vidět.

Džábir obýval tři malé, tmavé pokoje. Toaleta byla pod schody, tak těsná a nízká, že jsem měla na jazyku otázku, jak tam může dospělý člověk vykonat potřebu. K tomu patřila kuchyňka a sprcha. Všechno bylo čisťounké a uklizené. Můj bratr si vzal dobrou hospodyni.

Chadídža má dost času na udržování bytu, když je Džábir v práci. Můj bratr pracuje denně dlouhé hodiny v jedné turistické restauraci u moře. Není snadné uživit takovou prací rodinu. Celou tu dobu je švagrová doma.

„Nechodíš se synem na pláž?“ podivila jsem se.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Chadídža, „to si tvůj bratr nepřeje.“

„Ale děti přece potřebují slunce, světlo, vzduch a moře,“

namítla jsem.

„Promluv se svým bratrem,“ pokrčila Chadídža rameny, i „on je pánem v domě.“

Seděla jsem v tmavém obýváku proti Džábirovi. Je to; malý, pohledný muž. Vypadal takhle otec, když byl mladý, |

ptala jsem se sama sebe. A změnilo se od té doby něco?

Moje švagrová je zřejmě vydaná tomuhle muži napospas *

stejně jako má matka otci. Copak se postavení ženy v Maroku vůbec nezlepšilo?

Džábir o tom nechtěl mluvit. S nevolí poslouchal, když jsem mu vykládala, jak žijeme my v Evropě a jak vychová-

váme děti.

„Džásim chodí o víkendu na pláž se mnou,“ řekl, „to stačí.“

„Ale…,“ namítla jsem.

Džábir udělal pravou rukou pánovité gesto, které mi připo-mnělo otce. „Nechci o tom nic slyšet.“

Rozhovor skončil.

Místnosti mi připadaly cizí, ačkoliv jsem v nich strávila polovinu života. Džábir přistavěl příčky, aby měl byt uzavřený.

Ve zbytku domu bydleli strýček Hasan a teta Zajna. Nastěhovali se tam po matčině smrti. Jakmile policie dům uvolnila, naložil strýček Hasan do rezavého renaulta tetu, svých sedm dětí a mě s mými šesti sourozenci. Na střechu přivázal veške-rý

majetek a opustili jsme Massu.

Cesta do Agadiru byla nepříjemná, protože jsme malé auto strašně přetížili. Tri děti se vmáčkly ke strýčkovi a tetě na přední sedadla, takže strýček skoro nemohl řadit. My jsme se tlačili vzadu. Střecha se prohýbala pod tíhou stolu, židlí a krabic s šaty a kuchyňskými přístroji, takže děti, které seděly na■

klíně ostatním, při každém výmolu narazily hlavou do stropu.

Auto jelo pomalu, takže nás za hlasitého troubení předjížděly i ohromné náklaďáky.

Protože mi na klíně seděl jeden z bratranců, nic jsem neviděla a sotva jsem dýchala. Přesto jsem byla ráda, že opouštíme tu strašnou místnost v Masse a příšerný páchnoucí dvůr s hromádkami fekálií.

Jela bych až na konec světa, jen kdybych měla jistotu, že už se nevrátím do Massy. Strýček Hasan zastavil stařičký vůz po necelých dvou hodinách před domem mých rodičů.

Teprve když jsem vystoupila z auta, pochopila jsem, kde stojím. V hrudi jsem pocítila ostré bodnutí, ale zároveň mě ovládl sladký pocit, že jsem zase doma. Na chvíli jsem zadou-fala, že se otevřou dveře a maminka mě přitiskne k srdci.

Možná to všechno byla jen příšerná noční můra! Třeba se vrá-

tíme do normálního života bez strachu, hrůzy a smrti.

Ale dveře se neotevřely. Maminka tu nebyla. Otec tu taky nebyl. Naděje se rozplynula jako fata morgana a vrátila se skutečnost. Strýček Hasan vyndal klíč z kapsy kalhot a otevřel dveře. Dosud to byly naše dveře - teď byly jeho.

„Vítejte doma,“ prohlásil. „Kéž nás Bůh ochraňuje.“

A pak překročil práh. Teď byl pánem domu a teta Zajna jeho paní.

Bratranci a sestřenice následovali rodiče. My jsme zůstali nerozhodně stát na ulici. Srdce mi bušilo tak hlasitě, že jsem skoro neslyšela pozdravy lidí na ulici. Přišla lála Zahra, Fáti-ma Marrákšíja a všichni ostatní sousedé.

„Musím jít dovnitř?“ zeptala jsem se Rábie. Wafa se mě pevně držela za ruku.

„Myslím, že ano,“ zašeptala Rábia. Nemáme na vybranou.“

„Ale já se bojím.“

Rábia mě vzala za druhou ruku. „Nemusíš se bát, jsme spolu. Nic nás nerozdělí.“

Tak jsme i my vešli do domu, který byl naším osudem.

„Je tu taky tatínek?“ zeptala jsem se strýčka Hasana.

Krátce zaváhal a pak řekl tvrdě: „Ne, tvůj tatínek je ve vě-

zení a hned tak z něj nevyjde. Navštívíme ho tam.“

Ammí Hasan a cháltí Zajna se nastěhovali do ložnice mých rodičů. Zdálo se mi to neslýchané, ale na můj názor se nikdo neptal. Strýčkovy děti se zabydlely v dalších pokojích a pro nás zbyla podlaha v přízemí. Teta Zajna nám dala páchnoucí staré ovčí kůže a oranžovou deku, která byla tak stará a chatrná, že už skoro nehřála.

Stali jsme se nežádoucími obyvateli vlastního domu, trpě-

nými cizinci. Bylo mi jasné, že nemáme jinou možnost.

Při spánku jsme se tiskli k sobě, jak jsme byli zvyklí. Velké dívky Muna a Rábia na krajích, my malé uprostřed. Mezi Wafou a mnou ležela dvouletá Asia. Jenom Džábir s námi nesměl zůstat. Musel spát v místnosti s bratranci, protože byl chlapec.

Každou noc nás budil Asiin pláč. Když jsme se probraly, slyšely jsme, jak opakuje jedinou větu: „Aná. džťána - mám hlad.“ Aná džťána, aná džťána. Stále znovu říkala tu větu plačtivým, zlomeným hlasem staré ženy. Byla to nejhroznější věta, jakou jsem kdy slyšela: ,Aná džťána - mám hlad.“

Ještě dnes se někdy uprostřed noci vzbudím, protože se mi zdá, že slyším Asiin hlas. Pak mi sevře srdce ledový krunýř a já se přitisknu ke svému muži, dokud se srdce nezklidní do rytmu, který mi vrátí spánek.

Rábia se vyplížila do tmavé kuchyně a smísila starý chléb s vodou. Tím jsme pak krmily Asii, dokud neusnula.

Nic jiného než starý chleba nebylo, protože strýček Hasan byl bez práce. Po několika týdnech byla nejmenší Asia úplně vyhublá a měla nafouklé břicho podvyživených dětí.

Odvedli jsme ji do zdravotnické stanice v naší čtvrti. Tam ji vyšetřili a dali nám mouku, olej a mléko v prášku. Řadu měsí-

ců jsme žili z darů téhle stanice.

Vězeň

Vyšetřovací vazba, v níž otec strávil rok do svého odsouzení k třiceti letům káznice, byla v Inezgane, několik kilometrů na jih od Agadiru.

Inezgane je známé díky velkému suku, jehož Stánky se roz-kládají na několika tisících čtverečních kilometrů západně od hlavní ulice. Zdaleka se sem sjíždějí lidé s naloženými nákla-

ďáky, aby tu prodávali ovoce a zeleninu a nakoupili si levné oblečení. Ještě dnes jezdíme se sestrami do Inezgane, když chceme výhodně nakoupit džalláby pro sebe a napodobeniny fotbalových dresů pro své syny. V suku jsou trojí ceny: pro

Berbery, pro Araby a pro turisty. Arabové platí za tentýž před-mět dvakrát víc než Berbeři, turisté ještě o dalších sto procent víc než Arabové.

Nemám ráda, když se mi obchodníci pokoušejí vnutit arabské ceny, protože mě považují za arabskou ženu ze severu země.

„Promiňte,“ říkám vždycky jazykem našeho kmene, ,já jsem vaše sestra, přece mě nechcete urazit arabskými cenami.“

Muži i ženy v suku se smějí, protože po tolika letech strá-

vených v cizině není moje výslovnost dokonalá, a říkají: „Sestro, vypadáš jako cizinka, ale mluvíš jako jedna z nás.

Přiznej, že nežiješ v oblasti Souš.“

„Ano,“ souhlasím,, jsem z Casablanky.“

Mé sestry trvají na tom, že nesmím prozradit své evropské bydliště. To by v obchodnících vzbudilo chtivost.

lil

„Dobrá,“ souhlasí pak prodejci, „dáme ti nejlepší cenu protože jsi naše sestra. Nic na tom nevyděláme. Naše rodiny budou hladovět. Ale ty jsi krásná a čestná. To obdivujeme/

Pak se pustí do vyjednávání sestra Asia, která umí smlouva’“

lip než kdokoliv jiný z rodiny, takže nakonec je všechno ješt o polovinu levnější. Někdy smlouvá Asia tak dobře, že je mí; obchodníků skoro líto.

„Ty nechceš mé rodině dopřát ani jediný dirham!“ volají.

A já odpovídám berbersky: „Promiňte, bratři, ale já nemám žádné peníze, všechny střeží moje sestra. AVauwin rabbi,

agma - Bůh ti pomáhej, milý bratře.“

„Amen,“ říkají obchodníci. „A’oultma - kéž se tvá přání splní, sestro.“

Když se strýček Hasan v říjnu 1979 rozhodl, že nás vezme na, návštěvu otce ve vyšetřovací vazbě, v suku jsme se nezastavili.

Zase jsme se nacpali do renaulta včetně tří bratranců. Vadilo mi to, protože jinak pravidelně nezapomínali zdůraznit: „My nepatříme k rodině toho vraha. My jsme jen děti jeho bratra. Tohle jsou děti vraha a naši rodiče se o ty chudáky starají.“

Ukazovali na nás a my jsme nevěděli, jak se zachovat, jestli se máme propadnout hanbou do země nebo hrdě vztyčit hlavu.

Rozhodla jsem se, že se nedám od bratranců ponižovat.: Nosila jsem hlavu vzhůru, ale každá jejich poznámka mě bolela jako bodnutí do srdce. A často jsem si tajně stírala slzy, když naši příbuzní mluvili o tom, co se u nás stalo.

Bratranci a sestřenice byli jako ostré ševcovské lepidlo, které děti z ulice inhalovaly z malých plastikových pytlíků: lepkaví a jedovatí. Nemohli jsme se jich zbavit.

Teď seděli v rozvrzaném strýčkově autě a žvanili. Pro ně to; byl vzrušující výlet, pro mě trýzeň. Na jedné straně jsem chtěla vidět člověka, který byl mým otcem. Ale ten muž zabil maminku. Vůbec jsem nemluvila, nevnímala jsem, kudy jedeme.

Byla tu jen má duše, rozpolcená vnitřním konfliktem.

Wafina malá ruka v mé pravici a Rábiina velká ruka v levi-ci mi dodávaly sílu zvládnout duševní napětí.

Těžká brána vězení se otevřela a uvedli nás do nějaké místnosti. Pak přivedli otce. Kulhal a zastavil se na druhém konci sálu, s dozorcem po každém boku. Nehýbali jsme se z našeho kouta. Leželo mezi námi několik metrů a byl to celý svět.

Ačkoliv bylo horko, měl otec na sobě tlustý vlněný svetr a na rukou obvazy. Představovala jsem si, jak poznal svou chybu a pokoušel se uhasit plameny na matčině těle holýma rukama. Přece ji miloval! Nechtěl mi ji vzít! Chtěl jí zachránit život!

Dodnes nevím, jestli měl pod obvazy spáleniny. Zda to byla zranění, která si přivodil při útoku na matku nebo při ha-

šení plamenů. Raději předpokládám, že seji v posledním okamžiku přece jenom pokoušel zachránit.

Otec nic neříkal. Taky jsem mlčela. I bratranci byli výji-mečně zticha. Dívali jsme se na sebe.

Bratranci se pohnuli jako první. Šli k otci a on je objal. Rozhořčilo mě to. Je to můj otec, pomyslela jsem si. Mě by měl ob-jímat, mě a mé sourozence. Nechtěla jsem se v tuhle chvíli dělit se svými příbuznými. Pro mě to byl důležitý okamžik.

Chvíle rozhodnutí: Patříme s otcem ještě k sobě, nebo jsme navždy odloučeni? Mám ještě otce, nebo jsem ho ztratila?

Konečně jsem k němu také přistoupila. Sotva jsem ho vidě-

la, protože mi pohled zastřely slzy. Utřela jsem si oči. Otec laké plakal. Rozevřel náruč a přitiskl mě k hrudi. Obvaz na jeho rukou mě škrábal na kůži. Řekl: „Odpusť mi to, moje malá. Lituju, co jsem udělal. Kéž vás Bůh ochraňuje.“

Řekla jsem: „Tati.“ Jenom: „Tati.“

Milovala jsem ho a zároveň nenáviděla.

Pak mě pustil, protože chtěl pozdravit ostatní, a já jsem ustoupila.

Navždy.

Hlad

V září roku 1980 vynesl soudce nad otcem rozsudek: třicet let zostřeného vězení. O procesu a jeho výsledku jsme se nic nedozvěděli. Sousedé a také matčini příbuzní vypovídali před okresním soudcem v Agadiru jako svědkové, ale nás do niče-ho nezasvětili.

Nevzpomínám si na den vynesení rozsudku. Jenom vím, že jsem si rychle vypočítala, kolik mi bude let, až otec vyjde z vězení: šestatřicet.

To mi připadalo jako hrozné stáří. Znala jsem ženy v tom věku z naší ulice. Měly muže, děti a tlusté zadky. Představovala jsem si, že budu mít také muže a děti, i tlustý zadek. Pravděpodobně mi na starého otce po jeho propuštění z vězení nezbude dostatek času, protože budu samozřejmě pracovat v kanceláři. Viděla jsem sama sebe v naší ulici, s krátkými vlasy a ve žlutých kalhotách. Nemám tušení, proč měly být kalhoty žluté, ale kdykoliv jsem si sama sebe představila jako do-spělou ženu, měla jsem na sobě tyhle žluté kalhoty.

Jednoho dne přijde do naší ulice starý muž a až zabuší na dveře, nepoznám ho. Samozřejmě budu bydlet v našem starém domě, ale už bez strýčka, zlé tety a hloupých bratranců a sest-

řenic. U mě doma bude vždycky veselo a příjemně.

Moje děti se zeptají: „Mami, kdo je ten starý pán?“

A já odpovím: „To je váš dědeček.“

Děti bude samozřejmě zajímat: „A kde byl dědeček celou dobu?“

Já už si vymyslím nějaký příběh, se může stát leccos, jenom slovo vězení se v něm neobjeví.

Takhle jsem si to představovala. Netušila jsem, že otce nikdy na svobodě neuvidím.

Po vynesení rozsudku ho odvezli z Agadiru do Kénitry, severně od královského města Rabatu. Tam zůstal šest let ve vě-

zeňské psychiatrické léčebně. Občas nám psal dopisy. Na konci vždycky všechny pozdravoval a ještě připsal: „A všechno nejlepší vaší milé matce!“ Jako by zapomněl, že matka už ne-

žije. Že ji zabil.

Pro mě to byl důkaz, že se otec definitivně zbláznil. Ta myšlenka mě uklidňovala: nezabil matku při plném vědomí, z nenávisti nebo z nízkých pohnutek. Byl nepříčetný a nevě-

děl, co dělá. Otec nebyl žádný vrah. Byl nemocný, velmi těžce nemocný.

Když ho přeložili do obyčejné věznice, navštívily ho starší sestry Rábia a Muna. My malí jsme s nimi jet nesměli.

Po jejich návratu jsem se Rábie ptala: „Jak se má tatínek?“

„Daří se mu dobře. Vypadal zdravě a elegantně. Nejdřív jsem ho skoro nepoznala, protože měl na sobě oblek.“

„Oblek?“ podivila jsem se. „Ve vězení?“

„Ano, hnědý oblek. V první chvíli jsem si myslela, že je to ředitel, protože s ním dozorci jednali uctivě. Monsieur sem, monsieur tam, monsieur, můžeme pro vás něco udělat?“

Žasla jsem. „A co říkal?“

„Říkal, že má spoustu práce. Musí ve vězení opravovat všechny psací stroje, televizory a telefony. Dokonce za to do-stává peníze. Tvrdil, že se mu daří dobře, že má na starosti knihovnu. Nemáme si o něj dělat starosti.“

„Je pořád ještě blázen?“

„Ne, myslím, že se uzdravil. Působil úplně normálním, dojmem!“

Chtěla jsem se zeptat, jestli Rábia a Muna mluvily s otcem o matce. Ale neodvážila jsem se otázku vyslovit. Mezi námi dětmi vládla nepsaná dohoda, že slovo „maminka“ ne-padne. Pokoušeli jsme se ji vytěsnit dokonce i ze svých myšlenek a srdcí.

Jenom naše nová rodina se těch pravidel nedržela. Především teta Zajna se pořád na matku vyptávala.

„Pověz, Džamílo, byla tvoje maminka opravdu šerifa,

světice?“

Džamíla nic neříkala.

„A opravdu si myslíš, že šerifa nosí takovéhle sukně?“

posmívala se teta.

Ukázala nám obrázek naší matky v krátké sukni, který vy-fotil otec doma. Matka byla na snímku jako úplně mladá dív-ka.

Vypadala moc hezky a velmi nevinně. Nám byl takový ob-rázek proti mysli, protože nikdo kromě nejbližší rodiny neměl šerifu

takhle vidět.

„Jenom se na tu fotku pořádně podívejte, vy nevychovaní spratci!“ křičela teta Zajna. „To je obrázek děvky. Vaše matka byla děvka, a proto ji váš otec zabil. Nic lepšího si neza-sloužila.“

Když teta Zajna něco takového pronesla, okamžitě jsem se rozplakala. V mé fantazii byla matka anděl. Teta ničila moje představy. Byla zlá.

Rábia jako nejmoudřejší z nás říkala: „Teto, mrtví by se měli nechat v klidu. Prosím tě, nemluv tak o naší matce.“

Ale teta Zajna popichovala dál. „Kurva to byla, to ví přece každý.“

Sestra Džamíla nedokázala zachovat klid. Byla drzá a vý-

bušná. Dupala nohama a křičela: „Přestaň, jsi sprostá! Moje matka byla šerifa a babička byla šerifa a ty nemáš právo je očerňovat. Tý totiž nejsi žádná světice. Naopak.“

Na to čekal bratranec Alí. Byl nejhorší ze všech a největší násilník. Džamíla ještě ani nedořekla větu a Alí už ji vší silou kopl do podbřišku. Když Džamíla upadla na zem, dál do ní kopal a bil ji.

Teta Zajna se škodolibě smála. „To máš za to, ty nevychovaná káčo. Kdo si dovolí na tetu, bude potrestaný.“

Ještě horší než teta Zajna byla její přítelkyně S’hour, bydlela v sídlišti na okraji města. S’hour byla jedna z těch dar-

bo-ši-faal, které mi vždycky naháněly strach, když táhly ulic mi a ječivými hlasy nabízely své bezbožné služby: „Věštění; čtení z ruky, magické rituály.“

Považovala jsem S’hour za čarodějnici, a když si na niž vzpomenu, ještě dneska mi přeběhne mráz po zádech. Byla to zkažená, zlá duše a myslím, že společně s tetou Zajnou prová-

děla kouzelné rituály na zkrocení strýčka Hasana. Když přišla S’hour do domu, pálily se na dřevěném uhlí páchnoucí příípravky, z nichž se nám dělalo špatně. Vždycky mě pak bolela hlava, a dokonce jsem zvracela.

Příležitostně pálily v ohni i útržky látky. Později jsem se •

dozvěděla, že teta Zajna do nich zachycovala strýčkovo sper-ma a pálila je, aby si ho k sobě navždy připoutala.

Nás S’hour šikanovala, kde mohla. Mluvila opovržlivě o našich rodičích a vyžadovala od nás, abychom jí líbali ruku a obsluhovali ji jako královnu.

Vyvolávala v domě rozbroje, protože například prohlásila: n „Zajno, milá přítelkyně, dej si pozor na Džamílu, brzy z ní bude žena a svede ti muže, jestli něco nepodnikneš.“

Džamíle bylo tehdy právě třináct. Pomáhala strýčkovi s au-J

tem, které opravoval na ulici před domem. Jednu dobu dokonce nosila modrý overal jako on. Teta Zajna zuřila, když Dža-míla pracovala se strýčkem Hasanem.

„Ty jenom čekáš, kdy budeš moct před mým mužem roztáhnout nohy, ty malá šlapko,“ vyjela na ni.

Džamíla se rozplakala. „Jak můžeš něco takového říct, teto.

Tvůj muž je pro mě jako otec. Je to můj tatínek.“

Teprve mnohem později jsem se dozvěděla, že Džamíla nám neřekla celou pravdu a jedno tajemství si nechala pro\ sebe. Sama jsem si všimla podivné události v naší koupelně.

Po jedné návštěvě S’hour se teta Džamíly sladce zeptala: „Nechceš, abych ti vydrhla záda?“

To bylo zvláštní, protože teta se o nás jinak nestarala. Byly jsme zvyklé mýt se navzájem. Postavily jsme vědro s vodou na střechu a počkaly, až ji slunce ohřeje. Pak jsme šiji donesly do malé koupelny a myly se.

Teta Zajna vzala surovou rukavici, s níž jsme si dřely z těla starou kůži. Viděla jsem malým oknem koupelny, jak teta drh-ne Džamílina záda a tajně při tom sbírá kousíčky kůže, které se odlupovaly z jejích tmavých zad. Nespustila jsem tetu z očí.

Jakmile byla Džamíla vykoupaná, zmizela teta se zbytky kůže na střeše a položila je v rohu na ručník, aby vyschly.

Za několik dní se zase objevila S’hour. Teta Zajna přinesla vysušené kousky sestřiny kůže a obě ženy pálily její kořist za mumlání kouzelných průpovídek.

V Maroku ví každý, co to znamená - je to kouzlo, jímž si člověk podřizuje druhého.

Ammí Hasan nebyl špatný člověk. Když teta Zajna nebyla doma, choval se k nám laskavě. Dokonce nám vybíral z vlasů hnidy. Ale jak se teta objevila, jeho chování se změ-

nilo. Začal být přísný a odmítavý, stačilo hlasitější slovo, a už člověk dostal ránu.

Od chvíle otcova definitivního odsouzení si strýček hrál na hlavu rodiny. Byl dosazen jako správce pozemku, který navzdory bídě, v níž jsme žili, z nějakého důvodu patřil otci.

Dnes už ten pozemek není náš. Rábia zjistila, co se zřejmě stalo: strýček v listinách změnil jméno mého otce Husajn Ben Muhammad Ben Abdalláh na své jméno Hasan Ben Muhammad Ben Abdalláh. V arabštině je rozdíl v psaní mezi Husaj-nem a Hasanem ještě nepatrnější než v jiných jazycích.

Ammí Hasan prodal pozemek a utratil peníze. Potřeboval spoustu peněz, protože rád pil a nosil si kazety z videopůjčovny, na které se v ložnici díval s tetou Zajnou. Žádné z dětí ne-smělo v tu dobu do ložnice ani vkročit.

Bratranci a sestřenice se radovali, když měl strýček peníze, protože jim kupoval jogurt. Volal si jednoho po druhém do pokoje, odkud po chvíli vyšli s kelímkem lahodného jogurtu a před našima očima ho s požitkem konzumovali. My jsme ne-dostali nic, museli jsme se na nejen dívat.

Jednou jsem žebrala na sestřenici Fátimě: „Prosím, dej mi aspoň lžičku.“

Fátima byla nejhodnější z dětí. Jedla jogurt vidličkou, protože v domácnosti nebylo dost příborů.

„Počkej ještě chvíli,“ řekla. Pak vyškrabala pohárek, že v něm už skoro nic nezbylo. Ze samé radosti jsem si nevšimla pohledů, které si vyměnila se sourozenci. Otevřela jsem pusu, abych o nic nepřišla. Fátima vyndala z kelímku vidličku, na které zbylo trošku jogurtu, a pak mi její zuby vrazila hluboko do krku.

Vykřikla jsem bolestí a sestřenice se škodolibě smály. Tři dny jsem nemohla jíst. Když se jizva zahojila, už jsem své pří-

buzné nikdy o nic nepožádala.

Jakmile peníze došly, vymýšlel si strýček Hasan nové triky, jak přijít k dalším. Nebylo to vždycky legální.

Začátkem osmdesátých let strávil dokonce několik měsíců ve vězení, protože údajně přelakovával kradená auta pro francouzské gangstery.

Pro nás byla doba strýčkova pobytu ve vězení utrpením.

Rodina neměla žádný příjem a všichni jsme trpěli hladem.

Jednou se mi ze samého hladu stalo něco velmi odporného.

Měli jsme v domě jednu toaletu pro šestnáct lidí. Od doby, kdy se k nám nastěhovali strýček a teta s dětmi, stalo se ze záchoda velmi nechutné místo. Naši příbuzní se neutírali toalet-ním papírem, nýbrž rukou. Místo aby si pak umyli ruce vodou a mýdlem, otírali stolici o zeď. Stěny záchoda byly úplně zne-

čištěné, hrozně to tu páchlo a v malém prostoru bzučela hejna masařek. Horší bylo, že když byla toaleta obsazená, bratranci a sestřenice vykonali potřebu někde v domě.

Jednou jsem přišla domů a vonělo to tu po čerstvě pečeném chlebu, až se mi sbíhaly sliny v ústech. Plížila jsem se ke kuchyni a vtom jsem uviděla chleba ležet na lavici na dvoře, byl hnědý, ještě se z něj kouřilo. Teta ho tu zřejmě zapomněla.

Můj žaludek se svíral hladem a zároveň radostí. Rozhlédla jsem se. Nikde nikdo. Bleskurychle jsem si nacpala chleba do úst, dřív než mě stačily varovat smysly. Když můj mozek zare-gistroval, co mám v ústech, bylo už pozdě. Nebyl to chleba, ale čerstvá fekálie. Běžela jsem na záchod a zvracela.

Všichni měli za úkol shánět něco k jídlu. Ráno před školou a odpoledne po škole jsem musela s Džamílou obcházet pe-kařství v našem sousedství a žebrat o chleba. Potřebovaly jsme ho pro velkou rodinu hodně, takže jeden žebravý okruh nestačil. Večer jsme chodily ke vzdálenému příbuznému, který na trhu prodával maso. Když jsme měly štěstí, dal nám kosti, chrupavky a zbytky, z nichž se dala uvařit polévka.

Často jsme se ale vrátily domů s prázdnou. Pak nás čekaly pohlavky od tety. Hulákala na mě: „Týs nebyla u řezníka, ty spratku, někde ses toulala, ty kurvo, místo abys obstarávala jídlo.“

Bylo mi osm let a nevěděla jsem, co znamená slovo „kur-va“. Nedostala jsem příležitost, abych se na to zeptala. Teta mě shodila na zem, sklonila se ke mně a zaryla své špičaté nehty do citlivé vnitřní strany stehen. Když jsem kvílela, okři-kovala mě: „Přestaň hrát divadlo!“

Někdy zapomněla na stehna a pustila se rovnou do mých tváří. Zaryla mi nehty dojemné pleti a škrábala, až jsem krvá-

cela. Ještě dnes mám na tvářích jizvy po tomhle trýznění.

V té době jsme často chodili spát s modřinami, krvácející-

mi ranami a kručením v žaludku. Usínali jsme pak těsně přitisknuti k sobě a hledali útěchu v teple toho druhého.

Džamíla a já jsme měly sladké tajemství a doufaly jsme, že se ho teta nikdy nedozví. Na našich žebravých cestách k peka-

řům jsme chodily kolem malého hotelu. Patřil muži, jehož jméno jsme se nikdy nedozvěděly. Říkaly jsme mu Bou dirham, Muž s dirhamem. Když jsme ráno míjely jeho hotel, z stavily jsme se ve vchodu, aby si nás všiml. Bou dirham každé vyšel ven, pohladil nás beze slova po hlavě a vtiskl, Džamíle do dlaně minci.

Vydechly jsme „Bůh ať je milostivý k tvým rodičům“ a vy-pařily jsme se, než si to mohl Bou dirham rozmyslet.

Za dirham jsme si koupily máslo a marmeládu, nechaly jsme si rozříznout jeden z chlebů, namazaly do něj másla a marmeládu a zabalily do novin. Neodvážily jsme se ho sníst, protože teta každé ráno kontrolovala náš dech.

„Dýchněte na mě!“ zavelela. Marmeládu a máslo by okamžitě ucítila. Proto jsme si kořist schovaly pod stromem u školy a před vyučováním jsme ji rychle spolykaly.

Pokaždé mi bylo líto, že si tohle jídlo nemůžeme pořádně vychutnat, ale bály jsme se, že nás přistihnou bratranci. Pro-zradili by nás a doma by zase čekal výprask.

Kromě toho jsme nesměly přijít pozdě do školy. Tady totiž číhal ředitel, jemuž jsme říkali „obrácená láhev“, protože měl tlusté břicho a mimořádně tenké nohy. Stál přesně v osm hodin u vchodu školy a držel v ruce kus gumové hadice, kterou přetáhl každého žáka, který se pokoušel proklouznout branou po osmé hodině.

Kdo dostal ránu ředitelovou hadicí, tomu vyskočily na kůži modré podlitiny.

Říše duchů

Za překrásným městečkem Taroudantem, kde měl být později pohřbený můj otec, začíná nejvyšší marocké pohoří Velký Atlas. Serpentiny se táhnou po příkrých úpatích hor až nahoru k Džabal Toubkal, který ční k modrému nebi do výše přes čty-

ři tisíce metrů a je pokrytý věčným sněhem.

Před několika lety jsem si vyjela do Velkého Atlasu. Dostali jsme se s autem do vyježděné dráhy, která vedla stále hlouběji do pohoří. Náš vůz sotva zvládal cestu. Vlevo se ot-víral pohled na hluboká zelená údolí, vpravo se tyčily skály vysoké jako domy.

Nějaký chlapec rozbíjel Špičákem suť, která padala z přík-rých skal na cestu. Zastavili jsme a dali mu pár dirhamů. Tak je to v horách zvykem. Z darů řidičů živí tohle dítě rodinu. Nikdo ho nepověřil, aby čistil silnici, dělá to pro své bližní.

Všude v horách je vidět děti, které se pokoušejí nějak ob-chodovat. Když se blíží auto, skočí na vozovku s keříky lé-

čivých bylin, nádobami s medem nebo ovocem a nabízejí své zboží.

Konečně jsme dorazili do oblasti Imentagen. Zastavili jsme v horské vesnici, kde cesta najednou končila. Jeden mladý muž nás provedl vesnicí až dolů k potoku, kde ženy praly prá-

dlo a muži pásli osly. Děti nám přinesly ovoce ze stromů a já jsem zkoušela, jestli ještě dokážu otevřít kaktusový fík, aniž bych si rozpíchala dlaň a prsty. Vzdala jsem to už po prvním pokusu. Zato sestra Wafa, která dnes pracuje jako učitelka pro analfabety ve vesnici poblíž mého rodiště E-Dirhu, nám beZ; problémů připravila tucet čerstvých fíků, jejichž chuť překonala jakýkoliv plod, který jsem ochutnala v Německu.

Ráda vzpomínám na to místo v horách, jemuž Berbeři říka-jí Imentagen a Arabové Mentaga. Jednou jsme se tam my, děti, dostaly po smrti naší matky. Teta Zajna a strýček Hasan nás vzali s sebou, protože to bylo tetino rodiště. Líbila se nám pro-stota horské vesnice, chladný vzduch a svoboda v téhle divoké zemi. Nikdo nás tu nemohl kontrolovat, nikdo nás nemohl ši-kanovat. Byli jsme venku, hráli jsme si a prožívali dobrodruž-

ství s ostatními dětmi.

Zvláštní význam pro mě pohoří získalo, když zemřela teti-na matka v Imentagen. Nejdřív to vypadalo jako katastrofa, protože nás, sourozence, rozdělili. Ale pro mě tahle událost zároveň znamenala osmnáct šťastných měsíců.

Teta samozřejmě musela jet s ammím Hasanem na pohřeb do hor a nemohla s sebou vzít patnáct dětí (mezitím porodila další dceru, Hafídu). Proto s nimi směli odjet jenom bratranci, sestřenice a sestra Muna. Nás ostatní poslali jinam.

Teta Zajna posadila tehdy desetiletou Džamílu, pětiletou Wafu a tříletou Asii na autobus do Tiznitu., Jeďte k vaší babič-

ce šerífě, ať se o vás postará. Však ona to zvládne, ta světice.“

Pro Džamílu to nebyla žádná zábava. Autobus každou chví-

li zastavoval, aby nabral další pasažéry, přestože všechna sedadla byla obsazená. Nakonec seděly Wafa a Asia Džamíle na klíně. Asia celou dobu zvracela vzrušením a Wafa kňourala, protože měla hlad.

Když ty tři konečně dorazily do Tiznitu, nemohly jako obvykle najít monsieura „Autobusa“. K babičce do E-Dirhu se dostaly teprve večer.

Babička o návštěvě nic nevěděla, ale přichystala vnučkám spaní vedle své postele v ložnici nad vstupní branou a zareci-tovala s nimi súru 94 z Koránu - Aš-Šarh, „Otevření“: Ve jménu Boha milosrdného, slitovného. Což jsme ti hruď

tvou neotevřeli a nesňali z tebe tvé břemeno, jež záda tvá tak

tížilo, a pověst tvou jsme do výše nezvedli? Vždyť se strastmi

úleva přichází, véru že se strastmi i úleva přichází! A až se

uvolníš, pak dál se namáhej a k Pánu svému v touze spěj!

Amen. “

Tahle súra se recituje, když srdce svírá zoufalství a výcho-disko je v nedohlednu. Babička zřejmě doufala, že jí Bůh po-může v obtížné situaci. Milovala své vnuky, ale zároveň měla strach vzít šije k sobě.

„Co když se vrátí z vězení můj zeť? Všechny nás zabije,“

šeptala chálímu Ibráhímovi a jeho ženě Fátimě.

„Ale vždyť je odsouzený a zavřený,“ řekl strýček Ibráhím.

„Já nevím,“ namítala babička, „nemám z toho dobrý pocit.“

Džamíla žadonila: „Prosím, babičko, nech si tady Asii a Wafu. V Agadiru nám vůbec není dobře a u tebe budou v bezpečí.“

Nakonec se Džamíle podařilo přemluvit tetu Chadídžu, aby si vzala Asii a Wafu k sobě. Žila s mužem Muhammadem v sousední vesnici Igraar. Muhammad byl mnohem starší než naše teta a byl to velmi milý člověk. Neměli děti.

Džamíla se vrátila do Agadiru sama a naše sestry zůstaly u tety Chadídži až do dospělosti.

Naše rodina tak zůstala řadu let rozdělená a nemohla jsem vyrůstat s Wafou a Asií. Pochopila jsem, že je v našem domě v Agadiru hodně dlouho neuvidím, a uvědomila si, že naše rodina už neexistuje. Matka byla mrtvá, otec ve vězení, mé sest-

řičky na venkově. To pro mě bylo šokující poznání.

Bylo mi smutno, cítila jsem se osamělá a záviděla jsem Asii a Wafě, že se mají tak dobře. Žily u maminčiny rodiny.

Měly v tetině hliněném domku vlastní pokoj, vlastní skříň.

Každá z nich měla dokonce svoji krávu. Mým majetkem byla jen lepenková krabice, v níž jsem schraňovala jedno tričko a jedny kalhoty. Když jsem měla smůlu, sestřenice mi krabici rozbily a vyhodily tričko na zem.

Svého jsem neměla nic. Nepatřily mi ani spodní kalhotky.

Když jsem si je vyprala, sebraly mi je sestřenice ze šňůry.

Zvykla jsem si sedět na kalhotkách, dokud neuschly a já si je mohla zase obléknout.

\

V domě mého strýčka neexistovala žádná soukromá sféra.: Moje identita se rozplývala. Kdo patřil ke mně? Kdo byl proti’

mně? Komu jsem mohla důvěřovat?

Ještě nikdy, ani po matčině smrti, jsem se necítila tak vyko-

řeněná jako v téhle době.

Na maminčinu smrt jsem se pokoušela zapomenout. Nemě-

la jsem možnost pro ni truchlit. Na to byl můj nový život příliš tvrdý. Hlavní pro mě bylo vlastní přežívání. Na ulici jsem se tvářila mazaně a odvážně. Netoužila jsem po soucitu, ale po respektu. Ztráta sester, tedy další části rodiny, způsobila hlu-bokou, bolestnou ránu v mé duši.

Rábii, Džábira a mě odvezl strýček Hasan ke známým do Džeiry na předměstí Agadiru. V rodině El-Amímových bylo sedm osob. Otec jim zemřel a jeho obraz v podobě působivé černobílé fotografie visel v obýváku. Domácnost vedly jeho ; dvě vdovy: cháltí Nešma a cháltí H’džíja. Měly pět dospělých dětí, které ještě žily doma.

Chadídža byla zvláštní osoba, velmi tlustá a velice nespo-kojená. Při společném stolování skoro nic nejedla, zato když; byla sama, cpala do sebe chleba po kilech. Večer jsme ji někdy viděli, jak v podivném overalu z umělé hmoty běhá kolem5

dvora. Vypadala v tom jako astronaut na Měsíci.

„Co to děláš?“ ptala jsem se.

„Shazuju.“

„V měsíčním oděvu?“

„To není měsíční oděv, ale oblek na hubnutí. Dostala jsem) ho z Francie. Když ho má člověk na sobě, hrozně se potí a pak je štíhlý jako Francouzky.“

„Aha,“ poznamenala jsem.

„Uvidíš!“ vykřikla Chadídža.

Neplatilo to jenom mně, ale spíš jejímu bratru Hasanovi, který se svíjel smíchy u stěny domu.

Hasan měl ohromný knír a překrásný povoz s koňmi, který pronajímal. S Hasanem byla legrace. Každý večer jedl volská oka a potom měl nadýmání. Proto potřeboval k modlení spoustu času. Kdo totiž při modlitbě pustí vítr, musí za-

čít znovu od začátku. Při neustálém předklánění a klekání, které v islámu k modlení patří, se Hasanovi podařilo jen má-

lokdy ovládnout útroby.

Zahra byla nejlaskavější člověk, kterého jsem po matčině smrti poznala. Povoláním byla švadlena a ušila mi krásné špa-nělské šaty ze zbytků látek jiných zákazníků. Když šla něco zařizovat, brala mě s sebou.

Abdu pracoval jako automechanik. Jakmile večer přišel domů, osprchoval se, převlékl a beze slova zase zmizel. Myslím, že jsem s ním nikdy nepromluvila.

