Prodáno 14.10.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

PETR SAGITARIUS

Odpovědná redaktorka Ivana Tomková

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Jazykové korektury Marie Černá a Soňa Čapková

Obálka Zuzana Sagitariová a Šimon Marek

Sazba Martin Radimecký

Příprava elektronických formátů Studio Marvil, www.marvil.cz

Technická redaktorka Saša Švolíková.

E-knihu vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, roku 2020 jako svou 4455. publikaci

Elektronické vydání první

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod Kosmas, lze je pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Argo © 2020

Petr Sagitarius © 2020

Cover art © Zuzana Sagitariová a Šimon Marek, 2020

ISBN 978-80-257-3298-4 (váz.)

ISBN 978-80-257-3352-3 (e-kniha)

Všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými, žijícími či mrtvými osobami je čistě náhodná.

Mé ženě Janě

DWUR

květen 2004

Kapitola 1

KRÁSA CELÉ JEJÍ POSTAVY, HLAVY, ŠÍJE, RUKOU POKAŽDÉ VRONSKÉHO OKOUZLILA JAKO NĚCO NEOČEKÁVANÉHO. STANUL A NADŠENĚ SE NA NI DÍVAL. JAKMILE VŠAK UDĚLAL KROK K NÍ, VYCÍTILA JEHO BLÍZKOST, ODSTRČILA KONEV A OBRÁTILA K NĚMU ROZPÁLENOU TVÁŘ.

„Dobry.“

„CO JE VÁM? JSTE CHURAVÁ?“ ZEPTAL SE FRANCOUZSKY, KRÁČEJE K NÍ.

„Sum redaktor Hota?“

Wruna přestal číst a vzhlédl ke dveřím. Stála v nich bizarní dvojice seniorů. Vodnatýma očima na něj hleděl vytáhlý hubený muž. Ve tváři měl zmatený výraz člověka, který se náhodou ocitne na neznámém místě a nechápe, jak a proč se to stalo. Jeho béžová košile zapnutá až ke krku a plandavé tmavé kalhoty zažily už hodně praní. Wruna nedokázal určit jeho věk, ale hádal mu tak osmdesát. Za ruku jej držela malá korpulentní žena s natupírovanými fialovými vlasy, které vyšly z módy tak před třiceti lety. Na rozdíl od apatického muže byla energií natlakovaná jak papiňák, a bylo zřejmé, že páru chce upustit na Wrunu. Věděla přesně, co chce.

„Sum redaktor Hota?“ zopakovala netrpělivě otázku.

Nebylo úniku. Marek Hota si založil stránku knihy a postavil Annu Kareninovou k dalším románům, které lemovaly čelo jeho psacího stolu. Popravdě, stejně mu ta emociálně rozkolísaná ženská šla na nervy. Sympatizoval s Alexejem Alexandrovičem Kareninem a divil se, že svou nevěrnou manželku, která měla vše kromě „pravé“ lásky, pod vlak nehodil sám. Nicméně se v četbě románu dostal podstatně dál, než jak tomu bylo u Jihu proti Severu, kde mu Scarlett O’Harová připadala nesnesitelně otravná už na straně padesát pět, takže s americkou klasikou skončil na straně sto dvacet osm.

Přestože už bylo deset hodin dopoledne a Marek Hota řečený Wruna byl redaktorem Třineckého hutníka, hověl si v pohodlném křesle a doplňoval si mezery ve světové literatuře. Jako persona non grata neměl co na práci. Před několika měsíci propustili majitelé firmy na hodinu šéfredaktora Vrzala, jeho mentora a přítele. Wruna pak před nesprávnými lidmi prohlásil, že zničit hodného pracovitého člověka, kterému zbývalo pár let do důchodu, byla pěkná sviňárna. Zanedlouho mu nový šéf sdělil, že by měl odejít, že ho v novinách nechce. Marek Hota však po poradě s odborovým právníkem odmítl opustit redakci dobrovolně, neboť by tak přišel o odstupné. Takovou radost svým nepřátelům neudělá. Šéf mu tedy zakázal psát. Marek docházel do redakce a celý den si četl knížky. Počáteční podpora kolegů klesala s počtem přečtených knih, až přerostla v nevraživost. Wruna nicméně usoudil, že míč je na straně šéfredaktora, a v klidu vyčkával, co se bude dít dál. Podle zákoníku práce se žádných závažných porušení pracovních povinností nedopustil.

Marek Hota ve skutečnosti žádný rebel nebyl, povahou a chováním připomínal spíš studenokrevného tvora, který musí načerpat sluneční energii, aby uvedl tělo do pohybu. Hota se rozehříval už jednatřicet let. Přezdívku Wruna, česky Vrána, dostal někdy v sedmé třídě kvůli ostrému zahnutému nosu a dlouhým černým vlasům. Jako většina kluků, kteří přerostli své spolužáky o hlavu, se lehce hrbil, což mu zůstalo až do dospělosti. Výška, dlouhé vlasy barvy černého grafitu, věčné strniště, pomalé klátivé pohyby a jakási melancholie z něj dělaly „divného patrona“. Přestože byl chytrý a literárně nadaný, nedostatek sebevědomí a touhy prosadit se ho postupně navedl na dráhu nedostudovaného žurnalisty pracujícího jako redaktor podnikového plátku pro zaměstnance werku, jak se v těšínském nářečí už sto padesát let říkalo Třineckým železárnám.

„Ano?“ odvětil Wruna, aniž se obtěžoval představit. Správně předpokládal, že ta nepříjemná ženská dobře ví, ke komu mluví. Znal ji od vidění z Jablunkova, je to koneckonců malé město.

„Chci, abyste napsal článek,“ zavelela jako důstojník na frontě. „Jmenuji se Sadovská, a tohle je můj manžel.“ Ten se však duchem zjevně nacházel na jiné planetě. Pod tíhou její sugesce Wrunovi nezbylo než předstírat zájem.

„Posaďte se a povězte mi, co vás trápí, paní Sadovská,“ pokynul rukou směrem k zelené pohovce, která se tvářila zachovale, ale stála tam už pár desítek let a zahřívala zadky nejedněm soudruhům. Vůbec celá kancelář nejevila známky modernizace, kromě počítačů na třech psacích stolech. Byla příliš rozlehlá na tak malý počet redaktorů. Navíc některé knížky v hnědé stěně ze sektorového nábytku měly ještě podezřele červenou vazbu.

„Husarka nás nechce pustit k našim pozemkům. Mumy tam pola,“ vypálila na Wrunu, aniž mu vysvětlila, kdo je Husarka. „Ta staro bestyja zagrodziła ceste przes swuj dwur,“ přešla ve zlosti z češtiny do nářečí, kterým se jí evidentně hovořilo líp. Pro Marka rozumět a mluvit po naszymu, jak se zdejšímu nářečí říkalo, nepředstavovalo žádný problém. Sám ho používal odmala, v nejbližší rodině prakticky jiný dorozumívací jazyk neexistoval. Jeho otec byl Polák, a než se definitivně zbláznil, odebíral všechny možné polské noviny, Sportowcem počínaje a Przekójem konče. Matka však prosadila u syna českou národnost a české školy, kde se nářečím mezi dětmi hovořilo mnohem méně. Nebylo to nic těžkého. Markův otec nikdy nepatřil mezi místní praktikující polské nacionalisty. Národnostní spory na Těšínsku či otázka vlastenectví mu byly ukradené, jako ostatně všechno v jeho životě s výjimkou alkoholu a vlaků. Dnes mluvil Wruna po naszymu jen zřídka. Zaprvé odvykl, zadruhé nechtěl. Sadovská se mezitím dostávala do ráže, kdežto Sadovský mlčel a kýval hlavou nahoru a dolů jako pejsek ve starých autech.

Problém průjezdnosti dvorku Gertrudy Husarové, který se nacházel v části Jablunkova zvaného Městská Lomná, byl jen další z celé řady sousedských sporů schovaných pod fasádou vesnické idylky jako špinavé ponožky pod skříní. Z nějakého důvodu, který Marku Hotovi unikal, stály v této lokalitě rodinné domky tak natěsno, že jediná možnost části osadníků, jak se dostat ke svým pozemkům „pod Kapličkou“, byla přes Husarczyn dwur. Cesta k nim vedla přímo mezi jejím domem a hospodářskou budovou, dokonce byla takto zakreslena v katastru. Rodina situaci tolerovala, dvorem se jezdilo odnepaměti. Zarazila to podle Sadovské až svérázná důchodkyně. Wruna to chápal. Představa, že dává přednost zleva jedoucímu traktoru, když chce přejít od zápraží ke stodole, mu připadala absurdní. Husarová přece nebude na svém pozemku malovat přechod pro chodce, ale logicky uzavře vjezd zábranou nebo rovnou postaví plot. Na druhé straně mohla být ta staro bestyja, jak jí říkala rozezlená Sadovská, solidární, alespoň do té doby, než se ve spolupráci s městským úřadem najde jiné řešení. Žije se sousedy dlouhé roky, v chalupě se patrně i narodila. Až doteď jí průjezd dvorem zřejmě nevadil. Několik zemědělců tak musí jezdit na svá pole dvoukilometrovou oklikou, neboť jinudy se k nim nedostanou. Z dalších myšlenek vytrhl Wrunu natupírovaný papiňák, který už vypustil, jak se zdálo, všechnu páru.