Amina byla nejmladší, právě odmaturovala. Připadala nám hrozně chytrá a rozmazlená. V obličeji měla půvabné pihy a k tomu krátké zrzavé vlasy. Dodnes nevím, jestli byla dcerou tety Nešmy nebo tety H’džíje. Amina měla vlastní pokoj a v něm polštářky s červenými srdíčky, které jí ušila Zahra.

Když byly dveře zavřené, nesměli jsme ji rušit. To se totiž Amina učila, aby byla ještě o něco chytřejší.

Kromě nich tu byl syn jménem T’hámí. Žil ve Francii, a když přijel domů, vozil z ciziny tisíce úžasných věcí, napří-

klad ohromná látková zvířata. Byl tu hnědý plyšový pes a tygr, oba tak nádherní, že získali čestné místo v obýváku a já se jich nesměla ani dotknout.

„Jinak by se ten tygr zničil,“ řekla cháltí H’džíja.

Věci, které T’hámí nemohl přivézt z Francie, kupoval rodině tady. Jednou uprostřed ramadánu opatřil ledničku. Sotva byla lednička v domě, viděla jsem, jak z ní T’hámí vyndal la-hev vody, přiložil k ústům a pil. Uprostřed dne! V postním měsíci ramadánu!

Byla jsem šokovaná a fascinovaná zároveň. U nás dor by si nikdo nedovolil v postním měsíci něco vypít před zá pádem slunce. Ale u Thámího mi to vlastně vůbec nevadilq Vždyť žil v Evropě.

Evropa mi připadala skvělá, protože tam bylo možné za bí lého dne pít vodu. A kromě toho se mi Thámí líbil víc než lid z Maroka. Někdy se smál věcem, které u nás byly h ’šúma, ne boli hřích. V Maroku bylo pořád něco hříšné, a proto zakáza né.

Připadalo mi, že v Evropě existuje mnohem méně hřích#

a zákazů. Přemýšlela jsem, že se Thámího zeptám, jestli b mě někdy nevzal do toho jiného světa, kde všechno vypadal tak jednoduše a vesele. Ale neodvážila jsem se.

Jednou se Thámí dopustil velkého h´ šúma. Vzal papíro-vý dirham a složil podobiznu našeho krále na bankovce tak, že měl ucho dlouhé jako zajíc. Nejdřív jsem zděšením úplně přestala dýchat. Náš král Hasan II. s oslím uchem! To byla neuvěřitelná urážka. Nikdy bych se neodvážila něco takové-‘

ho udělat.

Ale Thámí se smál, jako by to byl velkolepý žert. Zapama-, tovala jsem si, jak to udělal, a když jsem za nějaký čas šla nakoupit do obchodu na rohu, řekla jsem majiteli: „Sidi, umím!

skvělý trik. Chcete ho vidět?“

„Ano, milá dcero, ukaž mi, jaký umíš trik.“

Vzala jsem bankovku a složila ji, aby královo ucho vypadalo jako zaječí. Myslela jsem, že se majitel krámu bude smát jako Thámí. Ale nesmál se, naopak se zatvářil znechuceně.

O vteřinu později jsem věděla proč. Popadla mě nějaká., ruka. Moje krásné španělské šaty se vyhrnuly a skoro jsem

nemohla popadnout dech. Otočila jsem se a přede mnou stál obrovský voják v uniformě.

Díval se velmi vážně. „Holčičko,“ řekl, „ty se posmívá!!

mému sidimu?“

„Ne, chtěla jsem jen ukázat, jaký umím skvělý trik. Podí-

vej, sidi vypadá jako zajíc.“

To jsem neměla říkat. Voják se najednou zatvářil tak zle, že jsem se strachy poěurala.

„Zmiz,“ vykřikl voják, když viděl to nadělení, a pustil mě.

„Zmiz, než si to rozmyslím, ty darebácko!“

Co nejrychleji jsem utíkala domů, bez nákupu, zaječího krále zmačkaného v hrsti. Doma jsem bankovku vyhladila a od té doby jsem už nikdy nedělala z krále zajíce.

Za tři týdny stál před domem rodiny El-Amímových strý-

ček Hasan.

„Pohřeb skončil,“ řekl, „přijel jsem si pro neteře a synovce.“

Ale rodina El-Amímových si mě oblíbila.

„Prosím, Hasane,“ řekla teta Nešma, „nech nám tu malou Wardu. Její tady dobře a pro vás to bude úleva.“

Strýček Hasan dlouho nediskutoval, posadil Rábii a Džábi-ra do svého rezavého renaulta a odjel. Plakala jsem, ale ne moc dlouho, protože jsem měla tetu Nešmu mnohem radši než tetu Zajnu.

Začalo pro mě šťastné období. Mé nové rodině se vedlo dob-

ře, měla dost peněz, aby zvládla všední starosti, a člověk se mohl každý den dosyta najíst. Navíc tu vládla laskavá atmosfé-

ra, doplněná pocitem bezpečí. Ještě nikdy jsem nezažila, že v rodině neexistuje bití a její členové se skoro nehádají.

Jejich toaleta byla velmi čistá, nikdo si neutíral špinavé ruce do zdí.

Jediným problémem tady byla voda, protože do téhle měst-ské čtvrti ještě nezavedli vodovod. Pro užitkovou vodu se cho-dilo ke studni a pitnou vodu jsem musela nosit já. Rodina El-

-Amímových měla známé ve vedlejší čtvrti, která už byla na-pojená na vodovod. Každé ráno jsem tam chodila se dvěma pětilitrovými plastovými kanystry, naplnila je a vlekla zpátky.

Možná je to důvod, proč mám paže delší než nohy. Kanystry se kvůli svému tvaru nedaly nosit na hlavě, jak je v Maroku zvykem u těžkých nákladů. Neměly hladké dno.

Jenom když byla na obzoru větší oslava, zapřáhl Hasan koně do vozu a jel do sousední čtvrti, aby přivezl vodu ve velkých sudech. Běžela jsem za Hasanem a jeho koňmi.

„Prosím, Hasane, vezmi mě s sebou.“

Hasan ale většinou nestál o spolujezdce na kozlíku. Práskl bičem, zasmál se pod vousy a zmizel v oblaku prachu.

Někdy mi dovolil, abych se k němu vyšplhala. Pak jsem šťastně a hrdě seděla vedle něj, vysoko nad chodci, a jeli jsme rychleji než všichni ostatní na ulici.

Milovala jsem jízdu vedle Hasana, ale líbilo se mi také,”

když se smíchem ujížděl pryč. Připadalo mi to normální: muži si jezdí s koňmi a děti běží za nimi. Byla jsem ráda, že mohu byti dítětem v téhle šťastné rodině.

V té době jsem přišla o první mléčné zuby. Kupodivu mi samy nevypadaly. Zůstaly pevně usazené v dásni a za nimi se, už prořezávaly druhé zuby. Jednoho dne jsem měla čtyři řezá-

ky v druhé řadě za prvními zuby. Dětem v naší ulici to připadalo vzrušující, všechny chtěly vidět můj krokodýlí chrup. Já jsem ho ale ukazovala jenom nejlepším kamarádům. Při ostatních žádostech jsem pevně tiskla rty k sobě.

„Prosím,“ žadonily ostatní děti, „smím se podívat?“

Užívala jsem si svou moc. „Lá,“ sykla jsem mezi rty, „uká-

žu ti to za bonbon.“

Tak se stalo, že jsem měla nejen víc zubů než všechny ostatní děti, ale taky víc bonbonů.

Tety už si dělaly starosti, protože mléčné zuby se mi ani po několika týdnech nezačínaly viklat. Odvedly mě k sousedce, která měla tolik dětí, že v ulici téměř suplovala dětskou lékařku.

Sousedka nezaváhala, vzala kleště a oba mléčné zuby mi vytrhla. Pak jsem nemohla pár dní vůbec jíst bonbony a zbý-

vající zuby jsem musela několik měsíců postrkovat jazykem kupředu, aby nerostly křivě.

„Chcete vidět, jak si ty nové zuby tlačím jazykem dopře-du?“ ptala jsem se ostatních dětí na ulici. „Dejte mi bonbon a ukážu vám to.“

Na tenhle trik už ale nikdo nebyl zvědavý.

Džeira je tradiční čtvrť. Tady jsem byla poprvé konfrontována se starými zvyky svého národa.

Při každoročním velkém obětním svátku ’íd al-adhá, který trvá tři až čtyři dny, si lidé připomínají Abrahamovu ochotu obětovat Bohu svého syna. Rodina, která si to může dovolit, porazí berana a část z něj přenechá potřebným. Ostatní zabijí alespoň kohouta.

Muži ze zdejších majetnějších rodin se zahalili do čerstvě stažených kůží obětních zvířat, nasadili si beraní masky, vzali do rukou useknuté zvířecí nohy a vydali se do ulic. Údajně přinášelo štěstí, když se někoho dotkli paznehtem. Já jsem se těch mužů bála. S křikem jsem se běžela schovat a později vy-

šlo najevo, že jsem udělala dobře.

Jedno z děvčat ze sousedství ti muži dostihli a Džalila pak byla posedlá džinem, jedním z našich zlých duchů.

Vplížila jsem se do jejich domu, protože na mě Džalila zavolala. Seděla se mnou na divanu a vyprávěla mi, jak ji muži v ovčích kůžích dohonili. Byla to vzrušující příhoda. Utíkala před nimi a skoro se jí podařilo uniknout, ale klopýtla o poklop od kanálu. Nikdo dobrovolně nepřekročí poklop kanalizace, protože pod ním přebývají džinové. Každý Maročan zpravidla udělá kolem kanálu velký oblouk. Na to Džalila při útěku nemyslela. Teď ležela na zemi a pod ní bublající a páchnoucí roura kanalizace. Byla vydána napospas vlivu džinů i mužů v beraních kůžích.

Hrůzou rozšířenýma očima viděla, jak se k ní blíží krvavé beraní paznehty a dotýkají se jejího těla. Snažila se být neviditelná a zavřela oči. Když je zase otevřela, ležela sama na špinavé ulici.

Příběh byl zneklidňující a mně naskakovala husí kůže, ale vlastně jsem si to představovala ještě horší. Zdejší pověsti ří-

kaly, že džina, jímž byla Džalila posedlá, je vidět i slyšet. Za-tím jsem si ničeho nevšimla.

Ale Džalila najednou začala křičet tónem, jaký jsem u ní ještě nikdy neslyšela, tak hlasitě, ječivě a ostře, jako by to ani nebyl lidský hlas.

„Teď mi džin vychází z pusy, vidíš ho?“ ječela.

Nic jsem neviděla, ale nedokázala jsem odpovědět, protože mě ochromila hrůza.

„Zavrtává se mi do břicha. Jééééééééé! Pomoc!“

Pak omdlela. Do pokoje přiběhla celá rodina a já jsem se snažila co nejrychleji zmizet. Od toho dne jsem se řadu měsí-

ců neodvažovala zůstat na ulici, jakmile se začalo stmívat.

Každý ví, že džinové páchají nepravosti především v noci.

Při jiné příležitosti navštívila má nová rodina tradiční slavnost ve zdejším suku. Muži rytmicky bušili do bubínků a nad tržištěm se vznášel hlasitý zvuk, z něhož se mi dělalo mdlo.

Hudba nepřestávala, naopak, stále se zrychlovala. Muži tanči-li a dupali při tom. Nakonec rozbíjeli skleněné lahve o zem a šlapali po nich bosýma nohama. Hrůzou jsem zadržovala dech, a protože jsem jako malé děvče směla sedět vpředu, zřetelně jsem viděla jejich nohy. Nebyla na nich krev ani rány.

Pak si muži vzali kovová kopí, na něž kuchaři obvykle na-pichovali kusy jehněčího masa při grilování nad otevřenými ohništi. Ale tihle muži nechystali žádné špízy, jak jsem čekala.

Zabodávali si kopí hluboko do kůže na zádech a na hrudi.

Rychle jsem opustila první řadu a schovala se vzadu za tlustou Chadídžou, která do sebe pořád cpala spousty chleba.

Přesto jsem viděla, jak muži sbírají rukama střepy ze země a škrábou se po tvářích. Někteří sklo dokonce jedli.

„Co je to za lidi?“ šeptala jsem.

„To jsou issawa, svati muži,“ poučila mě Chadídža.

„Proč se jim nic nestane, když jedí sklo?“

„No právě proto, že jsou svati, ty hlupáčku. Necítí bolest.

Bůh je chrání.“

Byla jsem fascinovaná a zároveň zneklidněná. Ostatní lidé v davu zřejmě také nevěděli, že Bůh tyhle svaté muže chrání.

Někteří zděšeně křičeli: „Ve jménu Boha, zachraň nás!“

Za Chadídžinými zády jsem se cítila poměrně v bezpečí.

Cítila jsem energii, která z těch prastarých rituálů vycházela, ale věděla jsem, že mi nemohou uškodit, dokud jsou tu lidé, kteří mě ochraňují.

Tu noc jsem spala neklidně. Ve snu jsem viděla muže, kteří se trýznili sklem, ohněm a ostrými kovovými kopími. Předmě-

ty se zarývaly hluboko do jejich těl, ale oni nekrváceli. Když jsem se ve snu pořádně podívala, viděla jsem, že to nejsou muži. Byli to džinové, mohutná stvoření, která se náhle obje-vovala a zase mizela. Jeden z džinů vypadal jako můj otec. Při bližším pohledu jsem zjistila, že je to strýček Hasan.

Měla jsem radost, že jsem se probudila do našeho světa.

Rychle jsem se vyplížila naproti k Zahře, vklouzla pod její přikrývku a přitiskla se k jejímu teplému tělu. Kdo má nablíz-ku teplé tělo, nemusí se nikdy bát bytostí z podsvětí.

Rodině El-Amímových jsem připadala nejenom milá, ale také velmi chytrá. To pro mě byla nová zkušenost. Existova-li lidé, kteří mě nejen měli rádi, ale také věřili, že něco do-kážu. Chadídža, která ještě neměla muže a pořád seděla doma, měla malou knížku s obrázky zvířat, pod nimiž byla napsána jejich jména v arabštině. Každý den, když jsem přinesla vodu, si Chadídža sedla ke mně, otevřela knihu a pokoušela se mě naučit písmo. Většinu zvířat z knihy jsem samozřejmě znala: ovce, koně, ptáky, velbloudy, osly. Bez chyby jsem odříkávala jejich jména a jezdila jsem při tom prstem po arabských písmenech zprava doleva, aniž bych se na ně podívala.

Chadídža si neuvědomila, že vůbec nečtu, že se jen dívám na obrázky.

„Pojďte sem všichni,“ volala pyšně, „chci vám něco ukázat!“

„Copak je?“ zeptala se cháltí Nešma.

„Naučila jsem Wardu číst,“ tvrdila Chadídža, „nebylo to snadné, ale už to umí.“

Celá rodina se seběhla. Všichni stáli se zvědavými výrazy kolem mě a Chadídžy.

„Přečti jim to,“ šeptala Chadídža. „Neboj se, umíš to.“

Kdyby Chadídža věděla. Rozhodla jsem se, že ji nezklamu.

„Ovce,“ to bylo snadné.

„Velbloud,“ bez problémů.

„Kráva,“ to jsem poznala hned.

„Opice,“ směšně lehké.

Chadídža se spokojeně šklebila. Rodina žasla.

Ale teď přišlo zvláštní zvíře. Bylo hnědé a mělo na srsti vzory, velmi dlouhý krk, na němž seděla podivně malá hlava.

Věděla jsem, že Chadídža mi jednou říkala, jak se to zvíře jmenuje. Ale nemohla jsem si vzpomenout.

Abych získala trochu času, svraštila jsem čelo, navlhčila si prst a projela s ním pod neznámými písmeny pod obrázkem.

Udělala jsem to ještě jednou - a pořád jsem si nemohla vzpomenout na jméno zpropadeného zvířete. A znovu. Pak potřetí.

Publikum začalo být neklidné. Musela jsem konečně něco říct.

„Koza,“ vypravila jsem ze sebe.

Rodina mlčela. Chadídža mlčela.

„Koza,“ řekla jsem ještě jednou, ale úplně tiše.

Pořád bylo ticho. Nakonec se svým nakažlivým smíchem ozval Hasan. Pak se rozesmály Amina a Zahra a nakonec se celá rodina chechtala. Jenom Chadídža a já jsme zachovaly vážnou tvář.

„To je žirafa,“ řekla Chadídža. „Ty vůbec neumíš číst písmena. Podvedla jsi mě.“

Několik dní byla uražená, ale pak mě přihlásili do školy.

Dostala jsem Školní brašnu, speciálně zhotovenou u ševče, sešity, tužky, pastelky a bílou zástěrku. Kromě toho jsem měla překrásné bílé sandály.

V první školní den mě Zahra vydrhla ještě za svítání, zkon-trolovala, jestli jsem si pořádně vyčistila zuby, natřela mi dlouhé černé vlasy olivovým olejem a upletla dva tlusté copy.

Připadalo mi, že vypadám pěkně.

Zahra mě odvedla do školy. Bílé sandály se cestou bohužel zaprášily. U vchodu do školy jsem si na ně rychle ještě plivla a vyčistila je prstem. Ted jsem sice měla perfektně čisté boty, ale špinavý ukazovák.

Náš učitel byl mladý a moderní. Nosil džíny a sako s naši-tými koženými záplatami na loktech. Ve třídě jsem seděla uprostřed řad lavic a mou sousedkou byla dívka, ale už si na ni nepamatuji. Stůl a lavice byly sešroubované dohromady, takže při každém pohnutí v lavici se pohyboval i stůl. Ve stolku byla díra a já jsem nevěděla na co.

Příští den to bylo jasné: do otvoru patřila nádobka s inkous-tem. Když jsme si plnili pera, vždycky jsme něco umazali.

Pak jsme si museli čistit prsty i stolek klorixem.

Nebyla jsem moc dobrá žákyně a učitel se ke mně choval nevlídně. Myslím, že ho rozčiloval tik, který jsem si osvojila.

Při každé otázce jsem zvedla prst a mávala jím ve vzduchu jako divá, ačkoli jsem neznala odpověď. Doufala jsem, že mě nevyvolá, když budu předstírat, že všechno umím a všemu rozumím. Měla jsem totiž strach, že dostanu ránu dřevěným pravítkem, pokud odpovím špatně. Všechny děti bily bity, když něco nevěděly. To jsme znali už ze školy koránu. Nebylo to nic zvláštního, ale taky nebylo o co stát.

Moje strategie zjevně nefungovala. Opakovaně mě přisti-hoval při tom, že se hlásím, přestože nemám ponětí o správ-né odpovědi. Většinou jsem ze samé nervozity zapomněla i otázku.

Jednoho dne toho měl učitel dost. Zeptal se: „Kdo je vlastně odpovědný za tvoji výchovu?“

„Odpovědný za výchovu?“ Netušila jsem, co to je.

„Kdo se o tebe stará?“

„Všichni,“ prohlásila jsem hrdě. „Chadídža mě naučila šít.

Zahra mi šije šaty. T’hámí má ohromná plyšová zvířata, ale já se jich nesmím dotknout. Někdy dokonce jezdím s Hasanem na kozlíku…“

„To mě nezajímá,“ přerušil mě učitel přísně. „Chci mluvit s tvými rodiči. „Tvé studium je totiž ohroženo.“

Sklopila jsem hlavu. Sotva slyšitelně jsem zamumlala: „Ye,

mon maître, vyřídím to.“

Po vyučování jsem běžela domů s pláčem a už jsem nechtě-

la jít do školy.

„Co se stalo, moje malá?“ zeptala se Zahra, která se stala mou nejbližší důvěrnicí.

Jenom jsem vzlykala.

„Nechceš mi to říct?“

Zavrtěla jsem hlavou.

Zahra mě vzala do náruče a tiskla mě k hrudi, dokud mi neuschly slzy.

„Vidíš,“ usmála se, „už je to lepší. Když mi teď povíš, co tě trápí, dostaneš ode mě bonbon.“

„Jaký,“ popotahovala jsem.

„Můžeš si vybrat.“

„Dobře, řeknu ti to. Učitel chce mluvit s mými rodiči. Ale já přece žádné nemám.“

Znovu jsem se rozplakala. Zahra mě hladila po hlavě. Tolik jsem si přála, abych uslyšela: Moje malá. Já jsem tvá maminka. Budu tě vždycky chránit.

Dokonce jsem na chvíli přestala vzlykat, abych nepřeslechla tuhle životně důležitou větu. Ale nic takového neřekla. Jenom jsem cítila, že také pláče.

Když jsem se uklidnila, slíbila mi: „Neboj se, já se o to postarám.“

Bylo to lepší než nic.

„Dám ti dopis pro učitele,“ dodala ještě.

Sedla si ke stolu a napsala velmi pěknými arabskými pí-

semnými znaky dopis, který jsem si nemohla přečíst, protože jsem byla špatná žákyně. Vložila ho do překrásné obálky z jemného papíru, navlhčila jazykem okraj, zalepila a strčila mi obálku do aktovky.

Příští den jsem předala dopis učiteli. Seděl u svého stolku u tabule a pokynul mi, abych se vrátila na místo. Otevřel dopis, kousek přečetl, podíval se na mě, četl dál a zase se na mě podíval.

Mlčel. Ale od toho dne se mnou jednal jako s princeznou.

Dodnes nevím, co bylo v dopise, ale škola s tímhle učitelem mě najednou začala bavit a na konci první třídy jsem měla vý-

borné výsledky.

Při druhém ramadánu v Džeiře jsem si jako žákyně připadala už tak dospělá, že jsem se bezpodmínečně chtěla postit s ostatními. Všichni členové rodiny El-Amímových se řídili pravidly půstu podle Koránu. Ta určovala, že v měsíci půstu se nesmí od východu do západu slunce nic jíst, ale člověk si ne-smí dát ani žvýkačku, cigaretu, dokonce ani doušek vody.

Teprve po západu slunce je postní příkaz zrušen. Muezzin pustí ve věži mešity sirénu, která kvílí celé minuty. Jako dítě jsem se často pokoušela ječet s ní, ale nikdy mi nestačil dech.

Ulice se bleskurychle vylidní. Všichni lidé spěchají domů, aby se konečně najedli.

Nejdřív se podává haríra, výživná polévka z čočky, cizmy, masa a rýže. K tomu se jí zralé datle a š’bákija, medem slaze-né pečivo. Kdo ještě nemá dost, dostane m’semmen, tenoučké chlebové placky, nebo crêpe s přírodním jogurtem. K tomu se pije káva s mlékem nebo tradiční marocký čaj s mátou, který prospívá tělu i duši.

Ještě před východem slunce zazní volání muezzina z věže mešity:

„Alláh akbar, Bůh je velký, není Boha kromě něho, Muham-

mad je jeho prorok, pojď k modlitbě. Modlení je lepSí než spa-

ní. Alláh akbar. “

Všichni dospělí vstávají a modlí se. Rannímu jídlu se říká sohor a většinou jsou to zbytky večeře z předchozího dne.

Děti se účastní ramadánu teprve od chvíle, kdy jim vyroste ochlupení. Do té doby jsou od půstu osvobozeny.

Tak dlouho jsem v žádném případě nehodlala čekat, proto-

že ramadán mi připadal velmi vzrušující. Především proto, že se čekalo na noc Moci. V noci z 26. na 27. ramadán seslal Bůh Muhammadovi své zjevení. Lidé jdou do mešity a modlí se súru 97 Al-Quadr, „Úradek“:

„ Ve jménu Boha milosrdného, slitovného. Vskutku jsme jej

seslali v noci Úradku. Víš ty vůbec, co je to noc Úradku? Noc

Úradku než tisíc měsíců je lepší, v ní podle Pána svého dovo-

lení andělé a duch sestupují kvůli každému zjevení. A až do vý-

chodu jitřních červánků je mír v ní. Amen. “

Modlitba během noci Moci je tisíckrát cennější než modlit-ba v jakémkoliv jiném dni.

„Prosím,“ požádala jsem Zahru, „smím se zítra také postit?“

Zahra mě právě ukládala do postele., Jsi moc malá, kytičko.

„Ale ne, už nejsem malá!“

Žadonila jsem tak dlouho, až Zahra konečně slíbila: „Dob-

ře, zítra ráno tě vzbudím, až muezzin zavolá.“

Příští ráno pro mě samozřejmě nikdo nepřišel, ale já jsem se vzbudila sama. Slyšela jsem muezzina, v pokoji byla tma, ale mě nikdo nevolal. Byla jsem tak zklamaná, že jsem si pře-táhla deku přes hlavu a brečela jsem tak nahlas, až Zahra při-

běhla do mého pokoje.

„Co se stalo, kytičko?“ zeptala se zděšeně.

„Ty jsi mě nevzbudila,“ vzlykala jsem.

„Vždyť jsi vzhůru!“

„Ale jenom proto, že jsem se vzbudila sama. To neplatí.“

„Ale jdi, nebuď protivná,“ řekla Zahra, „právě jsem pro tebe šla. Sohor je hotový.“

Vstala jsem. V jídelně svítilo elektrické světlo. Na stole stá-

ly mísy s kouřícími pokrmy. Byly asi čtyři hodiny ráno. Připadala jsem si velká a velmi důležitá.

Konečně zase zazněl hlas muezzina, který upozorňoval, že čas modliteb končí. Dospělí se rychle ještě jednou obrátili k Mekce a zamumlali rituální súry. Pak jsme se všichni vrátili do postele.

Před školou jsem nic nejedla, postila jsem se i po vyučová-

ní a rodina El-Amímových si o mě začala dělat starosti. Byla jsem stále ještě oslabená po období hladu po matčině smrti a vypadala jsem jako tyčka.

„Dítě, musíš přece něco jíst,“ domlouvala mi čháltí Nešma, „podívej, mám pro tebe dokonce koláč.“

„Ne, já se postím,“ odmítla jsem.

Odpoledne při hrách na ulici jsem cítila, jak je mi najednou divně. Jako by někdo vypnul sluneční světlo a naplnil mé tělo místo svalů a kostí pudinkem. Možná to bylo i tím, že jsem si všimla, jak do ulice zahýbají bratranci z Agadiru. Že by si pro mě přijeli?

Tvářila jsem se, že je nevidím, což nebylo tak těžké, proto-

že všechno kolem mě ztrácelo barvy. Bratranci mě pozdravili.

Odpověděla jsem mdle: „Ahoj.“

Víc jsem říct nechtěla, ani bych to nedokázala.

Příbuzní zmizeli v domě mé nové rodiny a já jsem si představovala, jak jim teta Nešma, Zahra a tlustá Chadídža nabízejí nejlahodnější pokrmy. V ústech se mi sbíhaly sliny.

Kručelo mi v břiše a mé vratké nohy se začaly pohybovat jako samy od sebe.

Najednou jsem seděla u stolu a jedla s bratranci. Světlo se zase rozsvítilo, pudink z mého těla zmizel a já jsem se cítila velmi silná.

„Ale postila jsem se,“ nedalo mi, abych se nepochlubila.

„Až doteď, přestože jsem ještě malá.“

Bratranci výjimečně mlčeli.

Dům podpory

Bratranci zase zmizeli a neodvezli mě s sebou. Byli jen na ná-

vštěvě u známých v sousedství a přišli se na mě podívat.

Ulevilo se mi, ale zároveň jsem cítila zklamání. S úlevou jsem přijala fakt, že se nemusím vrátit ke strýčku Hasanovi a tetě Zajně, kde jsem nebyla vítaná. Zklamání souviselo s tím, že se mi stýskalo po sourozencích. Samozřejmě bylo pěkné být milována. Ale náklonnost mi projevovali cizí lidé, ne vlastní rodina, a to mě trápilo.

Právě v den mého triumfu v noci Moci, kdy jsem směla před východem slunce jíst postní snídani, jsem si uvědomila, že k nim nepatřím. Všichni členové rodiny El-Amímových byli dospělí. Byla jsem jediné dítě v domě. A nešly mi z hlavy pohledy, jimiž mě všichni sledovali, když jsem ve své tvrdo-hlavosti seděla s nimi u sohoru. Dívali se na mě s laskavým zájmem, jako pozorujeme zvláštní hmyz, který náhle vnikne oknem do pokoje.

Nebyla jsem jako oni, přišla jsem odjinud. Můj osud je do-jímal, ale byl to jenom můj osud, ne jejich.

Po osmnácti měsících si pro mě autem přijel strýček Hasan.

Už to nebyl starý renault, ale jiný vůz. Sbalila jsem si svých pár věcí, Zahra mi ještě podstrčila krásné hnědé sametové šaty, které pro mě ušila. Pak jsem se rozloučila. Tušila jsem, že se k téhle rodině nikdy nevrátím, a cítila jsem, že končí krátké období štěstí.

Posadila jsem se ke strýčku Hasanovi do auta a vyjeli jsme.

Už jsem se neohlížela.

V rue el Ghazoua číslo 23 vládl obvyklý chaos. Bratranci a sestřenice se hádali, teta Zajna mě uvítala s pokřiveným; úsměvem. Proběhla jsem kolem ní a skočila do náruče Rábii.

Džábir, Džamíla a Muna mě objímali. Byli jsme jeden chumel radosti ze shledání, polibků a slz.

„Tak dost!“ zavelela teta Zajna. „Musíme jít. Sundejte Wardě ty elegantní šaty a dejte jí staré.“

„Proč?“ protestovala jsem. „Tý mi ušila Zahra. Jsou moc!

pěkné.“

„No právě,“ procedila teta Zajna mezi zuby.

Sestřenice ze mě stáhly hnědé sametové šaty a navlékly; mi seprané cáry s dírami. Bránila jsem se, ale nebylo mi to; nic platné.

Pak se celá rodina vypravila ven. Strýček Hasan a teta Zajna se svými osmi dětmi šli vpředu, nejmenší Hafída v tetině, náručí, já se sourozenci za nimi.

Asi po dvaceti minutách dorazila naše malá karavana k cíli.; Byla to usedlost v průmyslové oblasti na rohu rue Qued Zizj a avenue El Mouquaouama. Vyšli jsme po železných scho-|

dech ke vchodu do dvoupatrové budovy. Nad dveřmi visela tabule, kde bylo napsáno Dár al hadhána, tedy Dům podpory,: a pod tím menšími písmeny Terre des Hommes.

„Země lidí?“ zeptala jsem se tiše Rábie. „Co tady budeme*

dělat?“

„Jsou tu moc hodní lidé,“ vysvětlila mi Rábia, „pomáhají nám. Dávají nám nové šaty.“

„Ale já nepotřebuju nové šaty. Zahra mi ušila pěkné věci.“

„Pst,“ zasyčela Rábia, „nic takového neříkej. Mají tu úžas-!

né oblečení. Z Evropy.“

Pochopila jsem. Evropa - tam přece byla Francie, odku T’hámí přivážel ty nejkrásnější věci, například ohromnéh plyšového tygra. Rozhodla jsem se, že budu spolupracova a vydržím mlčet.

Sedli jsme si na lavici v čekárně k lidem, kteří přišli př~

námi. Pozdravil nás muž se zmrzačenými pažemi a slunečními brýlemi. Později jsem se dozvěděla, že se jmenuje Abdulláh a je vedoucím domu. Za jeho brýlemi se skrývaly oči bez pa-nenek, protože byl slepý.

Udivilo mě, že tady byli postižení, kteří pracovali. Do té doby jsem takové lidi viděla jenom na ulici, kde se většinou krčili v rohu a žebrali. Někteří jezdili na jakémsi žehlicím prkně s kolečky po hrbolatých ulicích a odráželi se oběma rukama od země.

Tenhle postižený muž v Terre des Hommes nebyl žádný chudák. Měl na sobě džíny a tenisky a působil velmi sebevě-

domě. Připadala jsem si jako v jiném světě a užasle jsem na něj zírala.

Džamíla do mě šťouchla loktem.

„Zavři pusu,“ zasyčela.

Rychle jsem poslechla.

Volali nás jednoho po druhém. Do čekárny pokaždé vešla paní, pozvala si jedno dítě a zmizela s ním. Po chvíli se dítě vrátilo s igelitovou taškou v ruce.

Dveře se zase otevřely. „Warda!“ zavolala paní a rozhlédla se kolem.

„Tady,“ hlesla jsem ostýchavě.

„Pojď se mnou,“ vyzvala mě žena,, jsi na řadě.“

Zaškrtla něco na listu papíru, který visel na nástěnce. Připadalo mi to velmi profesionální.

Žena mě odvedla do zadní místnosti. Byl to jakýsi sklad a cítila jsem tady kuličky proti molům. Zkušeným pohledem odhadla moje míry a zmizela mezi regály.

Vrátila se s kopičkou šatů.

„To by ti mohlo být,“ poznamenala a strčila všechno do igelitky.,Ještě přidám pár bot.“

„Promiňte,“ ozvala jsem se opatrně, „to všechno je opravdu pro mě?“

Byla jsem si téměř jistá, že lidé z Terre des Hommes si se mnou zahrávají. Určitě mi všechno zase vezmou, jakmile natáhnu ruku pro tašku.

„Samozřejmě,“ přikývla paní, „tohle je všechno pro te’

Tyhle šaty ti darovali lidé v Evropě.“

„Ale lidé v Evropě mě přece vůbec neznají.“

„To nevadí, teď tě známe my.“

Rozhodla jsem se, že už se nebudu ničemu divit. Rych‘

jsem popadla tašku se všemi těmi nádhernými věcmi z E’

ropy a hrnula jsem se zpátky do čekárny, aby si to žena n rozmyslela.

Vrátili jsme se domů s bohatými zásobami. Od té doby jsr do Terre des Hommes vyráželi asi dvakrát až třikrát do rokaa a já jsem začínala chápat, že tahle zvláštní evropská organizace pro nás životně důležitá. Strýček Hasan opravami aut nevydělá val dost k uživení patnáctičlenné rodiny. Peníze, které přines domů, stačily nanejvýš na to, abychom nezemřeli hlady.

Ve všem ostatním jsme byli odkázaní na almužny. Ot chodníci a pekaři nám příležitostně nechávali nějaké potra’

viny. Bou dirham, ten milý majitel hotelu, pokračoval v svém starém zvyku a každé ráno dával mně a Džamíle dir*

ham na máslo a marmeládu. Někdy nám sousedé vtiskli d; dlaně pět dirhamů (to odpovídalo asi padesáti centům). AI bez Terre des Hommes bychom neměli co na sebe, boty, učebnice, sešity ani tužky.

Chodila jsem do toho domu ráda. Nejen proto, že tam měli krásné věci z Evropy, ale protože tam vládla úplně jiná atmosféra, než na jakou jsem byla zvyklá.

Zdálo se, že zdejší lidé přesně vědí, co dělají. Šéfy tam byli; postižení lidé a ženy směly samy rozhodovat. Když jsem byl v Terre des Hommes, měla jsem pocit, že jsem v Evropě. Mi ; lovala jsem ten pocit. Milovala jsem Terre des Hommes.

Milovala jsem Evropu.

V Domě podpory bylo oddělení pro těžce nemocné a posti; žené děti, o něž se jejich rodiny nemohly starat nebo vůbec rodiny neměly. Když nejstarší sestra Muna dokončila školu, vyškolili ji v Terre des Hommes na dětskou sestru a ona zača-la pracovat právě v tomhle oddělení.

Často jsem jí tam nosila jídlo, když měla noční službu.

V oddělení nemocných jsem se ale necítila moc dobře. Jen těžko jsem snášela tolik neštěstí.

Od Muny jsem se dozvěděla, že za Terre des Hommes

v Agadiru je odpovědná švýcarská pobočka. Někdy tam byli lidé ze Švýcarska, mluvili francouzský se zvláštním přízvukem a vyprávěli, že jejich země je velmi malá, ale jsou v ní vysoké hory.

„Tak velké jako Toubkal, který má na vrcholu sníh?“ ptala jsem se.

„Ano, tak vysoké jako Toubkal. Ale u nás je sníh dokonce i v údolích. V zimě je u nás sníh všude,“ tvrdili ti lidé legrační francouzštinou.

Nebyla jsem si jistá, jestli si ze mě nedělají blázny, ale uká-

zali mi fotografie vesnic, které téměř nebylo vidět, protože všude ležel sníh. Byl dokonce i na autech v zasněžených ulicích. To na mě udělalo velký dojem.

Většinou jsem ale neměla odvahu oslovit lidi z malé zasně-

žené země, protože byli neustále hrozně zaměstnaní. Raději jsem si povídala se slepým panem Abdulláhem, který měl většinou čas. Někdy jsem měla pocit, že mě pozoruje, ačkoliv vůbec neviděl.

Monsieur Abdulláh v mých očích ještě stoupl, když se jednoho dne oženil se sestrou z oddělení nemocných a stal se otcem. Nikdy jsem netušila, že postižení lidé toho mohou v životě tolik dokázat.

Terre des Hommes výrazně změnila můj obraz světa. Pochopila jsem, že je možné žít úplně jinak, než žijeme my v Maroku. Lidé v jiných zemích byli zřejmě mnohem svobodnější než my. Ženy mohly dělat totéž co muži. Postižení mohli mít děti. To pro mě byl nový a fascinující svět.

Doma mezitím strýček Hasan a teta Zajna vyklidili ložni-ci a koupili si postel, kterou postavili do malého pokoje v horním patře. V manželské posteli mých rodičů teď spaly sestřenice. My jsme leželi vedle ní na kartonech pod oran-

žovou dekou. Přízemí strýček pronajal dvěma manželským párům. Měli jsme teď na šestnáct lidí tři malé pokoje a přišli jsme i o dvorek.

V noci, když byl v přeplněném domě takový hluk, že jsem nemohla usnout, mě pronásledovaly nejrůznější představy.

Viděla jsem otce a matku na posteli, kde se teď tlačily mé sestřenice. V polospánku jsem slyšela, jak se hádají, téměř fy-zicky jsem cítila rány, když ji otec bil. Choulila jsem se pod chatrnou dekou.

Co by se stalo, kdyby matka šla do Terre des Hommes?

Mohli by ji ti lidé z Evropy zachránit? Dostala by také nástěn-ku a pohybovala by se sebevědomě v prostorách jejich domu?

Možná by odešla do Evropy, kde jsou si lidé rovni, ať se narodili jako muži nebo jako ženy. My, děti, bychom s ní samozřejmě jely do světa, kde mají lidé tolik věcí, že jich mohou část odevzdat a poslat do Afriky. Aleje vlastně pěkné, když je všude sníh, a leží dokonce i na ulicích? A co by bylo s otcem?

Šel by také do Evropy?

Tolik otázek a žádné odpovědi! Přemýšlení mě unavilo a pomalu jsem se nořila do snu, který mě ve starém domě trá-

pil noc co noc: výkřiky, nůž, oheň na střeše. Matka na nosít-kách, zakryté tělo, jen nohy jsou vidět - bílé jako mléko, bílé jako nevinnost, bílé jako život. Pak jí někdo stáhne šátek z ob-ličeje a žádná tvář tam není. Jenom velká černá rána. Prázdné oční důlky, místo rtů zející jizva. Z těch spálených úst zazněla vždycky jediná věta. Sotva jsem jí rozuměla, tak tichá byla ta slova: „Wardo-ti, kytičko moje, tatínek mě chce zabít. Prosím, pověz to sousedům.“

Probudila jsem se celá roztřesená. Karton pode mnou byl mokrý.

Malé otrokyně

Můj život se opět změnil, ale nikoli k lepšímu. Doufala jsem, že se situace v našem starém domě uklidní, že už si každý na-

šel své místo a já se vrátím do lepší atmosféry. Třeba mě teta Zajna a strýček Hasan přivezli zpátky, protože mě postrádali!

Brzy jsem však zjistila svůj omyl. Strýček a teta mě odvezli z rodiny El-Amímových, aby zabránili fámám v naší ulici.

Začalo se totiž říkat, že mě prodali do bohaté rodiny jako pe-

tite bonne. Ještě dnes je v Maroku zvykem, že chudí lidé prodávají dcery. Tyhle holčičky jsou daleko od domova vydány napospas novým majitelům. Někdy mohou chodit do školy a zachází se s nimi dobře. Většinou se ale stanou obětí vyko-

řisťování a zneužívání, Terre des Hommes v Maroku a organizace Umm al-banín (Matka dětí) dnes bojují především za práva těchto děvčat.

V létě roku 2003 jsem navštívila Umm al-banín v Agadiru.

Kancelář organizace sídlila v bývalém domě Terre des Hommes, protože Umm al-banín převzala v roce 2000 práci tohoto zařízení. Moc se toho nezměnilo, jenom železné schodiště k dvoupatrové budově mezitím zrezivělo a zchátralo. Ve dvoře byla zřízena škola pro hluchoněmé děti. V naprostém tichu se učily opravovat jízdní kola.

Vedoucí Umm al-banín se stala paní Edbouche, velká silná žena a bývalá spolupracovnice Terre des Hommes. Seděla v malé, dusné kanceláři, psací stůl zavalený písemnostmi.

Zdálo se mi, že si na ni vzpomínám, ale nebyla jsem si jistá.

„Salám alejkum,“ pozdravila jsem. „Jmenuji se Warda.“

Žádná reakce.

„Warda Saillo.“

Madam Edbouche zadržela dech. Rozšířily sejí oči, pravou ruku si přitiskla k srdci.

„Saillo?“ zeptala se. „Ten Saillo?“

, Jsem jeho dcera.“

Madam Edbouche zvedla ohromné tělo ze židle a přistoupila ke mně. V očích měla slzy. Pak mě přitáhla k sobě a přitiskla mě na mohutnou hruď. Najednou jsem zase byla ta malá holčička, kterou kdysi znala.

„Malá, malinká Warda,“ vzlykla. „Saillo. Na váš osud nikdy nezapomenu. Jak se ti daří? Odkud jsi přijela? Co dělají ; sestry a bratr?“

Nemohla jsem odpovídat, protože jsem byla zabořená do její široké hrudi. Pak mě od sebe oddálila.

„Vypadáš dobře. Jako Evropanka. Žiješ v Evropě?“

Přikývla jsem. Nemohla jsem promluvit. Její emocionální uvítání mě vyvedlo z míry.

Madam Edbouche zapila douškem vody několik tablet

a pak se trochu uklidnila. Utřela si slzy z tváří šátkem, který vytáhla z rukávu.

Pak mi vyprávěla o své práci, o boji za práva žen v Maroku, o prohrách, o podpoře mladého krále.

„Podívej se,“ ukázala na fotografii na zdi. Stáli tam spolu a král působil vedle madam Edbouche jako drobný člověk.

„Král nám pomáhá, bohudíky, jinak bychom byli ztracení.“

Umm al-banín se především pokouší zlepšit osud petites

bonnes. Dívky jsou často znásilňovány svými majiteli nebo jejich syny. Když otěhotní, vyženou je na ulici. V Maroku je trestné přivést na svět nemanželské dítě. Tyhle často i třináctileté nebo čtrnáctileté dívky jsou ve zdejší společnosti ztracené.

Hanba znásilnění a těhotenství je tak velká, že se neodva-

žují vrátit do původní rodiny.

V zoufalství vyhledávají nelegální andělíčkářky nebo se samy pokoušejí zbavit dítěte za pomoci bylin, jedů a jehlic.

Někdy je tajně přivedou na svět, ale nepřihlásí na úřadech, lim by na sebe totiž nevyhnutelně přivolaly hrozbu vězení.

Takové nelegální děti nemohou chodit do školy ani k lékaři.

Oficiálně vlastně neexistují.

Madam Edbouche mluvila velmi rychle, téměř bez dechu.

Líčila jeden osud za druhým: dívky, které po pokusech o potrat vykrvácely, děti narozené s těžkým postižením po nezdařeném potratu, mladé matky ve vězeňských celách, děti v sirotčincích.

„Máme tajné porodnice,“ vykládala, „někdy dokonce najdeme muže, kteří se s těmi dívkami ožení. Pak můžeme děti legalizovat.“

Madam Edbouche vzdychla, jako by na jejích ramenou spočívalo těžké břímě.

„Ale to se stává jen zřídka. Naše společnost se musí změ-

nit. Muhammad - sallá lláh’alajhi wesellam, ,kéž mu Bůh že-hná4 - nikdy neřekl, že si muži mají držet ženy jako otroky ně a vyhnat je, když otěhotní.“

V přízemí plakala nemluvňata, která tu nechaly petites

bonnes. Dětská ošetřovatelka je krmila z lahve. V čekárně se-děly chudě oblečené mladé ženy a kojily děti.

„Chybí nám společenské uznání, peníze i úspěch,“ řekla madam Edbouche.„Není to práce, ale nikdy nekončící zápas.“

Jsem odhodlaná tento zápas podporovat, ačkoliv mě osobně naštěstí nepotkal osud petites bonnes.

Po návratu ke strýčkově rodině v našem starém domě jsem měla zážitek s jednou petite bonne. Dívka žila a pracovala u našich sousedů, kteří byli ve srovnání s námi poměrně zá-

možní. Paní domu, lála Aiša, byla dobrý člověk a její dcera Fá-

tima se mnou chodila do třídy. Šlo mi to ve škole lip než Fáti-mě, a proto jsem jí často pomáhala s domácími úkoly.

Když byl strýček Hasan ve vězení, patřila lála Aiša k těm, kteří nám pravidelně posílali mísy s teplým kuskusem nebo hliněné hrnce plné tádžinu.

Když jsem jednou hrdě přišla domů s nejlepším vysvěd-

čením z celé třídy, zeptala se mě teta Zajna: „Co se tak hloupě šklebíš?“

„Jsem nejlepší ze třídy,“ odpověděla jsem hrdě.

„No a? To teď budeš trpět nějakým velikášstvím? Chceš le-tět na Měsíc? Zůstaň radši na zemi a nech toho šklebení, jde mi to na nervy.“

Byla jsem zklamaná, protože jsem doufala, že dobré vy-svědčení by mohlo tetu obměkčit, alespoň na jedno odpoledne.

Ale znovu jsem se dočkala odmítnutí a ponížení.

S pláčem jsem seděla přede dveřmi domu a malovala prsty u nohou vzory do prachu.

„Wardo, co se ti stalo?“ volala na mě lála Aiša. „Pojď k nám!“

Šourala jsem se k ní.

Lála Aiša mě vzala do náruče. „Jsi dobrá žákyně. Vím, že máš nejlepší vysvědčení ve třídě. Fátima taky postoupila do dalšího ročníku, díky tvé pomoci. Počkej, něco pro tebe mám.“

Šla do domu a vrátila se s kalhotovým kostýmem po Fá-

timě. Byl béžový a ne úplně nej slušivější, ale byla to jediná odměna, kterou jsem za svůj dobrý výkon dostala. Nosila jsem ho každý den, dokud nebyl ošoupaný a děravý, takže se musel vyhodit.

Má sestra Muna, tehdy sedmnáctiletá, jednou nebo dvakrát týdně pomáhala v jejich rodině s úklidem, aby ulehčila petite

bonne. Nedostávala za to peníze, ale potraviny - měřici krupice na kuskus, litr mléka a trochu oleje.

Jednou Muna nemohla jít k sousedům, myslím, že byla nemocná. Poslali tam mě, protože na programu byl velký úklid.

Dva tlusté koberce bylo třeba prošlapat nohama v sudu s mýdlovým roztokem. Všechny kuchyňské skříňky se musely vyklidit, police utřít chlorovým čistidlem a hrnce vydrhnout oce-lovou drátěnkou.

Začaly jsme v šest hodin ráno. V deset už mě bolela záda od těžké práce; bylo mi teprve devět let. Kolem třinácté hodiny jsme byly hotové.

Sousedka připravovala kuskus a já jsem myla podlahu v jí-

delně. Děvče mi při tom pomáhalo. Pak jsme odnesly nádobí a příbory do jídelny. Aiša rozdělila pokrm do dvou mis, jedné velké a jedné malé. Velkou mísu postavila na jídelní stůl, malou do kuchyně na zem.

Byla jsem překvapená, ale nic jsem neříkala. Zrovna jsem chtěla vkročit do jídelny, ale petite bonne mě chytila za rukáv.

„Nemůžeš jíst s rodinou,“ zašeptala bojácně. „My dostává-

me jídlo tady na zemi.“

Dívala jsem se na ni s úžasem.

„Jsi jenom uklízečka jako já. My nejíme s panstvem.“

„Ale já přece nejsem žádná uklízečka,“ namítla jsem uraže-ně, „chodím s Fátimou do školy a pomáhám jí s úkoly, proto-

že mi jde učení lip.“

„To je jedno,“ zavrtěla hlavou dívka, „jsi stejně chudá jako já. My k nim nepatříme.“

Seděla jsem s ní na kuchyňské podlaze. Slyšely jsme, jak se rodina baví v jídelně. Petite bonne hltala, jako by celé dny nic nejedla. Vytvořila jsem pravou rukou kuličku z krupice, zeleniny a malých mastných kousků masa v kuskusu. Měla jsem hlad jako vždycky, ale tady na zemi jsem nedokázala nic spo-lknout. Hrdlo se mi stáhlo ponížením. Proč s námi jednají jako se psy? Byli jsme horší, protože jsme byli chudí? Smějí lidé jednat s ostatními takhle ničemně?

V duchu jsem si přísahala, že nikdy nebudu zacházet s lidmi jako tahle rodina. Nechtěla jsem mít žádné petite bonne, až budu velká. Nechtěla jsem s nikým zacházet jako se zvířetem.

Opustila jsem tedy sousední dům s prázdným žaludkem, ale hrdě.

Čas násilí

Doma jsem byla znovu vystavena tetiným ponižujícím po-známkám, hrubému násilí bratranců, sprostému zacházení sestřenic a strýčkovým ranám.

Od chvíle, kdy Wafa a Asia žily na venkově, jsem byla nejmenším dítětem v naší rodině, mladší byli jenom sestřenice Hafída a bratranec Husajn.

Měli jsme pořád hlad a cpali jsme do sebe všechno, co nám připadalo poživatelné. Rábia se dozvěděla, že v malé zdravotnické stanici na rohu můžeme získat mouku a obilí. Tajně jsme si odtud se sestrou přinášely několik dávek, smíchaly jsme mouku s teplou vodou a bleskově kaši polykaly. Když nás při tom teta jednou přistihla, bylo zle.

Vzala nám naši obilnou směs, naplnila mísu vodou a mou-kou a postavila ji na dvůr na zem.

„Pojďte sem všichni,“ křičela. „Ukážu vám, jak žerou tahle zvířata.

Všichni bratranci a sestřenice stáli kolem nás a my jsme dřepěly na zemi před mísou. Věděla jsem, že nás vzápětí čeká posměch, ale hlad byl větší než hanba.

„Do toho, Wardo,“ hulákali bratranci, když jsem zvedla první dlaň k ústům.

„Džamílo, ty můžeš žrát víc,“ křičeli, „máš přece tlustou prděl!“

Zdálo se, že tetu scéna baví. Nepřála jsem jí tu zábavu, ale jedla jsem dál. Jen Bůh věděl, kdy se dočkám dalšího jídla.

Za posměšných poznámek bratranců a sestřenic jsme vyjedly celou misku. Dnes se stydím, že jsem neměla dost hrdosti, abych se neponižovala. Ale cítila jsem jenom vděk, že si smím naplnit břicho.

Především Džamíla, nejodvážnější a nejdrzejší z nás, ěasto pocítila nenávist tety Zajny. Jednou ji teta zpohlavkovala, protože Džamíla našla rajče a tajně ho jedla na záchodě. Jindy po ní strýček Hasan hodil vědro s vodou, protože když přišel domů, neměla umytou chodbu.

„Podívej, ta malá coura pořád ještě není hotová,“ syčela teta Zajna. „Nevím, co má v hlavě. Možná je divná, ale možná nerespektuje, že jsi pán domu. Kdybych byla na tvém místě, milý muži, ukázala bych jí, kdo tu rozkazuje. Já nemůžu, jsem slabá žena. A jsou to přece tvoji příbuzní, ne moji. Ty odpoví-

dáš za jejich výchovu. Nechci se do toho plést.“

Strýček Hasan nevěděl, co má dělat. Nervózně těkal pohledem z tety Zajny na Džamílu. Měl ji rád, protože mu při práci vydatně pomáhala.

„No a? Co ode mě chceš?“

„Ukaž jí, že jsi tady pánem!“

Strýček Hasan chvíli přemýšlel, pak popadl vědro se špi-navou vodou a hodil ho Džamíle na hlavu. Natrhlo jí obočí a ona začala tak silně krvácet, že se strýček polekal. Rychleji odvezl do nemocnice, kde jí ránu zašili.

Jindy jsem byla obětí já. Z nějakého důvodu mě cháltí Zajna zbila. Pravděpodobně to nemělo žádnou příčinu. Chránila jsem si hlavu pažemi a teta mě mlátila tak divoce, že si uděla-la modřinu na zápěstí.

Když večer čekala na strýčka Hasana, uložila se s trpitel-ským výrazem do postele.

„Hasane, můj milovaný muži,“ kvílela, „musíš něco podniknout.“

„Co se stalo?“ zeptal se strýček polekaně.

„Děti tvého bratra mě bijí, když jsi pryč.“

„Kdo tě bije?“

„Warda.“

„Warda? Ale vždyť je ještě malá.“

„Ty se stavíš proti mně,“ bědovala teta Zajna, „a chráníš to vrahovo plémě?“

„Ne,“ odpověděl strýček Hasan,, jenom říkám, že Warda je malá a hubená. Jak by tě mohla uhodit?“

„Ale udělala to! Musíš ji potrestat.“

Strýček Hasan vzdychl.

„Pojď se mnou, Wardo,“ vyzval mě přísně.

Pak mě strčil do vedlejšího pokoje. Třásla jsem se hrůzou.

Když měl strýček Hasan špatnou náladu, uměl být brutální.

Nejhorší to ovšem bylo, když si nemohl dovolit cigarety, víno a videofilmy.

Ammí Hasan zavřel dveře a položil si prst na ústa.

„Pst,“ řekl tiše.

Pak udeřil pěstí o zeď a tloukl do omítky jako divý.

„lý malá potvoro,“ řval, ,já ti ukážu! Ty budeš bít mou ženu? Svou pěstounku! To nemáš žádný respekt?“

Toho dne jsem měla štěstí. Strýček Hasan zřejmě sehnal nějaké peníze na cigarety. Ale mohlo to dopadnout jinak, jako tehdy, když jsem prala prádlo. Byla to tvrdá práce, protože jsem musela drhnout motorový olej ze strýčkova pracovního oblečení.

Přišla za mnou sestřenice Habíba. „Musíš ještě udělat těsto a upéct chleba.“

„Já nemůžu, peru,“ odpověděla jsem. „Udělej to ty.“

„Jak to, že nemůžeš?“ vřískala vztekle Habíba. „Ty jsi tedy pěkně líná.“

Strýčka Hasana vzbudil její křik z odpoledního spánku.

„Co se tu děje?“ zlobil se. „To nemůžete nechat tvrdě pracují-

cího člověka vyspat?“

„Warda ti nechce upéct chleba,“ žalovala Habíba, „musela jsem jí vynadat.“

Tvář strýčka Hasana se zachmuřila, vrhl se na mě a zbil mě tak, jak jsem to ještě nezažila. Krčila jsem se v rohu a snažila se být neviditelná. Cítila jsem se jako zašlápnutý šváb. Rány strýčka Hasana dopadaly na mou hlavu, kopal mě do lýtek.

Habíba ho povzbuzovala.,Jo, jen to tý malý couře nandej!4

Nakonec mi vrazil pěst do obličeje. Řezavá bolest mi projela od nosní kosti přímo do mozku. Zadržela jsem dech, abych zmírnila utrpení. Nebylo to nic platné. Slzy mi vytryskly z očí a strýček Hasan mě přestal bít.

Od té doby mám zlomenou nosní kost.

Ani v noci jsme my, dívky, neměly klid, protože náš bratranec Alí, o sedm let starší než já, nás neustále obtěžoval.

Myslím, že byl trochu blázen. Sotva se setmělo, plížil se domem. Tiše jako džin otevřel dveře našeho pokoje. Pak vklouzl pod naši opotřebovanou deku a přitiskl se na tělo, které bylo v dosahu.

Pro mě to představovalo největší strach, jaký jsem kdy za-

žila: sotva slyšitelné vrzání kloubů, když se blížil, jeho dech, který jsem cítila na šíji, jeho tvrdý úd na mém těle.

V takových situacích jsem byla úplně ochromená strachem a nemohla jsem promluvit. Šmátrala jsem po sestrách Rábii anebo Džamíle.

Probraly se ze spáni.

„Co se stalo?44

Nemohla jsem promluvit.

, Je tu zase Alí?“

Mlčela jsem.

„Alí, zmiz, my víme, že jsi tady.“

Alí se odplížil, ale přicházel znovu. I několikrát za noc.

Sotva jsme usnuly, za chvíli jsme cítily, že je v místnosti muž.

Celé noci jsem kvůli Alí mu probděla. Celé noci jsem se skoro neodvažovala dýchat. Alí byl mou noční můrou.

Později, bylo mi právě třináct, mě Alí téměř znásilnil. Dům byl prázdný a já jsem prala prádlo. Alí přišel na dvůr a byl ke

, mně nezvykle milý. Nechytil mě jako obvykle hrubě za paži, takže jsem tam celé dny měla jeho otisky prstů jako modré skvrny, ale řekl mi: „Wardo, moje milá, moc pracuješ. Dneska si spodky vyperu sám.“

Nenáviděla jsem Alího spodky, vždycky špinavé od sper-matu a stolice. Nebyl to právě čistotný mladík. Ale jeho nabíd-ka mě zneklidnila. Věděla jsem, že něco není v pořádku. Doufala jsem, že odejde, než se stane něco zlého.

„Bože, chraň mě,“ šeptala jsem.

Alí měl na sobě džallábu, bylo horko. Chvíli chodil po dvorku sem a tam jako tygr. Potom vešel do domu.

„Wardo, ten kazeťák nefunguje. Mohla by ses na něj, prosím tě, podívat?“

Věděla jsem, že je to past. Ale neměla jsem šanci. Byli jsme v domě sami. Kdybych neposlechla, Alí by mě zbil. Rychle jsem vešla do pokoje, vsunula zástrčku přístroje do zásuvky a chtěla jsem odejít. Ale bylo pozdě. Alí zabouchl dveře a zamkl.

Třásla jsem se. „Co ode mě chceš? Pusť mě ven!“

Byl úplně klidný: „Nemusíš mít strach. Strčím ti ho do za-dečku. Nepřijdeš o své panenství. Nikdo si toho nevšimne.“

Cítila jsem, jak ve mně stoupá vztek. Zavolala jsem o pomoc tak hlasitě, jak jsem dokázala. Viděla jsem jenom jeho, nenáviděla jsem ho, bála se ho. Skočila jsem mu nohama proti hrudi. Připadalo mi, že mám najednou spoustu síly.

Alí upadl a já vyběhla z pokoje, přes dvůr chodbou ke dve-

řím a na ulici. Ještě dnes jsem si jistá, že mě zachránil Bůh nebo strážný anděl. Byla ve mně cizí síla. Cosi nechtělo, aby mě toho dne vlastní bratranec znásilnil.

Strávila jsem den na ulici, mokrá od praní, bez bot, dokud se nevrátila Rábia a já jsem pod ochranou sourozenců mohla zase vejít do domu.

Teta Zajna byla naštvaná: „Proč nejsi s tím prádlem hotová?“

„Alí mě obtěžoval. Chtěl mě znásilnit.“

Dokonce i sestřenice to rozhořčilo. „To prase, Wardě je přece teprve třináct.“

Ale tetě Zajně to zjevně nevadilo.

„No a?“ pokrčila rameny. „Tak by si tě vzal.“

Uvítala by, kdyby mohla své syny oženit právě s námi.

Muna a Mustafa byli dokonce jistou dobu zasnoubeni. Teta počítala s tím, že by jako tchyně mohla navždy zůstat v našem domě, protože bychom jí museli zaručit právo na bydlení.

Exorcismus

Alí byl strýčkův druhý syn. Velmi brzy začal užívat drogy.

Kouřil hašiš a potuloval se po ulicích Agadiru. V patnácti byl štamgastem na turistických diskotékách a v barech velkých hotelů. Prodával tělo cizincům, kteří přijížděli do našeho měs-ta za homosexuální láskou.

Jedním z jeho nápadníků byl Jean-Claude z Lucemburska.

Měli jsme ho rádi. Pokaždé přinášel plné pytle potravin. Pak odešel s Alím do jednoho z pokojů - a po nějaké době vyšel se zarudlou tváří. I mně bylo jasné, že se v té místnosti odehrává něco vzrušujícího a zakázaného. Bylo mi nápadné, že se to dělo, jenom když strýček Hasan nebyl doma. Teta Zajna kupodivu umožňovala Alímu a Jeanu-Claudovi jejich schůzky, přes-tože si o tom sousedé šuškali a někteří si před naším domem odplivovali. I kvůli tomu jsem tetou pohrdala. Připadalo mi, že nemá žádnou čest. Za pytel potravin nebo pár dirhamů strpěla, aby se v domě mých rodičů děly bezbožné věci.

Později chtěl Jean-Claude vzít mého bratrance s sebou do Lucemburska. Strýček Hasan byl proti, teta Zajna souhlasila a také svůj názor prosadila. Jean-Claude koupil Alímu leten-ku, a když si ho odvážel na letiště, já a mé sestry jsme si od-dechly

- konečně se klidně vyspíme.

Klid bohužel netrval dlouho. Po týdnu byl Alí zpátky. Chtěl si zajezdit v lucemburském sněhu, tak si prostě vzal auto Jea-na-Clauda. Samozřejmě neměl řidičský průkaz. Chytili ho a poslali zpátky do Maroka.

Alí miloval auta. Když byl omámený hašišem, pokoušel; jakýmkoliv způsobem dostat za volant nějakého vozu. Jednou zmizelo auto strýčka Hasana.

Strýček vyšel ráno z domu a chtěl jet do své nové dílný v Tamrhakhu, vzdálené několik kilometrů po pobřeží ve smě-

ru na Essaouiru. Ale renault byl pryč.

Strýček to zpočátku nemohl pochopit. Pak vrazil do domu-

„Zajno!“ řval. „Děti! Auto zmizelo. Kde je Alí?“

Hledali jsme Alího, ale v domě nebyl.

„Alí vzal auto,“ křičel strýček Hasan, „zřejmě se už úplně zbláznil!“

Rozhodli jsme se, že půjdeme Alího s autem hledat. Všichni bratranci a sestřenice, můj bratr, sestry i já jsme se vydali do ulic Agadiru. Já jsem běžela na pláž a tam jsem uviděla auta s Alím, který spal za volantem. Vloupal se do auta a pak ho nechal bez motoru sjet až k moři. Na sedadle spolujezdce ležela lahvička jódu a náplast.

„Kdybych měl nějakou nehodu,“ vysvětloval Alí později.

Strýček Hasan Alího zpohlavkoval a tvrdil, že to němě v hlavě v pořádku, že musí do nemocnice. Alí se bránil, řval,; jako by ho na nože brali, a křečovitě se držel nábytku.

„Pomoc,“ volal, „můj otec mě chce zabít, jako jeho bratr’

zabil mou tetu!“

Strýček Hasan odešel k sousedům, kde měli telefon, a zavolal do nemocnice. Klinika poslala auto se zřízenci, kteří se pokusili Alího spoutat. Alí bušil hlavou do kamenné podlahy, až mu tekla krev. Všichni křičeli a plakali. Strýček Hasan seí děl zhroucený u zdi na dvorku a vzlykal jako dítě.

Já jsem se modlila: „Nezabíjejte ho, prosím, nezabíjejte ho.V

Před naším domem se seběhli sousedé a některé ženy měly slzy v očích. Trvalo dlouho, než se zřízencům podařilo posadí Alího do auta a odvézt.

Byl dopraven do ústavu poblíž Terre des Hommes. Jedno jsme ho tam navštívili. Ve velké místnosti seděli na zemi mi s koleny přitaženými k hrudi a pomalu a rytmicky se pohybo-vali jako rákosí ve vlnách. Některým tekly sliny z úst. Jejich oči byly bez lesku.

Alí měl na sobě příliš krátké joggingové kalhoty, v roz-kroku špinavé od moči. Od pasu nahoru byl nahý a úplně vyhublý.

Šoural se k nám a koktal: ,Ahlan, ahoj. Odvezete mě odtud?“

Byl to příšerný zážitek. Ačkoliv mi Alí skoro každou noc naháněl strach, teď mi ho bylo líto. Vypadal jako stín, byl utlu-mený léky a zdálo se, že je blíž smrti než životu.

Později se mu podařilo z ústavu utéct. V pět hodin ráno há-

zel kamínky na okno naší ložnice. Ze strachu z otce se neodvažoval zaklepat na domovní dveře. Šla jsem mu otevřít.

Alí se změnil. Už nebyl agresivní, choval se spíš jako malé dítě. Byl o hodně starší než já, ale teď jsem musela dohlížet já na něj. Začal žebrat na ulici a někdy se ztratil. Teta mi jednou zakázala jít do školy, protože Alí zmizel. Chodila jsem v té době do šesté třídy.

„Nevracej se domů bez mého syna,“ hrozila teta Zajna, „nebo něco zažiješ.“

Věděla jsem, kde ho mám hledat: před hotely, kavárnami a restauracemi. Kradl jablka v obchodech s ovocem a sušen-ky v cukrárnách. Když ho přistihli, vyplatila jsem ho a přivedla zpátky.

Myslím, že Alí se zbláznil. Mumlal si slova, která zněla jako súry. Pozorně jsme poslouchali, co Alí vlastně říká, ale Rábia tvrdila: „To nejsou súry, ale nesmysly.“

Teta Zajna byla přesvědčená, že Alího posedl džin, který mu nafoukal do mozku celý Korán. Přivedla do domu jednu z

těch starých žen, které se vyznaly ve věštění. Jasnovidka svraštila čelo, nechala si zaplatit a předepsala Alímu rituál f>naoua

na posvátné půdě na vrcholu Kasbahu, hory, která na severu ční nad Agadirem. Zmíněné místo je zasvěceno sidimu jménem Boujmaa 1’gnaouan, který byl před dávnými časy po—

hřben na vrcholu hory. Nad jeho ostatky dnes stojí malá svatyně, kterou používá Bratrstvo gnaoui pro své obřady.

Gnaoui jsou potomky otroků ze Súdánu a Ghany, kteří při-nesli do Maroka pohanské praktiky vúdú. V nočních rituálech, takzvaných lilas, uvádějí své přívržence do transu divokými; rytmy svých jednoduchých hudebních nástrojů. Hodně lidí v Maroku věří, že gnaoui dokážou léčit především psychické poruchy.

Celá rodina musela doprovodit strýčka Hasana a tetu Zajnu, když o svátém pátku vezli Alího ke svatyni sidiho Boujmaa 1’gnaouan. Alímu se do žádného rituálu nechtělo. „Nech- ’

te mě klidně v tomhle srabu,“ zlobil se. „Nechci s tím mít nic společnýho. Je to pověra.“

Ale když si teta Zajna něco vzala do hlavy, také si to většinou prosadila. Bratři gnaoui už začali hrát. Několik žen tanči-lo a teta Zajna se k nim přidala, šermovala rukama a kývala zadkem. Za chvíli přitáhla na taneční plochu i Alího.

Alí udělal několik malátných pohybů a chtěl si zase sed-nout. To mu teta samozřejmě nedovolila. Nutila ho, aby se na-třásal jako ostatní, ale Alímu se nakonec přece jen podařilo’

uniknout do jedné z místních „ordinací“.

Ve svatyni byla řada takových pokojů. Plížila jsem se> chodbami a nahlížela dveřmi. V jedné místnosti seděla hezká mladá žena s celou rodinou. Mluvila hrubým, přisprost-lým hlasem.

Starší žena jí domlouvala. „Džine, máš tuhle mladou ženu už moc dlouho, nech ji vydechnout, odejdi od ní.“

Mladá žena odpovídala hlubokým mužským hlasem: „Ne, nenechám tuhle ženu na pokoji. Doma s ní špatně zacházejí.

Já jsem dobrý džin. Buduji chránit a pak šiji vezmu za ženu, protože je moc hezká.“

Starší žena řekla: „Prosím, prosím, zapřísahám tě. Dej jí ; trochu času. Musí něco sníst, jinak zemře. Jak ti mám pomoct, abys odešel z tohoto těla?“

„Já se odtud nehnu!“ vykřikla mladá žena hlasem džina.

„Možná na chvilku. Ale jenom v případě, že dostanu růžovou vodu a trochu cukru.“

Stará žena podala mladé ženě cukr a pokropila ji růžovou vodou, až se v místnosti rozšířila sladká vůně. Přistoupila jsem blíž, abych viděla, co se bude dít. Bylo mi líto mladé ženy, jak tu seděla se zavřenýma očima a mluvila tím hrozným hlasem.

Cítila jsem její vzrušení.

Nakonec jsem seděla přímo vedle ní a ona mě najednou uchopila za paži. Její stisk byl silný, opravdu mužský. Pokoušela jsem se vykroutit, ale nepodařilo se mi to. Hrůzou se mi skoro zastavilo srdce. Pak se z ženina těla odpoutal džin, ona se probrala z transu, užasle se rozhlédla, viděla, že drží za paži cizí dívku, a řekla úplně jiným hlasem: „Promiň, maličká, kdo jsi?“

„Warda,“ koktala jsem. „Jmenuju se Warda.“

Pustila mě a poděkovala mi: „Je od tebe pěkné, že jsi tu byla. Pomohlo mi to.“

Rychle jsem vyšla ven a hledala pokoj, kam zmizel Alí.

V místnosti jsem zahlédla kohouta a Alí byl nahý.

„Nejsem posedlý džinem,“ protestoval, „kouřím hašiš a beru prášky, proto jsem blázen.“

Ale tetu Zajnu to nezajímalo. Chtěla syna za každou cenu vyléčit. Několik lidí ho pevně drželo, když mu posadili kohouta na hlavu. Než se Alí mohl vzepřít, někdo prořízl ptákovi hrdlo a jeho krev stékala Alímu po těle.

Oběť moc nepomohla. Možná se džinové teď Alímu vyhý-

bali, ale on se nevyhýbal konopí z pohoří Rif.

Jednoho dne dostal vysokou horečku. Každý den stoupala, až dosáhla jedenačtyřiceti stupňů. Jazyk mu zdrsněl, srdce se mu zpomalovalo a měl halucinace.

Zdálo se, že to nikoho v rodině neznepokojuje. Jenom já jsem se občas vplížila k němu do pokoje, abych viděla, jak mu je.

„Wardo,“ chraptěl, „vidíš ty pomeranče?“

„Ne, Alí, nevidím žádné pomeranče.“

„Tamhle na stropě. Přines mi je.“

„Alí, nejsou tam pomeranče.“

„Jen počkej, až se uzdravím, já ti ukážu,“ zahrozil bez-mocně.

Vyběhla jsem z pokoje.

Za nějaký čas dostala vysokou horečku i Rábia a malý syn tety Zajny Rašíd. Tomu bylo tak špatně, že ho teta odvedla k doktorovi. Když lékař Rašída prohlédl, prohlásil znepokojeně:

„To dítě má tyfus. Je to velmi nakažlivá a smrtelná nemoc.

Je nemocný ještě někdo z vaší rodiny?“

„Ano,“ odpověděla teta Zajna, „můj syn Alí a neteř Rábia.“

„Přivezte je okamžitě do nemocnice!“ nařídil doktor.

Měla jsem o Rábii hrozný strach. Nemoc se jí zažírala do těla a okrádala ji o veškerou sílu. Do té doby bývala nejsilnější z naší rodiny. Mně nahrazovala matku, kterou mi vzal osud. Bez ustání bojovala o naši čest. Často nám předčítala z knih, kde hrálo velkou roli slušné chování. Vysvětlovala nám rozdíl mezi zlem a dobrem a nutila nás, abychom se nikdy nevzdávali.

„Daří se nám sice špatně,“ říkala Rábia, „ale nikdy ne-smíte zapomenout, že existují děti, které jsou na tom ještě mnohem hůř.“

Zavedla mě do chudinské čtvrti v našem městě, kde děti se zanícenýma očima seděly apaticky ve vlastní moči a čichaly k igelitovým sáčkům s ševcovským klihem. Ukázala mi ústavy, kde žili sirotci. Ukázala mi žebráky bez prstů, bez rukou, bez nohou.

Když jsem se někdy cítila hrozně ponížená a slabá, utěšo- : vala mě a dodávala mi sílu. Skoro nikdy mě neobjala, protože tělesný kontakt v našem vztahu nehrál výraznější roli. Byla mou duchovní vůdkyní, mým zdrojem energie.

Teď se její síla vytratila. Rábia ležela v posteli s očima roz-

šířenýma horečkou. Dnem i nocí ji roztřásala zimnice, přesto-

že venku slunce vypalovalo zemi. Halila své hubené tělo do dvou županů a přitahovala si roztrhanou deku až k bradě. Ale chlad už jí vnikl do kostí.

„Wardo, já zmrznu,“ šeptala. Nevěděla jsem, co mám dělat.

Když jsem sehnala nějaké drobné, koupila jsem jí malé kousky zamilovaného sýra Kiri, který stál dva dirhamy. Ale Rábia ani tuhle lahůdku nedokázala udržet v žaludku. Spolykala sýr a okamžitě ho vydávila.

Moje velká sestra byla k politování. Prosvítala jí kůže na hlavě, protože jí vypadaly vlasy, a v obličeji byla nepřiroze-ně bledá.

Do nemocnice se Rábia dostala ve stavu, kdy byla spíš mrtvá než živá. Přežívala tam v osamělosti nemocniční postele.

Strýčkova rodina se o ni skoro nestarala. Teta Zajna navště-

vovala své děti Alího a Rašída a za ní jsme chodili jenom my, její sourozenci. Přestože ji neustále roztřásala zimnice, nedostala žádnou přikrývku. Teprve když byl Alí propuštěn jako vyléčený, směla si vzít jeho deku.

Rábiin stav se ani za několik týdnů nezlepšil. Když jsem jednou ráno přišla s tetou do nemocnice, visela u její postele cedulka s nápisem: „Saillo, Rábia bude dnes propuštěna.“

„Ale vždyť jsi ještě nemocná,“ podivila jsem se.

„To jsem,“ šeptala Rábia.

„Proč tu nemůžeš zůstat?“

Rábia polkla. „Myslím, že chtějí, abych umřela doma.“

Lékaři zlomili nad sestrou hůl. Musela ležet ve vodorovné poloze, protože její srdce natolik zesláblo, že jen v této pozici dokázalo vyživovat tělo.

Teta Zajna jí chtěla při jedné ze vzácných návštěv dát jogurt a zvedla jí hlavu postele.

„Prosím,“ zašeptala Rábia,“ nech mě.“

„Ale musíš něco jíst,“ prohlásila teta.

Rábiin trup byl teď zvednutý. Trochu se sesunula a pak dostala křeče. Ještě dnes před sebou mám ten obraz, jak se jí tělo napjalo, tvář zkřivila a oči se rozšířily. Z úst jí vyšel naříkavý, pronikavý zvuk, na který také nikdy nezapomenu.

Pronikl mi do uší a projel mi hlavou. Udělalo se mi mdlo a zmocnila se mě panika. Ztratila jsem orientaci a uvědomila si, že jsem na chodbě a křičím:

„Pomoc! Pomozte, moje matka umírá.“

Poprvé jsem nazvala Rábii svou matkou. Běžela jsem chodbami, dokud jsem nenašla doktora. Křičela jsem, plakala, strašně jsem se bála. Viděla jsem Rábii před sebou, ač-

koliv ležela ve vzdáleném pokoji. Cítila jsem, že umírá. Už jsem ji viděla mrtvou.

Rozhodla jsem se, že ji budu ve smrti následovat. Nechtěla jsem bez ní žít. Stála jsem před doktorem a věděla, že když ji nezachrání, půjdu do moře, tak daleko, až nebudu moct zpátky. Obklopí mě zelená chladná voda. Tam budu mít klid. Navždy.

Lékař se objevil v Rábiině pokoji překvapivě rychle. Zoufale hledal žílu na záchrannou infuzi. Nemohl ji najít, ale nakonec se mu to přece jen podařilo. Rábia ležela v posteli jako mrtvá a do žil jí proudil lék.

Pomalu se zotavovala. Když ji za několik týdnů propustili, byla strašně slabá.

,Musíš na čerstvý vzduch,“ řekla jsem, „pojď, půjdeme na pláž. Je brzy ráno a docela chladno.“

Cestou jsem ji podpírala jako starou ženu a Rábia vlekla nohy v prachu. Každých padesát metrů se musela na chvíli zastavit a lapala po dechu. Její tělo bylo ještě slabé, ale vrátila se jí vůle k životu. Došla na pláž a s mou pomocí zvládla i cestu domů.

Trvalo celé měsíce, než se úplně zotavila a mohla se znovu ujmout své role v mém životě.

Alí se už nikdy neuzdravil. Zůstal slabý a bez vůle, ale jeho šílenství zmizelo.

Dnes občas pracuje jako námořník na jedné z velkých lodí, které opouštějí Agadir a teprve po několika měsících se vracejí do města na kraji pouště.

Ztráta nevinnosti

Sexualita hraje v marocké společnosti velkou roli, přestože je silně tabuizována. Odehrává se ve skrytu. Téměř vždycky jsou ženy oběťmi a muži pachateli.

Velmi brzy jsem se dozvěděla, jak bolestné a špinavé může být sexuální násilí. Nikdy nezapomenu na noci strachu z mého bratrance, stejně jako na pohledy mužů na ulici, na jejich pohyby pod džallábou, když nás, dívky, pozorovali. Na jejich ne-ohrabané doteky v přeplněných linkových autobusech, zpocená těla, která se o mě v súku jako náhodou otírala, když jsem se naklonila, abych našla nejlepší cibule.