„Tak co, pane Hota? Přijedete a napíšete o té babě? Lidé se musí dozvědět pravdu o křivdě, která se nám děje,“ zakončila one woman show Sadovská a zatvářila se tak, jako by na článku závisely životy všech občanů Městské Lomné. Marek Hota začínal chápat příčinu letargie jejího muže. Věděl, že článek v Hutníku nikdy nevyjde, ale nehodlal svou situaci vysvětlovat. Ve volném čase si může dělat, co chce. Třeba text prodá jiným novinám, pokud se téma ukáže jako zajímavé. Navíc zítra je sobota a on žádné plány neměl. Sice mu vnitřní hlas našeptával, ať se mezi rozhádané sousedy neplete, ale nakonec kapituloval.

„Tak jo.“

Sotva to dořekl, vzpomněl si na stejně znějící přitakání Forresta Gumpa. V duchu se tomu zasmál. No co, když bude zle, uteče.

Kapitola 2

Na Jablunkovsku žilo několik stovek Sikorů. Prvním nositelem tohoto příjmení byl podle kronik jistý sedlák v šestnáctém století, kterého tehdejší těšínský kníže Adam Václav ustanovil fojtem v Návsí. Zřejmě to byl náramný kanec, neboť jde o nejčetnější příjmení v regionu. Aby si je ostatní nepletli, dostávali Sikorové často různá přízviska, jako Wodziorz, Masorz či Sandel, případně Sikora zpod Pilany či z Gruniczka.

Josefu Sikorovi neřekl nikdo jinak než Fira. Byly tři hodiny odpoledne a na jablunkovské autobusové nádraží zajížděl jeden werkový autobus za druhým. Na chodníku u hrdla vjezdu stál samozvaný mašinfíra v roztrhané ajznboňácké uniformě a v čepici s červeným dýnkem. V ruce držel plácačku výpravčího, kterou střídavě obracel a signalizoval tak řidičům, zda mají volno, či nikoliv. Když na červený terčík nereagovali, vztekal se a hrozil projíždějícímu autobusu sevřenou pěstí. Většina cestujících jej znala a pobaveně mu mávala. Josef Sikora tam stával pravidelně den co den, vypravoval všechny werkové autobusy přijíždějící z ranní a odpolední směny, které pak mířily dál do okolních obcí.

Marek Hota se vracel domů ze svého placeného literárního dýchánku. V ojeté oktávce projížděl kolem stanoviště a koutkem oka zaregistroval vysokou gestikulující postavu v torzu modré uniformy. Pohled na otce jej dávno nevyváděl z míry. Už s ním neměl kromě genetické výbavy nic společného. Vzpomněl si, jak v dětství často utíkal z pekla rodinných hádek z bytu v paneláku na Folvarčku do nedalekého Městského lesa. Už jako kluk byl samotář. Vylezl na buk nad pódiem tamního dřevěného amfiteátru, sedl si obkročmo na větev a snil o tom, že se promění v ptáka a odletí do Afriky.

Bohužel se proměnil jen otec. V obecního blázna, ve směšnou figurku, která vypravovala nejen autobusy, ale také vlaky u železničního přejezdu na Vojtěchově. Josef Sikora byl kdysi respektovaným mužem, který se z obyčejného posunovače vypracoval na pozici strojvedoucího. Obvykle řídil osobáky pendlující mezi Bohumínem a Žilinou. Na této trati zůstával pořád, ovšem nyní jen jako otrhaný panák s plácačkou a postávající u závor. Za touto šílenou metamorfózou stála nevěra Markovy matky a její hlasité hysterické scény, kdy obranu proměnila v útok, následoval otcův útěk k alkoholu, vyhazov z milované práce a na závěr diagnostikovaná, a především neléčená paranoidní schizofrenie. Když matka otce vyhodila z bytu a nastěhovala si tam milence, Fira skončil v garáži v Radvanově. Tou dobou už Marek bydlel u svého dědy z matčiny strany na sídlišti Mlýnská. S otcem ani s matkou nechtěl mít nic společného, ani příjmení. Jeho mužským vzorem byl odmala dědeček, válečný veterán, kliďas se suchým anglickým humorem. Marek si změnil příjmení, a ze Sikory se stal Hota. Rodinného prokletí se však nezbavil. Krom nelichotivé přezdívky Wruna mu poté, co začal jeho otec regulovat dopravu, říkali někteří rádoby vtipálci Młody Fira. Po dědově smrti mu zůstal byt 2+1, kam nyní mířil.

Josef Sikora vypravil mezitím poslední spoj mířící do Mostů u Jablunkova, zastrčil plácačku za opasek a vydal se k rynku. Rozhodl se, že odpoledne bude pracovat na železniční zastávce v Bocanovicích.

Kapitola 3

Wruna seděl doma v křesle a kouřil. Hleděl na zarámovaný grafický list Oldřicha Kulhánka visící nad televizí. Kresba znázorňovala motýla, který na první pohled připomínal babočku paví oko. Oči na křídlech však byly děsivé. Z kresby motýla vystupovala lidská lebka. Všechny obrazy, jimiž se Marek obklopoval a které si pořizoval na splátky, byly s depresivními motivy. Korespondovaly s jeho melancholickou povahou.

Nejpochmurnější však byl živý obrázek jeho šíleného otce. Když na něj syn pomyslel, bál se, že skončí podobně. Věděl, že tato duševní porucha se může dědit, navíc je často vyvolávána jako zlý džin z láhve tvrdého alkoholu. To byl také důvod, proč se Marek destilátům zásadně vyhýbal. Občas si dal sklenku vína, a to bylo všechno. Holdoval cigaretám a kávě. Abstinentem se paradoxně stal také Josef Sikora. Jako by si vystačil se svými bizarními bludy a na chlast zapomněl. Dokonce jej odmítal i ve chvílích, kdy mu ho někteří schválně nabízeli. Tvrdil, že jako výpravčí musí zůstat střízlivý.

Blížila se osmá večer a Wruna čekal dámskou návštěvu. Vzhledem k tomu, co mělo nastat, se dalo říct, že se k ní schylovalo jako k bouři, podobně jako venku za okny. Milada byla vysoká černovlasá atraktivní čtyřicítka s bujným poprsím, zadnicí a dlouhýma nohama. Vypadala jako sexbomba těsně před detonací. Otestovala několik mladších mužů, než narazila na Marka Hotu, jenž dokázal její sexuální apetit jakžtakž ukojit. Splňoval dvě důležitá kritéria. Měl výbavu a výdrž. A také vlastní byt, v němž osaměle žil. Paní Milada Nováková patřila mezi hornické manželky, které své libido uspokojovaly nevěrou, zatímco jejich mužové kroutili na šachtách odpolední či noční směny. Do Jablunkova se s manželem přistěhovala před dvaceti lety z Bruntálu a odmítala sdílet zdejší falešnou pseudokatolickou morálku. Bylo jí fuk, co si o ní lidé myslí.

Markovi jejich podivný vztah vyhovoval. Nevadilo mu být pouhým nástrojem k ukojení sexuálních potřeb dominantní Milady. Jako většina pubescentů kdysi snil o tom, že jej sbalí rajcovní zralá sousedka. Jeho snahu najít si tu správnou a jedinou dívku pro život provázel jeden nezdar za druhým. Odjakživa záviděl klukům, kteří to s holkama takzvaně „umí“. Sám si připadal v komunikaci s opačným pohlavím neobratný, těžkopádný, neschopný čímkoliv zaujmout. Jako by jej k tomu předurčovalo dlouhé nemotorné tělo. Čtyři roky na třineckém gymplu protrpěl. Zatímco ostatní spolužáci, dokonce i ti největší ňoumové, už měli první „zářezy“ za sebou, Marek psal básničky a povídky a marně toužil po romantické lásce. Svou přezdívku Wruna, která s ním kvůli „kamarádům“ přišla z Jablunkova, nenáviděl. Ve třeťáku se zamiloval do éterické blondýnky Dariny, které psal básně v naději, že ocení jeho poetickou duši a kulturní rozhled. Ze stejného důvodu se snažil odpovídat během několika společných procházek i na otázku: „O čem přemýšlíš?“, již mu kladla každých deset minut. Po hodině této brutální psychoterapie se obvykle cítil naprosto vyčerpán, protože už nestíhal vymýšlet zajímavé odpovědi, které by vypovídaly o jeho intelektu. Nakonec se ta oduševnělá dívka vyspala s fotbalistou, který nepřemýšlel vůbec.

Otevřel Miladě dveře. „Jdeme na věc, hochu?“ otázala se řečnicky vyzývavá dračice. Oblohu za oknem rozčísl blesk jako v laciném béčkovém hororu.