Dívka v Maroku musí být stále na pozoru, aby se nestala kořistí. Mě obtěžovali za bílého dne na pláži, za soumraku na hlavní ulici a v noci v naší čtvrti. Ale byla jsem chytrá a dost rychlá, aby mě nikdo nezneužil.

Slíbila jsem Rábii, že se to nikdy nestane. Sestra mi dávala číst stále nové a nové knihy a novinové články, které referova-ly o osudu lehkých dívek.

„Právě proto, že jsme v životě o tolik přišli, nesmíme ztratit i svou čest,“ říkala Rábia. „To je to jediné, co nám zbylo.“

Nechtěla jsem být jako dívky v naší ulici, které se bavily tím, že provokovaly starší muže, a přijímaly peníze, protože bylo zdánlivě snadné uniknout tímhle způsobem bídě, které byly několik měsíců nebo let oblečené jako princezny, protože si mohly dovolit nakupovat v turistických obchodech, ale společnost, jež působí velmi povrchně a ve skutečnosti je velmi konzervativní, je nakonec vyhostila.

S takovou dívkou by se neoženil žádný muž z počestné rodiny, žádný otec by ji nepřijal jako snachu. Zbýval jí jenom život na okraji společnosti, bez ochrany klanu.

V naší čtvrti žil jistý zámožný muž, který podivným způsobem fascinoval některé z mých přítelkyň. Říkaly jsme mu monsieur Diabolos, protože byl tak malý, že ho člověk skoro nezahlédl, když řídil v ulicích své velké stříbrné auto.

Monsieur Diabolos vlastnil velkou vilu obklopenou vysokou zdí, za níž bylo vidět palmy. Bydlel v ní s rodinou..

Myslím, že měl čtyři nebo pět dětí, které nechodily do veřejr né školy, ale do jedné z drahých soukromých škol, o nichž jsem slyšela, že tam učitelé nesmějí bít žáky. Tomu jsem skoro nemohla uvěřit. Škola bez bití? O něčem takovém se; mi ani nesnilo.

V naší škole bil ředitel gumovou hadicí nejen všechny děti,’

které přišly pozdě. Skoro každý učitel měl vlastní metody, jak nás trýznit a ponižovat. Kdo něco neuměl, musel stát na jedné , noze, jinak padaly facky a rány do hlavy. Když jsem jednou-udělala nějakou chybu, jeden z učitelů mě vyzval, abych otevřela pusu. Poslechla jsem.

„Víc!“ zavelel učitel.

Otevřela jsem pusu dokořán.

Učitel si odkašlal a pak mi plivl do pusy. Jen s velkým úsi-lím se mi podařilo nezvracet přímo na místě. Vyběhla jsem k otevřeným latrínám na druhém konci školního pozemku, i Dávení mě zachvacovalo celé dny, kdykoliv jsem na to odporné ponížení pomyslela.

O monsieuru Diabolovi se říkalo, že je jedním z nejbohat-

ších mužů v Agadiru. Nevěděli jsme, proč je tak bohatý, ale tušili jsme, že je to pravda.

V noci Moci, o největším svátku během postního měsíce ramadánu, jsme se sestrou Džamílou spěchaly zaklepat na bránu Diabolovy vily. Každý věřící muslim je toho dne povi-nen odevzdat potřebným dvě a půl procenta svého majetku jako takzvaný zakat. Súra 24 An-Núr, „Světlo“, praví:

„Bůh velebený říká: Dodržujte modlitbu, dávejte almužnu

a poslouchejte posla - snad se vám dostane slitování. “

Súra 24 je jinak velmi krvelačná. Doporučuje cizoložníky stáhnout z kůže a chválí řadu dalších nepříjemných způsobů odplaty. Teprve později jsem se dozvěděla, že An-Núr se i v tomto ohledu k monsieuru Diabolovi výborně hodila.

V noci Moci nám ovšem monsieur Diabolos dával pět set dirhamů (asi padesát euro) a z toho mohla naše šestnáctičlenná rodina žít skoro dva týdny.

„Kéž je Bůh milostivý k vašim rodičům,“ děkovaly jsme a běžely domů tmou s bankovkami v ruce.

Jednoho dne jsme zjistily, že zbožný monsieur Diabolos přispíval naší domácnosti ještě jiným způsobem. Sestřenice kvůli tomu ovšem musely velmi brzy vstávat. Monsieur Diabolos totiž za svítání po ranní modlitbě projížděl ve stříbrném autě naší čtvrtí a domlouval si schůzky s malými děvčaty.

Na místě spolujezdce měl položený štos bankovek, které sestřenice přímo fascinovaly. Přestože si rády přispaly, se za-

čátkem puberty bývaly náhle velmi brzy na nohou.

Potulovaly se po ulicích, kudy jezdil monsieur Diabolos z mešity. Auto zastavilo a sestřenice vlezly na zadní sedadla.

„Dneska v šestnáct hodin?“ zeptal se monsieur Diabolos.

„Ano, ale chceme se předtím ještě umýt v parní lázni,“

odpovídaly sestřenice.

Monsieur Diabolos podal mlčky dozadu pět set dirhamů.

Neplýtval slovy.

„Počkám tady ve čtyři odpoledne. A teď ven, zmizte!“

Jednou strýček přistihl dcery, když se vracely za svítání domů. Byl na cestě do dílny.

„Co tady děláte?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Byly jsme běhat.“

„Kde?“

„Na pláži.“

„Na pláži?“ zeptal se strýček Hasan nevěřícně. „Ukažte boty.“

Zkoumal, jestli mají v botách písek, ale žádný tam nebyl.

„Dejte sem ruce!“ nařídil strýček.

Olízl jedné z nich paži.

„Žádná sůl,“ zlobil se. „Tak vy mi lžete?“

„Ne,“ chtěly se bránit sestřenice, ale nedostaly se ke slovu, protože už padaly rány.

, Jestli půjdete ráno běhat, vezměte s sebou Wardu,“ nařídil strýček. „Té jediné věřím.“

Strýčkova nedůvěra souvisela s příhodou, k níž došlo ne-dávno. Sestřenice milovaly diskotéky, ale byly ještě příliš mladé, než aby tam směly chodit oficiálně. Strýček Hasan byl velkorysý, co se týkalo západního oblečení. Neměl nic proti tomu, když Habíba a Fátima nosily sukně a blůzy s výstřihy -

ale ne večer po práci, kdy byl doma.

„Slušné dívky se za tmy netoulají venku,“ zlobil se a zamy-kal domovní dveře.

Sestřenice se ale v noci kolem jedné hodiny vyplížily na plochou střechu, navlékly si nejkratší minisukně, nalíčily se módními barvami osmnáctiletých, růžovou a fialovou, sešplhaly po malé zídce na sousední střechu a tam seběhly po schodech.

S dcerou sousedů měly domluveno, že se na druhé straně zdi postará o to, aby byl vzduch čistý.

Já jsem měla hlídku na naší střeše. Několikrát to vyšlo. Ale pak Habíba jednou zakopla o plech a způsobila hrozný rámus.

Strýček a teta se probudili, stejně jako soused.

Prohledali ložnice a Habíba s Fátimou tu nebyly. Pod při-krývkami ležely polštáře, které měly nahradit spící těla.

O jejich prohřešku se dozvěděla celá ulice, protože strýček Hasan uprostřed noci hulákal na střeše.

„Copak jste se zbláznily? Žiju tady snad mezi samými děvkami? Jen Bůh ví, čím jsem si to zasloužil,“ naříkal.

Strýček Hasan se neuklidnil ani po několika hodinách, a tak jsme všichni slyšeli, jak se děvčata plíží po schodech u sousedů a pokoušejí se nenápadně vrátit domů. To se jim samozřejmě nepodařilo, strýček Hasan je chytil ještě před domovními dveřmi a přímo na ulici jim za účasti sousedů pořád-ně nařezal.

Od té noci byl mimořádně ostražitý.

Musela jsem ráno vstávat v šest hodin, abych sestřenicím zajistila alibi. Obstarávala jsem dokonce písek, aby si ho mohly nasypat do bot, kdyby se strýček odhodlal k další kontrole.

Chodila jsem pro písek na pláž, zatímco sestřenice odjížděly v autě monsieura Diabola. Nechtěla jsem, aby je strýček zase bil. V našem životě bylo i bez toho dost násilí.

Monsieur Diabolos mi připadal milý. Jednou mi dal tři sta dirhamů, ačkoliv jsem jenom stála na kraji ulice a dívala se, jak sestřenice nasedají do jeho auta.

„Počkej tady,“ řekly. „Za chvíli jsme zpátky.“

Ale ten mužík za volantem otevřel okénko u spolujezdce a strčil mi do ruky bankovky. Už jsem si myslela, že jsem vy-hrála v loterii, ale když se sestřenice vrátily, okamžitě mi všechny peníze sebraly.

„To je naše mzda. Nepleť se do toho, na to jsi ještě moc malá. Monsieur není zvědavý na panny.“

Monsieur Diabolos nebyl jediný, kdo projížděl naším městem a sháněl děti. Jednou jsem se sestřenicemi nastoupila do jiného auta. Začaly vyjednávat o penězích.

Muž za volantem mě pozoroval ve zpětném zrcátku. Najednou řekl: „Nemohl bych mít tu malou?“

Nevěděla jsem přesně, co tím ten muž myslí, ale tušila jsem, že to není nic dobrého. Snažila jsem se zmenšit a Habíba se jenom zasmála. „Tuhle? Vždyť je úplně vyhublá.“

Muž mě pak nechal vystoupit.

Zážitek z doby, kdy jsem chodila do šesté třídy, mě definitivně odradil od snadné cesty vydělávání peněz.

Ve volné hodině jsme s kamarádkou Saídou seděly na školním dvoře. Před branou se zastavil muž, kterého jsem si hned všimla, protože nevypadal jako učitel.

„Znáš ho?“ šťouchla jsem do Saídy.

Podívala se k bráně a úplně strnula. „To je ten týpek z před-včerejška.“

, Jaký týpek?“

„Dal mi sto dirhamů.“

„Za co?“

„Pojď se mnou, uvidíš sama. Nemůže se ti nic stát. Je ne-

škodný. Ani se tě nedotkne. Ani s tebou nepromluví. Musíme jenom jít za ním.

Saídě jsem důvěřovala. Byla také Berberka, ale větší než já a mnohem světlejší. Měla bílou pleť a silné nohy. Přímo ideál krásy. Takovým nohám jsme říkali „nohy jako cukrové špalky“.

Saída vyšla ze dvora. Muž se vzdaloval. Šly jsme za ním až k liduprázdnému schodišti v klidném obytném bloku nedaleko od školy. Muž stál dole na schodišti, my nahoře na nejvyšším schodě. Muž nám naznačil, že máme zůstat stát. Byl od nás asi pětadvacet metrů.

Saída se zachichotala: „Teď to přijde.“

Sledovala jsem další pohyb mužovy ruky.

Saída zvedla sukni, takže bylo vidět její pevná bílá kolena.

Muž si sáhl do kalhot a dělal pohyby, o nichž jsem věděla, co znamenají, ačkoliv jsem přes jeho dlouhé sako nic neviděla.

Muž dal další pokyn rukou: výš.

„Teď už bude hotový,“ zašeptala Saída. Zvedla sukni, až se pod ní zablýskly kalhotky. Zadržela jsem dech. Muž zrychlil pohyb a pak se zarazil. Viděla jsem, jak něco vystříklo pod ; jeho kabátem, a chtělo se mi zvracet.

„Už je po všem,“ uklidňovala mě Saída. „Ted přijde to: nejlepší.“

Muž vyndal peněženku, vytáhl z ní bankovku, uklonil se a položil si ruku na srdce. Bankovku pustil k zemi a potom zmizel.

Saída seběhla ze schodů a popadla peníze. Bylo to sto dirhamů.

„Podívej,“ zasmála se, „sto dirhamů za nic.“

Mně do smíchu nebylo. Pocit nevolnosti byl stejně intenzivní jako tehdy, když mi učitel plivl do úst.

Přísahala jsem, že takovým způsobem si nikdy nevydě-

lám ani jediný dirham. Připadalo mi nečestné, šokující a hnusné, jak se ten muž vzrušoval při pohledu na bílé nohy mé přítelkyně.

Přála jsem jí to kapesné. Ale sama jsem měla v ústech od-pornou pachuť, která nezmizela ani večer po vyčištění zubů.

Moře

Když mi bylo dvanáct let, měli jsme svrab. Všechny děti v rodině se nepřetržitě škrabaly, protože nás trápilo svědění způsobené roztoči, kteří nám kladli vajíčka do kůže. Strýček Hasan byl hrozně nervózní. Měl strach, že se nakazí.

„Vypadněte!“ křičel na nás už při východu slunce. „Jděte k moři, to vám může jenom prospět. A nevracejte se před setměním.“

Dal nám štiplavý sírový roztok, kterým jsme se měli natí-

rat, a vyhnal nás ven. Cestou do přístavu jsme zpívali Džamí-

lin aktuální nejoblíbenější hit Uitaliano od Tota Cotunga. Nerozuměli jsme slovům, protože nikdo z nás neuměl italsky.

Ale jeho melodie nám nešla z hlavy.

Vyhýbali jsme se živým ulicím vnitřního města, protože jsme se báli, že by si lidé všimli naší rozežrané kůže a vysmí-

vali se nám. Vedlejšími uličkami jsme dorazili do přístavu.

Pláž tam nebyla moc pěkná, páchla starými rybami, a než se člověk dostal k čisté vodě, musel se ponořit do lepkavé olejové vrstvy. Ale měla tři přednosti: kromě nás tam skoro nikdo nebyl, když se člověk nudil, mohl pozorovat velké lodě, které kotvily u přístavní hráze, a byly tu Stánky s levným jídlem, kde se nám občas podařilo najít poživatelný odpad.

Nežebrala jsem, ale v poledne jsem se tak dotěrně motala kolem stolů, že mě číšníci vyháněli.

„ Sirfhalk,“ křičeli, „zmiz!“

„Mám hlad, prosím, dej mi nějaké zbytky.“

„Ani nápad, otravuješ naše hosty.“

Chňapla jsem tedy plnou hrst hranolků nebo kus chleba a utíkala pryč, abych se o kořist rozdělila se sourozenci, než; za mnou číšníci začnou házet kameny nebo mi jídlo vezmou větší děti.

Neměla jsem vlastní plavky, musela jsem nosit ty, které’

odložily sestřenice. Plavat v těch velkých plavkách nebylo snadné. Každá vlna mi je stahovala z těla a musela jsem je zauzlovat.

Se zanícenou a rozškrabanou kůží, velkýma očima ve vyhublé tváři, rozcuchanými vlasy plnými vší a vyzáblým tělem, které se ztrácelo v ohromných plavkách, jsem musela vypadat jako dítě ulice. Někdy jsem si všimla, jak se na mě turisté sou-citně dívají.

Styděla jsem se před těmi světlými, čistými lidmi, kteří příjemně voněli krémem na opalování a ještě intenzivněji ně-

čím, co si stříkali do podpaží. Teprve o hodně později jsem se dozvěděla, co je deodorant. U nás nic takového neexistovalo.

Neměli jsme ani sprchový gel, šampon nebo zubní pastu. Vlasy jsem si myla práškem na praní, jmenoval se Tide.

Obsahoval tolik bělidla, že mi černé vlasy úplně zešedivěly. Zuby jsme si čistili dřevěným uhlím.

Chtěla jsem poznat blíž ty světlé lidi a jejich děti, které trávily hodiny na pláži, aniž se namočily ve vodě, zato neú-

navně stavěly hrady a celá města z písku. Neslyšně a opatrně jsem se plížila blíž k dětem, které se oháněly lopatkami z umělé hmoty a zjevně disponovaly neomezenými zásobami sladkostí a limonády.

Snažila jsem se být neviditelná, ale v hlavě jsem si sumíro- ; vala francouzské věty, jimiž bych je oslovila. Mám říct

„bon-jour, mademoiselle“ nebo arabsky „salám alejkum“? Nedoká-

zala jsem se rozhodnout a raději jsem neřekla nic. Netušila jsem, jak by ti lidé reagovali.

Sedla jsem si ostýchavě a mlčky bokem k hradu z písku a pomalu jsem klouzala blíž a blíž. Někdy se mi podařilo vzít do ruky jednu z plastových lopatek a vyhrabat díru nebo navr-

šit malý pahorek. Občas jsem dostala i pár bonbonů, ale častě-

ji mě vyhnali.

Jinou strategii přibližování k cizincům jsem použila v době po návštěvě Terre des Hommes, kdy jsem na sobě měla šaty, které mi připadaly velmi evropské. Klidně jsem se přiblížila k bílým dětem na naší pláži, tvářila jsem se jako turistické dítě a oslovila je jazykem vlastní fantazie, znějícím podle mého názoru evropsky.

„Anama andiš, anma adi uh ada khaib,“ prohlásila jsem.

„Cože?“ divily se bílé děti.

„Kalamu mala mo,“ odpověděla jsem.

„Mami, ona je blázen,“ volaly. Mé skromné představy se nesplnily. Zapomněla jsem, že mě horké marocké slunce dočerna opálilo a že evropské děti nemají na hlavách Tidem vy-bělené šedé lokny s hnidami.

Nic jsem si z jejich odmítnutí nedělala. Cítila jsem se jako Evropanka, přestože mi nikdo nerozuměl. Dobře, myslela jsem si, pocházím prostě z úplně malé země v Evropě, tak malé, jako je Švýcarsko, kde leží na ulicích sníh. Proto mluví mou řečí jen málo lidí a ostatní mi nerozumějí.

Milovala jsem moře. Moře bylo mým přítelem. Ve vodě jsem se cítila mnohem bezpečněji než na zemi. Běžela jsem tak daleko do vody, že jsem skoro nemohla stát. Cekala jsem na vlnu, a když přišla, skrčila jsem se pod ní a vynořila se s rozcuchanými vlasy z jejího víru. Vždycky jsem hrála s mo-

řem tuhle hru. Přestala jsem teprve ve chvíli, kdy mi začalo být mdlo.

Nikdy se mi ve vodě nic nestalo, dokud jsem nešla na ve-

řejnou plovárnu. Sestřenice Habíba měla jistou dobu pletky s plavčíkem, a proto jsme tam všichni mohli zadarmo.

Skočila jsem do neuvěřitelně krásné modré vody bazénu, aniž bych tu-

šila, jak je hluboký, a šla jsem ke dnu jako kámen.

Plavčík mě vytáhl. Prskala jsem vodu, lapala po dechu, ale chtěla jsem do ní skočit hned znovu.

„Ne, ne, moje malá,“ smál se plavčík. „Snad si nemyslíš, že tě budu pořád tahat ven. To tě radši naučím plavat.“

Netrvalo dlouho a uměla jsem plavat i potápět se. Brzo mi byla plovárna příliš těsná a nudná a vrátila jsem se na pláž.

Teď jsem se potápěla pod velkými vlnami a plavala tak daleko, že hlavy lidí na pobřeží vypadaly jako švestky.

Položila jsem se na záda, nechala se unášet vodou a pře-mýšlela o tom, co je na druhé straně moře. Jak často jsem se na to ptala, ale nikdo mi neuměl odpovědět. Byla tam taky pláž? Žili tam lidé? Byla tam snad Evropa? Nebo bylo moře nekonečné?

Klidné a stejnoměrné vlny mi připadaly jako dech ohromného zvířete, jehož hrudní koš se pravidelně zvedá a klesá.

Poskytovaly mi svou silou bezpečí a já jsem jim důvěřovala.

Byla jsem přesvědčená, že moře je nekonečné a nejméně tak velké jako Bůh. Možná mohl člověk celý život plavat a nikam by nedorazil. Nanejvýš by ho mohly pokousat ryby, hlavně kdyby měl bílé plavky. To tvrdili staří lidé na pobřeží.

Staří lidé měli na všechno odpověď, jenom ne na otázku ohledně druhé strany moře. Když cuká levé oko, přijde nepří-

jemná návštěva. Když svědí noha, dostaneš nové boty. Když tě lechtá dlaň, přijdou do domu peníze. A když si něco oblékneš obráceně, nezlob se, protože dostaneš něco nového.

Zatímco jsem se nechávala unášet slanou vodu Atlantiku, přemýšlela jsem o takových banálních moudrostech. Opatrně jsem vystrčila z vody levou ruku. Lechtala mě? Ne. Zavřela jsem oči a snila.

Mořské proudy mě často zahnaly tak daleko, že jsem nepoznala pláž, kde jsem vylezla z vody, a musela jsem se vracet do přístavu celé hodiny.

Odevzdala jsem sebe a svůj život moři. Mohlo mě pohltit, ale vždycky mě zase vyplivlo. Jednou mě vlny unesly tak daleko na otevřený oceán, že na mě upozornili nějaký člun, který připlul až ke mně.

„Potřebuješ pomoc?“ křičel muž u vesla.

Neodpověděla jsem. Nechtěla jsem odpovídat.

„Můžeme tě vytáhnout a dopravit na břeh!“ křičel muž.

Mlčela jsem. Nechtěla jsem být zachráněna lidmi. Chtěla jsem nechat rozhodnutí o vlastním životě a smrti na oceánu.

Nechtěla jsem zemřít, ale pohrávala jsem si s tím rizikem.

Člun se otočil. Moře mě o něco později vyplavilo na břeh.

Nechtělo můj život. Bylo na mé straně.

Má touha po Atlantiku stále rostla. Vzpomínala jsem na dny strávené s matkou na pláži. Měla z vln a jejich síly strach.

Myslím, že jsem se pokoušela její bojácnou sevřenost překonat tím, že jsem se vydávala do nebezpečí. Chtěla jsem ukázat, že jsem silnější než ona, že nejsem obětí, že nechci jít ke smrti její cestou. Moře mi předávalo energii a s její pomocí jsem dokázala unést osud rodiny.

Sotva jsem ucítila pach slané vody, písek pod nohama a uslyšela šum tříštících se vln, cítila jsem osvobození od zátě-

že svého původu. Voda odnášela minulost daleko do nekoneč-

ného oceánu, zahalovala budoucnost do závoje pěny a pone-chávala mě jen v přítomnosti.

To se mi líbilo. Já. Teď. Jenom já a moře. Když jsem se vrá-

tila z pláže, připadala jsem si silná a nebojácná jako muž. Cvi-

čila jsem se v technikách bojových sportů a získávala jistotu.

Ostříhala jsem si vlasy jako kluk a dřív, než mě mohl někdo napadnout, snažila jsem se ho ohrozit sama.

Když si na mě někdo dovolil, okamžitě jsem zaútočila. Netrvalo dlouho a chlapci poznali, že se mnou nejsou žerty, a přestali mě obtěžovat. Byla jsem proto oblíbená u slušných dívek svého věku. Když šly se mnou, nemohlo se nic stát.

Méně slušné dívky se mi vyhýbaly, protože v mé přítomnosti se neseznámily s žádnými muži.

Cítila jsem, že mě agresivita chrání, zároveň mi ale brá-

nila v seznámení s milými lidmi. Všichni se mě báli. Skoro všichni.

Jednou, bylo mi právě třináct let, si mě vyhlédl jeden muž na pláži. Bylo deset hodin ráno a já jsem si četla v učebnici.

Muž se přede mnou zastavil.

„Co tu děláš?“

„Učím se.“

„Ale, tomuhle říkáš učení? Ty malá děvko!“

Byl agresivní. Měl v ruce igelitovou tašku, a když ji postavil na zem, počítala jsem s tím, že z ní vytáhne nůž a pořeže mi obličej. Myšlenky mi letěly hlavou jako splašené. Neměla jsem strach ze smrti, ale z toho, že mě bude ponižovat.

„Jdi přede mnou do dun,“ poručil mi muž, „a neohlížej se.

Jsem za tebou.“

Mužova tvář byla opálená sluncem a objevila jsem v ní jizvy po ranách nožem. Měl nateklý horní ret, nahý trup a červené oči. Byl opilý.

„Jsem žákyně,“ řekla jsem, „nech mě na pokoji.“

Kolem nás procházeli lidé, kteří se šli koupat. Viděla jsem jim na očích, že si všimli, v jakém jsem nebezpečí. Ale cítila jsem i jejich strach. Nikdo nebyl ochoten mi pomoct.

„Myslím, že pocházíš z dobré rodiny,“ snažila jsem se ho přesvědčit. „Chceš se opravdu prohřešit na malé holce?“

Muž zaklel: „Přestaň žvanit. Jdi za tu dunu, nebo tě tady vyřídím.“

Věděla jsem, že se mi nepodaří utéct, aniž tu nechám učebnice. To jsem ale v žádném případě nechtěla. Musela jsem se učit, hodně učit, abych konečně unikla ze své nešťastné situace.

Znovu jsem toho muže oslovila. Můj hlas byl klidný, přes-tože se mi srdce chvělo. To jsem se naučila doma: nikdy nedá-

vat najevo city ani strach.

Muž to nakonec vzdal. „Teď se otočím k moři. Jestli tu ještě budeš, až se znovu podívám na místo, kde stojíš, patříš mně.“

Muž se obrátil. Krev mi v uších bušila hlasitěji než příboj.

Popadla jsem knihy a utíkala pryč jako o život. Pryč. Domů.

Do bezpečí. Ani jednou jsem se neohlédla.

Toho muže už jsem nikdy nepotkala.

Později na střední škole jsem často chodila místo vyučová-

ní k moři. Moje moudrá sestra Rábia popsala celý poznámko-vý sešit básněmi, krátkými příběhy a myšlenkami -

francouzský a arabsky. Ten sešit jsem mívala s sebou a přímo jsem ho hltala. Rábiiny texty byly velmi složité, popisovaly náš těžký život v symbolických obrazech, jimž jsme rozuměli jenom my. Uklidňovalo mě, když jsem sledovala vlastní osud v literární formě, jako by šlo o někoho cizího. Byl mi blízký, proto-

že jsem ho prožívala. Díky těmhle básním a příběhům se vzdaloval od mé duše a zůstával pouze v myšlenkách. Četla jsem to jako osud cizí rodiny.

Sešit se bohužel ztratil. Vzpomínám si ještě na začátek jedné básně o naší sestře Džamíle:

„Je t’aime si fort

car tu es ma soeur

tu m’a quittée

comme tu as blessé mon coeur… “

„Miluji tě velmi,

vždyť jsi má sestra,

nechala jsi mě samotnou

a zranila mé srdce… “

Džamíla v sedmnácti letech opustila naši rodinu. Teta Zajna jí předhazovala, že se snaží svádět strýčka Hasana. Bylo to směšné, ale teta a bratranci Džamílu neustále hlídali a šikano-vali. Její astma se velmi zhoršilo. Někdy začala lapat po dechu a sesula se k zemi v bezvědomí.

Jednou večer mi vtiskla do ruky uzlík se svým majetkem.

„Mizím odtud,“ řekla, „hoď mi ten balík ze střechy.“

„Kam půjdeš?“ šeptala jsem zděšeně.

„Na venkov za Asií a Wafou.“

„Nenechávej mě samotnou, sestřičko,“ žadonila jsem.

„Už to nevydržím,“ zavrtěla hlavou Džamíla, „musíš mě pochopit, vždyť už jsi velká. Vidíš, jak mě bratranci trápí. Teta se mě pokouší proklít. Strýček mě každý den fackuje. Myslím, že mě nenávidí.“

„Uvidím tě ještě?“ zeptala jsem se.

„Možná. Možná ne,“ odpověděla Džamíla. „Inšalláh.“

Pak zavolala na tetu Zajnu: „Zajdu si do krámu.“

Teta vyšla na dvůr. Džamíla na sobě měla noční košili.

„Vezmi si něco na sebe!“ zavelela teta.

Džamíla vyběhla z domu a já jsem jí hodila balík ze střechy.

„Setkáme se v lesíku,“ zašeptala.

Tam mě objala - naposledy na řadu let - a zmizela.

Na venkově Džamílu moc nadšeně neuvítali. Byla drzá a nosila provokativně úzké městské šaty, které zdůrazňovaly její velká prsa a pevný zadek.

Babička byla rozhořčená, teta si zoufala. Chtěly poslat Džamílu zpátky do města, ale to nepřipadalo v úvahu. Začala hledat muže, který by si ji vzal a poskytl jí vlastní domov. Po třech měsících ho našla. První, který se do ní zakoukal, se stal : jejím manželem. Měli spolu syna.

Dnes už spolu samozřejmě nežijí.

Já jsem dál trávila hodně času u oceánu. Když mi bylo patnáct, absolvovala jsem jednu z nealkoholických párty na pláži, kde platili vstupné jenom chlapci.

Tyhle večírky byly vlastně až pro mládež od osmnácti let, ale mně se tam podařilo proniknout. Chtěla jsem tancovat.

V týdnu po večírku ke mně na pláži přišel nějaký chlapec.

„Poznáváš mě?“ zeptal se.

„Ne, proč?“ zavrtěla jsem hlavou.

„Viděl jsem tě o víkendu na párty.“

„Ale já tebe ne,“ odpověděla jsem.

Muhsinovi bylo už dvacet, ale byl malý. Stál tu přede mnou a připadal mi milý. Měl hodně krátké vlnité vlasy, přilepené gelem k hlavě, a vyholenou šíji. Jeho pleť byla tmavá, oči svět-lé. Muhsin ovšem nebyl Berber, ale Arab.

Trochu jsme si povídali a brzy jsme našli společné téma: oba jsme uctívali egyptského zpěváka Abdula Halima Hafize (1929-1977).

Začala jsem zpívat jednu z jeho písní. Jmenovala se Resala

men tahtel maa - Dopis pod vodou:

„Jestli mě opravdu miluješ,

pomoz mi utéct.

Jestli mě chceš vyléčit,

dej mi lék proti sobě.

Kdybych věděla,

jak je láska nebezpečná,

nikdy bych nemilovala.

Kdybych věděla,

jak je moře hluboké,

držela bych se od něj daleko.

Kdybych věděla,

jak to končí,

nikdy bych se do toho nepouštěla. “

Pak vpadl Muhsin s refrénem:

„Nemám sílu dýchat pod vodou,

proto se utopím.

Utopím se, utopím, utopím. “

Zpívali jsme spolu a povídali si, schovávali jsme se v du-nách, protože nás pronásledovali bratranci. Líbat mě ale Muhsin nesměl. Měla jsem strach, abych nebyla jako sestřenice.

V milostném zoufalství mi posílal doporučeně pohlednice, které kupoval u stánku. Byly potištěné kýčovitými červenými srdíčky a pod nimi vlastní rukou dopsal „Postrádám tě, Wardo“.

Doporučené zásilky byly v naší ulicí vzácností, proto jsem se stala středem pozornosti, když mě listonoš hledal, abych podepsala stvrzenku o přijetí. Sestřenice se mi vy-smívaly, bratranci zase hrozili, že dotěrného ctitele vypátra-jí a zbijou, ale strýček Hasan se dobrosrdečné usmíval. Srdce mi bušilo rozčilením.

Přesto naše láska nevydržela. Po roce měl Muhsin mé zdr-

ženlivosti dost. Našel si děvče na líbání a přestal mi psát pohlednice.

Bylo to pro mě tvrdé. Už jsem si sice zvykla na to, že mě lidé opouštějí - opustila mě matka, otec a polovina sourozenců -, ale teď mě opustila první láska.

Byla jsem zklamaná a smutná. Celé měsíce jsem hledala Muhsina na pláži, ale už se neukázal. Chodil se Saídou, s dívkou, která za sto dirhamů odhalovala své bílé nohy.

S pláčem jsem se nořila do moře. Dlouho jsem zůstávala na širém oceánu, daleko od příboje. Když jsem se vrátila na břeh, voda spolykala slzy ztracené lásky.

Vesnice na úpatí hor

V létě roku 2003 si moje sestra Asia v šestadvaceti letech vzala svého přítele Saída.

Asia vede jazykovou školu v Agadiru. Z domu vychází pouze se zahalenou hlavou. Má to náboženské důvody, ale šát-ky slouží především jako ochrana. Ženy, co je nenosí, jsou v některých částech města považovány za lehké dívky, které je možné beztrestně obtěžovat.

O rok starší Saíd je vyučený kuchař, pracuje jako průvodčí u dopravních podniků Zetrap a ve volném čase hraje a zpívá ve folklorní skupině. Pochází z chudé, ale slušné rodiny. Jeho otec zemřel brzy, matka sama vychovávala tři syny.

Na svatbě se sešlo tři sta hostů. Nevěsta měla ruce a nohy pomalované henou a byla nesena městem v nosítkách. Ženich projížděl ulicemi na koni a střílel do vzduchu z historické pře-dovky. Mladí Berbeři nabízeli hostům u vchodu do sálu mléko a datle, tradiční uvítací pokrm. Hudebníci hráli, kuchaři při-pravovali nejvybranější místní lahůdky a slavnost skončila teprve po třech dnech.

Novomanželé se odebrali do romantického hotelu v měst-ské části Ben Sergao. Sestra byla samozřejmě až do svatební noci panna, ale hosté to nemohli zkontrolovat, protože Asia a Saíd odmítli ráno předvést publiku zakrvavené prostěradlo.

„Přece nežijeme ve středověku,“ prohlásila Asia.

To ovšem neplatí pro všechny dnešní snoubence. Vzpomí-

nám si na svatbu v našem sousedství v Agadiru. Oslava se konala ve velkém stanu na ulici a trvala až do rána. Pak novo*

manželé zmizeli v jednom z pokojů sousedního domu. Hosté čekali na prostěradlo. Trvalo hodinu, dvě hodiny a dokonce tři hodiny, než se opět otevřely dveře domu. Ale nevyšla nevěsti-!; na matka s prostěradlem na podnose, aby s ním protančilai houfem hostů. Objevil se ženich.

Žádné prostěradlo nenesl a zuřil: „Je to podvod, pěkně nás podfoukli. Ta holka už nebyla panna. Podstrčili mi zboží z druhé ruky. Kéž je Bůh potrestá.“

Vztekle práskl dveřmi, svolal svou rodinu a všichni ode-

šli. Na ulici zavládlo zaražené mlčení. Svatební hosté se ne-nápadně vytráceli. Takový skandál není dobré znamení. Ne-

věstina rodina se zavřela v domě a dívka se celé týdny neodvážila vyjít na ulici. Až po dlouhé době jsem ji zahléd-la, jak se se sklopenou hlavou plíží do krámu sidiho Husajna a zase spěchá domů.

V ulici se pak říkalo, že dívka samozřejmě byla panna, zato nemožný ženich nebyl schopen splnit během svatební noci svou povinnost. Na našich sousedech ale přesto ulpěla skvrna.

Asiina svatba v Agadiru byla završením téměř dvanáct mě-

síců trvajících oslav u příležitosti jejího zasnoubení. Mně připadal rozsah celé záležitosti trochu přehnaný, především proto, že jsem musela neustále létat z Německa do Maroka, abych se mohla zúčastnit všech akcí. Na druhé straně jsem chápala Asiinu potřebu demonstrovat své štěstí a společenské uznání.

Jméno Saillo je v Agadiru dodnes spojeno s děsivou smrtí mé matky. Jsme děti vraha, skoro každý zná náš osud a nějak na něj reaguje. Myslím, že Asia se pokoušela mimo-

řádnými svatebními oslavami rehabilitovat své jméno. Jako by chtěla říct: pozor, lidi, byli jsme z téhle společnosti vy-hoštěni, ale už jsme zpět.

Zásnubní oslavy začaly rok předtím v Igraaru, vesnici vedle mého rodiště E-Dirhu, kde Asia vyrůstala u naší tety Chadí-

dži. V hliněném domě cháltí Chadídži se sešly ženy a děti z vesnice, muži museli zůstat venku. Na oslavu dne se podáva-la fanta, kokakola a jablečný nápoj pommes, který je na venkově považován za módní.

Cestou do Igraaru jsme sjeli z asfaltové silnice a pokračovali po prašné cestě, kterou používal už monsieur „Autobus“, když vezl mou matku do rodné vesnice, kde jsem se vzápětí narodila.

Od té doby se v E-Dirhu a Igraaru nic nezměnilo, kromě toho, že sem přes horu natáhli elektrické vedení, které zásobu-je vesnice na úpatí Antiatlasu proudem.

Cháltí Chadídža tedy mohla lahve s pommes chladit v ledničce a po setmění rozsvítit elektrické světlo v bíle natřeném vnitřním dvorku. Vodu ale stejně jako kdysi čerpala z cisterny, a než se úplně setmělo, spěchala na druhý dvůr nakrmit osla a dvě ovce.

Vzpomínala jsem na bezstarostné týdny, které jsem tady trávila jako dítě. O letních prázdninách nás totiž strýček Hasan posílal na venkov. Rábia, Džamíla a já jsme si sbalily tašky a nastoupily do autobusu. Jenom Džábir a Muna s námi nesměli jet; otec nechtěl, aby se jeho nejstarší dcera a jediný syn stýkali s rodinou mé matky. Muna byla dcerou jiné ženy a Džábir měl zřejmě nést do budoucnosti nenarušené gene-tické dědicfví svého otce.

Těšila jsem se na sestry Asii a Wafu, které tu vyrůstaly u tety a s nimiž jsem celý rok nebyla ve spojení. Brzy se ale ukázalo, že není úplně snadné s nimi vyjít. Wafa a Asia mluvily kmenovým jazykem tašl’hit, který jsme si my musely nejdřív zopakovat.

Pohybovaly se naprosto bezpečně v tomhle cizím prostředí, kde se to hemžilo rostlinami s nebezpečnými tmy, hejny koby-lek a jedovatými hady, z nichž jsem měla panickou hrůzu.

V prvních dnech jsem se tady vždycky cítila divně, dokud jsem si nezvykla na nové poměry. Babička pro mě představovala bezpečí. V noci jsem spala u ní v posteli a tiskla se k její-

mu tělu, které vonělo zároveň cize i důvěrně. Babička mě vískala ve vlasech, dokud jsem neusnula, a když ráno před vý-

chodem slunce vstávala, aby se pomodlila a v chladném ranním vzduchu zahájila práci na poli, okamžitě jsem se vzbudila taky a už jsem se od ní nehnula.

„Dítě,“ říkala babička,, je ještě tma, zůstaň v posteli.“

„Ne,“ křičela jsem, „chci jít s tebou!“

Babička nosila všechny náklady na hlavě, jak to dodnes umí jenom staré ženy. Kráčela vzpřímeně a mně připadalo, že vypadá jako královna. Na polích plela a trhala čerstvé plody.

Pak spěchala domů, aby připravila k snídani výživnou kuku-

řičnou polévku. Jedli jsme na dvorku.

Líbilo se mi, jak voněla, když se vracela z pole. Její kůže vydávala nakyslou vůni jako mléko po horkém dni. A nejkrás-nější bylo, když odložila turban a rozpustila si vlasy. Měla je dlouhé a barevné od nejrůznějších odstínů henového prášku.

Po snídani krmila slepice, ovce, kozy a osla. Když slunce stálo vysoko na nebi a na práci bylo příliš horko, ženy ze zdej-

ších deseti rodin se scházely, vařily čaj, seděly ve stínu a vy-právěly si vzrušující i běžné příběhy všedního dne.

Později se zpívaly staré kmenové písně, některé z žen přinesly jednoduché hudební nástroje a tloukly do taktu, zatímco děvčata tancovala.

Samozřejmě jsme se takových sezení zúčastňovaly a mě velmi povznášelo, že patřím k tomuto velkému, mírumilovné-

mu vesnickému společenství. Směly jsme vařit čaj jako dospě-

lí a v sezóně arganu se konaly soutěže, kdo dokáže z tvrdých skořápek vyloupat nejvíc plodů.

Seděly jsme se zkříženýma nohama před plochými, vyhla-zenými kameny, na něž jsme pokládaly sluncem vysušené ar*

ganové ořechy. Pak jsme tloukly do tvrdých skořápek špiča-tým kamenem. Bylo to náročné. Člověk dokázal vyprostit’

drahocenná semena, jenom když se kamenem trefil do určité-; ho místa skořápky.

Babička ostřížím zrakem dohlížela na to, abychom semena neporušily. Obsahují totiž nejcennější arganový olej, který slouží nejen jako potravina. Šerify, k nimž patřila i babička, ho používají jako důležitý lék proti mnoha nemocem a potížím.

Nejnapínavější dobrodružství jsme ale prožívaly s Džamí-

lou. Byla nejdivočejší z nás a ničeho se nebála. Šplhaly jsme společně na skály na horských svazích za vesnicí.

Když jsme procházely po polích, vlekly jsme za sebou dlouhé tyčky cukrové třtiny, které byly na horním konci rozštěpené a opatřené lanem. S jejich pomocí jsme trhaly z trnitých keřů sladké kaktusové fíky, na které nebylo možné dosáhnout rukou.

Džamíla jednou použila tyč i k chycení hada, kterého jsme objevily ve studni na poli. Ráda jsem se dívala na svou tvář, jak se zrcadlí na hladině. Připadalo mi, že mám dvojče, které se na mě usmívá z tajemné hlubiny. Když jsem se toho dne sklonila nad okrajem studny, neuviděla jsem sebe, ale hnusného plaza.

„Džamílo,“ zavřískala jsem, „tady je něco odporného!“

Džamíla si tu věc klidně prohlédla.

„To je had,“ řekla. „Vytáhnu ho ven.“

„Prosím tě, nedělej to!“ křičela jsem. „Je to hrozně nebezpečné.“ Dodnes se bojím hadů. Nedokážu se na ně dívat ani v televizi.

„To zvládnu,“ odsekla Džamíla a její široká tvář zčervenala loveckou horečkou.

Sklonily jsme se nad studní a fascinovaně jsme pozorovaly, jak Džamíla loví kleštěmi na fíky hada. Plaz zuřivě syčel. Tři-krát se dokázal osvobodit, ale nakonec Džamíla jeho dlouhé tělo sevřela a vítězoslavně vytáhla na sluneční světlo. Mrskal sebou v kleštích. Viděla jsem jeho rozeklaný jazyk a studené oči. S křikem jsme se rozběhly, když sestra začala tyčí s hadem mávat nad hlavou.

„Já ho omámím!“ křičela Džamíla. „Vidíte to? A až bude omámený, rozdupeme ho.“

„Okamžitě vrať toho hada do studně,“ kvílela jsem v pani-ce, „nebo to řeknu babičce.“

„Zbabělce,“ okřikla mě Džamíla. „Já ho pokořím! Jen se dívejte.“

Pozorovaly jsme Džamílin zápas s hadem z bezpečné vzdá-

lenosti. Sestře se skutečně podařilo zvíře omráčit. Nakonec le-

žel had na zemi a Džamíla po něm dupala zelenými gumovka-mi. Když se nehýbal, odvážily jsme se přijít blíž a všechny dívky si duply na mrtvého hada. Jenom já jsem to nedokázala.

Nepřekonala jsem strach.

Večer nám babička vynadala. „Hadi mohou člověka za-bít,“ říkala. „Už to nikdy nedělejte, jinak nebudete smět chodit do polí.“

Považovala jsem se za likvidátorku štírů. Před tetiným domem stála betonová nádrž, kde se hromadila dešťová voda. Ale pršelo tak málo, že byla většinou prázdná. Pak se v ní usazo-vali brouci a štíři. Byli tu velcí černí štíři a malí červení, mi-mořádně jedovatí. Naklonila jsem se nad nádrží a drtila jedovatá zvířata tyčí. Cítila jsem se při tom jako ochránkyně nočního klidu. Každý mrtvý štír znamenal o nebezpečí méně a dovoloval nám spát o něco klidněji.

Na venkově ubíhaly dny neuvěřitelně rychle. Připadala jsem si tady silná, zdravá a čistá. Bylo dost jídla, pohybovala jsem se na čerstvém vzduchu a babička mě každý den myla ostrým jádrovým mýdlem, které kupovala v suku v Tiznitu. Měly jsme kartáčky na zuby i zubní pastu, a když jsem se sklonila nad studní, abych se podívala na svou tvář ve vodní hladině, zuby se mi jen leskly. Jednou týdně babič-

ka roztopila parní lázeň na druhém dvoře své usedlosti a my jsme se tu vleže potily, protože v nízkém prostoru se nedalo ani sedět. Ležely jsme vedle sebe jako chleby v peci, a když nám kůže změkla horkými vodními parami, drhla z nás ba-bička špínu drsnou rukavicí.

Několik dní před začátkem školy začala babička sbírat naše věci a balit uzlíky. To už jsem cítila bolest loučení, která dosáhla vrcholu, když se ve velkém oblaku prachu vyno-

řil na cestě do Igraaru a E-Dirhu monsieur „Autobus“ se svým rozvrzaným vozidlem.

Dřepěly jsme na schodech před babiččiným domem a bojovaly se slzami. Celá vesnice se s námi přišla rozloučit.

Za chvíli jsme seděly v autobuse a dívaly se zadním oknem. Vesnice se zmenšovala a nakonec zmizela v prachu.

Léto bylo pryč. Měly jsme před sebou podzim se strýčkem Hasanem a tetou Zajnou a obvyklou bídou, na kterou jsme bě-

hem pobytu na venkově skoro zapomněly.

Strýčkova pěst

Strýček Hasan byl stále surovější. Pokud by se o něm dalo říct něco pozitivního, pak to, že byl spravedlivý: poctivě rozděloval násilnosti mezi nás a vlastní děti. Nejvíc ale týral nevlast-ního syna Mustafu. Toho dokonce ammí Hasan věšel za nohy na skobu ve zdi, až se mu krev nahrnula do hlavy, a bil ho gumovou hadicí nebo klínovým řemenem.

Když měl strýček špatnou náladu, bylo rozumnější se mu vyhnout. Nos mi už zlomil, ale pořádně mě ztýral, až když jsem ztratila Fátiminy sluneční brýle.

Sestřenice Fátima měla kožní chorobu, která v létě mizela, ale v zimě se jí šířila po těle a dokonce i v obličeji. Myslím, že to byla neurodermitis. Aby skryla skvrny na tvářích, nosila velké sluneční brýle, které jí koupil strýček.

Samozřejmě jsem si ty elegantní brýle také chtěla zkusit.

Vypůjčila jsem šije a potulovala se s nimi po hlavní ulici. Mu-sím říct, že splnily účel.

Jeden ze zajímavých mládenců u mě zastavil moped a prohlásil: „Poslyš, Wardo, ty brýle ti fakt seknou.“

Polichoceně jsem se zasmála.

„Můžu si je na chvíli nasadit?“

Váhala jsem, vždyť nebyly moje. Ale nechtěla jsem vypadat bojácně, tak jsem řekla: „No jasně.“

Chlapec popadl brýle, nasadil si je a dupl na plyn.

„Hej, ty idiote…,“ volala jsem za ním. Ale to už zahýbal za roh - a nevrátil se.

Večer si Fátima všimla, že jsou brýle pryč.

„Wardo,“ obrátila se ke mně, „tos byla zase ty?“

Přikývla jsem.

„Dej je sem!“

„Už je nemám. Půjčila jsem je.“

To jsem neměla říkat. Fátima se úplně přestala ovládat a pokusila se mi poškrábat obličej. To vzbudilo pozornost strýčka, který vytáhl z kalhot pásek. Ten večer jednoznačně neměl dobrou náladu. Na nic se neptal, okamžitě bil. Když skončil, utírala jsem si krev z koutků úst.

Strýček se na mě díval bez soucitu. .Jestli tu brýle zítra nebudou, umlátím tě.“

Sla jsem za rodiči toho chlapce.

„Prosím,“ žadonila jsem,, já ty brýle musím dostat zpátky.“

Ti lidé viděli moje modřiny a tušili, co se stalo. Strýček Hasan byl známý násilník. Při pouličních rvačkách, do nichž býval často zapleten, si osvojil účinnou, zvlášť bolestivou techniku.

Když mě uhodil do obličeje, jeho ruce byly jako ze železa.

Nikdy nebil měkkou dlaní, ale tvrdým hřbetem. Pokud jsem se nebránila, byl ještě divočejší, pak mi bušil hlavou o zeď a kopal mě do podbřišku. Pláč způsobil, že jeho agresivita pomalu ustupovala a nakonec toho nechal. Přesto jsem skoro nikdy z hrdosti neplakala.

„Ano, máme ty brýle,“ tvrdili ti lidé. „Ale syn bohužel rozbil skla. Jsou u optika a budou hotové až pozítří.“

To byla špatná zpráva. Den co den mě čekal výprask, dokud nedonesu ty zatracené brýle. Každé ráno se budu probou-zet se strachem, večer mě čeká bolest a ponížení, do postele půjdu s krvavými ranami a do školy s monokly.

Plížila jsem se domů. Strýček Hasan už čekal.

„Kde jsou ty brýle?“

„Dostanu je teprve…“

Ani jsem nedokončila větu a měla jsem pěst v obličeji. Ten večer na mě vzal kabel. Nejdřív jsem zaťala zuby, abych ani nemukla, když mi praskala kůže. Nechtěla jsem, aby se mi přihlížející bratranci posmívali. Pak jsem se přece jen rozhodla, že mučení zkrátím, a zhroutila jsem se.

To byl trik sestřenice Habíby. Když dostávala výprask, ob-rátila oči v sloup a svezla se k zemi. Jenom jednou jí to nevy-

šlo. Právě šla od holiče a předváděla ve městě své hladce vyfénované vlasy. Strýček už na ni čekal, protože ho rozzuřilo, že neustále ignoruje jím stanovenou dobu návratu v osm hodin.

Sotva Habíba v jedenáct hodin překročila práh domu, dostala první ránu. Okamžitě dramaticky upadla do mdlob a strýček polekaně spěchal na toaletu, aby přinesl kyblík vody. Habíba ho sledovala jedním okem. Bylo to pro ni těžké dilema. Buď musela přiznat, že mdloby jen hrála, a riskovat tak pořádný výprask, nebo ohrozit nový účes.

Habíba se rozhodla pro výprask.

„Ne, tatí,“ vykřikla,,jenom ne vodu!“

Ale strýček Hasan hrál podle vlastních pravidel. Krátce za-váhal a pak jí vylil vodu na hlavu.

„Myslím, že to tě bude bolet víc,“ šklebil se.

Takhle hladce jsem vyvázla jen zřídka. Tri večery jsem musela snášet týrání, dokud ten kluk nepřivezl spravené brýle.

Ještě jsem dostala přidáno, protože náhradní skla byla prý ten-

čí než rozbitý originál.

Teta Zajna se strýčkovi brutalitou naprosto vyrovnala. Dvakrát se jí podařilo zbít mě do bezvědomí. Poprvé jsem ještě chodila do základní školy. Uhodila mě hřebíkem v podpatku svých sandálů do hlavy tak silně, že jsem omdlela. Odvážila jsem se sníst kus chleba, který upekla jen pro své děti.

Když jsem se probrala, byla jsem úplně promočená, proto-

že teta mě polila vodou. Seděla přede mnou na polštáři.

„Ted půjdeš ke mně, dáš mi pusu na čelo a omluvíš se za své špatné chování.“

Nechtěla jsem se omlouvat, a tím spíš ji líbat. Ale byla jsem tak zoufalá, že jsem udělala obojí. Ještě dnes mě to ponížení bolí víc než rány.

Podruhé jsem při nákupu něco popletla. Místo papriky jsem přinesla mletý kmín. Tetu to tak rozzuřilo, že mi špičatý-

mi nehty poškrábala obličej, pak se podobně vyřádila nájemné kůži mých stehen a nakonec mě uhodila válečkem na nudle

do šíje tak, že jsem omdlela.

Starší sestry Rábia a Džamíla se nás pokoušely chránit, ale samy se stávaly obětí situace.

Rábia se dokázala vyhnout tělesným trestům, protože byla chytrá a diplomatická, ale jeden z bratranců ji přesto těžce zranil. Položil lžíci do dřevěného uhlí, na němž Rábia vařila tradiční tádžin, a pak ji přitiskl sestře na tvář, takže sejí seškvařila kůže i maso. Nikdy předtím ani potom jsem ji neslyšela tak srdceryvně křičet. Jizvu má dodnes.

Džamíla byla zase vystavena strýčkovým pokusům o sblí-

žení. Pracovala s ním v dílně a neměla šanci uniknout jeho žá-

dostivým pohledům a dotekům, jakmile její tělo začalo v pubertě nabývat ženských tvarů.

Když ji teta Zajna obvinila, že strýčkovi nadbíhá, neodvá-

žila se říct, jak je to doopravdy. Nechala si to špinavé tajemství pro sebe. Ale nakonec ji strýček obtěžoval tak často, že se svěřila Rábii. Tehdy bylo Džamíle patnáct let.

Všem nám bylo nápadné, že ji strýček při odchodu a příchodu zvlášť srdečně líbá, ale nic nás při tom nenapadlo. Džamíle to připadalo nesnesitelné. Promluvila s Rábií a obě písemně informovaly našeho otce o událostech v jeho bývalém domě.

Rábia udržovala s otcem ve vězení intenzivní styky.

Když jí bylo čtrnáct let, z vlastní iniciativy dokonce sehnala právníka, který měl otce dostat z vězení. Pokus se samozřej-mě nezdařil. Psala mu pravidelně, ale to jsme se dozvěděli, teprve když zemřel a bratr Džábir probíral jeho pozůstalost.

Neviděla jsem všechny dopisy, protože Džamíla roztrhala ty, které se týkaly její osoby.

Otce informace velmi rozhořčily, udal vlastního bratra úřa-dům a žádal, aby byl Hasan vyhnán z domu naší rodiny a byl mu zakázán styk s námi.

Jako vězeň pro nás samozřejmě nebyl žádnou velkou

ochranou. Příslušný paša, vyšší soudní úředník, přesto předvolal všechny zúčastněné.

Když strýček Hasan dostal předvolání, zmocnila se ho úpl-ná panika. Připadalo mu, že jeho život se hroutí, protože bez nás by přišel o dům, stal by se z něj bezdomovec a jeho pověst by byla definitivně zničena.

Nečekal, že Džamíla a Rábia budou mít odvahu bránit se jeho týrání a obtěžování. Dvě nedospělé dívky, které se odvá-

žily vzepřít dospělému muži, to bylo v marockých poměrech výjimečné. Všichni věděli, co se u nás děje: sousedi, naši pří-

buzní, pravděpodobně i úřady. Ale jako tehdy, když matka musela snášet otcovo trýznění, nikdo nezasáhl. Lidé nás lito-vali, tu a tam nám podstrčili pár dirhamů nebo máslem nama-zanou bagetu - ale pomoct nám nechtěl nikdo.

Obdivovala jsem Rábii a Džamílu za jejich odvahu. Představovala jsem si, že se náš život změní, až se konečně zbaví-

me strýčka, tety a jejich dětí. Mít dům sami pro sebe! Rábia jako chytrá hlava rodiny, Džamíla, ta sopka plná energie, Muna zbavená strachu a my, malí, bez ponižování! Samozřej-mě bychom si k sobě vzali i Wafu a Asii! Rodina by zase byla pohromadě! Ale mé naděje vzaly brzy za své…

Otec a sestry se rozhodli, že se nezmíní o sexuálním obtě-

žování. V naší společnosti se totiž takové obvinění brzy obrátí proti oběti. Nakonec by Rábia a Džamíla vypadaly jako děvky, u nichž ztroskotala všechna strýčkova dobře míněná pedago-gická opatření, psal otec z vězení.

Když jsme stáli před pašou, měl strýček Hasan strach.

S výjimkou dvou nejmenších jsme byli předvoláni všichni: Muna, Rábia, Džamíla, Džábir i já.

Muna nebyla na naší straně. Podpořila strýčka ze strachu, že přijde úplně o všechno. Byla velmi nekonfliktní člověk a bála se i vlastního stínu. Třebaže byla na ulici úplně sama, pohybovala se, jako by ji něco ohrožovalo. K tomu přispívalo vědomí, že k nám nepatří, protože byla adoptivní dítě z prvního manželství našeho otce a matka s ní nezacházela dobře. My jsme ji ovšem akceptovali jako plnohodnotnou sestru. Měla jsem ji ráda a dodnes k ní chovám sympatie, ačkoliv se skoro nestýkáme.

Byla jsem připravená říct před pašou jasně a zřetelně, že nechci žít se strýčkovou rodinou. Už v jedenácti letech mi bylo naprosto jasné, že musím bojovat o naši svobodu. Dobrovolně nám nikdo nedá právo na klidné dětství. Sama se sebou jsem uzavřela dohodu: když se nám teď nepodaří dostat strýč-

ka a tetu z otcova domu, zařídím to sama, jakmile mi bude osmnáct let - nebo se odstěhuju.

Paša mě ale vůbec nepředvolal. Musela jsem počkat venku před jednací síní, zatímco vyslýchal Džamílu, Rábii, strýčka, dědečka a jeho synovce.

Ammí Hasan argumentoval tím, že dívky v našem věku nelze nechat samotné, že potřebují ruku zkušeného otce rodiny, jako je on.

Zdálo se, že paša sestrám uvěřil. Strýček Hasan se před ním rozplakal a ujišťoval ho, že nás miluje jako vlastní děti.

Také dědeček byl proti, abychom nesli odpovědnost sami za sebe. V jeho generaci to bylo nepředstavitelné.

„Tak mladé dívky samotné ve velkém městě s tolika cizinci?

Velmi snadno se mohou dostat na šikmou plochu!“ namítal.

Paša se nakonec rozhodl, že dá strýčku Hasanovi ještě šanci.

Prohlásil, že pokud by se objevila další stížnost, osobně se postará o to, aby se strýček s rodinou z našeho domu

odstěhoval.

Prohráli jsme zápas, ale přesto jsme zvítězili. Od té doby, co Rábia a Džamíla ukázaly, že jsou schopné bojovat za naše práva, se strýček ovládal. Už se nás neodvážil bít a přestal ob-těžovat Džamílu.

Jenom nenávist tety Zajny ještě zesílila.

Cesta k ženství

Ve druhé třídě jsem kamarádila s dívkou ze zámožné rodiny.

Sihám také bydlela v Nouveau Talboijt, hned vedle obchodu s potravinami na rohu. Její otec byl úspěšný právník, matka jezdila v mercedesu. Jejich rodina byla tak bohatá, že vlastni-la dva vzájemně propojené domy. Přestože měli jen dvě děti, bylo tam dvakrát tolik místa, než muselo stačit naší šestnácti-

členné domácnosti v rue el Ghazoua.

Chodila jsem k nim ráda. V domě byl klid, nikdo se tu ne-hádal, zřídka se ozvalo hlasité slovo. Kromě toho měli telefon.

Prováděly jsme se Sihám nejrůznější žertíky. Poprvé v životě jsem držela v ruce sluchátko a vytáčela číslo.

Nejistě jsem tiskla sluchátko k uchu a poslouchala praskání při spojování hovoru. Pak zazněla řada ostrých tónů.

Polekaně jsem se zadívala na Sihám. „Co je to?“ zašeptala jsem. Sihám se trochu povzneseně usmála. „To zvoní. To je normální. Takhle funguje telefon, ty hlupáčku.“

Pak jsem náhle slyšela u ucha cizí hlas - a okamžitě jsem zavěsila.

Podruhé jsem si dodala odvahu. Sice jsem do mluvítka nic neříkala, ale poslouchala jsem, jak lidé opakují „haló“ a „kdo je tam?“. Pak jsem se smíchem zavěsila, dřív než mohli říct: „Proklínám tvou matku.“ To říkají rozzlobení Maročani a já to nechtěla slyšet.

Když jsme se se Sihám nechichotaly, učily jsme se. Její otec mě měl rád, občas mě pohladil po hlavě nebo mi vtiskl do ruky několik mincí a já jsem byla velmi pyšná, že si mě všiml úspěšný monsieur 1’avocat.

Sihám byla o rok mladší než já, ale o něco větší, protože na rozdíl ode mě měla vždycky pravidelnou stravu. Kromě toho hrála tenis a díky sportu si vypracovala svaly. Pro mě to mělo výhodu i v tom, že jsem občas dostala šaty, z nichž Sihám vyrostla.

Sihámina matka říkala dceři: „Warda je chudá. Proto jí dá-

váme něco z našeho bohatství. To je naše muslimská povinnost. Ale prosím, nemluv o tom, abychom ji neranily.“

Sihám se toho pravidla držela a mně nevadilo, že jsem nosila její odložené věci.

Jednou mi Sihámina matka dala nádherný svetřík, který přímo zářil sytou burgundskou červení. Dokonce ho sama uháčkovala. Hned příští den jsem si ho oblékla do školy. Okamžitě si mě všimla naše učitelka, velmi hezká mladá žena.

Nosila rozpuštěné vlasy, boty na podpatku a krátkou džallábu s rozparkem. Jmenovala se Heba.

Když jsem na začátku školního roku přišla do třídy, neměla jsem knihy ani sešity nebo tužky, natož školní brašnu.

Strýček Hasan prohlásil: „Letos pro tebe nemám peníze.

Možná přijdeš na řadu napřesrok.“

„Ale strýčku, potřebuju ty věci teď,“ namítala jsem.

Strýček Hasan můj problém nechápal. Byl analfabet a ško-la pro něj nic neznamenala. Nechtěl za ni vydávat ze svých skrovných výdělků.

Druhý den školy ke mně přišla učitelka. „Jak se jmenuješ?“

„Saillo, Warda.“

Učitelka se zarazila. „Saillo?“

„Ano,“ špitla jsem.

„Kdo je tvá sestra, Džamíla nebo Habíba?“

„Džamíla. Habíba je sestřenice.“

Učitelka se narovnala.

„Žáci,“ prohlásila, „v naší třídě jsou děti, které nemají rodi-

če ani peníze. Jedním z nich je Warda.“ Ukázala na mě. Přála jsem si, abych byla neviditelná. Ale nesplnilo se mi to.

Všichni na mě zírali. „Druhé takové dítě je Džua.“ Ukázala na chlapce, který přišel do školy ze sirotčince. Jeho jméno znamenalo „hlad“. Teď se děti dívaly na Džuu. „Požádejte doma rodiče o nějaké peníze pro Wardu a Džuu, aby si i tyhle děti mohly koupit školní potřeby.“

Příští den přinesly děti tolik peněz, že učitelka mohla koupit Džuovi a mně sešity, tužky, knihy a dokonce i aktovky.

Večer si ke mně sedla Rábia se slovy: „Wardo, to bylo od učitelky a od dětí moc milé.“

„Ano,“ souhlasila jsem.

„Měla bys jim poděkovat.“

„Ale jak?“

Rábia se zamyslela. „Napíšeme dopis a zítra ho přečteš třídě.“

„To nedokážu.“

„Ale ano, dokážeš. To je to nejmenší, co můžeš udělat. Po-děkovat je zdvořilost.“

Dopis byl nádherný. Když jsem ale stála před třídou s papí-

rem v ruce, připadalo mi, že váží tunu. Koktavě jsem ho pře-

četla. Byla jsem červená vzrušením a studem. Když jsem skončila, všechny děti tleskaly a učitelka Heba mi dala bonbon z velké sklenice na svém stole.

Teď jsem seděla v nádherném červeném svetru v lavici.

Učitelka ke mně přišla, zkoumavě promnula pleteninu mezi prsty a pronesla s obdivem: „To je velmi jemná práce, má milá. Můžeš mi říct, kdo to háčkoval?“

„Ano, paní učitelko,“ přikývla jsem a ztišila hlas., Je od Si-háminy maminky, darovala mi ho. Ale nikdo by to neměl vě-

dět. Prosím…“

Už bylo pozdě. Učitelka se napřímila, zaklepala pravítkem na stůl, aby si zjednala pozornost, přešla do středu místnosti, odkašlala si a řekla: „Děti, dobře mě poslouchejte. Stalo se něco velmi ušlechtilého. Všechny přece víte, že naše spolu-

žačka Warda je velmi chudá?“

Žáci souhlasně šuměli.

„A dnes,“ pokračovala učitelka, „má na sobě krásný svetřík. Nekoupila si ho. Daroval jí ho dobrý člověk. A tímto člo-věkem je…“ Paní Heba udělala významnou pauzu a já kout-kem oka viděla, jak se Sihám krčí v lavici, „naše spolužačka Sihám. Potlesk pro Sihám!“

ITída tleskala, jen Sihám se ani nepohnula. Trochu jsem se styděla.

Přátelství se Sihám vydrželo až do šesté třídy. Po páté třídě odešla Sihám do smíšené střední školy, kde se učili společně chlapci a dívky, zatímco já jsem postoupila do dívčího gymná-

zia. Přesto jsem Sihám dál navštěvovala doma.

Jednou, když jsem u nich opět zaklepala, mi přišel otevřít její otec.

„Musím s tebou mluvit, Wardo,“ řekl.

„Ano, pane advokáte.“

„To, co ti povím, musí zůstat mezi námi. Sihám se o našem rozhovoru nesmí dozvědět.“

„Ano, pane advokáte,“ přikývla jsem. Už jsem tušila, že rozhovor nebude příjemný.

„Budu s tebou mluvit otevřeně,“ prohlásil Sihámin otec a znělo to přesně tak, jak podle mých představ mluvili právní-

ci u soudu. „Nepřeji si, abys nadále navštěvovala mou dceru.

Přeruš styky se Sihám. Už nejste děti a Sihám bude žít jinak než ty. Nehodíte se k sobě.“

Ta slova mě zasáhla přímo do srdce. Hned jsem pochopila, co mi chce Sihámin otec naznačit: jsem chudá a nemám budoucnost, což není pro dívku z vyšších vrstev dobrá společ-

nost. Chtěl mi naznačit, že jsem vyvrhel. Objasnil mi, že přá-

telství jeho dcery byla pro mě laskavost, ne právo. A tato laskavost měla skončit.

Cítila jsem na jazyku kyselou chuť a v očích slané slzy.

„Ano, pane advokáte,“ hlesla jsem, „samozřejmě.“

Pak jsem odešla bez jediného ohlédnutí a na Siháminy dve-

ře už jsem nikdy nezaklepala.

Se sklopenou hlavou jsem se do vlekla k lavičce na ulici za naším domem. Tam jsem sedávala vždycky, když mi bylo smutno. Složila jsem hlavu do dlaní a v duchu jsem se vidě-

la jako v zrcadle: malá, tvrdá, tmavá tvář s krátce ostříhaný-

mi vlasy a velkýma očima, v nichž se odráží všechno ne-

štěstí světa.

Upozornila mě na to jedna stará žena. Četla na ulici z ruky mé přítelkyni Karimě. Bylo to veselé, rozjásané děvče s dolíč-

ky ve tvářích.

Také jsem jí nastavila ruku. „A jak je to se mnou, paní?“

Stará žena uchopila mou ruku, ale nedívala se na čáry v dlani, hleděla mi do očí.

„Tvé oči jsou plné bídy,“ konstatovala a odstrčila mi ruku.

„Nemůžu ti nic říct.“

Byla jsem zdrcená, ale nedala jsem na sobě nic znát. Po-zději jsem se pozorovala v zrcátku jednoho auta. Musela jsem se zkroutit, abych si viděla do očí. Dlouho jsem se prohlížela.

Bylo mi jasné, že ta stará žena měla pravdu. Viděla jsem staré oči plné utrpení a smutku. Vlastní oči.

Chápala jsem Sihámina otce. Jeho dcera byla nevinné, hýčkané děvče. Nikdy nezažila nic z toho, čím jsem musela projít já. Nechtěl, aby na ni dopadl stín mého neštěstí. Chá-

pala jsem, že chce dceru chránit před zlem, které mě potkalo, ale zraňovalo mě to.

Gymnázium stálo přímo proti hřbitovu, na němž byla po-hřbená matka. Její hrob už neexistoval, právě byl zrušen. Ale já

jsem po škole ráda sedávala na nej vyšším místě pozemku a rozhlížela se kolem. Představovala jsem si, že matčina duše je někde blízko, když jsem na té vyvýšenině. Často jsem si s ní povídala.

„Mami, musím ti vyprávět, co se dneska stalo…“

A pak jsem jí líčila každodenní neštěstí, v němž jsme žili.

Mlčky jsem pohybovala rty a oči se plnily slzami. Nikdy jsem nečekala, že mi matka odpoví. Ale věděla jsem, že mě slyší, a to mě uklidňovalo. Věděla jsem, že je nablízku. Nejvíc jsem cítila její blízkost, když jsem zaklonila hlavu a dívala se do nebe nad městem.

Ve volných hodinách jsem se potulovala kolem zastávky autobusu. Byl tam stánek se sladkostmi. Patřil mladému muži, který měl jízdní kolo.

Jednou mi řekl: „Víš, holka, mám maturitu. Ale v téhle zatracené demokracii pro mě není dobrá práce. Proto stojím kaž-

dý zatracený den, který Bůh stvořil, u tohohle zaprášeného Stánku.“

Odpověděla jsem: „No, to není dobrý. Směla bych se projet na tvém kole?“

Bylo to staré, rozvrzané pánské kolo, pro mě příliš velké.

Sotva jsem dosáhla na pedály a nemohla jsem brzdit.

„Buď opatrná,“ volal za mnou mladý muž, „a nejezdi až na pláž!“

Ale já už jsem byla v sedle a mířila právě dolů na pláž. Vítr mi cuchal vlasy a vháněl slzy do očí. Jela jsem stále rychleji.

Měla jsem trochu strach, ale příjemný pocit svobody a rych-losti převážil. Hnala jsem se dolů z kopce, jásala jsem a pokoušela se nemyslet na to, že budu muset těžké kolo zase vy-tlačit zpátky.

V té době jsem se ve škole moc nesnažila. Málokdy jsem děla-la úkoly a často jsem při vyučování usínala. Důvodem byla těžká práce, kterou jsem měla na starosti doma. Zodpovídala jsem za prádlo naší velké rodiny, které se namáčelo v kádi na i dvoře. Každý jednotlivý kus jsem pak drhla na valše, až jsem měla na pravé paži svaly, na ruce tvrdou kůži a úplně zkřivená záda. O víkendu mě teta brala s sebou do súku. Ona si nesla?

malou peněženku, já jsem vlekla nákupy na zádech k taxíku.

Jednou jsem byla tak vyčerpaná, že jsem usnula vestoje, za-tímco teta smlouvala s obchodníkem o ceně brambor.

Strýček Hasan mě nakazil svou vášní pro loterii a prohlásil, že jsem jeho šťastná víla. Na útržky pečlivě namaloval čísla a já je měla poslepu tahat. Pak napsal čísla na lístek a poslal mě k Cinéma Sahara na hlavní třídě, kde byl sázkový Stánek.

Přepsala jsem strýčkova čísla na sázkový kupon a zaplatila.

Potom jsem musela hlídat a kontrolovat výsledky. Doběhla jsem ke Stánku, vtiskla si do paměti čísla, která vyhrála, a letě-

la zase domů. Cestou jsem si čísla pilně opakovala a doufala, že mě nikdo neosloví. V tu chvíli jsem samozřejmě čísla zapomněla, musela jsem se vrátit ke Stánku a naučit seje znovu.

Většina učitelů mě neměla ráda, protože jsem se nesnažila a s postupující pubertou pro mě bylo stále obtížnější chovat se jako roztomilé děvčátko. Už jsem nechtěla poklonkovat, být způsobná a přívětivá. Chtěla jsem si získat respekt.

Respekt pro mě byl stále důležitější. Toužila jsem být respektována jako člověk a neakceptovala jsem přátelství ze soucitu. Proto jsem byla drzá, vyzývavá a hrubá. Nenechala jsem si nic líbit. Žádostivé pohledy mužů na má pučící ňadra ve mně vzbuzovaly agresivitu. Chování učitelů mě rozčilovalo. Domácí atmosféru už jsem nedokázala snášet.

Rozhodla jsem se, že budu bojovat. Že se nikdy nepodrobím, ale naopak budu sama útočit. Když byl v dohledu vý-

prask, udeřila jsem jako první. Osvojila jsem si chování dítěte ulice, a to se do téhle školy nehodilo.

Osmou třídu jsem musela opakovat. Pak jsem to vzdala a opustila gymnázium bez závěrečné zkoušky.

Moje tělo se měnilo. Když jsem se podívala do zrcadla, najednou jsem před sebou viděla ženu. Doufala jsem, že mi prsa ne-porostou, protože bych se musela v ramadánu postit jako do-spěli. Skrývala jsem je, jak to šlo, ale jednoho dne už jsem sestru Rábii neoklamala.

„Copak je to?“ zeptala se, když mi bylo čtrnáct let.

„Co myslíš?“ podivila jsem se nevinně.

„Tady, na hrudi, ty máš ňadra!“

„Ne, to nic není,“ bránila jsem se.

V náboženských otázkách nebyly s Rábií žerty. Hrubě mě štípla do malých prsou.

„No vida,“ vykřikla, „prsa. To pro tebe znamená půst.“

„Ale ještě nemám měsíčky,“ namítla jsem.

„To je jedno,“ zavrtěla hlavou Rábia. „Ňadra jsou ňadra.

Budeš s námi slavit ramadán.“

V té době jsem své tělo neměla ráda. Mohlo za to, že jsem celý měsíc nesměla přes den nic jíst. Přitom mě neustále trápil hlad. Rábia se nakonec nechala obměkčit a směla jsem se postit jenom čtrnáct dní.

Pomalu jsem si zvykala na to, že dospívám.

Když jsem se podívala do střepu, který jsme používali mís-to zrcadla, začínala jsem se sama sobě líbit. Nechala jsem si narůst vlasy a tajně jsem kradla sestřenicím šminky. Musela jsem dávat pozor, aby mě při tom nepřistihla Rábia, protože ta

líčení neuznávala.

Jeden problém se ale nedal vyřešit tak snadno: neměla jsem co na sebe. Věci z Terre des Hommes byly sice Zachovalé a evropské, ale k nejnovějším módním výstřelkům měly daleko.

Sestřenice měly pěkné šaty, zatímco já a moji sourozenci jsme nadále chodili v šatech, které odložili lidé v Německu, Francii nebo Rakousku.

Neměla jsem na vybranou, musela jsem si občas něco vy-půjčit od sestřenic. Dělala jsem to, když jsem měla schůzku s přítelkyněmi na hlavní třídě nebo na plážové promenádě.

Jednoho dne chyběla Habíbina oblíbená sukně.

„Wardo,“ štěkla Habíba, „nevzala sis moji sukni?“

„Ne.“ To byla standardní odpověď na podobné otázky.

„Tu hnědou, krátkou, z hedvábí.“

„Tu určitě ne, taje mi totiž moc široká.“

Bum! Habíba mi vrazila první facku. Její tlusté zlaté prste-ny mi udělaly šrám na tváři.

Hnědou sukni jsem opravdu neměla. Ale nebylo mi to nic platné, sukně zmizela a Habíba na mě každý den znovu útoči-la, protože jsem byla v podezření. Prohledávala mé věci, a když nic nenašla, poškrábala mi obličej.

Rábia při jejích útocích trpěla a pokoušela se mě chránit.

Ale trvalo skoro dva týdny, než se problém vyřešil.

Habíba v té době pracovala v obchodě pro turisty. Každý den tam kradla malé sametové potahy na polštáře s marockými motivy. Nenáviděla jsem ty potahy, protože Habíba je vždycky srolovala do miniaturní ruličky a dala si je do kalho-tek, aby se na ně při kontrole u východu nepřišlo. Já jsem je pak musela prát. Habíba bohužel nebyla nejčistotnější a vedla život, který potahům v jejím prádle neprospíval.

Tetě Zajně se sametové povlaky líbily, cpala do nich hadry a staré šaty a pokládala je na sedací soupravu v obýváku, kde v noci spali chlapci. Nakonec jsme měli asi třicet nacpaných sametových polštářků s vyšívanými turistickými motivy, které Habíba propašovala z obchodu.

Jednou v noci, kdy bylo takové dusno, že jsme skoro nemohly spát, se Rábia vztyčila na posteli.

„Už to mám,“ zamumlala a zmizela ve vedlejším pokoji.

Viděla jsem, jak začala hekticky otvírat polštářky a tahat z nich cáry látek.

„No prosím,“ prohlásila, když z jednoho vytáhla Habíbinu hnědou sukni. „Tady je.“

I

Měla sen, že sukně omylem skončila právě na tomhle mís-tě. V té chvíli jsem si byla ještě jistější, že mi Bůh seslal Rábii jako osobního anděla strážce.

Krátká, ale zcela platonická aféra s kudrnatým Muhsinem probudila můj zájem o chlapce. Nejobdivovanější v naší čtvrti byl Hišám, jehož rodiče byli tak bohatí, že ho posílali do soukromé školy a koupili mu moped. Nosil baseballové čepice s perfektně kulatým štítkem, mimořádně široké džíny a pravé adidasky, ne levnou imitaci ze suku. Hišám se na hlučném vozidle řítil po našich prašných ulicích. Zamilovala se do něj Saída, dívka s nohama jako cukrové sloupy.

Jednou si dokonce půjčila moped a hnala se za ním až do herny na pláži, kde měli chlapci ve vlasech tolik gelu, že jim v horku kapal na ramena, a objevovaly se tu dívky s tak svět-lými a hladkými vlasy, že vypadaly jako modelky z titulních stran zahraničních časopisů. I Saída si objednala u holiče blond vlasy, ale vyšla z toho jen světlehnědá a Hišám si jí vů-

bec nevšímal. Byl nejen bohatý, ale taky arogantní.

Saídě se nějak podařilo získat jeho telefonní číslo a rozhodla se, že mu zavolá domů. Vlastně vymyslela, že mu mám za-volat já. Nic jsem nenamítala, protože kdyby se Saída sblížila s Hišámem, měla bych šanci získat zpátky Muhsina.

Důkladně jsme se na celou akci připravovaly. Celé dny jsme pracovaly na textu, který jsem Hišámovi měla přečíst.

Pak jsme si obstaraly drobné na veřejný telefon v obchodě na rohu. Z domova už Saída nemohla volat, protože její matka zamkla číselník přístroje na zámek.