„K službám, madam,“ snažil se o ironii Wruna. Do jeho odpovědi zaburácel hrom.

„Je to přímo nad námi,“ uchechtla se Milada. Marek se ocitl v oku tornáda.

Kapitola 4

Bylo sobotní dopoledne. Wruna zastavil na šotolině před ploty rodinných domů, na malé odstavné ploše mimo cestu vedoucí až k nejjižnějšímu cípu Jablunkova. V noci se mezi Kozubovou a Gírovou přehnala jarní bouřka, drobný štěrk pod koly oktávky ještě nestačil uschnout. Blesky ovšem lítaly nejen nad Jablunkovem. Milada byla náročná milenka. Marek se cítil příjemně zneužitý.

Do husté zástavby mířily tři cesty, která z nich však vedla k Husarčinu doupěti, to netušil. Dlouho přemýšlet nemusel. Sadovská s jistotou žraloka cítícího krev na kilometry daleko bezpečně poznala, že se Wruna blíží. Čekala na něj u vrátek svého bizarního domku. Stejně jako většina ostatních zdejších baráků býval před sto lety dřevěnkou, v šedesátých letech však uvolnil místo sztokuli, nevzhledné patrové kostce s rovnou střechou. Sztokule v devadesátých letech bobtnaly stavebními úpravami jak hříbky za deště v sovětské pohádce, aby se do nich vešli i „naši mladí“. Dobrovolné soužití dvou až tří generací pod jednou střechou považoval Marek Hota za vážnou psychickou poruchu. Volné plochy pak zaplnily nové domy, často ve stylu podnikatelského baroka. S definováním výsledného slohu by si neporadil ani Kaplický.

„Uż was czakum, panie Hota,“ volala na něj Sadovská a bojovně dodala, že „ta staro bestyja miyszko hanej,“ a ukázala prstem kamsi mezi domy. Dokráčeli po rozpraskaném makadamu až k slepenci dvou různě vysokých přestavěných sztokulí.

„Tu to je,“ pravila, „tuż idymy.“

Markovi došlo, že hrozí střet dvou hysterických důchodkyň. „Promluvím si s paní Husarovou sám,“ řekl, a když viděl zklamání Sadovské, která se na hádku těšila už od včerejška, důrazně dodal, „pokud teda chcete, abych napsal ten článek. Zastavím se za váma, až se budu vracet.“ Sadovská odcházela s nakvašeným výrazem děcka, kterému rodiče zakázali hrát si s ostatními dětmi na pískovišti.

Dvůr byl od cesty otevřený, v přístupu k polím pod Kapličkou bránily sousedům až balvany na opačné straně. Cesta k nim byla vydlážděná kameny, zbytek prostoru mezi domem a hospodářskou budovou tvořila udusaná hlína s trsy trávy, kterou vydatný noční déšť proměnil v bláto. Marek Hota nikdy nebydlel v rodinném domku, natož na vesnici, ale při pohledu na zanedbanou usedlost rodiny Husarových měl pocit, že se tu zastavil čas. U dřevěné stodoly stál jakýsi zemědělský stroj připomínající ruchadlo bratranců Veverkových. Za ním parkovala stará fordka, kolem níž se motalo hejno slepic. Na lavici u domku znuděně odpočíval kocour. Jinak nikde živé duše.

Prošel betonovou verandou k vstupním dveřím. Když mu ani po trojím zazvonění nikdo neotevíral, zkusil pro změnu zaklepat. Okamžitě zjistil, že je otevřeno. Opatrně nakouknul do předsíňky a zvolal: „Je někdo doma, můžu dál?“ V zádech cítil pohled Sadovské, která určitě nezamířila rovnou domů.

Chtěl mít tuto nepříjemnost rychle za sebou, a tak si pečlivě otřel boty o rohož a vkročil dovnitř. To, co by si nedovolil v paneláku, je možná na pospolité vesnici normální, omlouval své chování v duchu. Znovu zavolal, tentokrát přidal „paní Husarová, omlouvám se, že vyrušuju, ale bylo otevřeno“.

V domě panovalo ticho. Na konci předsíně visel korálkový závěs. Marek jej rozhrnul jako prsař vodu a ocitl se v obrovské vstupní hale, kam by se bez problému vešla i mladá žirafa. Některé sztokule nabízejí zcela nepředvídatelné vnitřní dispozice. Znovu zavolal. Nic, žádná odezva. Všiml si cestičky z otisků podrážek bot na podlaze. Bláto z nich bylo suché. Směřovaly z haly do další chodby a pak do nitra domu. Opět zavolal a přidal na intenzitě. Ozvěna prolétla halou. Vzápětí se dům propadl do ticha. Něco je špatně. Začal si v duchu klást otázky. Proč tu nikdo není a barák je otevřený? Co když je přece jen někdo uvnitř, něco se mu stalo a potřebuje pomoc?

Zaklepal na první dveře vlevo na chodbě a s otázkou: „Paní Husarová?“ je otevřel. Ustrnul hned na prahu. To, co spatřil, mu znehybnilo nohy a málem i srdce. Došlo mu, že tady už nikdo žádnou pomoc nepotřebuje.

Kapitola 5

Ložnice byla velká čtvercová místnost s okny k cestě mezi domy. Zašlou zelenou barvu na stěnách někdo přetřel bílým válečkem s květinovým vzorem. Celou jednu stranu pokoje zabíraly mohutné skříně z dřevěného masivu, s nimiž nikdo nehýbal nejmíň padesát let. Na protější stěně visel v rámu obraz klečícího modlícího se anděla. Možná prosil Boha o pokoj duše osoby, která se nacházela pod obrazem.

Na kraji postele ležela starší žena v modrých domácích šatech a s dírou v pravém spánku. Její nohy se dotýkaly koberce, ale trup byl vytočený doleva, přičemž levá ruka vězela pod ním a pravá byla přehozená přes tělo, dlaň spočívala na polštáři a svírala pistoli. Marek Husarovou nikdy neviděl, ale nepochyboval, že je to ona. Než hlavou po chvíli cukl zpět ze dveří, zaregistroval na polštáři a na stěně pod andělem vějíř krvavých skvrn.

Opřel se zády o stěnu chodby, žaludek se mu sevřel a myšlenky se protáčely naprázdno jako kola auta uvízlá v blátě, neměly se čeho zachytit. Chtěl být z toho místa co nejrychleji pryč. Na verandě málem porazil Sadovskou, která nakukovala do otevřených dveří a chystala se vstoupit do domu.

„Co wum nawykłodała ta staro bestyja?“

Když Wruna zachytil její pohled, v němž se mísila zvědavost s nenávistí, obrátil se jeho šok ve vztek.

„Co tu děláte? Běžte pryč!“

Vysoký muž s dlouhými havraními vlasy, orlím nosem a rudými skvrnami v bledém obličeji vypadal jako indián na válečné stezce. Sadovská, která mu nesahala ani po prsa, o krok couvla, ale nehodlala vyklidit pole. Ona ho sem přivedla, to jí se děla křivda.

„Vypadněte!“ houkl na ni z výšky.

Tohle bylo neslýchané. Důchodkyně chtěla reagovat, ale nakonec udělala to, co pro ni bylo nejpřirozenější. Šla žalovat sousedům, nejlépe všem.

Marek se mezitím trochu uklidnil. Vytáhl z kapsy džín mobil a vyťukal číslo svého kamaráda Jiřího Kajzara, velitele Městské policie Jablunkov. Reagoval bez přemýšlení. Jura byl jeho spolužák a jeden z mála těch, kteří mu nikdy neříkali Wruna. Když měl Marek občas problém, včetně těch osobních, volal přímo jemu.

„Čau, Maro, co se robi? Chystám se posekat trávník. Baba mi nedá pokoj.“

„Našel jsem mrtvolu.“

Na druhé straně nastala několikavteřinová odmlka.

„Co? Děláš si ze mě srandu? Co se stalo? Kaj si?“

„Jsem v Městské Lomné, chtěl jsem kvůli článku vyzpovídat Husarovou z toho dvora, jak se tu furt hádají o průjezd, a našel jsem ji zastřelenou.“

„Cos dělal u ní doma, ty vole? A jak víš, že je mrtvá?“

„Bylo odemčeno, vešel jsem dovnitř, volal jsem a pak jsem ji našel v ložnici. Viděl jsem ji od dveří ležet na posteli s dírou v hlavě a s pistolí v ruce, všude plno krve. Co mám dělat?“

„No, hlavně tam už nelez a nikoho nepouštěj dovnitř. Nikoho, jasné! Zavolám státním, ať pošlou kriminálku z Třince.“

„Díky.“

„Kurva, to je sobota.“

Marek zavěsil, sedl si na lavičku vedle domku a vytáhl pomačkaný balíček goloásek.

Kapitola 6

Fira rozevřel víčka a rohovku jeho oka zasáhla dávka fotonů, které v jediném mohutném záblesku okamžitě explodovaly. Dlaň reflexivně vystřelila nahoru, aby zakryla slunce, které mu svítilo do tváře. Bylo pozdě. Přestože oči ihned zavřel, ten zlomek sekundy stačil k tomu, aby se Josef Sikora probral. Chtěl se zvednout, ale tělo ho neposlouchalo. Nemotorný pohyb pouze způsobil, že sklouzl z gauče na zem, obličejem do vrstvy odpadků, které se válely všude okolo. Nejasně si uvědomil, že se nachází venku před svou garáží. Byl doma. V hlavě mu třeštilo, jako by tam nějaká parta hic rubala uhlí. S vypětím všech sil se otočil na levý bok, aby měl slunce v zádech, a zahleděl se na vrata své garáže, kam někdo nastříkal červeným sprejem velká písmena C H U J. Zdálo se, že v nich hledá odpověď na otázku, co se včera stalo. Když ucítil zápach alkoholu a sucho v puse, okamžitě mu to došlo. Včera se opil, což se mu nestalo už mnoho let. S hrůzou si uvědomil, že zřejmě nestihl šichtu a nevypravil autobusy. Určitě zaspal ranní odjezdy. Kolik je hodin? Stihnu odpolední směnu? Jediné hodinky, které měl, se nacházely na věži kostela svatého Josefa, který byl součástí kláštera řádu sester Alžbětinek stojícího za kopcem nad garážemi.

V panice prudce vstal. Kolena se mu však podlomila a on znovu klesl do odpadků. V příštím okamžiku upadl do alkoholových mrákot a ztratil vědomí.

Kapitola 7

„Udělej mi kafe,“ prohodil mladík s oholenou hlavou a černou kozí bradkou k dívce, která ležela vedle něj.

Jmenoval se Josef Jochymek, bylo mu pětadvacet a prohlašoval o sobě, že má nejlepší trowe široko daleko. Pěstoval ji na zahrádce své nic netušící babičky v osadě Markov, což byla část Bukovce, vzdálená jedním mocným hodem kamenem od hranice se Slovenskem. Tento trowiorz, jak se místním pěstitelům konopí říkalo, od puberty tvrdil, že má na víc, a prohlašoval, že z té prdele vypadne do světa. Zatím se posunul jen o patnáct kilometrů severozápadním směrem. Nacházel se v pronajaté garsonce v šedé dvoupodlažní bytovce v Návsí. Pravdou bylo, že se mu nechtělo pracovat. K podpoře v nezaměstnanosti, kterou pobíral, si přivydělával prodejem marihuany.

„Jasně,“ utrousila Regina a pomalu se posadila na molitanové matraci, jež nahrazovala postel.

„Maš s tym, kurva, problem?“ houkl na ni světoběžník z Bukovce.

Regi, jak se jí od dětství říkalo, vstala a nahá zamířila do kuchyňky. Josef se zálibně podíval na její hezky tvarovanou postavu a v duchu s uspokojením konstatoval, že píchá holku s nejhezčím zadkem na Jablunkovsku. Patřila mu už rok, od té doby, co si ji opilou a zhulenou přivedl domů z místního rockáče. Zůstala. Neměla se kam vracet.

Regina zapnula varnou konvici a zapálila si cigaretu. Stála u okna a zcela lhostejně hleděla na sluncem zalitý vrcholek Kozubové. Vychvalovaná krása beskydské krajiny jí byla fuk. Kopec jako kopec. Jediným cílem devatenáctileté dívky bylo odstřihnout se od matky, což se jí zatím dařilo. Vystudovala sice obchodku v Českém Těšíně, odkud také pocházela, ale nyní pracovala jako pokladní v jablunkovském PENNY Marketu.

Jednotvárná, strojová práce ve fabrice na uspokojování základní fyziologické potřeby lidského organismu, tedy přijímání potravy, byla opakem toho, v čem vyrůstala.

Její matka Barbara i v pětačtyřiceti letech vypadala, jako by se právě vrátila z Woodstocku 1969. Zásadně nosila dlouhé rozevláté batikované šaty a na krku i obou zápěstích četné korálky, pletené náramky, amulety a jiné etno artefakty. Stejně jako Regina byla majitelkou zrzavých vlasů dlouhých až do půli zad. Hrála si na těšínskou bohémku, intelektuálku, která v Praze studovala MatFyz. Sice tam pobyla jenom dva roky, ovšem poznamenalo ji to natolik, že se nemohla zbavit pražského přízvuku. „Vono to není tak jednoduchý,“ tvrdila svým polským rodičům a všem přátelům. Regina matčinu afektovanost a hru na intelektuálku lomeno filozofku nesla velmi těžce. Největší trauma jí však působily zástupy strýčků, kteří procházeli jejich bytem vyzdobeným psychedelickými mazanicemi umělkyně Barbary.

S matčinou promiskuitou pak souvisela i skutečnost, že její otec byl něco jako neznámý vojín a Regina pomník, který tu po něm zbyl.

Regi měla slušně nakročeno jít ve šlépějích své matky. Trávu kouřila od třinácti a o panenství přišla o rok později s jedním z četných strýčků, zatímco matka spala opilá vedle v pokoji. Den po maturitě odešla z domu.

„Do prdele, tak co je s tum kavum?“

Dívka típla startku, zalila turka, hodila do něj kostku cukru a nesla jej v červeném hrníčku do pokoje. Josef si mezitím natáhl boxerky a oblékl tričko s nápisem Harvard, ve kterém se cítil cool.

„Tobě to trvá,“ komentoval její tempo, „ty dneska nejdeš do roboty?“

„Mám odpolední,“ řekla Regi suše. Sedla si na matraci, přiložila zmačkaný polštář k holé zdi, opřela se o něj a zapálila si jointa. Cítila, jak se jejím tělem šíří příjemný pocit, díky němuž se marasmus, ve kterém momentálně žila, stával snesitelnějším.

„Zítra si nechám udělat další kerku, co ty na to?“ informoval ji Josef o svém záměru.

Idiote, pomyslela si Regina v duchu.

Kapitola 8

Jako první na místo dorazil nadporučík Marek Heczko, vedoucí jablunkovského oddělení PČR. Táhlo mu na čtyřicet a kdysi to byl místní krasavec. Teď měl šediny a o několik kilo víc, ale pořád to byl pěkný chlap. Marka Hotu znal, byli to bratranci z desátého kolena, sami se v té změti strýčků a tetiček nevyznali. Než k němu zamířil, dal rozkaz policistům, kteří přijeli s ním, ať vyženou ze dvora všechny sousedy, jež zburcovala uražená Sadovská. V podstatě tím zachránil Wrunu před inzultací.

„Co se tu stalo? Volal mi Jura,“ zeptal se Marka.

„Uvnitř je mrtvá Husarová.“

„Jak víš, že je mrtvá? Volal jsi záchranku?“

„Nevolal. Myslel jsem… no, má díru v hlavě a kolem je plno krve.“

„Jo tak tys myslel?“ řekl nadporučík ironicky a otočil se na své muže: „Hej, chlapi. Jdu se podívat dovnitř a vy zatím zapáskujte dvůr a nikoho sem nepouštějte.“

„Kde je?“ otočil se na Hotu.

„Leží na posteli v ložnici.“

Heczko vešel do domu, prošel halou, vstoupil do chodby a nahlédl do ložnice. Wruna nechal otevřené dveře. Zastavil se na prahu. Ihned poznal, že záchranka by vyjížděla zbytečně, odvoz zajistí auto jiné barvy. Stejně tak mu bylo jasné, že tohle není jeho džob. To je práce pro kriminálku. Musí se soustředit jenom na to, co bylo jeho povinností. Zajistit místo činu a zabránit kontaminaci stop, dokud nedorazí tým techniků. Opatrně se vrátil ve svých šlépějích. Došel k policistům, kteří čelili otázkám hloučku zvědavců, jichž přibývalo. Sousedi vypínali cirkulárky a sekačky na trávu a šli se podívat, co se děje.

„Pánové, tak tu se zdržíme,“ řekl podřízeným, „zabezpečte oblast, zjistěte totožnost všech lidí, co se tu motají, a předběžně je vyzpovídejte. Já zavolám do Třince.“

Kapitola 9

Roman Saran byl odjakživa rváč. Už jen tolik drnčivých „r“ v jeho jméně mělo každého, kdo se s ním chtěl pustit do křížku, včas varovat. Pokud dostal ránu pěstí, necouvl, vždycky vstal a vrátil ji dvakrát. Měřil jen sto sedmdesát centimetrů, měl však široká ramena a sporé, vypracované tělo. Díky blonďaté neposlušné kštici vypadal v dětství jako cherubínek, ty časy však byly dávno pryč. Žluté pačesy měl sice stále, ale dvakrát přeražený nos mu vzezření anděla vzal, což dělalo značný dojem na všechny, které jako hlavní vyšetřovatel na I. odboru obecné kriminality na oddělení vyšetřování násilné trestní činnosti Krajského ředitelství policie Moravskoslezského kraje vyslýchal.