Když jsem konečně v levé ruce držela sluchátko a v pravé list s textem, který měl Hišáma přesvědčit, že se setká s nej-skvělejší dívkou z celého města, byla jsem hrozně nervózní.

Saída stála za mnou a pobízela mě šťouchanci do ledvin. Majitel obchodu postával u regálů a mně připadalo, že má najednou uši dlouhé jako osel.

Konečně jsem vytočila číslo a telefon na druhé straně začal zvonit. Nějaká žena řekla: „Oui, haló.“

Byla to jeho matka.

Zadrmolila jsem: „Bonjour, madam, jmenuji se Nadja.“

Vždycky jsem si říkala Nadja, když jsem chtěla zatajit své jméno. „Můžu, prosím vás, mluvit s Hišámem?“

Doufala jsem, že nebude doma. Měla jsem zpocené ruce.

Saída tiskla ucho ke sluchátku, takže mě ještě šimraly její vlasy.

,Moment, prosím,“ řekla Hišámova matka, „dojdu pro syna.“

Podlamovala se mi kolena. Trochu jsem se opřela o Saídu, která ale v tu chvíli nemohla sloužit jako opora, protože se

sama chvěla vzrušením. Majitel obchodu se přiblížil ještě o krok.

„Haló, tady je Hišám.“ Byl to jeho hlas. „Kdo je tam?“

Šilhala jsem na svůj lístek, slova mi najednou připadala hrozně malá a neostrá. Pak jsem celý text odříkala jako stroj, bez tečky a čárky, co nejtišeji, aby mě majitel obchodu nesly-

šel. Vynechala jsem řádku a musela ji zajíkavě zopakovat.

Když jsem skončila, zavěsila jsem.

Saída stála jako opařená: „Proč jsi to položila?“

„Já nevím,“ přiznala jsem a vyběhla na ulici.

„Ale měli jsme si přece domluvit schůzku!“ vykřikla Saída.

„Já vím,“ přikývla jsem. „Sakra!“

„Tak z toho tedy nic nebude,“ pronesla Saída rezignovaně.

„Příště to udělám sama.“

To léto jsme strávili na pláži v Tamrhakhu. Strýček Hasan nám v jedné zátoce nedaleko od své dílny postavil stany.

Vlevo od zátoky se tyčily nad mořem skály, na nichž se zbožní muslimové modlili při západu slunce. Vpravo od zátoky se širokým obloukem otevírala k severu pláž, kde stály luxusní obytné přívěsy turistů.

V jednom z těch obytných vozů trávil dovolenou s rodiči Chalíl. Byl to Maročan, ale žil ve Francii. Bylo mu sedmnáct, byl vysoký a nosil rovnátko. Když jsem se do něj zamilovala, trochu mě to trápilo. Plánovala jsem si totiž, že tohle léto mě někdo políbí. Vždyť už mi bylo šestnáct let! Ale půjde to s těmi dráty v jeho ústech?

Ukázalo se, že jsem si dělala zbytečné starosti. Dráty vůbec nerušily, když jsme večer seděli těsně vedle sebe na pláži a dí-

váli se, jak slunce klesá do moře jako ohromný červený kotouč. Chalíl mě držel za ruku a já jsem si byla jistá, že už se to brzy stane. Ale jak?

Přemýšlela jsem, co bych měla udělat, aby mě konečně po-líbil. Ale vtom mě Chalíl prostě položil na záda, sklonil se nade mnou, pootevřel ústa a přitiskl své velké měkké rty na mé. Zadržela jsem vzduch a rychle zavřela oči. A pak jsem ucítila mezi zuby něco teplého a vlhkého, tak teplého a vlhké-

ho, jako byl písek pod mými zády.

Zpočátku mi připadalo divné, že cítím jazyk cizího člověka ve vlastních ústech, ale bylo to zároveň vzrušující. Pokoušela jsem se ještě chvíli vydržet, abych neporušila kouzlo okamži-ku, ale pak už jsem se přece musela nadechnout.

Otevřela jsem oči a podívala se kolem jeho hlavy k nebi, které už ztmavlo. Viděla jsem na obloze víc hvězd než kdy předtím. Myslím, že jsem viděla i ty, které vůbec neexistovaly.

Připadalo mi, že Chalíl je poměrně zkušený milovník. To, co dělal v mých ústech, bylo přinejmenším velmi příjemné.

Jenom jsem měla obavy, abych ze samého požitku neomdlela.

Polibek jsem mu opatrně vrátila, ale později jsem na opatr-nost zapomněla, a přesto jsem neomdlela.

Od toho večera jsme se líbali pravidelně, zatímco hvězdy na nebi zářily jako nikdy předtím, a jednou se Chalíl dotkl mých prsou. Pak léto skončilo a on se musel vrátit do Francie.

„Chtěl bych mít tvou fotografii, milá Wardo,“ požádal mě Chalíl, „abych se na tebe mohl doma pořád dívat. Jinak mi to zlomí srdce.“

„Žádnou nemám,“ musela jsem přiznat. „Ale jestli chceš, zajedu zítra do Agadiru a nechám se vyfotografovat.“

Příští den jsem nastoupila do autobusu, jela do města, došla k fotografovi, počkala, až udělají snímky, a co nejrychleji se zase vrátila do Tamrhakhu. Běžela jsem přes pláž k obytným vozům, ale Chalíl už tu nebyl. Jeho rodina zřejmě odjela.

Už jsem ho nikdy neviděla.

Zklamání v Safi

Otec byl mezitím přeložen do vězení v Safi, ošklivém pobřež-

ním městě na půl cesty mezi Agadirem a Casablancou. Byla jsem tam dvakrát v životě a pokaždé jen proto, abych navštívi-la otce ve vězení. Právě to možná zkalilo můj pohled na pří-

padné krásy toho místa.

Dědeček byl zcela zaměstnaný tím, jak prohazardovat svůj ohromný majetek, a v plyšem potažených pokojících pochybných domů ho rozdával ochotným mladým mužům, kteří mu poskytovali rychlé potěšení, takže neměl čas starat se o vnuky.

Dodnes mu to zazlívám. Dědeček dobře věděl, jak bídně žijeme u jeho syna Hasana, ale vůbec ho to nezajímalo. Buď byl hrozně hloupý, nebo mimořádný egoista. Jednou v roce s námi slavil svátek ’íd al-adhá a porazil berana. Vždyť byl vyučený řezník. Ale víc pro nás neudělal.

Pro mě za mě si mohl odpustit i tohle. Musela jsem totiž po porážce odstraňovat krev ze dvora. Zůstala v každém koutě, lepkavá a páchnoucí, a mně se při tom pravidelně udělalo špatně. Naštěstí občas vyšlo královo nařízení, že se lidé mají této

oběti vzdát - zřejmě z hospodářských důvodů nebo proto, že bylo málo beranů. V každém případě jsem byla osvobozena od čištění krve a nemusela jsem si ani drhnout obličej odporně slizkou vnitřní stranou kůže. Strýček Hasan trval na tomhle rituálu, který údajně likvidoval pihy a čistil pleť.

Teprve když mi bylo patnáct, jako by si dědeček vzpomněl, že existujeme. Džábirovi a mně zaplatil cestu do Safi za otcem.

Výlet na sever se ovšem nevydařil. Nastoupili jsme s dě-

dečkem do autobusu na hlavní ulici za naším domem. Byla zima a dědeček měl na sobě jako obvykle černou džallábu z tlusté vlny s tenkými proužky. Hlavu, oholenou podle berberského způsobu, pokrývala tagija, úzká bílá kápě. Pod džallábou schovával plochou koženou tašku s listinami a penězi, zavěšenou na řemeni přes rameno. Arabští obyvatelé královského města Marakéše nosí tašky vždy přes džallábu, protože ukazují, co mají. My, Berbeři, jsme naopak jako Švábové, které jsem poznala až v Německu: skrýváme svůj blahobyt, vzdě-

lání, inteligenci a hrdost.

Seriózní vědci mimochodem tvrdí, že Berbeři jsou možná potomci Germánů, kteří během stěhování národů přešli Itálii a dostali se až do severní Afriky. Nevím, jestli je to pravda, ale když srovnávám Berbery a Šváby, nepřipadá mi to nepravdě-

podobné.

Autobus vyjel z Agadiru za svítání, takže jsme byli v Safi už dopoledne před desátou. Spěchali jsme k vězení, obklopenému vysokou, nepřístupnou zdí. U vchodu už stáli další pří-

buzní, kteří čekali na vpuštění. Dědeček měl v igelitce čerstvý chleba a pečenou rybu pro otce, ale nemohli jsme to odevzdat, protože vězení bylo zavřené.

„Přijďte zase zítra,“ doporučili nám dozorci.

Dědeček se rozčilil.

„Mám tu pro syna rybu,“ vykřikl a mával vyčítavě taškou, „a chleba. Všechno se to zkazí.“

Dozorci se nedali obměkčit. Šli jsme tedy k moři a jídlo jsme snědli sami. Pak dědeček našel levný hotel. Byl tak laciný, že v něm nebyly ani postele a museli jsme spát na zemi.

Alespoň byla na pokoji toaleta.

Oddechla jsem si, když jsme konečně leželi na slamnících.

Nikdy jsem nevěděla, co si mám s dědečkem povídat.

Opakoval pořád totéž: „Je mi líto, co musíte vytrpět s tetou Zajnou. Ale víte dobře, že nemůžu nic dělat.“

Podle mě to bylo zbytečné žvanění. Dědeček samozřejmě mohl něco podniknout. Měl spoustu peněz a byl otcem strýčka Hasana, ale zjevně nic udělat nechtěl, tak o tom podle mého názoru neměl ani mluvit. Neodvážila jsem se mu to říct. Byl to přece dědeček, osoba, která si zasloužila respekt, i kdyby dělal všechno špatně.

Navíc byl nedoslýchavý. Když člověk s dědečkem mluvil, musel křičet, jinak se nedočkal reakce. Někdy ale rozuměl všemu, co neměl slyšet.

Po jednom z našich ukřičených rozhovorů jsem řekla Džá-

birovi: „Je přece tak bohatý, že by si mohl dovolit jít k ušnímu doktorovi.“

Dědeček zamečel: „No, no, no. Všechno jsem slyšel.“

Možná to bylo tím, že s Džábirem se nedalo pořádně šeptat.

Jako dítě měl často zánět středního ucha a časem na jedno ucho skoro ohluchl.

Dědeček nám šel opravdu na nervy. Kromě toho, že pro-

šustroval naše dědictví, s oblibou stříkal laciný parfém na hosty, kteří vešli do jeho domu. Někteří staří lidé na venkově to dodnes považují za znamení pohostinnosti a podobně se chovají zvlášť laskaví obsluhující u benzinových pump. Sotva člo-věk zaplatí, zasáhne ho oblak laciné voňavky Rêve d’Or, „Zlatého snu“.

Naposledy jsem to zažila v létě roku 2003, když jsem na-vštívila vzdáleného strýčka v dědečkově rodišti Fasku. Bez ohledu na mé protesty mě poprášil vůní.

Dědeček ale žil ve městě. Nedůvěřoval bankám a schová-

val majetek v povlacích polštářů a pod matracemi. Byla to hloupost, protože si neustále zval domů povolné chlapce, kteří si brali jeho polštáře nacpané penězi, jakmile uspoko-jeně usnul. Nejvíc mi ale vadilo, že mi pokaždé opakoval, jak se mám báječně.

„Ty máš tolik štěstí, že by mohlo lámat kameny,“ říkával, když jsem ho občas navštívila.

Chtělo se mi vykřiknout, dědečku, ty bys měl vědět, že moje štěstí zemřelo s naší maminkou, tvou snachou.

Příští den nás dědeček vzbudil krátce po východu slunce a vyrazili jsme k vězení. Nejdřív jsme se zastavili v suku a znovu koupili pro otce pečenou rybu. Před vchodem do vě-

zení postávalo navzdory časné hodině hodně příbuzných.

Dozorci si nechali napsat jména a pak zmizeli za branou.

Stála jsem mezi ženami se spoustou nákupních tašek s potravinami pro příbuzné, mezi hubenými muži v džallábách s kartony cigaret a mezi fňukajícími dětmi, které chtěly navští-

vit otce nebo strýčky.

Trvalo dlouho, než se dozorci vrátili.

„Saillo, Muhammad!“ zavolali.

Dědeček, Džábir a já jsme předstoupili.

„Kdo je to?“ zeptal se dozorce stroze.

„To jsou moji vnuci, sidi,“ odpověděl mu dědeček, „vězeň Saillo je jejich otec.“

Pronesl slovo vězeň, jako by bylo samozřejmé mluvit takhle o vlastním synovi. Mě to slovo zabolelo. Můj otec byl vě-

zeň, samozřejmě, ale nechtěla jsem mu tak říkat.

„Kde jsou průkazy dětí?“ vyštěkl dozorce.

„Žádné nemají,“ namítl dědeček,, jsou ještě malé.“

V Maroku lidé dostávají občanské průkazy až v osmnácti letech.

„Rodné listy!“ požadoval dozorce.

Ty jsme s sebou neměli. Dědeček se ještě pokoušel disku-tovat, ale dozorce na to neměl náladu.

„Buď půjdete dovnitř a necháte děti venku,“ odsekl, „nebo zavolám další rodinu.“

Dědeček se rozhodl, že nás nechá venku, a šoural se branou. My jsme si našli ve stínu úkryt před pálícím sluncem.

Představovala jsem si, jak dědeček mluví s otcem. Doufala jsem, že se otec na mě zeptá, ale nebyla jsem si jistá. Měla jsem zlost, že jsem absolvovala útrapy dlouhé cesty a celý plán těsně před uskutečněním ztroskotal. Těšila jsem se na to, že otce po letech uvidím. Myslím, že jsem se už před lety rozhodla, že se nebudu ohlížet do tmy svého dětství. Chtěla jsem se dívat kupředu, do světla, do budoucnosti.

Muž na druhé straně zdi už nebyl vrah mé matky, nýbrž můj otec, který potřeboval naši pomoc. Cítila jsem se zodpovědná zá toho muže, jehož jsem vůbec neznala.

Ale nemohla jsem se mu podívat do očí. Nějaké nepochopi-telné předpisy zabránily našemu setkání, přestože jsem na ně byla připravená.

Dědeček nebyl uvnitř dlouho.

„No, vede se mu dobře,“ řekl s veselým úsměvem, který se do téhle situace vůbec nehodil. „Má se dobře, docela dobře.“

Dědeček měl sklon opakovat věty se zachechtáním, přestože k tomu nebyl důvod. Všechny nás to dráždilo. Nedokázala jsem toho starého muže nikdy brát vážně. Skrýval své city za smí-

chem a rozmary. Když o tom dnes přemýšlím, je mi jasné, že o dědečkových pocitech vůbec nic nevím. Tajil je před námi.

„Skvělá cesta, fakt dobrá. Tak jdeme na autobus a jedeme domů,“ obrátila jsem se k Džábirovi.

Pokoušela jsem se být arogantní, protože Džábir stejně jako dědeček nikdy žádné city neprojevoval. Mně bylo do bre-ku, když jsme nastoupili do autobusu a vydali se na dlouhou cestu zpátky do Agadiru.

Otce jsem uviděla teprve za rok. Džábirovi už bylo osmnáct a měl občanku. Já jsem s sebou měla rodný list. Dědeček byl oblečený úplně stejně jako před dvanácti měsíci. Měl s sebou zase rybu a chleba. Opět jsme seděli v rozvrzaném autobuse, který projížděl serpentiny pobřežní silnice na sever krko-lomnou rychlostí.

Tentokrát nás do vězení pustili. Shromáždili jsme se s dal-

šími návštěvníky na vnitřním dvoře před drátěným plotem. Na druhé straně plotu byl prašný pruh země a pak další plot, za nímž se tlačili vězňové.

Vyhlížela jsem otce, ale nemohla jsem ho v davu najít. Pak jsem uviděla člověka, jehož jsem pokládala za otce.

„Tady jsem!“ křičela jsem změtí hlasů ostatních lidí.

Ten muž ale nereagoval. Nebyl to otec. Spletla jsem se. Už jsem vlastního otce nepoznala.

Konečně jsem na druhé straně drátěné bariéry rozeznala starého, vyhublého muže se skloněnou hlavou. Měl na sobě beztvaré tepláky.

„Jsi Wafa, moje malá dcera?“ zavolal přes plot. Jeho slabý hlas skoro nebylo slyšet mezi otázkami a odpověďmi ostatních lidí.

„Ne,“ křičela jsem, ,jsem Warda!“

„Wafo,“ odpověděl, „to je pěkný, že jsi na mě myslela. Proč jsi za mnou nepřišla už dřív?“ Otec mi nerozuměl.

„Nejsem Wafa,“ křičela jsem zuřivě, ,jsem Warda!“

Otec ale mluvil s dědečkem a Džábirem. Už jsem se ke slovu nedostala.

Pak jsme museli odejít. Koutkem oka jsem sledovala, jak se prachem dvora plouží pryč muž, který byl mým otcem.

Dozorci ho pobízeli hrubými povely.

„Rychle, do cel,“ křičeli, „konec návštěv. Rychleji!“

Otec ztratil veškerou důstojnost. Byla jsem zděšená a zklamaná. Pak za námi zapadla brána.

Viděla jsem otce, ale on mě nepoznal. Nemluvila jsem s ním, nedotkla jsem se ho. Naše srdce se nepotkala. Neměla šanci, protože zůstala za plotem ze železa.

Mohla jsem klidně zůstat doma. Slzy se mi draly do očí.

Našla jsem otce, ale byl mi vzdálenější než kdy předtím.

Konec školních časů

Na jaře 1991 jsem přestala chodit do školy. Bylo mi sedmnáct let a už jsem toho měla dost. Devět let jsem denně bojovala o to, abych se mohla učit, sbírat vědomosti, dozvídat se víc o světě, protože jsem to ve své situaci považovala za jedinou záchranu. Rozhodla jsem se, že se nebudu prodávat a rychle vydělávat peníze jako řada dívek v mém okolí. Chtěla jsem dospět k lepší budoucnosti seriózní cestou.

A najednou, v deváté třídě, jsem tyhle snahy přerušila. Sama jsem byla šokovaná tím, jak rychle se moje motivace vytratila, jak rychle jsem se vzdala.

Rok předtím jsem změnila školu, protože mě začala tak bolet záda, že jsem nezvládala dlouhou cestu do Lycée Lála Miriam u hřbitova. V noci jsem nemohla spát, jak mě bolela páteř. Svaly jsem měla tak ztuhlé, že jsem sotva dýchala.

Celé měsíce jsem kašlala krev a pořád jsem zvracela. Bylo mi bídně.

Problémy začaly, když mě jeden z bratranců narazil tak prudce na zeď, že jsem se skácela k zemi. Bylo mi tehdy patnáct.

Myslím, že jsem si zlomila kostrč. Ještě dnes cítím na tom místě hrbolek.

Rábia mě sice dopravila do nemocnice, kde mi udělali rent-gen, ale lékař předepsal jenom mast, kterou mi Rábia nebo Muna masírovaly bolavé místo. Trvalo měsíce, než bolesti ustoupily, ale to už jsem chyběla ve škole tak dlouho, že jsem musela osmou třídu opakovat.

V nové třídě jsem neměla žádné kamarádky. Náhle jsem byla vytržena ze svého sociálního prostředí, které mi poskyto-valo alespoň trochu jistoty. Mé dřívější přítelkyně se mi odci-zily. Saída mi odloudila přítele, Haját se v noci potulovala venku, tančila na diskotékách a chovala se jako Evropanka, z Karimy se stala zbožná dívka, chodila zahalená do šátku, nosila ponožky, aby skryla každý kousek kůže, a odmítala mu-

žům podat i ruku, Sihám už jsem na nátlak jejího otce nesmě-

la navštěvovat.

Byla jsem sama.

Ve zpětném pohledu se mi zdá, že právě nahromadění problémů zlomilo mou vůli být dobrou žákyní. Už jsem neměla sílu prožívat skličující všední den v rue el Ghazoua a současně mít dobré známky ve škole. Přestala jsem se snažit a začala jsem chodit za školu.

Místo do gymnázia mě to táhlo na pláž. Četla jsem knihy a snila o jiném světě, o světě bez pachatelů a obětí, o světě bez násilí, týrání a znásilňování, o světě, v němž jsou si ženy a muži rovni a chovají se k sobě s respektem.

Jakmile jsem se ale vrátila od moře, znovu mě dostihla rea-lita. Ve škole mnou pohrdali, protože jsem tam nechodila.

Doma se zvyšoval tlak, abych konečně vydělávala peníze a odevzdávala je.

Myslím, že to byla doba největšího ohrožení, že nad sebou ztratím kontrolu a vpluju do života povrchností a rychlých radostí, jako se to stalo tolika dívkám. Ale anděl nebo džin nade mnou zřejmě držel ochrannou ruku. Sešla jsem sice z cesty, ale neskončila jsem ve stoce.

V roce 1990 jsem změnila školu a začala chodit do Waliu-

-al-ahid-Collěge, v jejíž blízkosti se dnes nachází slavný res-taurant, specializovaný na přípravu kuřecích stehýnek, tádžinu a skopových hlav. Když jdu kolem téhle restaurace, vždycky se snažím přejít na druhou stranu, protože mrtvé oči ovčích hlav na talířích hostů ve mně vyvolávají nevolnost.

Jednou jsem se pokoušela zbavit se image sirotka tak, že jsem na ulici oslovila seriózně vypadající ženu a poprosila ji, aby zahrála mou matku.

„Promiňte, paní,“ požádala jsem, „mohla byste mě dovést do školy?“

„Prosím?“ zeptala se žena nechápavě.

„Jdu pozdě, a když mě matka nedovede ke vchodu a neo-mluví moje zpoždění, nepustí mě dovnitř.“

Loudala jsem se schválně, abych mohla sehrát tuhle scénu.

Doufala jsem, že se tak zbavím stigmatu dcery vraha.

Cizí žena pořád nechápala: „Ale já nejsem tvá matka.“

„Já vím,“ přikývla jsem. „Matka je velmi nemocná a nemů-

že mě doprovodit ke škole. A otec mě zbije, když se dozví, že jsem přišla pozdě.“

Žena váhala, ale cítila jsem, že ji to začíná zajímat.

„Co mám udělat?“

„Jenom mě doprovodíte ke školní bráně. Jestli chcete, mů-

žete mi vynadat a dát mi facku.“

Žena se vyděsila: „Facku?“

„Ano,“ přitakala jsem, „to přece matky dělají, když jejich děti chodí pozdě do školy.“

Musela jsem působit věrohodně, protože ta žena mě opravdu odvedla ke školní bráně. Její hněv byl trochu slabý,

pohlavek vůbec nezvládla a celý výstup působil tak nepřesvědčivě, že jsem tuhle strategii opustila.

Našla jsem nový způsob, jak nebýt ve škole tím, kým jsem byla: prostě jsem tam přestala chodit. Na konci školního roku mi učitelé odmítli dát vysvědčení. Někteří mě sotva znali. Na-vrhli mi, abych si rok zopakovala.

Jejich nabídku jsem ale nepřijala. Chtěla jsem konečně získat respekt doma a věřila jsem, že toho nejspíš dosáhnu, když sama vydělám peníze a budu přispívat do rozpočtu rodiny.

Jako žákyni mě teta Zajna nebrala vážně. Nutila mě celý den vykonávat domácí práce, zatímco starší sourozenci chodili do zaměstnání. Džábir se učil zámečníkem, Muna pracovala v Terre des Hommes, Džamíla už byla vdaná a měla syna, Rá-

bia absolvovala kurs pro sekretářky, ale nenašla práci. Chodila uklízet k jedné francouzské rodině a většinou tam i bydlela.

V té době se mi vzdálila. Chápala jsem to, ale bolelo mě, že jsem ztratila nej důležitější osobu. Stala se z ní dáma, byla velmi pěstěná, elegantní, úplně jiná než my v rue el Ghazoua.

Vzala si s sebou dokonce sešit, který pro mě vždycky znamenal útěchu a povzbuzení, když ona sama nebyla nablízku.

Jejími přáteli se stali studenti filozofie. S těmi chytrými lidmi diskutovala a měla přítele, který ji tak obšťastňoval, že dokonce zapomněla na moje narozeniny.

To mě krůtě ranilo. Náhodou jsem ji potkala na ulici 25. ledna 1991, den po mých sedmnáctých narozeninách.

„Sestro, víš co bylo včera za den?“

Rábia vypadala překvapeně. „Ano, čtvrtek.“

„A jaký čtvrtek?“

Rábia se zamyslela, ale nic ji nenapadlo. V krku jsem cítila knedlík a skoro jsem nemohla mluvit dál.

„Moje narozeniny,“ vypravila jsem ze sebe a už jsem nedokázala zadržet slzy. „Zapomněla jsi na moje narozeniny!“

Rábia polkla.

„Změnila ses,“ poznamenala jsem, „už nejsi jako dřív.“

„To máš pravdu,“ odpověděla, „žiju teď vlastní život. Mám přítele a práci, ale to neomlouvá mou nedbalost. Ty jsi moje malá sestra, kterou miluju. A navždycky jí zůstaneš.“

Uprostřed ulice mě objala. Měla zavlhlé oči. Plakala jsem, ale smířily jsme se.

Chtěla jsem být také dáma jako Rábia, s prací, vlastními ?

penězi a přítelem. Doufala jsem, že i můj budoucí přítel bude f chytrý jako muž, který zbožňoval Rábii. Nejdřív jsem se ale musela postarat o to, abych se díky placenému zaměstnání vy-manila ze závislosti na strýčkovi a tetě.

Proto jsem se jednoho dne vydala na obchůzku lepších ulic1

v Agadiru a zvonila u masivních dveří krásných domů. Hned první den jsem měla úspěch. Zaměstnala mě jedna lékařka s nemluvnětem. Večer jsem se pyšně vrátila domů a doufala jsem, že se dočkám pochvaly. Ta přišla jenom od tety Zajny, která uvítala další zdroj příjmu. Sourozenci se naopak postavili proti mému nápadu, zvlášť Muna byla rozhořčená.

„Copak chceš prožít život jako uklízečka?“ zlobila se.

„Přestaň s tím, jdi do školy a nauč se něco rozumného.“

„Ale já už nechci chodit do školy. Chci pracovat a vydělá-

vat peníze jako ty a Rábia.“

„Nesmysl.“ V téhle záležitosti byla Muna nezvykle energická. „Zítra dáš výpověď. To není nic pro tebe.“

Dala jsem výpověď teprve o den později. V podstatě jsem věděla, že Muna má pravdu. Nehodila jsem se na uklízečku.

Bůh, nebo kdokoliv, kdo určoval můj osud, se mnou měl jiné plány. Ale jaké? Chvíli jsem pracovala v jednom pekařství jako děvče pro všechno, uklízela jsem pekárnu, nosila dorty, vytírala podlahu a prodávala croissanty. Pak jsem byla jeden den číšnicí v kavárně v naší čtvrti. Už druhý den mě vyhodili, protože jsem si po skončení služby pořádně nesložila zástěrku a neuložila ji na poličku. Jen jsem ji tam hodila.

Dřela jsem v té kavárně patnáct hodin a šéfová mi při propuštění nechtěla dát žádné peníze.

„Jsem sice malá,“ ohradila jsem se, „ale nenechám se podvést. Tvrdě jsem pracovala a zasloužím si tu mizernou odmě-

nu, kterou jste mi slíbila. Jestli nedostanu své peníze, budu každý den stát před vaší kavárnou a každému, kdo půjde kolem, řeknu, že jste špatný člověk.“

Nevěřila mi. Ale příští den jsem stála před její terasou.

A další den zase. Třetí den jsem dostala mzdu: padesát dirhamů, pět euro. Bylo to málo, ale připadalo mi, že můj zápas o tuhle směšnou částku se vyplatil. Šlo o princip.

Dávno jsem se rozhodla, že si nenechám nic líbit. Zatvr-dila jsem se a nehodlala uzavírat kompromisy. Proč také?

Bylo jedno, jestli jsem tvrdá nebo poddajná, velká nebo malá, byla jsem bita, týrána, ponižována a šizena. Uvědomila jsem si, že horší to být nemůže, bez ohledu na to, jak se chovám já. Musela jsem se pomalu dostat vzhůru. Cítila jsem, že jsem zase připravená bojovat o svou budoucnost.

Malý úspěch v kavárně jsem považovala za dobrý začátek nového životního úseku. Další práce mě poprvé v životě přivedla do bližšího kontaktu s Němci. Byli to manželé z daleké země na druhé straně Středozemního moře a provozovali jednu z hlavních zmrzlináren v Agadiru.

Dostala jsem uniformu, která se skládala z černých kalhot a červeného trička, a v přepočtu sto dvacet euro za měsíc. Za to jsem musela celý den péct oplatky a prodávat zmrzlinu.

Prodávání zmrzliny mě bavilo, ale pečení oplatek bylo hotové utrpení. Tekuté těsto jsem nalila naběračkou do formy, zavřela přístroj, pak ho zase otevřela a zhnědlou hmotu jsem musela zformovat do kornoutu.

Šlo tady o vteřiny. Když jsem byla netrpělivá, těsto zůstalo syrové. Pokud jsem se naopak opozdila, těsto ztvrdlo a nedalo se tvarovat.

Ještě dnes mám vnitřní strany předloktí poznamenané spá-

leninami, které jsem si způsobila hektickou manipulací s horkým železem.

Němci byli legrační. V jejich zmrzlinovém salonu neustále hrála drsná hudbu, kde muži hrubými hlasy volali: „Zatraceně, miluju tě.“ Moje šéfová nosila overaly a používala těžký parfém, z kterého se mi točila hlava. Šéf nepříjemně páchl potem.

„Cítíš to?“ šeptala mi kolegyně.

„Samozřejmé.”

„A víš, z čeho to je?”

„Ne.“

„Z vepřového muNU,” vysvětlila mi a zachichotala se. „Takhle páchnou jedlici vepřového. Všichni Němci jsou pojídači vepřového.“

Jen stěží jsem si dokázala představit život v zemi, kde všichni lidé jedí vepřové maso a páchnou jako můj šéf.

Ve zmrzlinámě jsem poprvé viděla transvestitu. Samozřej-mě jsem znala homosexuály, bratranec Alí je přece vodil domů.

Pak jsem slyšela ve vedlejším pokoji potlačované sté-

nání a muži opouštěli dům se zarudlými tvářemi, zatímco Alí-

mu přibylo v peněžence několik bankovek.

Tenhle člověk byl úplně jiný. Měl světlou paruku, dlouhé nehty, umělé řasy a rudě nalíčená ústa. Nevšimla bych si, že je to muž, kdyby mě neupozornila kolegyně.

„Ta ošklivá žena je ve skutečnosti ošklivý muž?“ žasla jsem.

„Ano!“ potvrdil vrchní číšník. „Přísahám, že je to tak.“

Nedalo mi to, musela jsem se pořád nenápadně dívat na ženu, která byla mužem. Ano, zblízka jsem viděla, že pod make-upem jsou patrné stopy vousů. Připadalo mi to fascinující a odpudivé zároveň. Zírala jsem na tu ženu-muže tak upře-ně, že mě vrchní vzal za ucho a strčil zpátky k formě na peče-ní oplatek.

„Blázníš,“ zlobil se, „takhle na někoho čumět. To je přece nezdvořilé.“

„Ale proč to dělá?“ ptala jsem se. „Copak není mnohem lepší být mužem? Je přece blbost oblékat se jako žena.“

„Ano, u nás jistě,“ připustil vrchní, „ale v Evropě je to jinak. Tam šéfujou ženy.“

Zhnuseně nakrčil horní ret. „Ženské jako šéfové. To je směšné!“

Na konci léta mi majitel oznámil: „Je mi líto, sezóna skon-

čila. Máš výpověď. Kdybych tě potřeboval, zase zavolám.“

Přišlo mi to vhod, protože jsem poprvé v životě byla vážně zamilovaná a potřebovala jsem k tomu čas a sílu.

Mladý muž se jmenoval Rašíd a chodil na námořnickou školu. Byl o pět let starší než já a chtěl se stát kapitánem krá-

lovského obchodního námořnictva. Rašíd měl světlou pleť a pěknou postavu, především v džínách.

Potkala jsem ho na diskotéce v Rendez-vous. Jednou odpoledne jsem tam tancovala a za soumraku se vydala domů.

Musela jsem si pospíšit, abych dorazila domů dřív než strýček Hasan. Zlobil se, když někdo přišel později než on.

Cestou do Nouveau Talboijt jsem si všimla, že mě někdo sleduje. Normálně jsem byla rychlejší než moji ctitelé. Tenhle mladý muž ale náhle stál přede mnou. Ani nebyl zadýchaný, když se zeptal: „Tak co, bylo to pěkné v Rendez-vous?“

„Nechodím do Rendez-vous,“ lhala jsem. Byla to nealkoholická diskotéka a trochu jsem se styděla, že mě tam přistihl zrovna tenhle pohledný člověk.

„Aha,“ připustil, „tak jsem se asi spletl. Jsi krásná žena.

Kde jsi tedy byla?“

Líbilo se mi, že neřekl pěkné děvče, ale krásná žena. Taky mi připadalo, že se ze mě stala žena. Jen lidé kolem mě jako by si toho nevšímali. Tenhle mladík okamžitě poznal, jak to se mnou ve skutečnosti je.

Přesto jsem odpověděla trochu odmítavě: „Na procházce.

Byla jsem se projít.“

„Procházky jsou velmi zdravé,“ usoudil mladík. „Smím tě kousek doprovodit?“

Šla jsem obvyklou cestou tmavými uličkami naší čtvrti, abych byla doma co nejrychleji.

„Nemáš strach tady v té tmě?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Proč?“

„Jsi odvážná, krasavice,“ pronesl uznale Rašíd. Rozloučila jsem se s ním, než jsem zabočila do naší ulice.

Od toho dne jsme se vídali každou středu a pátek, protože Rašíd měl vycházky údajně jenom v těch dvou dnech. Také jsme se scházeli v šest hodin ráno u moře, než odcházel na loď nebo do školy.

Procházeli jsme se ruku v ruce po pláži, povídali si a líbali se.

Jednoho dne mě viděl s Rašídem bratranec Azíz. O dva roky starší Azíz se do mě také zamiloval. Pořád za mnou slídil.

Kamkoliv jsem šla, tam se objevil i Azíz. Stal se mým stínem.

Nebyl přitom agresivní, spíš ponížený. Usiloval o mou lásku.

Připadalo mi to snesitelnější než neustálé obtěžování jeho bratra Alího, ale přesto mě to znervózňovalo. Každý den jsem ho musela nějak setřást.

Když zjistil, že v mém životě je jiný muž, upadl do depresí.

Nezavinily to jen milostné problémy, ale také drogy, které bral. Dělala jsem si o něj starosti, ale mohla jsem k němu být jenom milá.

To Azízovi nestačilo. Jeho vášeň se vystupňovala do skutečného šílenství. Denně mi psal milostné dopisy a předával mi je s blouznivýma, od drog zarudlýma očima. Později se za-

čal zraňovat. Bušil na dvorku hlavou do zdi, když jsem se pokoušela usnout, a vyl jako vlk. Hrozně mě to tížilo. Nakonec si podřezal žíly, naštěstí neúspěšně.

Tlak na mě se stupňoval. Teta Zajna mě obviňovala, že jsem příčinou Azízova utrpení. „Wardo,“ říkala, „zasnub se s Azízem. Jinak mu zničíš život.“

Měla jsem dojem, že teta ode mě požaduje, abych jejímu synovi darovala své tělo, a tak ho vyléčila. Takový nárok mi připadal nemravný. Co jsem měla společného s psychickými problémy svého bratrance? Teta Zajna selhala ve výchově svých dětí, protože jim nedávala dost lásky. A já jsem to měla napravovat?

Ne, teto, myslela jsem si. Já Azízovi pomoct nedokážu.

Zruinovala jsi ho ty, ne já. Snaž se to napravit sama.

Od doby, co jsem měla práci a přispívala jsem k financová-

ní rodiny, cítila jsem se svobodná a dost silná, abych dokázala vzdorovat neustálému psychickému teroru příbuzných.

Několik týdnů předtím jsem sestřenici Habíbě ukázala, že už nejsem ochotná nechat se od ní bít. Zase mě jednou udeři-la, protože nemohla najít kalhotky.

Toho dne jsem jí prostě ránu vrátila. Habíba upadla na zem a já ji bila dál. Všichni byli zděšení, já sama taky. Ještě nikdy jsem nad sebou takhle neztratila kontrolu. Ale výsledek se dostavil - Habíba už mě nikdy nenapadla.

Od toho večera jsem měla přezdívku „mistryně světa v karate“.

Azíz to nakonec vzdal. Došlo mu, že nemá šanci, a odradil ho vnitřní chlad, který jsem si vypěstovala k vlastní ochraně.

Zbavila jsem se sice Azíze, ale přesto jsme s Rašídem ne-měli klid. Teď nás zase obtěžovali policisté. Neustále nás kon-trolovali, protože Rašíd vypadal hodně evropsky a v Maroku lidé nesou velmi nelibě, když místní dívky chodí s cizinci.

Rašíd vždycky vyndal svůj kadetní průkaz, načež policisté zasalutovali: „Promiňte, pane, přejeme vám a vaší přítelkyni krásný den.“

To se mi líbilo. Měla jsem přítele, před nímž sráželi podpatky policisté! Takový člověk se v mém životě ještě neobjevil.

Muži, které jsem dosud poznala, se policii raději vyhýbali a v nejhorším případě je policisté zavírali.

Méně skvělé mi připadalo, že Rašíd se na pobřežní promenádě ukazoval i s jinými děvčaty. Zdálo se, že se mu líbí blondýnky, a to mi vadilo.

Ale Rašíd mi to vysvětlil. „Víš, tyhle ženy nemiluju. Miluju tebe. Ale ty jsi panna a zůstaneš panna až do svatební noci, proto nemám sex s tebou, ale s těmi blondýnami. Nejsou důle-

žité. Ty jsi moje nedotčená květinka.“

Polkla jsem. Chtěla jsem být nedotčenou květinkou? Pak mi došlo, že nemůžu být ničím jiným. Láska, kterou jsem cítila, nezměnila nic na mém postoji, že sex poznám teprve po svatbě. Rozhodla jsem se, že tuhle skutečnost přijmu.

Bolelo mě, že Rašíd spí s jinými ženami, ale zůstala jsem důsledná.

Spokojila jsem se s tím, že mi patří jeho srdce. Vždycky se ke mně vrátil, a to mi dokazovalo, že jsem hodná lásky taková, jaká jsem.