Jeho další účinnou zbraní byly blankytně modré oči. Stejně jako neuhýbal při rvačce nebo před problémy, neuhýbal ani pohledem. Protivník v něm podle situace mohl vyčíst dvě otázky. První zněla: „To si vážně myslíš, že jsem idiot?“ A ta druhá: „Tak ty se chceš prát, jo?“ Zabíraly obě varianty.

Díky zarputilosti a bystrému úsudku si u svých kolegů vydobyl respekt. Za jeho zády si utahovali pouze z kuriózního spojení jeho hodnosti, jména a příjmení, a když je moc proháněl, říkali mu Ryčné er. Major Roman Saran o tom věděl a smál se tomu taky.

Práce mu byla vším. Miloval ji. Bylo mu pětatřicet a žil sám v garsonce v Třinci, ve městě, kde se narodil a vyrůstal. Do Ostravy se stěhovat nechtěl, raději dojížděl. Na to, že je Třinečák, byl hrdý. Vztah se ženou nepotřeboval. Když chtěl sex, prostě nějakou holku sbalil. Image blonďatého bouchače, který vyšetřuje vraždy, mladé dívky přitahovala.

Kapitola 10

Když dorazil na místo činu, byli už technici z výjezdové skupiny z Frýdku-Místku včetně soudního lékaře na místě. Posloupnost byla jasně dána, obvod, okres, kraj. Saran jakožto hlavní vyšetřovatel měl ten den pohotovost. Ale jeho šéf, plukovník Jánoš, s nímž se upřímně nesnášeli, mu dal vědět až kolem dvou odpoledne.

„Ožana s Gomolou mají podezření, že by mohlo jít o vraždu.“

Jánoš měl na mysli Saranovy operativce, kteří na místě případ přebrali. Major to komentoval slovem „kurva“, rychle se oblékl, skočil do auta a vyrazil do Městské Lomné. Po čtvrt hodině svižné jízdy zaparkoval před barákem Sadovských.

Ke dvoru se prodral hloučkem zvědavců.

„Už jste si je zapsali a vyslechli?“ zeptal se nejbližšího policisty.

„Ano, pane majore.“

„Tak jim dejte rozchod. Nechci tu žádné čumily.“

U domku už na něj čekali soudní lékař docent Hromada, vedoucí výjezdové skupiny forenzních techniků major Koutný z odboru kriminalistické techniky a expertíz, šéf třinecké kriminálky nadporučík Siuda a operativci. A taky mohutný kníratý Ožana a štíhlý brunet bledé tváře Gomola. Oba o dost vyšší než jejich šéf.

„Tak co tu máme?“

„Obětí je Gertruda Husarová, šedesát čtyři let, důchodkyně, bydlí tu,“ ujal se slova kapitán Ožana.

„Příčinou úmrtí je smrtelné poranění mozku způsobené střelnou ranou do pravého spánku z bezprostřední blízkosti, exitus nastal ihned,“ řekl věcně soudní lékař a pokračoval, „mrtvá je od včerejška, plus minus autobus tak od devíti desíti večera, přesnější čas ti sdělím po pitvě.“

„Husarová leží na posteli v ložnici a v ruce má pistoli. Jde o německý Walther P38, devítku, nábojnici i kulku máme,“ přidal se Gomola.

„Co tu dělá pistole z druhé světové?“ zeptal se překvapeně Saran, „a především, co tu dělám já? To spíš vypadá na sebevraždu, ne? A ta je vaše,“ podíval se na Siudu.

„Pochybujeme, Romane, že se ta ženská střelila do hlavy sama,“ začal vysvětlovat šéf techniků Koutný, „zjišťovali jsme výstřelovky na ruce Husarové. Jsou kolem vstřelu a na pravé tváři. Na hřbetě a kloubech pravé ruky, ve které zbraň držela, už ale jen minimální. Zato na pravém zápěstí, na předloktí a na paži nejsou vůbec. Spíš to vypadá, že se dostaly na hřbet ruky tak, že jí někdo tu pistoli do ruky vložil a stisknul dlaň, aby vyrobil otisky. Výsledky z balistiky a daktyloskopie ti pošlu hned, jak je budu mít. Forenzní fotky místa činu jsou hotové.“

„No super, Karle, ale závěry nech laskavě na mně. Jdu tam.“

Saran vstoupil do domu, když si předtím nasadil na své oblíbené boty koně návleky a na ruce latexové rukavice.

„Co je to tu za bordel?“ reagoval ihned na změť zablácených šlápot, které se táhly od vstupních dveří až do nitra baráku.

„To už tu bylo, když jsme přišli.“ Přestože forenzní technici včetně fotografa s majorem spolupracovali dlouho, pořád jim malý blonďák naháněl strach.

„Kolik osob tu prošlo?“

„Vypadá to na tři chlapy. Jeden z nich měl lyže. Pak tu ještě byli nadporučík Heczko a ten kluk, co ji našel. Ale jejich stopy jsme už identifikovali a vyloučili.“

„Lyže?“

Saran vzhlédl modrýma očima a věnoval technikovi dlouhý pohled číslo jedna.

„Promiň, omlouvám se ti, chtěl jsem říct, že měl velké nohy, velikost bot padesát.“

Vyšetřovatel to nechal být a pokračoval dál. Zastavil se na prahu ložnice. Začal si ji prohlížet jako režisér jeviště s kulisami před začátkem představení. První dojem je důležitý. Na místě ještě zůstaly po fotodokumentaci žluté značky s čísly. Viděl, že po místnosti se pohybovaly jen zablácené „lyže“. Šuplíky u nočních stolků byly vytažené, jeden se dokonce válel na podlaze. Zadíval se na tělo mrtvé Husarové. Něco tu nesedělo. Důchodkyně měla pravou ruku, ve které držela pistoli, přehozenou přes pravý bok, byť tělo bylo vyvrácené doleva, hlaveň se skoro dotýkala krvavých skvrn na polštáři. Pokud si někdo vpálí kulku do pravého spánku, hlava s tělem padají sice nekoordinovaně, ale často doleva, kdežto ruka s pistolí skončí zpravidla v klíně nebo na opačné straně. Navíc zbraň z ruky obvykle vypadává, málokdy zůstane sevřená v dlani. Celá scéna vypadala jako naaranžovaná. Otočil se na Koutného se Siudou, kteří stáli v chodbě za ním společně s oběma operativci.

„Leží nějak divně. To se mi nezdá. Našli jste dopis na rozloučenou, lístek se vzkazem?“

„Ne, nic takového,“ řekl Koutný.

„Hm. Jenže ženské, které to chtějí zabalit, se spíš tráví, pouští si plyn, řežou žíly. Ještě jsem se nesetkal s případem, že by si některá vystřelila mozek z hlavy. Ale ať se na fotky polohy těla raději podívá někdo z odborníků na biomechaniku.“

Vstoupil do ložnice, aby si oběť prohlédl zblízka. Naklonil se nad tělo. Kůže kolem vstřelu byla silně spálená. Podíval se na podrážky červených domácích pantoflů, z nichž levý držel na noze a pravý ležel na zemi. Do šuplíků nahlédl jen zběžně. Brýle, zřejmě na čtení, křížovky, Bible, zmuchlaný kapesník, propisky, papírky, nůžky, knoflíky, hřeben.

„Jedno je jasné, Husarová předtím neležela v posteli, ta je ustlaná. Pohybovala se jen po domě, cukle má čisté, žádné bláto, domácí šaty. Ten maras na podlaze, ty stopy tu musel udělat aspoň dvoumetrový chlap,“ začal mluvit k mužům za zády.

„Nevypadá, že by se bránila, váží tak padesát kilo i s postelí, “ promluvil od dveří zvučným basem kapitán Ožana.

„Žádná rvačka. V posteli neležela, venku nebyla, vzkaz nenechala, zplodiny po výstřelu na ruce nemá. Spíš to vypadá, že někdo donutil Husarovou sednout si na okraj postele, pak jí přiložil hlaveň rovnou ke spánku a střelil ji.“

„Žádné podlitiny jsem ale nenašel, alespoň ne na rukách, na ramenou nebo na krku. Nemyslím si, že ji tu někdo přivlekl násilím,“ prohlásil Hromada, který skupinku doplnil.

„O to je to horší, přišla tu jak ovce na porážku,“ zakončil dedukci major Saran. Dostal chuť na cigaretu. Automaticky si poplácal kapsy černé kožené bundy. Kouření bude muset počkat.

„Už můžu nechat odvézt tělo?“ zeptal se soudní lékař.

„Pokud jsou technici hotovi, tak jo,“ řekl Saran a obrátil list, „má příbuzné, kteří by nám řekli, co všechno se ztratilo?“

Jeho otázka byla určena všem.

„Je už deset let vdova, ale její syn se konečně probral z opice,“ reagoval nadporučík Heczko, který se přidal ke skupině.

„Cože? V domě je někdo další? To si děláte prdel, ne?“ nastartoval malý blonďák, ale pak se uklidnil. „No nic. Kde je?“

„V kuchyni.“

Kapitola 11

Když do ní Saran vstoupil, okamžitě ucítil zápach alkoholu, který bezpochyby čpěl ze všech pórů chlapa, jenž spíše ležel na stole, než za ním seděl. Čelo si opíral o zkřížené ruce položené na květovaném igelitovém ubruse.

„Otevřete okno,“ přikázal policistovi, který Husara hlídal.

Vyšetřovatel se rozhlédl. Připadalo mu, jako by se ocitl v kuchyni své babičky v Třinci, kam jako dítě chodil v sobotu nebo v neděli do służby. Okamžitě se mu vybavil obrázek zasněžených Lyžbic a dlouhý chodník ke „starému věžáku“. Nedaleké Třinecké železárny sípaly a hučely jako železný drak a temnou oblohu barvily oranžovou září z odvalu, kam zrovna vyklápěli žhavou vysokopecní strusku. Vzpomínka jím otřásla. Naskočila mu husí kůže. Saran se vrátil do reality.

Místnosti vévodila dřevěná kuchyňská linka, jejíž bílá barva dávno zežloutla a nátěr místy oprýskal. Na plynovém sporáku stál černý hrnec překrytý modrobílou utěrkou. Saran ji zvedl a uviděl ve zkalené vodě plavat malé brambory. Vzpomněl si, že na dvoře viděl slepice.

V tu chvíli zvedl Husar hlavu. Obličej měl červený a oteklý, jak to u alkoholiků bývá. Nedalo se poznat, zda je sklíčený žalem, nebo má těžkou kocovinu. Major usoudil, že se obě možnosti překrývají.

„Už mu to někdo oznámil?“ zeptal se stejného policisty.

„Jo. Řekl jsem mu to,“ předběhl podřízeného nadporučík Heczko stojící ve dveřích do kuchyně.

„Upřímnou soustrast,“ řekl Husarovi suše Saran.

„Nápodobně,“ přidal se s opovržením v hlase kapitán Ožana, který prošel dovnitř kolem Heczka. Operativci se opilci hnusili.

„Co… co, co se to tu, kurva, robi?“ blábolil Husar. Na tohle neměl Saran náladu ani čas. Kývl na Ožanu.

„Radime, zavolej Siudu, ať toho ochlastu jeho chlapi odvezou na služebnu do Třince a někam ho tam zavřou. Vyslechneme ho, až vystřízliví.“

Když Třinečtí Husara odvedli, zeptal se major Ožany: „Jedl jsi někdy brambory pro slepice?“

Kapitola 12

„Co?“ zareagoval operativec překvapeně. Bydlel celý život v Karviné po panelácích a nikdy o ničem takovém neslyšel. Trochu ho to vyvedlo z míry.

„Je to docela dobré. Jako kluk jsem je ujídal babičce, když je uvařila.“

„Nebulč, a mluv normálně.“

„Husarová vařila brambory slepicím,“ řekl Saran a ukázal na černý hrnec na sporáku.

Ožana se rozesmál, pak zvážněl.

„Jasně. To, co má na sobě, je zástěra na doma.“ Přimhouřil oči jako vědec těsně před geniálním vnuknutím a dedukoval dál. „Dveře do domu nejsou vypáčené, ale otevřené, klíč je v zámku zevnitř. Co když to bylo tak, že Husarová vařila ty tvoje brambory a někdo zazvonil u dveří. Ona vypnula sporák, přehodila přes hrnec utěrku, aby jí voda nevychladla, šla normálně otevřít a pustila pachatele dovnitř. Vypadá to, blonďáku, že ho znala.“

„Bingo, tlusťochu, ale především máme důležitou indicii, že ta ženská nespáchala sebevraždu,“ usmál se konečně malý bouchač. „Jdu si na dvůr popovídat s tím klukem, co ji tu našel. Ty s Gomolou a Siudou a jeho chlapy prolezte pořádně barák. Všiml jsem si v předsíni pevné linky, ale třeba už měla mobil.“

Pak se podíval na Heczka.

„A ty mi sežeň někoho dalšího z rodiny, ať se konečně dozvíme, co se ztratilo. A nejlíp střízlivého. A pošli mi sem fotografa, ať ten hrnec vyfotí.“

Odchod s cílem vyslechnout „toho kluka“ byla pravda jen z půlky. Roman Saran si potřeboval zakouřit. Už měl pořádný absťák.

Než přešel dvůr k lavičce, na níž seděl hubený mladý muž, poslal kapitána Gomolu do terénu. Jablunkovští policisté předali Saranovi své zápisky se jmény všech přihlížejících, které nechal pořídit nadporučík Heczko. Podle adres se jednalo o zvědavé sousedy. Gomola dostal za úkol je s třineckým kolegou obejít a vyzpovídat. Možná někdo něco viděl nebo slyšel.

Kapitola 13

Marek Hota seděl na lavičce už několik hodin. Mžoural do květnového slunce a měl hlad. Žízeň zahnal sklenicí vody, kterou mu přinesl vzdálený bratranec Marek Heczko. Po noční bouři a průtrži mračen už nebylo ani památky. Bláto na dvoře mezitím vyschlo. Wruna kouřil další cigaretu, v balíčku goloásek, které si ráno koupil v trafice „Emce“, už mu jich zbylo jen pět. V duchu si vyčítal, že měl zůstat s Annou Kareninovou v carském Rusku, a ne si přijet do Městské Lomné pro malér. Tušil, že výjev, který v ložnici spatřil, se mu vryje hluboko do paměti a bude jej pronásledovat ještě dlouho. Teď čekal, až jej někdo vyslechne a pustí domů.

Přes dvůr se k němu blížil malý blonďák v černé kožené bundě. Nevypadal jako policajt, jenž tomu cirkusu šéfuje. Připomínal spíš člena ochranky rockové kapely, který ho jde zpacifikovat. Představil se mu jako major Roman Saran, což Markovi připadlo legrační. Vyšetřovatel si přisedl a požádal jej, aby mu všechno podrobně popsal. Marek začal Sadovskými v redakci a skončil Husarkou v posteli. Pořízek mu dal vizitku a řekl mu, ať se zítra dopoledne dostaví do Třince na služebnu, kde s ním sepíšou protokol.

Když kráčel ke svému autu, míjel zahradu Sadovských. Baba stála na špičkách, držela se plotu a kmitala hlavou ze strany na stranu jako surikata. Kdyby na Jablunkov zaútočili od Dolní Lomné Slováci, věděla by to jako první. Když spatřila Marka, zabodla do něj nenávistný pohled. Běžte všichni do prdele, pomyslel si v duchu, nastoupil do oktávky, nastartoval a konečně vyrazil z tohoto šíleného místa pryč. Pokud chtěl originální námět na článek, který by prodal konkurenčním novinám, tak ho po dnešku měl.

Kapitola 14

Major Saran zůstal sedět na lavičce u stodoly, vyhříval se na sluníčku a slastně vdechoval kouř z kamelky. Potřeboval si v klidu uspořádat myšlenky. Hota mu tvrdil, že Husarovou její sousedé nesnášeli kvůli tomu, že je odmítla pouštět se zemědělskou technikou přes svůj dvůr k polím. Zčistajasna přestala tolerovat systém, který fungoval desetiletí. U Sadovské, o níž se zmiňoval Hota, to vyvolalo přímo nenávist. Ovšem jako motiv pro eventuální vraždu, která byla spíš popravou, mu to připadalo chabé a nesmyslné. Pro stížnost na městském úřadě či petici dostačující, ale pro fyzickou likvidaci nikoliv.

Došel k němu Ožana.

„Husarová má ještě dceru, už jsem jí volal, bydlí ve Vendryni, do půl hodiny tu bude.“

„Super. Jo, a pošli někoho na úřad, ať sežene výpisy z katastru. Chci znát majitele všech pozemků kolem dvora.“

„Je sobota odpoledne, Romane.“

Saran zvedl modré oči, potáhl z cigarety.

„A co jako?“

„Provedu, šéfe,“ řekl Ožana. Ryčné er se dostává do ráže, pomyslel si. Kývl a odešel pokračovat v prohlídce domu. Bude muset vysvětlit nějakému úředníkovi, že víkendy jsou přežitek.

Vyšetřovateli teprve teď došlo, že se vlastně nachází v části Jablunkova. V zápalu práce si to neuvědomil. Neměl tohle město v oblibě. Důvody nebyly racionální. V mládí dělal lehkou atletiku, dokonce chodil do sportovní třídy. Nikam to ale nedotáhl, protože byl malý. V patnácti se zamiloval do jisté Ivety Rucké, stejně staré atletky, která pocházela odsud. Dala mu adresu a řekla, ať za ní přijede. V ten den zrovna lilo a on osaměle bloudil mezi šedivými paneláky na sídlišti, jemuž místní přezdívali čertvíproč Bejrút, a marně svou lásku hledal. Cítil se ponížený holkou z města, které mu v tu chvíli připadalo nehostinné, špinavé. Ivetku zavrhl a spolu s ní i celý Jablunkov. I když se ta příhoda stala skoro před dvaceti lety a město, především starobylý rynek, prohlédlo, stín zklamání v něm zůstal. Pokud nemusel, do Jablunkova nejezdil.