Náš vztah trval celý rok. Potom mě jednou Rašíd cestou z Nouveau Talborjt na pláž uchopil za paži a řekl: „Rozhodl jsem se, že se s tebou rozejdu.“

Zastavilo se mi srdce, někdo zatemnil slunce, vzduch byl hustý jako žvýkačka. Jako přes vatu jsem slyšela jeho slova: „Ty jsi úžasná žena. Ale nemůžu s tebou zůstat. Jedu na moře, budu se stýkat s ženami v přístavech, chci užívat života a ještě nejsem připravený na ženění.“

„Proč ženění?“ zajíklajsem se. „Nechci se ještě vdávat.“

Doufala jsem, že řekne: „Aha, tak v tom případě…“

Ale odpověděl: „Přesto ti nemůžu dát, co si přeješ. Přinesl bych ti jenom neštěstí.“

Kolena se mi podlomila a potřebovala jsem několik minut, abych se vzpamatovala.

„Zůstaň čistá,“ řekl Rašíd. „Sbohem, bi-sláma.“

Pak mě nechal samotnou.

Pokoušela jsem se nedat najevo své zoufalství. Se vztyčenou hlavou jsem se vracela směrem k Nouveau Talborjt, ale

tajně jsem se ohlédla. Rašíd odcházel se svěšenými rameny směrem k pláži.

Když jsem se dostala z jeho dohledu, moje tělo se roztřás-lo, ačkoliv jsem mu nařizovala, aby zůstalo klidné. Nohy mi vypovídaly poslušnost, přestože jsem je vybízela, aby pokra-

čovaly v chůzi. V očích jsem měla slzy. Zhroutila jsem se. Se-děla jsem jako hromádka neštěstí na kraji pláže, hlavu v rukou. Doufala jsem, že se stane zázrak, že ucítím jeho ruku na rameni a uslyším jeho hlas, který říká: „Miláčku, jsem tady.

Nemůžu bez tebe být.“

Ale když se mého ramene konečně dotkla ruka, patřila starému muži.

„Co se ti stalo, děvče?“ zeptal se. „Potřebuješ pomoc?“

Zavrtěla jsem hlavou a utíkala pryč.

Práce

V sedmnácti jsem poprvé dostala měsíčky. Myslím, že jsem byla opožděná, ale v několika dalších měsících se moje tělo výrazně změnilo, jako by chtělo dohnat předstih mentálního vývoje. Dávno jsem totiž věděla, že dětství je pryč.

Narostla mi prsa, muži se mi dívali jen na ně, ačkoliv mám velké, výrazné oči, které mi připadají atraktivnější než výstřih.

Pozorovala jsem se častěji v zrcadle a byla jsem sama se sebou spokojená, třebaže můj typ neodpovídal marockému ideá-

lu krásy. Zdejší muži milují vysoké, světle nalíčené dívky s tlustými zadky v těsných džínách, pod které se nevejdou ani kalhotky. Kromě toho nesmějí mít tmavé a kudrnaté vlasy.

Většina dívek si nechávala vlasy zesvětlit a narovnat náklad-nou procedurou u kadeřníka.

Já jsem měla černé vlnité vlasy k ramenům, nelíčila jsem se, nosila pod kalhotami spodní prádlo a byla jsem spíš přírodní typ. Měla jsem sportovní tělo s ženskými tvary, přátelskou a otevřenou tvář s plnými rty. Ještě bylo vidět jizvy, které mi způsobila teta Zajna, ale i ty pomalu bledly. Jenom jsem se ne-směla příliš smát. Měla jsem zkažené a ošklivé zuby. Později mi jeden zubař vysvětlil, že u lidí, kteří v dětství hladověli, to není nic divného.

Začala jsem dbát o své zdraví. Každé ráno jsem vstávala v šest hodin a chodila dolů na pláž, i když tam na mě už nečekal Rašíd. Obula jsem si tenisky a běhala skoro hodinu na po-břeží, než jsem skočila do vody a plavala daleko do Atlantiku.

V devět hodin jsem čerstvě osprchovaná nastoupila do služby.

Mezitím jsem začala pracovat v restauraci jménem Golden Gate. Je to jedna z největších a nejznámějších restaurací v Agadiru a vede ji Maročan jménem Chasim, který žil dlouho v Německu.

Chasim mě najal takříkajíc v letu. Když jsem jednou běžela kolem jeho restaurace, měla jsem na sobě kalhoty s ladem a tenisky. Spěchala jsem za Rábií, která tehdy pracovala v prádelně Clubu Valtur a zdálo se, že by se tam našla práce i pro mě.

Chasim se za mnou díval. Byl pověstný tím, že si uměl vybrat hezké dívky. V první chvíli jsem si myslela, že se zaměřil na jednu z odbarvených krasavic na protější straně ulice.

Ohlédla jsem se, ale nikdo jiný nepřipadal v úvahu. Bylo to jasné: Chasim, jeden z nejúspěšnějších restauratérů v Agadiru, hledí za mnou.

Řekla jsem si, Wardo, to je tvoje šance. Teď se otočíš, promluvíš s tím mužem a možná dostaneš práci.

Obrátila jsem se a došla k Chasimovi. Byl trochu překvapený, jak rychle jsem zabrzdila a vrátila se.

„Odkud jsi?“ zeptal se.

Neznal mě, protože jsem nepatřila k dívkám, které se potulovaly v turistické části Agadiru, a nikdo mě ještě do Golden Gate nepozval. Sama jsem si nemohla dovolit zajít do takové-

ho podniku.

„Z Nouveau Talborjt,“ odpověděla jsem.

„Aha,“ přikývl Chasim., Ještě jsem tě tady neviděl.“

„Ale pracovala jsem vedle ve zmrzlinámě,“ oznámila jsem mu.

„To je dobře.“ Chasim nemohl majitele zmrzlinámy vystát, protože ho zlobilo, že Němci mají na své vynikající oplatky tajný recept. Když se pekly, táhla se ulicí vůně, při níž se všem sbíhaly sliny v ústech. Chasim také dělal zmrzlinové oplatky, ale nevoněly ani zdaleka tak lákavě jako ty německé.

„Umíš péct oplatky?“ zeptal se Chasim.

„No jistě,“ odpověděla jsem a ukázala mu spálená předloktí jako důkaz.

Chasim se zasmál: „Jestli chceš, můžeš zítra v devět začít u mě. Buď přesná. Na terase.“

Polkla jsem, protože tak rychlý úspěch jsem nečekala.

„Co mám mít na sobě?“

„Bílou blůzu, černou minisukni.“

Měla jsem krátkou černou sukni, ale ani jednu bílou blůzu.

Letěla jsem domů a začala se vyptávat sousedek. Jedna z nich, Fátima, měla elegantní bílou blůzu - silná látka, tlusté ramen-ní vycpávky - a byla ochotná mi ji půjčit.

Hrdě jsem v ní ráno nastoupila do práce, ale Chasim nebyl spokojený. „Co je tohle?“ zeptal se a ukázal na bílou nadýcha-nou blůzu. „Rytířské brnění?“

Mlčela jsem.

„Myslíš, že tě chci zaměstnat, abys mohla provětrat největ-

ší a nejširší blůzu v Agadiru? Počkej tady!“

Chasim zmizel v kanceláři a za chvíli se vrátil s dvěma sty dirhamy a účtem, na němž stálo „záloha“.

„Vezmi si ty peníze,“ vyzval mě, „tady to podepiš a zítra ráno přijd v něčem sexy. Jasný?“

, Jasný,“ zamumlala jsem a najednou jsem si ve Fátimině svátečním oděvu připadala trochu hloupě. Večer jsem si koupila blůzu z tak lehké látky, že byla skoro průhledná. Vypadala jsem v ní velmi žensky. Dlouho jsem se točila před zrcad-lem v obchodě. Zdálo se mi, že chodit v něčem takovém je dost odvážné, ale bylo to pro dobrou věc.

Zřejmě jsem volila správně, protože Chasim labužnicky mlaskl, kdy jsem se příští ráno objevila ve službě.

„Takhle to jde,“ přikývl.

Nebyla jsem si jistá, jestli je to v pořádku. Chasimovy oči mi připadaly trochu hladové. Byl to vyhlášený sukničkář a nechtěla jsem se dostat do situace, že budu muset odmítnout jeho nabídku a pak možná ztratit práci. Problémy se skutečně dostavily brzy. Kolegyně Haját mi jednoho dne podala obálku s třemi sty dirhamů a lístkem: „Dnes večer po práci, před ho-telem XY.“ Jméno hotelu jsem zapomněla, stál v odlehlé ulici a dnes už neexistuje.

„Sakra,“ zamumlala jsem.

„Je mi líto,“ pokrčila rameny Haját, „zakoukal se do tebe.

Jsi na řadě, maličká.“

Celý den jsem se Šéfovi vyhýbala a přemýšlela, co udělám.

Měla jsem dojem, že mě všichni kolegové pozorují. Šlo míjen o to, jestli si udržím místo, nebo budu zase stát na ulici.

Přesto jsem se rozhodla, že neudělám kompromis a zůstanu věrná svým zásadám. Kdybych se setkala s Chasimem v hotelu, nebyla bych o nic lepší než sestřenice, jimiž jsem pohrdala.

Vrátila jsem obálku s penězi a večer jsem se velkým obloukem vyhnula čtvrti, kde stál hotel.

Příští den se nálada v Golden Gate změnila. Chasim se o minulém večeru nezmínil, ale začal být přísnější. Nesměla jsem se dopustit žádné chyby, protože by asi bylo zle. Myslím, že Chasim čekal jen na to, aby mě mohl vyhodit.

Ale večer bylo v Golden Gate tolik hezkých dívek, že se můj šéf brzy začal zajímat o jinou a mě si přestal všímat. Mož-

ná dokonce moje odmítnutí respektoval. V každém případě už mě neobtěžoval a mohla jsem dál klidně pracovat.

Bylo to dobré zaměstnání, i když jsem nevydělávala bůhví-

jaké sumy. Nejdřív tisíc dirhamů za měsíc, později, když jsem přešla od zmrzliny do pizzerie, jsem dostávala patnáct set dirhamů a spropitné. Z těch peněz jsem moc neměla, protože největší část jsem musela odevzdat tetě Zajně.

Ale zjistila jsem, že je to dobrá práce. Kolegové mě respek-tovali a hosté mě měli rádi. Přišla jsem do styku s Evropany, kteří hlavně v létě plnili restauraci, a ačkoliv mi jejich zvyky připadaly často podivné, obdivovala jsem jejich sebevědomí a férové chování mezi muži a ženami.

Cítila jsem, jak mi roste sebevědomí, především když Chasim zaměstnal jednu Maročanku z Diisseldorfu jako vedoucí restaurace. Ta žena měla tolik energie a odvahy, že jí brzy žád-ný z mužských kolegů nedokázal odporovat.

Když nastoupila na své místo, řekl jí drze mluvčí zaměst-nanců, vysoký Arab: „Poslyš, nemám chuť nechat se koman-dovat od ženský. Vrať se do Německa, jestli si chceš hrát na šéfa. Tady mají slovo muži.“

Ještě ani nedomluvil, když si žena z Diisseldorfu stoupla na špičky a vlepila mu facku. Překvapením zapomněl zavřít ústa.

S napětím jsme čekali, co bude dál. Co udělá ten muž?

Bylo mi jasné, že se tu odehrává mocenský zápas, v němž nejde pouze o dvě osoby, ale o princip. Bude ta žena schopná prosadit se proti mužům? Nebo ztroskotá jako řady jiných před ní?

Odpověď přišla brzy. Číšník už ústa nezavřel.

S přihlouplým

výrazem a otiskem její ruky na tváři se stáhl. Myslím, že se dokonce omluvil. Bylo jasné, kdo zvítězil: žena z Německa.

Připadalo mi skoro neuvěřitelné, jak rychle si nová šéfová zjednala respekt. Neustoupila, bránila svou pozici - a měla ús-pěch. Umínila jsem si, že budu jako ona.

Kolegyně jsem měla ráda. Téměř všechny postihl krutý osud. Například naše toaletářka Hadda vydělávala peníze pro sebe a své tři děti, protože jí zemřel muž. Měla tu nejmizeměj-

ší práci v restauraci. Od odpoledne až do zavírací hodiny v pět ráno musela udržovat v čistotě toalety. Naši hosté hodně pili a často zvraceli v umývárnách, takže Hadda musela celou noc odstraňovat svinstvo, které po nich zůstalo. Přesto nikdy neztratila důstojnost. Hrdě a vzpřímeně přicházela do služby a stejně hrději opouštěla. Velmi jsem ji obdivovala.

Kolegyně Rheno měla jiný problém. Bydlela mimo měs-to a každý den ráno dojížděla autobusem do Agadiru. Doma žila s matkou a bratry, kteří byli nezaměstnaní a neschopní.

Pili, kouřili hašiš a pod vlivem drog a alkoholu bili svou matku i sestru.

Rheno byla přesto veselý člověk. Když jsme ráno připravovaly restauraci, zpívaly jsme si písničky od slavné berberské

umělkyně Nadžat Aatabu. Nejvíc jsme si oblíbily Aatabuin hit J’en ai marre! - „Mám toho dost!“, v němž se vysmívala naší společnosti s nadvládou mužů. Nadžat byla ve svém působení něco jako marocká Alice Schwarzerová. Odložila šátek a vy-zývala svým nezaměnitelným hlasem ženy, aby si už nenechá-

valy všechno líbit. Státní rádio její písně bojkotovalo, ale kazety se prodávaly na tržištích po milionech.

Rheno se později zamilovala do chlapce z Casablanky, kterého si chtěla vzít. Její matka si to ale nepřála.

„Jestli mě necháš samotnou s mými nepodařenými syny, navždy tě prokleju,“ vyhrožovala jí.

Rheno se přesto stýkala s přítelem, ale když se za něj později tajně provdala, tížilo ji břímě kletby. Za několik měsíců u ní zjistili rakovinu prsu.

Už dlouho mi bylo nápadné, že si vždycky přidržuje rukou prsa, když ráno běží od zastávky autobusu do práce.

„Rheno,“ říkala jsem jí, „tady něco není v pořádku. Jdi k doktorovi.“

„Ale prosím tě,“ odpovídala, „to nic není. Život je příliš krátký, než abychom si ho ničily starostmi.“

Ve skutečnosti si ale jako řada chudých Maročanek nemohla návštěvu u lékaře dovolit. Šla do nemocnice, až když bylo na záchranu pozdě.

Krátce nato zemřela. Myslím, že nedokázala unést tlak své rodiny.

Šejk

V prosinci jsme v restauraci měli hosta z Kuvajtu, který mě několik dní pozoroval a pak mě přímo oslovil.

„Promiňte,“ řekl, „nerad bych dlouho chodil kolem horké kaše, ale moc se mi líbíte a chtěl bych požádat o vaši ruku.“

„Prosím?“ užasla jsem. Ten muž mluvil arabsky se zvlášt-ním přízvukem. Možná jsem se přeslechla.

„Chtěl bych si vás vzít,“ opakoval.

Pořádně jsem si ho prohlédla. Byl to mladý, možná šesta-dvacetiletý muž, jednoznačně z Blízkého východu, ačkoliv měl na sobě džíny a košili místo kaftanu a šátku na hlavě. Ne-měla jsem příliš v oblibě muže z Východu, protože svými pe-nězi podporovali prostituci v Agadiru. Všechno, co bylo u nich doma zakázané, si dopřávali v naší zemi. Kupovali si nejhezčí dívky a vždycky mě rozčilovalo, jak tihle odporní starci osahávali děvčata a zvali je do svých mercedesů, aby je odvezli do zastrčených vil, kde si s nimi užívali.

Tenhle mladý muž však měl sympatický úsměv. Dala jsem se s ním do řeči. Vyšlo najevo, že ve své vlasti pracuje jako policista. Byl v Maroku na dovolené a zřejmě tady hledal manželku. V arabském světě se říká, že nejkrásnější ženy žijí v Maroku.

Muž ale přerušil rozhovor dřív, než se pořádně rozproudil.

„Promiňte,“ omlouval se zdvořile, „ale nechci se s vámi bavit, dokud oficiálně nepožádám o vaši ruku. Tak je to zvykem v mé zemi. Kde bych našel vaše rodiče?“

Připadal mi trochu zvláštní, ale kdybych se zasnoubila, měla bych pokoj od zdejších marockých nápadníků. Poprosila jsem ho, aby se znovu zastavil příští den.

Ráno jsem při odchodu z domu oznámila: „Strýčku Hasane, dneska večer možná přijde muž, který by chtěl požádat o moji ruku.“

„O ruku?“ vyprskla teta Zajna. „Nedělej si z nás blázny.“

„Nedělám si blázny. Možná že dneska večer přijde.“

„Co je zač?“ zeptal se strýček Hasan nedůvěřivě. „Černoch?“

Strýček Hasan si nedokázal představit, že by se o děvče s tak tmavou pletí mohl zajímat někdo jiný. Ve skutečnosti byl totiž rasista. Když jsem byla malá, čekal mě výprask i za to, že jsem si hrála s dětmi, které měly tmavší barvu kůže než já.

„Nehraj si s černými olivami,“ křičel na mě, „nebo se staneš jednou z nich!“

Strýček nemohl vystát ani Židy. Někteří žili i v Maroku, ale neustále se nám opakovalo, že tihle lidé nejsou dobří. Když člověk omylem podal ruku Židovi, měl se úplně nahý vykou-pat v olivovém oleji, jinak by mu Bůh tenhle hřích neodpustil.

Bylo přísně zakázáno mluvit s Židy.

Znala jsem jen jednoho Žida, majitele supermarketu vedle Golden Gate. Připadal mi velmi milý a nemohla jsem pochopit, co proti nim celý svět má.

„Ne,“ odpověděla jsem, „muž, který dnes večer přijde, je Kuvajťan.“

Strýček Hasan polkl. „Šejk?“

V očích sestřenic jako by se zaleskly dolary, protože na ně při zmínce o Kuvajtu okamžitě pomyslely.

„Ne, myslím, že je policista. Jsou policisté taky šejkové?“

Na to nikdo nedokázal odpovědět. Ale ten den vládlo v rue el Ghazoua velké napětí.

Měla jsem v Golden Gate spoustu práce a málem jsem na Kuvajťana zapomněla. Ale pak tu náhle seděl a zdvořile se ptal:

„Slečno, promiňte, mluvila jste s otcem?“

„Ne, můj otec tu není,“ odpověděla jsem, „ale můžete si promluvit s mým strýčkem. On je pán domu a dnes večer vás čeká.“

Doufala jsem, že strýček skutečně bude doma.

„Velmi dobře,“ zaradoval se Kuvajťan. „V devět večer vás vyzvednu před restaurací.“

Nevěděla jsem, jestli se mám smát, nebo plakat. Celá zále-

žitost se mi začala nějak vymykat z rukou. Co ten muž ode mě doopravdy chtěl? Hodlal se se mnou skutečně oženit? Nebo to celé byl jenom hloupý žert? Pomalu jsem začala pociťovat nevolnost.

Přesně v devět hodin zastavilo před Golden Gate taxi. Kuvajťan otevřel zadní dveře a pozval mě dovnitř.

„Promiňte, chtěl bych nejdřív koupit pro vaši rodinu nějaké pečivo,“ řekl. „Vám jsem si dovolil přinést parfém.“

Vtiskl mi zabalený dárek se stuhou do ruky. V životě jsem se nesetkala s člověkem, který by mluvil tak strojeně. Nebo to byla pravá arabská zdvořilost?

Kuvajťan koupil sušenky a pak jsme jeli domů. Sestřenice se vymódily, jako by se měl osobně dostavit král ze Saudské Arábie. Přitom to byl jenom policista z pouště. Strýček Hasan si oblékl nejlepší džallábu a teta Zajna elegantní sváteční kaftan.

Byt se jen blýskal, rodina zřejmě celý den uklízela.

Kuvajťan se představil a řekl: „Vaše neteř se mi moc líbí a rád bych si ji vzal za ženu, pokud proti tomu nic nemáte.“

Strýček Hasan povýšeně přikývl, ale bylo na něm vidět, jak ho těší, že se mě tak elegantně zbaví. Rozhovor ještě pokračoval, musela jsem strýčkovi a tetě překládat, protože Kuvajťan mluvil jen spisovnou arabštinou, ne maročtinou. Pak se zdvo-

řile zeptal, zda si může vzít jednu ze svých sušenek. Schroupal dva keksy a rozloučil se. Před odchodem ještě odrecitoval ně-

kolik veršů z Koránu a dohodl se strýčkem Hasanem termín oficiálního svatebního vyjednávání.

Dveře se za ním zavřely - a vypadalo to, jako by náš dům opustil nějaký přízrak. Sestřenice mě zahrnuly otázkami, na které jsem nedovedla odpovědět, protože jsem svého ženicha vůbec neznala.

Ten večer jsem dlouho nemohla usnout. Do čeho jsem se to zapletla? Zatím jsem celou záležitost považovala za zábavu, ale teď to vypadalo, že Kuvajťan bere všechno naprosto vážně.

Před návratem do Kuvajtu mě chtěl vídat každý večer, ale ne v krátké sukni a průhledné blůze, nýbrž v džallábě a s hedvábným šátkem na hlavě. Bohužel jsem nic takového neměla. Jednoho dne tedy přišel s balíkem, který už od pohledu obsahoval zmíněné kusy oblečení. Kromě toho v něm byly i boty na podpatku, protože mu připadalo, že dámy by měly nosit lodičky.

Nic jiného jsem od Araba vlastně nemohla čekat. Stejně mě udivovalo, že nabídl sňatek ženě, jako jsem já. Viděl mě v minisukni, s rozpuštěnými vlasy, neměla jsem rodiče. Ani se pří-

mo nezeptal, jestli jsem ještě panna, proto jsem mu tuhle ne-vyslovenou otázku sama zodpověděla.

,Jestli se zamýšlíte nad tím, zda jsem ještě panna, mohu vás ujistit, že odpověď je pozitivní.“

Zdálo se mi, že za těchto okolností mohu ve spisovné arab-

štině mluvit trochu nadneseně i já.

Oblékla jsem si věci od něj jednou, ale šátek jsem si jenom decentně přehodila přes ramena a pak jsem ho věnovala tetě.

Od té chvíle jí Kuvajťan připadal ještě sympatičtější.

Naše setkání nebyla nijak vzrušující. Ukázala jsem Kuvaj-

ťanovi súk a on mě pozval na kokakolu. Nosila jsem šaty po kolena. Vyprávěl mi o životě v Kuvajtu. Zřejmě žil po rozvodu ve velkém sídle svých rodičů, obýval vlastní křídlo domu a tvrdil, že si budu dobře rozumět s jeho matkou.

Pořád jsem doufala, že mě aspoň jednou pořádně políbí. To by mi naznačilo, že mě zbožňuje. Ale líbání před manželstvím mu nepřipadalo vhodné. Vrcholným vyjádřením citu byl odta-

žitý polibek na čelo. Bylo to lepší než nic.

A pak musel odletět zpátky do Kuvajtu.

Určitě ve mně nedokázal vzbudit vášnivou lásku. Na to mi bylo jeho chování příliš cizí. Ale tenhle sympatický a zajíma-vý mladý muž se pro mě mohl stát záchranou. Všechno bylo lepší než žít s lidmi, kteří momentálně tvořili moji rodinu.

Bylo naplánováno, že si mě za několik měsíců vezme v Agadiru. Pomýšlel na velkou svatbu a chtěl s sebou při-vézt příbuzenstvo, aby je představil mé rodině. To mě trochu znepokojovalo. Řekla jsem mu sice, že matka zemřela, ale nepochlubila jsem se, že příčinou její smrti byl otec a sedí za to ve vězení.

Ulevilo se mi, když odletěl. Získala jsem trochu času na rozmyšlenou. Posílal dopisy, do nichž vkládal fotografie, a psal mi básně. V jednom z dopisů se zmínil, že už nechal mé pokoje v usedlosti rodičů vymalovat růžově a lila, abych si tam připadala jako princezna. Zatím jsem nikdy neviděla místnosti vymalované takovými barvami, ale snad si na to zvyknu.

Na dovolenou se mnou hodlal jezdit do Paříže a do Itálie, na místa, o nichž jsem se do té doby neodvažovala ani snít. Pak se ale objevilo několik háčků. Zdvořilým způsobem se ptal, jestli bych v budoucnu mohla nosit sukně, které by mi zakrývaly kolena. Také by prý bylo dobré, kdybych ovládala arabskou, francouzskou a německou kuchyni. Byl ochoten zaplatit mi příslušné kurzy vaření.

Všechno mi to připadalo trochu dotěrné, ale zároveň mi to i lichotilo. Co lepšího mě mohlo potkat než svatba s věřícím muslimem, který je navíc poměrně zámožný a hodlá mě nosit na rukou. Na druhé straně se v Maroku proslýchalo o haré-

mech Arabů v Kuvajtu - abych nakonec neskončila v cizině jako třetí nebo čtvrtá manželka.

Příliš intenzivně jsem se ale takovými myšlenkami nezabý-

vala. Nová práce mě natolik pohltila, že jsem neměla čas du-mat o své budoucnosti. Kromě toho jsem měla několik přátel, s nimiž jsem si dopisovala. Byl tu jeden Ital, který kvůli mně snaživě běhal na poštu, Francouz a Maročan z Casablanky. Jak se Kuvajťanův odjezd vzdaloval, pomalu bledlo i nadšení, které ten člověk vyvolal.

Nakonec se úplně vytratilo, když se v Golden Gate stal pravidelným hostem jistý Walter z Mnichova.

Muž z Německa

Walter bydlel v hotelu Safir-Europa na druhé straně ulice.

Každé ráno přesně v deset hodin seděl v Golden Gâte na terase a objednával si čerstvě vymačkanou pomerančovou šťávu a espresso. Walter byl můj host, chtěl, abych ho obsluhovala výhradně já, protože jsem údajně připravovala nejlepší pomerančovou šťávu. Nenalévala jsem ji z karafy, vyráběla jsem pro něj úplně čerstvou a hlavněji neředila vodou.

Naše rozhovory se omezovaly na to nejnutnější.

„Bonjour, monsieur,“ uvítala jsem ho.

„Bonjour, mademoiselle,“ odpověděl.

Pak si objednal a já jsem ho obsloužila.

„Merci, au revoir.“

A byl pryč.

Tak to probíhalo několik dní, až v únoru došlo k jisté události.

Do restaurace vtrhli policisté a chtěli vidět průkazy zaměst-nanců. Zjišťovali, jestli osoby mladší než jednadvacet let ne-přicházejí do styku s alkoholem. To je v Maroku zakázané.

Samozřejmě jsem byla při razii přistižena. Bylo mi devatenáct a podávala jsem na terase pivo.

„Nesmíte tady pracovat,“ prohlásili policisté.

„Proč ne?“

„Protože je vám devatenáct a v tomhle lokále se prodává alkohol.“

„No a,“ namítla jsem, „nosím alkohol hostům, ale sama jsem ho ještě neochutnala.“

To bylo úředníkům jedno. „Vezměte si prosím své věci a opusťte restauraci.“

Byla jsem zděšená. „Jak prosím?“

„Seberte si své věci a opusťte lokál,“ opakovali policisté.

„A sice okamžitě, jinak vás vezmeme s sebou.“

Rozplakala jsem se.

„Berete mi práci. A pak se divíte, proč tolik děvčat šlape chodník. To je přece šílený.“

Slovo „šílený“ se jim nelíbilo. „Dejte si pozor na jazyk, jinak si vysloužíte ještě obvinění z urážky úřední osoby.“

Hrozilo nebezpečí, že celá záležitost skončí špatně. Všichni hosté na terase, mezi nimi Walter, se zájmem sledovali scénu.

Číšníci mě vtáhli do restaurace, Chasim se vložil do diskuse, ostatní dívky naříkaly. Byla jsem zoufalá. Bez úplatku přijdu o práci. Ale bude Chasim ochotný policisty podplatit?

O tom jsem pochybovala.

Najednou jsem zaslechla: „Promiňte, ale nedělejte si starosti. Mám pro vás zaměstnání.“

Zvedla jsem hlavu. Přede mnou stál Walter, host z Německa.

„Znáte Nevěstu jihu,“ zeptal se?

„Samozřejmě,“ odpověděla jsem. „To je velká textilní to-várna poblíž súku.“

„Majitelé jsou moji dobří přátelé,“ vysvětlil Walter, „můžu s nimi promluvit. Jestli máte zájem, sejdeme se zítra tady, ve stejnou dobu.“

Pak muž z Německa zmizel.

Policisté mě opravdu přinutili opustit pracoviště, protože Chasim se nijak výrazně nesnažil, aby si mě udržel. Byla jsem zase nezaměstnaná.

Příští den jsem vzala na schůzku s Walterem Rábii. Celá ta věc mi připadala trochu nebezpečná. Sestra si udělala čas, aby mě mohla doprovodit.

Walter obstaral taxi a odvezl nás do Nevěsty jihu. Majitelé byli dva mladí bratři s dlouhými vousy. Byli tak ortodoxní, že se zdráhali podat mi ruku. Udivovalo mě, že tihle muži se stýkají právě s Němcem. Byli to jednoznačně přísní islamisté, zatímco Walter neměl s naším náboženstvím vůbec nic společného.

Vousatí muži mluvili německy a překládali, co mi chtěl Walter povědět.

„Sestro,“ říkali, „tenhle muž je dobrý přítel. Pomohl čle-nům naší rodiny dostat se do Německa. Má tak velké srdce, že chce ted pomoct i tobě. Přijmi jeho pomoc, je to sice Němec, aleje to bratr. Samozřejmě pro tebe máme zaměstnání, když si to přeje monsieur Walter.“

Pro mě to všechno bylo jako sen, do něhož jsem omylem zabloudila. Byla jsem si skoro jistá, že se co nevidět probudím a moje situace bude stejně bezvýchodná jako předtím.

Nenápadně jsem se štípla do levé paže. A opravdu: Walter zmizel, ale okamžitě se vrátil - s hodinkami Swatch.

„To je pro vás,“ prohodil.

„Pro mě? Proč to všechno děláte?“

Zase odpověděli bratři z Nevěsty jihu: „Dělá to, sestro, protože je dobrý Člověk. Můžeš mu důvěřovat, ujišťujeme tě, že všechno je seriózní. Má hodně peněz a podporuje děti v různých zemích světa. Nejsi jediná. Chtěl by, aby ses nau-

čila německy.“

Německy? Už jsem nic nechápala. Proč by si měl tenhle úplně cizí muž přát, abych se naučila německy? Proč se o mě vůbec zajímal? Bylo na tom něco divného.

V rozpacích jsem se zadívala na Rábii. Zdálo se, že sestře to všechno připadá normální. Povzbudivě na mě zamrkala.

„Německy?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě,“ vysvětlovali oba vousatci. „Náš bratr Walter je velmi chytrý člověk. Ví, že mluvíš tašl’hit, marocky, francouzský a dokonce spisovnou arabštinou. Věří, že se doká-

žeš naučit ještě jeden jazyk. My to také považujeme za dobrý nápad, sestro.“

Během své řeči se oba bratři dívali do země, aby se mi ne-museli dívat do očí. Odvraceli pohled od cizí ženy, jak je zvykem u zbožných muslimů.

Bylo mi to nepříjemné. Radši se lidem, s nimiž mluvím, dí-

vám do očí. Rozhodla jsem se, že v Nevěstě jihu pracovat nebudu. Zdálo se mi tam všechno hrozně fundamentalistické.

Ženy, které jsem v podniku zahlédla, měly hlavy zahalené do šátků a muži zaraženě hleděli mimo naši skupinu. V takovém prostředí bych se necítila dobře.

„Mnohokrát děkuji, bratři,“ řekla jsem. „Vaše nabídka je velkorysá, ale chtěla bych si najít práci sama. Salám alejkum,

pokoj s vámi.“

Walter nás odvezl zpátky do města a brzy na nějaký čas odletěl do Německa. Udržoval se mnou spojení prostřednictvím obou vousáčů, protože tehdy už jsme měli doma telefon. Nejméně třikrát týdně volali bratři z Nevěsty jihu a vyřizovali pozdravy od Waltera z Německa.

„Jak pokračuje tvůj kurs němčiny, sestro?“ zajímali se.

Neodvažovala jsem se přiznat, že jsem na hodině němčiny byla jen jednou, protože učitel byl Palestinec, který neuměl mluvit ani srozumitelnou arabštinou. Jak by mě mohl naučit cizí řeč?

Odpověděla jsem: „S němčinou to není tak snadné, bratři, ale s boží pomocí to půjde.“

„Walter navrhuje, aby sis dala spravit zuby,“ říkali bratři.

„Už nám na to poslal peníze. Máme ti doporučit zubního léka-

ře, sestro?“

Momentálně mě ve zničeném chrupu bolelo asi sedm zubů najednou. Přesto mi připadalo, že Walter zachází trochu daleko. Jako by chtěl vzít můj život do svých rukou. Směla jsem o něčem ještě rozhodnout sama?

Bolesti zubů jsou ovšem přesvědčivý argument. Šla jsem k zubaři, kterého mi doporučili bratři. Byl velmi mladý, jen o několik let starší než já, měl malou, ale čistou ordinaci, nástroje se jen blýskaly. Později vyšlo najevo, že je přivezl Walter z Německa. Zubař zaměstnával zubního technika bez zubů. Vypadalo to směšně, ale byl to dobrý odborník a vy-robil mi korunky, které vypadaly lip než moje vlastní zuby před zákrokem.

Mladý zubař mi vyšetřil zuby Walterovými nástroji, vystavil účet pro Waltera a dal mi zuby do pořádku pro Waltera. Při-

šel dokonce k nám do rue el Ghazoua a za účasti sousedů mi přikládal ve slunečním světle před domovními dveřmi k zu-bům malé destičky, aby určil barvu korunek. Velmi mě těšila pozornost, kterou jsem si tím vysloužila.

Moje rodina přijímala celou záležitost s rozpaky. Na jedné straně to vypadalo, že by se tenhle Walter mohl stát husou, která snáší zlatá vejce. Na druhé straně jsem byla zasnoubená s Kuvajťanem, který ale neplatil účty za zubaře, jenom psal dopisy. Možná si ani nevšiml, v jakém stavuje můj chrup.

Strýček Hasan se zjevně dostal do konfliktu svědomí. Jako hlava rodiny sotva mohl připustit, aby cizí člověk a navíc Ně-

mec zaplatil opravu mých zubů.

Vzal si mě stranou a řekl: „Wardo, co je tohle za chování?

Co od tebe chce ten Almání, ten muž z Německa? Copak jsi zapomněla, že jsi zasnoubená?“

„To je něco úplně jiného,“ namítla jsem, „tenhle muž je starý a bohatý. Podporuje hodně dětí.“

Walterovi nebylo ještě osmačtyřicet - ale devatenáctileté dívce připadal starý jako Metuzalém.

Strýček Hasan svraštil čelo: „Že by chtěl opravdu jen podporovat chudé lidi v Maroku?“

„Myslím, že ano.“

„Tak pozvi toho člověka k nám domů. Chtěl bych ho co nejdřív poznat.“

Když se Walter za několik dní vrátil do Agadiru, zeptala jsem se ho, jestli by k nám nechtěl přijít, a on souhlasil.

Teta Zajna připravila skutečně bohatou tabuli se skopovým masem a tádžinem. Večer probíhal v docela příjemném

hovoru, až strýček Hasan nadhodil téma, které mu zřejmě leželo na srdci.

„Monsieur Walter,“ začal trochu formálně, „víte, že jsem automechanik.“

Walter přikývl.

„A víte, co stále znovu zjišťuju?“

Walter zavrtěl hlavou.

„Že je nedostatek náhradních dílů. Chci opravit auto, ale nejde to, protože chybí náhradní díly.“

Nevěděla jsem, kam strýček míří, ale brzy to bylo zřejmé.

„Už nějakou dobu přemýšlím o tom, jak bych si mohl tyhle díly opatřit,“ pokračoval strýček.

Walter nereagoval.

„Myslím, že bych je měl dovážet do Maroka z Evropy.“

Rozhovor mě začínal trochu nudit, protože o auta jsem se moc nezajímala.

Bratranci a sestřenice byli naopak ve formě. Celou dobu se chechtali a šeptali si berbersky: „Tak starej zase není.“ -

„V kalhotách toho má taky dost.“

Zjistila jsem, že Walterovi bezostyšně koukají mezi nohy.

Měl na sobě tenké béžové kalhoty a jako mnoho cizinců, kteří nejsou zvyklí na naše ploché divany s polštáři, seděl široce rozkročený.

„Možná není tak ušlechtilý, že by chtěl jenom pomáhat,“

posmívali se. „Nebo hodlá pomoct, ale úplně jinak, než si Warda představuje.“

„Jestli tě chce podporovat jako dítě, Wardo - v pořádku.

Ale já jsem žena.“

„Hehehe, ten po Wardě jede. Jak na ni kouká!“

Strýček Hasan mezitím pokračoval v hovoru o náhradních dílech: „Vážený pane Waltere, možná byste se chtěl takového výnosného obchodu zúčastnit.“

Konečně to bylo venku - strýček Hasan chtěl peníze. Toho jsem se obávala a zajímalo mě, jak Walter zareaguje.

Přikývl: „Proč ne?“

Strýček vypadal spokojeně a teta Zajna se chovala podivně.

Smála se a přitahovala mě k sobě, štípala mě do tváří a hladila po vlasech. Prostě se tvářila, jako bych byla její miláček.

Samozřejmě jsem pochopila, že teta hraje falešnou hru, ale zároveň jsem si té pozornosti a náklonnosti užívala. Cítila jsem se jako královna. Zřejmě jsem opravdu narazila na člově-

ka, který nám mohl pomoct. I když jsem ke svým příbuzným nechovala žádné velké sympatie, velkorysého sponzora jsem jim přála. Možná z nás mohl Walter sejmout cejch bídy a věč-

ných starostí.

Krátce před půlnocí Walter odešel, ale nemohli jsme spát.

Strýček Hasan, teta a bratranci i sestřenice propadali euforii.

Já jsem byla spokojená a měla jsem pocit, že Bůh mi ve Walterově osobě seslal anděla. Díky němu jsem v rodině získala respekt, o jaký jsem vždycky usilovala. Při usínání jsem cítila, že mi Walter proniká do srdce. Nebyla to láska. Byl to pěkný pocit - a o něco víc.

Příští den začali strýček Hasan a teta Zajna otevřeně horo-vat pro Waltera. Chválili ho, vykládali, jak je sympatický, bohatý, hodný lásky.

Když jsem na dvorku prala, přišla za mnou teta.

„Tenhle monsieur Walter je velmi laskavý a příjemný člo-věk. Zdá se mi o hodně čestnější než ten Kuvajťan. Tam bys byla vedlejší žena, určitě si vezme ještě jiné a byla bys jen jednou z mnoha. V Německu neexistují žádné harémy, to přece víš.

Tam jsi jedinou manželkou. Znám ženy, které se vdály za Němce a teď mají tady v Agadiru vily. Ten Almání se mi líbí mnohem víc než Kuvajťan.“

„Ale není to muslim,“ namítla jsem.

„To je toho! Muslim nebo nemuslim,“ mávla rukou teta.

, Je to dobrý člověk.“ Tím myslela: má peníze.