Kapitola 15

Marek Heczko se vyděsil. Čekal na Věru Husarovou na improvizovaném parkovišti, kde stály policejní vozy. Kdysi spolu chodili, jemu bylo dvacet čtyři, jí osmnáct, nejhezčí pár ve městě. Teď se z červeného Fiatu Panda soukala žena, která byla krásná tak před deseti lety a dvaceti kily. Málem ji nepoznal. Naposledy ji potkal někdy v roce 1994, těsně před tím, než se provdala za nějakého Kantora z Vendryně. Teď mu připadla nevděčná úloha zpravit Věru o neštěstí, které potkalo její matku. Když skončil, rozplakala se a on ji objal. Požádal ji, ať jej následuje, a vysvětlil jí, oč major žádá. Osobně si myslel, že prohlídka domu, ve kterém byla včera večer zavražděna její matka, může počkat. Ale Saran byl magor, kterému empatie scházela. Když ji pánbůh rozdával, stál v jiné frontě.

Dovedl Věru na dvůr před domem. Vyšetřovatel ještě seděl na lavičce a kouřil. Heczko si všiml, že málem tahá kouř z filtru jako partyzán. Cvok. Saran k nim došel a nadporučík je vzájemně představil. Poznal, že major účast předstírá a chce co nejdřív vědět, zda v domě chybí něco cenného. Dcera oběti však byla v pořád v šoku.

„Majore, nepočká to chvilku?“ zeptal se, setkal se však jen s modrýma očima.

„To bude v pořádku, Marku, já to zvládnu,“ prohlásila Věra a snažila se ovládnout třesoucí se hlas, „vím, že maminka měla nějaké šperky ještě po své babičce. Zamykala je před bratrem ve stolečku u postele. Klíč nosila pořád u sebe, bráchovi nevěřila, ten by je prodal a peníze prochlastal. Pojďme dovnitř, ukážu vám to.“

Když prohlídka skončila, bylo jasné, že šperky zmizely. Klíč zůstal v zámku zásuvky. O dalších cennostech ani hotovosti Věra nevěděla, a také nebyla schopna poznat, zda se ztratilo něco dalšího. Byla na pokraji zhroucení.

„Myslím, že nám to stačí, majore,“ řekl Heczko Saranovi. „Nechám ji odvézt domů. Stejně ji musíme později vyslechnout.“

Vyšetřovatel se na něj podíval, na sekundu dvě zaváhal, a pak přikývl. Vyslechnout ji může kdykoliv.

Z domu vyšel Koutný se svým týmem.

„My jsme hotovi, Romane, můžeme to zabalit?“

„Jo. Výsledky chci mít co nejdřív,“ řekl Saran.

„Vážně? Já myslel, že to týden počká,“ rýpl si forenzní expert na odchodu.

„Ty jsi vůl,“ zasmál se Saran.

„Abych nezapomněl, ještě jsme tam našli tohle. A pokud vím, Husar dělá v Třineckých železárnách. Chytej,“ Koutný se otočil a hodil Romanovi Saranovi zaprášenou výpravčí čepici s červeným dýnkem.

Kapitola 16

„Vím, komu to patří,“ řekl vedoucí obvodního oddělení.

„Komu?“

„Jmenuje se Josef Sikora, ale všichni mu v Jablunkově říkají Fira, protože kdysi dělal u dráhy. Je něco jako obecní blázen, trpí paranoidní schizofrenií, bydlí v garáži v Radvanově a chodí v roztrhaných ajznboňáckých hadrech. Patří na psychiatrii. Ale odmítá se léčit. Nedobrovolně ho tam ale nikdo nemůže zavřít, ledaže by ohrožoval ostatní nebo sebe,“ vysvětloval Heczko.

„Třeba budeš mít po včerejšku důvod,“ řekl mnohoznačně Saran a potěžkal červenou čepici.

„Jinak je to otec Marka Hoty, toho kluka, který našel Husarovou. Mám pro Firu zajet?“

„To počká. Řekni měšťákům, ať se po něm podívají. Budu tě tu ještě potřebovat.“

Blížil se k nim kapitán Gomola. Pohledný vysoký brunet po třicítce pracoval u ostravské kriminálky necelý rok, ale nedostatek zkušeností nahrazoval pílí a svědomitostí. V ruce držel poznámkový blok a netvářil se nadšeně. Došel k majorovi, který si mezitím zapálil další kamelku.

„Vyslechl jsem všechny lidi z toho seznamu, teda až na jednoho. Tvrdí, že si ničeho nevšimli. Nikoho podezřelého neviděli a žádný výstřel neslyšeli. Včera večer a v noci tu byla velká bouřka. Wantulokům, to jsou nejbližší sousedi v šedém dvojdomku za námi, to vytopilo sklep, takže celou noc z něho pumpovali vodu. Ostatní byli doma. Josef Straka odnaproti je po noční a Kufa v tom zeleném baráku vedle nás poslal do háje. Prý ať si opatříme povolení k domovní prohlídce.“ Gomolu nezdar štval. Neměl se nechat tak rychle odbýt. Zároveň věděl, že Saranovi právě zamával před očima červeným hadrem.

„Půjdeme ho navštívit znovu,“ řekl major se zvláštním úsměvem. „Jak se ten milý pán jmenuje?“

„Miroslav Kufa,“ odpověděl místo Gomoly Heczko, „znám ho, jsou s ním problémy. Je to chlapisko jak hora, už jednou seděl za ublížení na zdraví.“

„A co jako?“ řekl Saran, když jej míjel. Vypadalo to, že se na setkání těší. Heczko s Gomolou vyrazili za ním.

Velký chlap, velký barák. Tentokrát nešlo o sztokulu, ale o dům navržený někým, kdo si chtěl možná kompenzovat nějaký intimní komplex. Blonďatý pitbul stoupal po schodišti ke dveřím, kterými by projel i kůň s jezdcem. Saran zazvonil. Jednou, podruhé, potřetí. Otevřel jim dvoumetrový holohlavý muž, který se tvářil tak, že většina lidí by po zhodnocení situace udělala čelem vzad a přidala do kroku. Ne tak Saran. On takové situace vyhledával.

„Co je zas, kurva? Vypadněte,“ houkl na ně Kufa.

„Major Saran, kriminální policie Ostrava,“ pronesl klidným hlasem vyšetřovatel, „pustíte nás na chvíli dál? Chceme si jenom v klidu popovídat, nic víc.“

„Až přinesete povolení.“

„Moc se díváte na televizi, pane Kufa. A říká se tomu příkaz,“ pokračoval Saran nevzrušeně. „Vyšetřujeme vraždu paní Husarové. Potřebujeme vám položit pár otázek. Buď tu, nebo vás převezeme do Ostravy. Tak co?“

Kufa ostentativně zatarasil svým rozložitým tělem dveře. Major si přesto stačil všimnout zablácených „lyží“ v botníku v předsíni. Bingo.

„Víte co, pane Kufa? Rozmyslel jsem si to. My si vás odvezeme k nám.“

„A jak to chceš udělat, prcku?“ A podíval se o třicet čísel níž.

Plocha přede dveřmi, na které proti sobě stáli, byla malá, ale Saran usoudil, že je dostačující. Nehodlal se pouštět s dvoumetrovým chlapem do hospodské rvačky. Všechny ty akční filmy, kdy se hrdinové půl hodiny mlátí pěstmi do obličeje, aby jim pak teklo trochu krve z nosu, mu připadaly směšné. Nehodlal plýtvat energií ani časem. Lidské tělo má desítky velmi citlivých a snadno zranitelných míst. Odhadl vzdálenost a vybral si dvě.

Nejprve vykročil pravou nohou vpřed, čímž vyprovokoval Kufu k útoku. Ihned ale provedl stejnou nohou krok vzad a zaklonil hlavu právě ve chvíli, kdy mu kolem brady prosvištěla protivníkova pěst velká jako boxerská rukavice. V okamžiku, kdy obr nabíral dech do plic, aby udeřil i levačkou, trefil Saran vší silou pravou pěstí jeho solar plexus, čímž mu dech zase vyrazil. Kufa se po zásahu okamžitě zlomil v pase a major už ho zespoda jen lehce kolenem nabral do nosu. Nechtěl riskovat obvinění z nepřiměřené sebeobrany. Protivník se svíjel v předsíňce a skučel jako postřelený pes.

Už samotná rána na solar protivníka znehybněla, druhý úder zasadil Saran jen pro potěšení, říkal si v duchu nadporučík Heczko, když bezmocnému Kufovi nasazovali s Gomolou želízka. Zatímco ho ještě mátožného cpali do policejního auta, malý blonďatý rváč si na místě boje zapálil vítěznou cigaretu. Adrenalin uvolněný do jeho krve způsobil, že se dnes už potřetí usmál. Ten chlap je blázen, diagnostikoval majora Heczko.