Cítila jsem, že Walter získal na významu nejen pro mě, ale pro celou rodinu. Díky němu jsem si vydobyla skvělou pozici.

Chodil se mnou na dobré jídlo, byl zdvořilý a pozorný, staral se o mé zuby, kupoval mi krásné šaty, věnoval mi hodinky, udělal dojem na mé příbuzenstvo - a nenaléhal na mě po sexu-

ální stránce. Na takové chování jsem nebyla zvyklá.

Jednou mě pozval do bazénu v hotelu, kde bydlel, a došlo k nepříjemnému výstupu u recepce, protože vedení hotelu si nepřálo, aby místní dívky obtěžovaly hosty.

Waltera to rozčililo a dostal se do sporu s ředitelem hotelu.

Bránil mě. „Copak nevidíte, že je to slušné děvče? Nemůžete přece diskriminovat všechny ženy ve své zemi. Považuju to za neslýchané.“

Pak se obrátil ke mně: „Víš, Wardo, už mě tahle arabská mentalita nebaví. Vrátím se do Německa a v budoucnu budu jezdit na dovolenou do Asie. Tam jsou lidé otevřenější a zdvořilejší.“

To pro mě byl šok. Náhle jsem cítila, jak mi na tomhle muži záleží. Bez něj by byl můj život o hodně chudší. Dostala jsem strach, že ho ztratím. Vstoupil do mého života nečekaně a pozvolna - jako slunce, které ráno vychází na východě nad horami a zahřívá zemi i srdce. Teď najednou hrozilo, že zmizí, stejně jako se objevil.

„Neboj se,“ uklidňoval mě Walter, „budu se o tebe dál starat. Jestli chceš studovat, samozřejmě to zaplatím.“

Myslím, že jsem zbledla jako papír.

„Ale já nechci, abys odešel,“ vyhrkla jsem. .Jestli odejdeš, musíš mě vzít s sebou.“

Skoro jsem se neodvážila tu větu vyslovit. Pamatuju si, jak jsem seděla v mokrých plavkách u bazénu a sbírala veškerou odvahu, abych dokázala říct: ,Jestli odejdeš, musíš mě vzít s sebou.“

Bylo to venku. Jak se Walter zachová? Srdce mi bušilo, jako by chtělo vyskočit z hrudi, a v uších mi šuměla krev. Proto jsem skoro nerozuměla jeho odpovědi.

„Vzít tě s sebou? Ale jak?“ Walter byl zjevně zaskočený.

„Šlo by to, kdybych tě mohl adoptovat. Ale protože je ti přes osmnáct, musel bych se s tebou oženit.“

Slyšela jsem, jak mu k vlastnímu údivu říkám: „Tak si mě vezmi.“

Waltera to překvapilo přinejmenším stejně jako mě. „Jsi do mě zamilovaná?“

Zaváhala jsem, začervenala se a ještě jednou jsem se zapo-slouchala do svého srdce. „Ano, jsem do tebe zamilovaná.

A ty? Miluješ mě?“

„Od první chvíle!“ přiznal Walter. „Miluju tě od chvíle, kdy jsem tě poprvé uviděl.“

Vlhké bikiny najednou studily. Co jsem to udělala? Zachovala jsem se přesně tak, jak se slušná dívka v naší společnosti nesmí za žádných okolností chovat. Nejenže jsem skromně a poníženě nečekala, jak se o mně rozhodne, dokonce jsem jako žena převzala iniciativu. Učinila jsem nabídku k sňatku muži, kterého jsem sotva znala, muži, který mohl být mým otcem, Němci, nevěřícímu, cizinci. Jak tohle mohlo dopadnout?

Byla jsem hrdá na svou odvahu a zároveň zahanbená svým chováním.

Walter najednou vypadal trochu nervózně. Hekticky začal v mokrých plavkách přecházet u bazénu. Předtím mě ale polí-

bil na ústa. Byl to teplý, měkký, příjemný polibek a v jeho ob-jetí jsem se uklidnila.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se skoro bezradně.

„No, myslím, že bys měl oficiálně požádat o moji ruku.“

„Koho?“

„Strýčka.“

„Dobře, to není problém. Ale potřebuješ pas, abys se mnou mohla odjet do Evropy.“

„Ano,“ přikývla jsem. Na to jsem ještě nepomyslela.

„Pověřím tím bratry z Nevěsty jihu, protože se brzy musím vrátit do Německa. Bratři se o všechno postarají.“

li

li

Běžel jim hned zatelefonovat. Seděla jsem sama u bazénu a myšlenky mi vířily v hlavě. Bylo to správné? Nedělám nějakou nezvratnou chybu? Nebo to bude moje záchrana? Jak sdě-

lím nový vývoj rodině? A co Kuvajťan?

Trochu se mi točila hlava. Skočila jsem do vody a zůstala potopená, až mi došel vzduch. Pak jsem se vynořila a plavala až do vyčerpání. Věděla jsem, že můj život už nikdy nebude stejný jako předtím. Důvěřovala jsem Walterovi. Důvěřovala |

jsem osudu. Důvěřovala jsem té nové budoucnosti, která byla náhle na dosah.

Večer jsem promluvila se strýčkem Hasanem, tetou Zajnou a sourozenci. Neměla jsem z toho strach.

„Ten muž z Německa,“ začala jsem, „si mě chce vzít.“

Strýček Hasan nic neřekl, ale teta zareagovala okamžitě a úplně jinak, než jsem čekala. „Bohudíky,“ vykřikla, „moje nejtajnější přání bude vyslyšeno.“

„Tvé přání bude vyslyšeno?“

„Ano, bude to dobrý zeť,“ přitakala teta Zajna. „Zřejmě má , hodně peněz.“

Také strýček Hasan našel ztracenou řeč.

„Ano, je to dobrý člověk. Tušil jsem, že se to stane, a už jsem Kuvajťanovi odřekl.“

„Co že jsi udělal?“ zeptala jsem se užasle.

„No, šel jsem k jednomu písaři a nadiktoval mu dopis pro Kuvajťana.“

Jak se ukázalo, hned po první Walterově návštěvě u nás se strýček rozhodl, že Almání je mnohem lepší než Kuvajťan.

Protože sám neuměl psát, zprostředkovaně mu sdělil, že můj vlastní otec nesouhlasí s jeho záměrem odvézt mě na Blízký |

východ. Zasnoubení a svatební slib jsou tím zrušeny. Bůh to 1

ve své velikosti a milosti vezme na vědomí se zalíbením. J

Moji vlastní sourozenci měli na věc různé názory. Muna 1

mé rozhodnutí odmítala, což tetu Zajnu přimělo k výroku, že i mi závidí štěstí. Ale tomu nevěřím. Rábia mě podpořila. 1

V těch dnech strávila hodně času s Walterem, aby zjistila, co 1

je to za člověka. Připadal jí sympatický a důvěryhodný. Džamíly jsem se nemohla zeptat, protože žila s prvním mužem v Tiznitu. Džábir se radoval se mnou.

Později ale tvrdil: „Kdybych byl tehdy dospělý, nikdy bych nesouhlasil, abys odešla s takovým člověkem.“

To bylo dlouho poté, co jsem opustila Maroko a žila v Německu.

Příští den měl Walter napilno. Hned po východu slunce šel do mešity a pronesl šahádu, větu, která z každého člověka dělá muslima: „Dosvědčuji, že je jen jediný Bůh a Muhammad je jeho Prorokem.“ Oba vousatí bratři z Nevěsty jihu byli jeho svědky.

Když jsme se v deset hodin sešli, už nebyl Walter, jmenoval se Walid a byl muslim. Měl s sebou dokonce písemné potvrzení imáma s razítkem a podpisem.

Trochu mě to překvapilo. Nikdo po Walterovi nic takového nepožadoval, nejmíň já. Teď byl tedy Walid. Pro mě se nic ne-změnilo, protože všechno ostatní zůstalo při starém.

Toho dne se mnou jel do súku v Inezgane a koupil mi zlaté šperky. Drahý náramek za dva a půl tisíce dirhamů, tlustý prsten s kočičí tváří a zásnubní prsten. Tak drahé věci jsem v životě neměla. Bylo to všechno trochu bláznivé. Vůbec jsem netušila, odkud má Walter tolik peněz. Věděla jsem jen, že zdědil v Mnichově několik domů a žil z příjmu z nájmů. Ne-uměla jsem si pod tím nic představit, ale nechtělo se mi od-mítnout jeho krásné dárky. Vždyť v Maroku je zvykem, že ženich drahocennými dary ukazuje, že je schopen budoucí ženu dobře zaopatřit. Na marocké poměry ovšem byly jeho dary beztak skromné, tvrdil později strýček Hasan.

Mně to bylo jedno. Takhle velkoryse mi Walter dokázal, co pro něj znamenám. Posílilo to mé sebevědomí. Konečně mě rodina brala vážně.

Večer se konalo zasnoubení. Teta Zajna a sestřenice zase vařily. Všechny ženy z rodiny byly u holiče, včetně mě. Sedě-

la jsem tu ve svém nejlepším kaftanu a měla uhlazené vlasy jako Evropanky. To se u nás považuje za ideál krásy.

Když se Walter konečně objevil, samozřejmě s oběma bratry z Nevěsty jihu, vládla v domě velká nervozita. Strýček Hasan přecházel už dvě hodiny před domem, sestřenice si stále znovu opravovaly make-up a Džábir se snažil co nejlíp vyladit televizi. Kdo má v Maroku televizor, nechává ho při důležité návštěvě puštěný.

Muži nejprve odešli na dvůr a probírali finanční podmínky.

Tlustá obálka změnila majitele. Strýček Hasan se tvářil šťastně a říkal Walterovi „milý synu“. Teta Zajna mě objímala tak intenzivně, že mi bylo trochu nevolno. Bratři z Nevěsty jihu od-

říkali několik modliteb. Teprve když odešli, pustily sestřenice hudbu a tančilo se.

Byla jsem tedy znovu zasnoubená, tentokrát s Němcem.

A nebyla to žádná hra jako v případě Kuvajťana, teď to bylo vážné.

Nemohla jsem usnout. Neklidně jsem se převalovala na tenké matraci, kterou jsem si nedávno pořídila za vlastnoručně vydělané peníze. Cítila jsem, že končí důležitý úsek mého života. Už jsem nebyla dítě, nýbrž budoucí manželka. Čekala mě velká změna. Opustím Maroko a odjedu do Německa.

Budu vydaná napospas cizímu muži, o němž jsem věřila, že ho miluji. Přijdu o panenství a budu dospělá.

Na to jsem se těšila, ale zároveň jsem pociťovala jakousi nevolnost. Neprodali mě jako ovci? Nebyla moje rodina připravená toho cizince s mou pomocí vysát a obrat? Nešlo tu jenom o peníze, zatímco já jsem věřila v city?

Když jsem konečně usnula, vycházelo na obzoru slunce, které zahnalo noční stíny.

Rozloučení

Walter odletěl zpátky do Německa a bratři z Nevěsty jihu se opět stali mými kontaktními osobami. Spravovali peníze, které jsem potřebovala na pochůzky po úřadech. Zažádala jsem si o pas a s mým sňatkem musel vyslovit souhlas jak můj otec, tak vláda. Měla se připravovat svatební oslava.

Příbuzní jako by se zbláznili. Měli pocit, že se na ně teď snese zlatý déšť, o jakém si nikdy netroufali ani snít. Almání

jim připadal neuvěřitelně zámožný a já jsem byla páka, díky níž se mohli dostat k jeho bohatství. Strýček Hasan, teta Zajna, sestřenice a bratranci trávili večery tím, že si vymýšleli, co všechno si pořídí. Sepisovali seznamy naléhavých přání, zase je zavrhovali a dělali si nové poznámky. Seznam přání byl po-

řád delší: byt v Agadiru, nákladní auto pro strýčka, slavnostní šaty pro tetu, konto pro všechny, svatební oslava, jakou město ještě nezažilo, a tak dále, a tak dále.

Mně ze točila hlava ze všech těch nápadů, které mi před-kládali. Cizí lidé mě oslovovali na ulici, blahopřáli mi k zá-

možnému manželovi a nenápadně připomínali vlastní potřeb-nost. Úředníci si nechávali zaplatit každý papír, který museli vystavit k přípravě svatby a vycestování. Samotný pas stál dva tisíce dirhamů. Dostala jsem ho ale během dvou týdnů, zatím-co jinak to trvalo měsíce.

Všechno běželo jako na drátkách a občas jsem měla pocit, že se stal zázrak. Stále častěji se mě však zmocňoval nepří-

jemný pocit, když jsem viděla vzrušení, které vzbuzuji ve své rodině i v sousedství. Naše ulice přímo žila nadějí na budoucí život v přepychu.

A já? Byla jsem jen prostředkem k dosažení jejich cíle.

Jednoho dne jsem toho měla dost. Půjčila jsem si od vousatých bratrů nějaké Walterovy peníze a zavolala do Mnichova.

„Waltře, na mě je tohle moc. Nechci se vdávat v Maroku. Nemusíš si mě od rodiny kupovat jako velblouda. Už mě máš. Miluju tě. Odvez mě do Německa, než se tady zblázním.“

Walter se na chvíli zamyslel. Byl mužem rychlých rozhodnutí.

„Dobře,“ souhlasil. „Vezmeme se v Mnichově. Opatřím ti pracovní smlouvu v Maroku a pozvání do Německa, abys dostala vízum. Dej mi několik dní, o všechno se postarám.“

Poslední týdny v Maroku se pro mě staly peklem. Strýček Hasan byl tak žhavý na Walterovy peníze, že úplně ztratil zábrany a terorizoval mě svou chtivostí.

Walter pro mě zřídil konto s několika tisíci dirhamů. Musela jsem německé úřady přesvědčit, že mám dost peněz, abych mohla na nějaký čas odjet do Evropy. Strýček Hasan se do-mníval, že peníze může utratit, protože je hlava rodiny. S tím jsem nemohla souhlasit. Byly to Walterovy peníze, které se mu měly netknuté vrátit.

Došlo k ošklivé hádce.

„Dej mi číslo konta!“ nařídil mi strýček.

„Ne,“ odmítla jsem. „Nejsou to tvoje peníze, ale Walterovy.“

„Jsem tvůj strýc a nařizuju ti, abys mi dala číslo konta. Po-třebujeme ty peníze.“

Už dlouho se mě neodvážil uhodit, ale teď k tomu neměl daleko.

„Strýčku Hasane,“ odpověděla jsem. „Ať uděláš cokoliv, ty peníze ti nedám. Nepatří nám a je nepoctivé utratit je.“

Hádka se stále stupňovala, až jsem nakonec papír s číslem konta roztrhala na malé kousky a vyhodila na ulici.

Od té chvíle už Walter nebyl Hasanův „syn“. Místo toho strýček proti nám oběma zahájil válku.

Jsi hloupá, prodáváš se lacino,“ vyčítal mi. „Tvůj muž je starý a měl by zaplatit za to, že dostane tak mladou holku. Ne-zahazuj se za pár tisíc dirhamů. Vychovali jsme tě a teď máš šanci nám to splatit. Jsi sobecká a myslíš jenom na sebe a své štěstí. Nemyslíš na rodinu, která tě miluje.“

Neměla jsem chuť se s ním hádat. Tahle rodina mě nikdy nemilovala, jenom mě ponižovala a týrala. Příbuzní celá léta pošlapávali mé city a jen mě využívali. Už jsem si to nechtěla nechat líbit. Cítila jsem se silná a hrdá a nehodlala jsem se vzdát své cti.

Najednou mi bylo jasné, co je správné a co špatné. Měla jsem odvahu se bránit. Už jsem neměla chuť nechat se stáhnout do morální stoky, kde skončili příbuzní.

Bylo toho dost a konečně to skončí!

Šla jsem s Rábií k ženské lékařce. Potvrdila mi, že jsem panna. Dnes mi to připadá směšné, ale tehdy to pro mě bylo důležité. Dívka by měla opustit rodinu nedotknutá. Chtěla jsem strýčkovi, tetě a sestřenicí a bratrancům ukázat, že jsem čestná.

Papír od doktorky jsem nechala doma ležet na oken-ním parapetu.

Když se Walter vrátil do Maroka, rozhodli jsme se, že společně poletíme do Casablanky, abychom tam vyzvedli vízum.

Strýček nechtěl dovolit, abych s tím mužem letěla sama.

„Musíte tam přenocovat,“ bědoval. „Dobře vím, co se stane: budete spát v jednom pokoji a dojde na sex. Na smilstvo!

To nepřipustím, musíte mě vzít s sebou.

Bylo mi jasné, že strýček sleduje něco jiného. Chtěl být s námi, aby z Waltera vymáčkl ještě víc peněz.

Rozhodli jsme se, že se pokusíme o nemožné a obstaráme vízum během jednoho dne.

Walter zamluvil první let do Casablanky a poslední zpět.

Najednání na velvyslanectví nám zbývalo šest hodin. Letenky ukázal strýčkovi, který nás se skřípěním zubů nechal jít, protože nebyl v plánu žádný nocleh.

Byl to můj první let. Když letadlo Royal Air Maroc startova-lo, zaťala jsem do opěradel úplně zpocené ruce. Celkově probíhal let klidně, dokud se nezačala podávat snídaně. Nevěděla jsem, že existují plastové nádobky s mlékem. Když jsem jednu z nich prudce otevřela, celý její obsah se ocitl na Walterově košili.

Překvapeně se na mě podíval: „Proč to děláš?“

„Taky nevím,“ koktala jsem. „Myslela jsem, že je to marmeláda.“

Při turbulentním přistání jsem se ho držela za ruku. Dodá-

valo mi to pocit bezpečí, který jsem tak dlouho hledala.

Na letišti jsme nastoupili do taxíku, který řídil starší muž.

„Smím se tě zeptat, kam v Německu pojedeš, až dostaneš ví-

zum, dcero?“

„Do Mnichova, sidi.“

Taxikář zamířil k chodníku a zastavil. Obrátil se ke mně.

„Do Mnichova!“ vykřikl nadšeně. „Tý jsi dítě Štěstěny! Mnichov, to je ráj, dcero. Až tam budeš, nemůže se ti nic stát.

Bůh tě musí milovat, že tě už zaživa posílá do ráje. Kéž je ti i v budoucnu nakloněn. Amen.“

„Amen,“ odpověděla jsem.

Považovala jsem tenhle výbuch radosti za dobré znamení.

Před německým velvyslanectvím byla fronta, která začínala na ulici a táhla se po schodišti až do konzulárního oddělení.

Vypadalo to, že vůbec nepostupuje. Spousta lidí tu stála už několik dní. Byli to především mladí muži s novými pasy v rukou, una-vení čekáním, ale naplnění nadějí v lepší budoucnost.

Walter šel jednoduše podél fronty kupředu. Mně to bylo velmi nepříjemné. Muži na mě závistivě zírali, protože jsem byla v doprovodu cizince.

U vchodu seděl Arab s mohutným knírem.

„Salám alejkum,“ pozdravila jsem, „ráda bych si, prosím, vyzvedla vízum.

Tajemník sotva vzhlédl. „Zdravím vás, krásná ženo, to mů-

žete. Ale musíte se postavit do fronty.“

Otočila jsem se a viděla tváře čekajících. „Myslíte, že mám sejít po schodech a postavit se na ulici na konec fronty?“

„Přesně tak, krásná paní,“ odpověděl tajemník, „všichni to tak dělají.“

Walter pochopil, že se záležitost nevyvíjí zcela podle jeho představ.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Máme si stoupnout dozadu,“ překládala jsem obsah rozhovoru.

„Zbláznil se?“ zamumlal Walter a otočil se k tajemníkovi.

Velmi pečlivě všechno připravil. Walter si pro každou malič-

kost v životě vytvářel strategie, které si písemně zaznamenával na kartičky. I pro opatření víza vypracoval plán.

Ted na něj došlo. Walter se naklonil k vousatému tajemní-

kovi. Náhle měl v ruce krabičku cigaret, přestože nekouřil.

Celofánový obal byl natržený a za ním bylo vidět složenou pětisetdirhamovou bankovku.

„Promiňte,“ řekl Walter a položil na tajemníkův stůl svůj německý pas a krabičku cigaret. Tenhle manévr mi připadal trochu průhledný. „Jsem Němec a chtěl bych neodkladně ho-vořit se svým konzulem.“

Tajemník se na Waltera zadíval. Byla to velmi nepříjemná situace. Pak pomalu vytáhl bankovku z krabičky a nedbale ji hodil na stůl.

„Díky za cigarety,“ poznamenal, „ale něco vám do nich zapadlo.“

Byla jsem pyšná na svého krajana, který se nedal podplatit.

Hrdě odmítl pokus mého ženicha o korupci. Jedna nula pro Maroko, pomyslela jsem si, a zároveň jsem se trochu styděla za to, že se v duchu stavím proti svému budoucímu manželovi, který přece jednal v mém zájmu.

Walterův výstup měl stejně úspěch. Ze zadní místnosti vyšla německy hovořící dáma a ti dva spolu několik minut diskutovali.

Pak Walter řekl: „Pojď, půjdeme si něco sníst. Za dvě hodiny bude vízum hotové.“

Poseděli jsme v restauraci a brzy odpoledne jsme se vrátili na velvyslanectví. Vízum bylo opravdu připravené a umožňovalo mi třítýdenní pobyt v Německu.

Tajemník mi vtiskl pas do ruky. „Kdyby mělo všechno jít podle tohohle víza,“ poznamenal,, jste tu za tři neděle zpátky.

Ale vy jste příliš hezká, než abyste se vracela. Kéž vás Bůh v nové vlasti ochraňuje. Přeji vám šťastnou cestu. Mír s vámi.“

Prohlédl mě. Cestou kolem všech těch lidí, kteří čekali s pasem v ruce a s nadějí v srdci na propustku do lepšího života, jsem náhle naprosto jasně pocítila, že tohle všechno už je pro mě minulost. Odžila jsem si léta v Maroku a ted mě čekal nový život. Měla jsem z něj strach, ale vlastně mohl být jenom lepší.

„Může to být jenom lepší,“ šeptala jsem arabsky, když jsme vycházeli z velvyslanectví. „Může to být jenom lepší.“

„Co říkáš?“ zeptal se Walter.

„Může to být jenom lepší,“ řekla jsem francouzský. To byla naše společná řeč. Německy jsem se měla naučit až po příjez-du do Mnichova.

„Bude to lepší,“ potvrdil Walter a sáhl po mé levé ruce.

V pravé jsem ještě stále svírala pas s drahocenným vízem, které mi udělili tak překvapivě rychle.

V Agadiru mě Walter požádal: „Dej mi ten pas, ohlídám ti ho.“

Ale už jsem mu svěřila svou budoucnost, celý život jsem vložila do jeho rukou a teď jsem si přála mít aspoň ten doklad vlastní identity. Kromě toho jsem byla pyšná na vízum, které jsem chtěla bezpodmínečně ukázat sourozencům. Ta malá zelená knížečka s pasovou fotografií a německým razítkem byla mou vstupenkou do ráje, pokud taxikář v Casablance nelhal.

Doma na mě všichni čekali. V pokoji bylo šero, běžela televize, strýček ležel na divanu a kouřil večerní cigaretu. Na zemi stála konvice s hořkosladkým čajem obyvatel pouště.

„Máš?“ ptali se všichni.

„A co?“ podivila jsem se, abych zvýšila napětí.

„No přece vízum!“

Držela jsem pas v ruce, ale ještě chvíli jsem je napínala.

„Nóó,“ protáhla jsem, „věc se má tak…“ Udělala jsem pauzu.

„Tak řekni!“ křičeli všichni.

„Věc se má tak…“ Už jsem to nevydržela. „Ano, mám vízum.“

Rábiina tvář se rozzářila. Džábir zářil. Muna zářila. Bratranec Alí se díval závistivě. Několikrát se už mamě pokoušel dostat vízum do Evropy. Sestřenice a teta Zajna se usmívaly s hranou účastí.

Strýček Hasan chňapl po mém pasu. „Ukaž!“

Pomalu obracel stránky. Pak objevil razítko víza.

„Moc pěkné,“ řekl a strčil si pas do kapsy u kalhot. „Ale k ničemu ti nebude, protože tvůj ženich nám nedal dost peněz.

Porušil dohodu. Bohužel si tě nemůže odvézt.“

Zůstala jsem jako opařená a cítila jsem, jak se mi z obličeje vytrácí barva. Do očí mi vstoupily slzy, ale přinutila jsem se neplakat. Třásly se mi ruce.

„Vrať mi ten pas!“ vykřikla jsem. „Patří mně, je to můj pas a můj život.“

Strýček se jenom ošklivě zasmál a pak vyšel z pokoje.

Nikdo neřekl slovo. Moji sourozenci užasle mlčeli, ostatní se tvářili škodolibě. Jako by mi někdo vzal půdu pod nohama.

Strýček Hasan během vteřiny zničil štěstí, které jsem měla na dosah.

Tu noc jsem zase jednou nemohla usnout, tentokrát ze zoufalství. Příbuzní mi zakázali setkat se s Walterem. Bratranci mě hlídali. Znovu jsem se stala vězněm své rodiny.

Nakonec jsem se uklidnila tím, že je to možná poslední strýčkova demonstrace moci, poslední pokus jak mě ponížit a psychicky zdeptat. Rozhodla jsem se, že to nepřipustím.

V každém případě odejdu, s pasem nebo bez něj. Tohle měla být poslední noc v domě.

Příští den se mi podařilo uniknout. Zavolala jsem Walterovi a vyložila mu, co se stalo.

„Krucifixlaudon!“ nadával v telefonu.

„Jak prosím?“ zeptala jsem se. Teprve později jsem zjistila, že Walter si vždycky ve zlosti ulevoval bavorskými kletbami.

„Už mám té hiy s tvou rodinou dost,“ vyrazil ze sebe. „Zapomeň na všechno. Zapomeň na svatbu. Zapomeň na Německo.

Zapomeň na mě. Poletím nejspíš domů sám.“

Rozplakala jsem se. Walter byl mou poslední nadějí, jen jemu jsem věřila, že mě v téhle situaci zachrání. Ale zřejmě už jsem ho nezajímala.

Konečně se Walter uklidnil a jak bylo jeho zvykem, vymyslel novou strategii. Samozřejmě v ní zase hráli roli vousatí majitelé Nevěsty jihu.

„Jdi do jejich továrny,“ navrhl Walter. „Oni tě tam schovají, než mě napadne, co by se dalo dělat.“

Bratři mi poskytli malý pokoj. Modlili se se mnou k Bohu a já jsem si přitom zahalila hlavu do šátku, abych nezraňovala jejich náboženské cítění.

Strýček Hasan přišel do továrny a hledal mě, ale bratři ho poslali pryč. Strýc šel dokonce na policii a udal Waltera za únos nezletilé. Dal rozmnožit moji fotografii a předal ji letišt-ní policii, aby mě identifikovali, kdybych se pokusila vycesto-vat ilegálně. Bral celou záležitost opravdu vážně. Bylo mu jasné, že pokud chce Waltera připravit ještě o nějaké peníze, musí se snažit.

Zatímco jsem trávila čas v bezpečném úkrytu v Nevěstě jihu, začalo tvrdé vyjednávání mezi strýčkem Hasanem na jedné straně a Walterem s vousatými bratry na straně druhé.

Dozvěděla jsem se o tom teprve příští den, kdy mě bratři posadili do auta, jeli jsme pro Waltera a potom společně do rue el Ghazoua.

Walter předal strýčku Hasanovi další obálku s penězi. Strý-

ček přepočítal bankovky, pak odevzdal Walterovi pas a vyšel z místnosti, aniž se na mě podíval.

Sourozenci mě s pláčem objímali. Na pořádné rozloučení nezbylo moc času. Walter naléhal, abychom co nejrychleji od-jeli, protože se nechtěl vystavit dalšímu riziku šikany strýčka Hasana. Teta Zajna mi při odchodu vtiskla do ruky malý zavá-

zaný balíček-

„To dávají všechny matky svým dcerám, které opouštějí dům,“ zašeptala. „Ať ti přinese štěstí.“

Nedůvěřovala jsem jejímu dárku. Možná to bylo zlé kouzlo vúdú. Ještě v rue el Ghazoua jsem ho vyhodila z auta na ulici, kde jsem zažila tolik utrpení a přišla o tolik nadějí.

Když jsme míjeli olivovník na rohu, naposled jsem se ohlédla. Můj pohled putoval po zaprášeném chodníku před na-

ším domem, po modrých vstupních dveřích, dekách, které se větraly v oknech, obchodu truhláře Saídiho a sousedech v jejich džallábách.

Neplakala jsem. Nemávala jsem na rozloučenou. Nevěděla jsem, jestli se sem ještě někdy vrátím, ale necítila jsem smu-

tek. V tu chvíli jsem ovšem nevěděla nic ani o štěstí, které jsem měla poznat v té studené zemi za mořem a horami.

V Německu to pro mě samozřejmě nebylo snadné. Čekaly tam na mě těžké zkoušky, ale žádná z nich nebyla ani zdaleka tak tvrdá jako osud, který zničil mé dětství. A nakonec jsem tam našla vnitřní klid a štěstí.

Když jsem se o tři roky později poprvé vrátila do Maroka, byla jsem jiný člověk. S Walterem jsem se rozvedla, protože manželství s ním přece jen nefungovalo. Měla jsem malého synka - a dospěla jsem, byla jsem sebevědomá, silná Evropanka s arabským srdcem.

Na křižovatce s hlavní ulicí stál mladý muž a čekal na naše auto. Byl to Muhsin, moje první láska. S tím jsem nepočítala.

Byla jsem překvapená a dojatá.

„Wardo,“ oslovil mě. „Slyšel jsem, že opouštíš Maroko.

Přeju ti všechno nejlepší.“

Políbil mě na obě tváře. Pak ho ale odstrčily dvě štíhlé dív-ky ze sousedství. Měly příbuzné v Německu a varovaly mě:

„Musíš dávat pozor, abys tam neztloustla. Lidi v Německu po-

řád jedí sýry, uzeniny a vepřové maso. Až ztloustneš, pošle tě muž zpátky do Maroka. Všichni němečtí muži to tak dělají.“

„Je to pravda?“ zeptala jsem se Waltera polekaně.

Zasmál se: „Neměj strach. Dostaneš permanentku do fítnes studia. Postarám se, abys zůstala krásná.“

Noc jsme strávili v oddělených postelích u Walterových ně-

meckých přátel. Byl to klidný večer a já jsem měla čas zamys-let se nad vším, co se stalo v posledních dnech. Walter.

Zasnoubení. Vízum. Stres se strýčkem Hasanem. Peníze, které změnily majitele. Moje role v celé záležitosti…

Především poslední bod mě vedl k dlouhým úvahám. Zachovala jsem se špatně? Stala jsem se předmětem obchodu?

Prodala jsem se sama? Byly to pravé city, nebo jsem si všechno jen namlouvala? Nebyl to v podstatě jenom ubohý obchod?

Došla jsem k názoru, že si nemám co vyčítat. Cítila jsem k tomu muži z Německa silnou náklonnost. Neztratila jsem svou čest, ačkoliv k tomu okolnosti vybízely. Vzala jsem život do vlastních rukou. A bez ohledu na to, jak velké bylo riziko změn, které mě čekaly, mohlo to být jenom lepší.

„Může to být jenom lepší.“

To byla mantra oné doby.

„Může to být jen lepší.“

S touhle větou na rtech jsem usnula.

Příští ráno jsme jeli na letiště. Měli jsme letět každý zvlášť, pro případ, že strýček své udání ještě nestáhl. Walter letěl s Lufthansou přímo do Mnichova a já s Royal Air Maroc nejdřív do Frankfurtu.

Oblékla jsem si tmavě červený kostým z jelenice, který mi na rozloučenou věnovali bratři z Nevěsty jihu. Měl sako na knoflíky a úzkou minisukni, jakou si přál Walter. K tomu jsem měla lodičky s vysokými podpatky a černou kabelku. Připadala jsem si trochu upjatě, ale velmi evropsky.

Neměla jsem jistotu, že vycestování proběhne hladce.

Možná strýček Hasan vymyslel nějakou novou zlomyslnost.

Ale kontrola proběhla bez problémů, odevzdala jsem svůj malý kufr s pár oděvy, které jsem si brala do Německa. Kromě toho jsem přibalila rodinné fotografie - jako vzpomínku na domov. Nebyly tam snímky mých příbuzných, ale měla jsem obrázky otce a matky, které vznikly nějakou dobu před matčinou smrtí. Otce jsem z fotografií vystřihla nůžkami.

U pasové kontroly dva úředníci pečlivě zkoumali mé vízum.

„Škoda, škoda,“ mumlal jeden, „pořád opouštějí zemi ty nejhezčí ženy.“

„Sestro,“ oslovil mě druhý, „tušíme, že se nevrátíš. Zůstaň čistá v cizí zemi, kterou sis zvolila.“

„Všechno nejlepší,“ popřál mi ten první, „kéž tě Bůh chrání.“

Cítila jsem se trochu provinile, ale už mi to tolik nevadilo.

Skoncovala jsem se svou minulostí, ted začínala budoucnost.

V letadle jsem měla místo u okna. Stroj se rozjel po star-tovní dráze, pak se zvedl. Pode mnou leželo moře, které jsem tak milovala, a město, v němž jsem zažila tolik utrpení. Letěli jsme kolem Kasby se svatyní, kde měli vyléčit bratrance Alí-

ho. Než letadlo vletělo do mlhy, která koncem léta leží nad Agadirem, zahlédla jsem ještě holé pole na úpatí pahorku s hradem, kde byla pohřbená má matka.

Pak letadlo zahalila šeď oblohy. Ale než jsem se mohla po-nořit do melancholie loučení, proniklo letadlo vrstvou mraků a jasné sluneční světlo zahnalo smutné myšlenky.

Kolem poledne 17. července 1993, v sobotu, letělo letadlo Royal Air Maroc přes Středozemní moře. Dívala jsem se dolů na vodní plochu, na níž bylo vidět chvějivý vzor vln. Viděla jsem malé lodi, drobné jako hračky. A vzpomněla jsem si na tradiční legendu, že špatné myšlenky lidí a džinů nedokážou překonat moře: zůstanou ve vlasti. A na druhé straně velké vody začíná nový, čistý život. Tato duchovní představa o no-vém začátku mi poskytla dosud nepoznaný pocit bezpečí.

Dívala jsem se zpátky na jih, kde mizelo v mlze Maroko.

A pak jsem se zadívala kupředu, kde se na obzoru vynořila Evropa.

V té chvíli jsem se rozplakala.

Doslov

Utrpení dětí

Práce na této knize mě zavedla zpět do slzavého údolí, jímž jsem musela projít během dětství a mládí. Znovu jsem proží-

vala hrůzy, strach a bolesti dětských let, když jsem z hloubi svého vědomí vyvolávala vzpomínky. Bylo tu všechno, i to, na co jsem chtěla zapomenout. Jakmile jsem otevřela bránu k minulosti, už jsem ji nedokázala zavřít, ačkoliv jsem si to občas přála.

Opět mě úplně přemohly potlačené emoce z oné doby, které se konečně osvobodily a hrozily, že mě zahltí. Také sourozenci byli vtaženi do tohoto víru vzpomínek a zdálo se, že moje rodina se zase rozdělí. Někteří sourozenci můj projekt energicky podporovali, jiní se chovali pasivně a další ho zpo-

čátku odmítali z osobních nebo náboženských důvodů.

Musela jsem to přijmout. Nemohla jsem přece čekat, že všichni ostatní budou připraveni vkročit na nebezpečnou cestu vyrovnání se s minulostí, když i já jsem to dokázala jen díky pocitu bezpečí v mé německé rodině.

Situaci v Maroku není možné srovnávat s Německem.

Moje vlast stojí na prahu cesty od minulosti do přítomnosti, ale ještě do ní úplně nevkročila. Stále víc žen bojuje za svá práva, ale zároveň musím přiznat, že řada z nich není ochotná nebo schopná na své situaci cokoliv změnit. Společnost v Maroku jako by se štěpila. V některých místech, většinou jsou to velká města, vznikly moderní sociální struktury, v nichž ženy usilují o rovnoprávnost. V jiných částech země se nic zásadní-

ho nezměnilo. Ženy jsou stále utlačované, týrané, zneužívané.

Ještě pořád trpí především děti v podobných poměrech jako kdysi já.

Zvlášť skličující je instituce petites bonnes, o nichž jsem se v knize také zmínila. Ještě dnes existují v mé zemi tisíce takových dívek. Tato forma moderního otroctví se týká dívek, čas-to teprve sedmiletých až devítiletých, z venkovských oblastí, kde dodnes žijí negramotní lidé. Vím to, protože sestra Wafa se jako venkovská učitelka podílí na projektu, který bojuje s analfabetismem.

Petites bonnes jsou přijímány jako služky do bohatých rodin. Někdy mají štěstí a otevře jim to cestu do lepší budoucnosti, ale často mají smůlu, jsou jen využívané, týrané a zneu-

žívané muži z hostitelských rodin. Když otěhotní, skončí na ulici a islámská společnost v Maroku je vyhostí na samotný okraj. Důsledkem sepsání vzpomínek je i rozhodnutí, že budu práva těchto dívek podporovat.

Kniha vychází z mých osobních zážitků a pocitů. Ověřovala jsem si je, kdekoliv to bylo možné. Sestry Rábia a Asia mi přitom prokázaly neocenitelnou pomoc. Za spoustu nepostra-datelných informací vděčím Rábiině vynikající paměti a její spolupráci. Vždycky jsem to tušila, ale teď to vím jistě: právě ona mě svou morální autoritou ochránila před sklouznutím na šikmou plochu.

Asiina vynalézavost a tvrdošíjnost způsobily, že jsme dostaly do rukou policejní protokoly, v nichž můj otec a další svědkové líčí matčino zabití.

Z protokolů vyplynulo, že moje vzpomínky jsou velmi přesné. Přesto nemohu vyloučit, že se v detailech mýlím nebo někomu křivdím. Za tyto případné chyby nesu odpovědnost jen já sama.

V několika případech jsem změnila jména osob, které nepatřily k rodině, protože jsem je nechtěla kompromitovat tím, že by figurovaly v knize, jež může v Maroku vyvolat kontro-verzní reakce. Ne každá Fátima se tedy jmenuje ve skutečnosti Fátima a ne každý Muhammad je skutečný Muhammad.

Jména a údaje všech důležitých osob v mém životě zůstaly nezměněné.

Nejbližší příbuzní mého otce nebudou na čtenáře působit právě příznivě, ale má to prostý důvod: udělali z let mého dětství a mládí těžkou zkoušku.

Na druhé straně dnes s časovým odstupem a s jistou sho-vívavostí vidím, že se teta a strýček - ať už z jakýchkoliv důvodů

- pustili do téměř neřešitelného úkolu, vychovat vedle vlastních devíti dětí ještě mě a mých šest sourozenců.

Dalo se očekávat, že při tom ztroskotají. Pro mě to ale není útěcha. Na to jsou prožitá zranění a ponížení příliš velká.

Aleje to vysvětlení.