„Libore,“ zavolal Saran na kapitána Gomolu, „odvezte ho s Radimem k nám do Ostravy a strčte ho do cely. A vezměte do laboratoře i ty jeho zablácené boty. Teď už je jasné, kdo se Husarové promenádoval po ložnici. Dorazím za vámi, musíme založit spis a všechno to sepsat včetně žádosti o příkaz k domovní prohlídce. Zajdeš s tím, Radime, za státním zástupcem a pak za soudcem, který má službu, chci Kufovy navštívit ještě zítra odpoledne. Předtím si ale dáme sraz v Třinci a zkusíme vytvořit alespoň jednu smysluplnou verzi případu. Marku, ty nech někoho hlídat Kufův barák, dokud neuděláme prohlídku.“

Kapitola 17

Marek Hota zaparkoval oktávku na parkovišti před domem. Zůstal sedět v autě a pustil si svou oblíbenou píseň Kocour se schoulil na tvůj klín. Cítil, že právě jeho víčka jsou přetěžká a dnešní zážitek mu na bedra naložil kříž, který s sebou bude vláčet ještě dlouho. Potřeboval se uklidnit. Myslel na to, jak si utírá unavené čelo krajkovanou spodničkou. Tedy jednou konkrétní spodničkou. I když pochyboval, že dnešní ženy nosí prádlo z předminulého století, pokud se nejedná o členky folklorního souboru. Dívku, již platonicky miloval, tipoval na tanga. Usmál se té představě. Černá? Červená? Toužil to zjistit už rok. Píseň skončila a on si vzpomněl, že od rána nic nejedl. Bylo sedm večer, ještě má hodinu čas.

Jablunkovský PENNY Market připomínal enklávu Slovenské republiky, kterou kolonizovali občané kysuckého regionu. Nezávislý pozorovatel by pravděpodobně nabyl dojmu, že tam propuknul hladomor, který se rozšířil i na Jablunkovsko. Marka fascinovaly hory potravin naskládaných do vozíků, které nakupující tlačili před sebou. Somálsko by z toho vyžilo celý rok. On sám si vezl čtyři oschlé rohlíky, balenou vysočinu v akci a krabičku hroznového vína. Cigarety si koupí u kasy. Když stál se svým skromným nákupem ve frontě, vypadalo to jako provokace. Mohl si jídlo opatřit mnohem rychleji ve večerce na rynku, ale on chodil zásadně do PENNY. Dokonce synchronizoval nákupy podle směn „své“ dívky.

Nemusel se vyklánět z fronty, aby na kasu číslo dvě viděl. Jeho 197 cm výšky mu poskytovalo dostatečný rozhled. Přesto cítil, jako by se s každým posunutím směrem dopředu zmenšoval. Když se došoural k černému pásu, kam měl vyložit večeři, měl žaludek sevřenější než dopoledne, poté co nahlédl do ložnice Husarové. Už se nedalo couvnout.

Rusovlasá dívka s kamenným výrazem převracela zboží a luxovala čárové kódy pokladní čtečkou. Pracovala jako robot. Marek pozoroval její tvář. Už dávno si namluvil, že mu připomíná Venuši z Botticelliho obrazu. Akorát měla na štítku napsáno Regina Jurková a nestála cudně v lastuře, ale seděla shrbená v pokladním boxu. Její bledá tvář, kruhy pod zapadlýma zelenýma očima a čtyři náušnice ve tvaru kroužku nad sebou nenasvědčovaly tomu, že se právě narodila z pěny. Hotovi připadalo, že když markovala jeho vysočinu, hleděla skrze něj. Nezmohl se na slovo. Cestou domů cítil, že se propadá do ještě větší trudnomyslnosti, než tomu bývalo obvykle. Na koupi cigaret zapomněl.

Kapitola 18

Saran zamkl služební pistoli, kterou ještě nikdy nemusel použít, do šuplíku psacího stolu stojícího pod jedním ze dvou oken jeho garsonky. Na desce ležel jen notebook a starý vyšetřovací spis, který by měl vrátit a založit. Pod lampou bankéřkou se zeleným stínítkem vartoval římský legionář ve zbroji, figurka, již si koupil před dvěma lety při návštěvě Říma. Major byl fanda na starověk, a speciálně na antický Řím. „Síla a čest, Roma Victor“, bojovou mantru z oblíbeného filmu Gladiátor, si občas v duchu přeříkával.

Navenek vypadal klidně, ale uvnitř cítil, jak mu srdce stále tepe ve zrychleném režimu a pumpuje do těla adrenalin. To, co dnes viděl na místě činu, byla poprava bezbranné ženy. Pokud ji zavraždil Kufa, najde si jej ve vyšetřovací vazbě a provede mu názornou instruktáž o dalších citlivých bodech na lidském těle. Ani lékař by nepoznal, na kterých místech by mu způsobil bolest. Zkurvysyny, co ubližují ženám a dětem, nenáviděl. Bohužel, patřili k jeho práci.

Roman Saran potřeboval sex. Po boji s tupým obrem byl jako vlkodlak, který si cucnul krve a teď potřebuje aspoň litr. Osprchoval se, oblékl si zpátky džíny, k tomu černé tričko. Černá kožená bunda a koně už k němu patřily jaksi neodmyslitelně. Před lety se rozhodl pro tuto rádoby motorkářskou image, přestože žádnou mašinu nevlastnil. Že si tím tak trochu kompenzuje malý vzrůst, se mu ovšem do očí nikdo neodvážil říct. Kromě Ožany. Ten mu jednou v opilosti pošeptal do ucha, že hru na drsňáka přehání a občas působí srandovně.

Saran vyšel na Terasu a zamířil po Lidické nahoru k baru Čarodějky. Byla sobota večer a on ze zkušenosti věděl, že právě tam najde spoustu mladé krve.

Kapitola 19

Provizorní stanoviště, které ostravským kriminalistům zapůjčili třinečtí kolegové, byla holá místnost vybavená třemi umakartovými stoly sraženými k sobě a tuctem obyčejných dřevěných židlí. Byl to Saranův nápad, chtěl alespoň v první fázi řešit případ operativně co nejblíže místa činu a do Ostravy se přesunout později. Nadporučík Siuda i nadporučík Heczko, kterého přizval k případu, protože znal Jablunkov nejlépe, byli spokojení. Ožana s Gomolou, kteří byli z Karviné, se trochu škodolibě usmívali na Koutného, jenž bydlel ve Frýdku-Místku a musel se do Třince dopravit přes věčně ucpanou komunikaci I/11. Vyšetřovatel, který to měl z garsonky u gymplu na služebnu na jednu cigaretu, na ně nebral ohledy. Existoval pouze a jenom případ. Po dnešní noci opět našel klid, jeho včerejší hněv skončil na prohnutých nahých zádech a v ústech jakési blonďaté Petry, která s ním po dvou hodinách hovoru a třech sklenkách vína odešla z Čarodějek.

„Tak si to projdeme,“ začal major, aniž své kolegy přivítal. „Mrtvá je Gertruda Husarová, šedesát čtyři let, důchodkyně, bytem Jablunkov, část Městská Lomná. Zemřela na smrtelné poranění mozku kulkou ráže devět milimetrů vypálenou z bezprostřední blízkosti do pravého spánku z pistole typu Walther P38. Oběť našel novinář Třineckého hutníka Marek Hota včera kolem desáté dopoledne na posteli v ložnici jejího vlastního domu. Přesný čas úmrtí budeme znát až zítra, ale předběžný odhad je v pátek mezi devátou a desátou hodinou večerní. Na základě analýzy výstřelových zplodin provedené na místě a polohy těla usuzujeme, že dotyčná nespáchala sebevraždu. Tuto verzi potvrzuje skutečnost, že podle všeho v inkriminované době vařila v kuchyni brambory, to znamená, že se pohybovala po domě. Venku hustě pršelo a dvůr byl samé bláto, podrážky jejích pantoflů však byly čisté. Představa, že vaří brambory slepicím, najednou vypne sporák, odněkud vytáhne starou pistoli a střelí se v ložnici do hlavy, je absurdní. Myslím si, že sebevraždu můžeme zcela vyloučit. Pracujeme s verzí, že šlo o vraždu. Vše nasvědčuje tomu, že vraha sama pustila dovnitř a pravděpodobně ho znala. Z ložnice zmizely rodinné šperky, ale podle její dcery nemají velkou hodnotu. Soudě podle stop po zablácených podrážkách bot se po domě pohybovali tři muži. V ložnici, kde došlo k vraždě, pouze jeden. Podle velikosti bot vysoký muž, pravděpodobně Kufa. Druzí dva byli zřejmě Josef Sikora řečený Fira a syn oběti Karel Husar, který byl pod vlivem alkoholu, takže jsme ho ještě nevyslechli. Dcera Věra Kantorová prohlásila, že její matka neměla důvod páchat sebevraždu. Kromě toho tvrdí, že se v domě žádná střelná zbraň nenacházela. Mimochodem, víme už něco bližšího o té zbrani?“

To byla otázka pro Koutného.

„Jak už jsem řekl včera, jedná se o poloautomatickou pistoli Walther P38 ráže 9 mm, které se podle nábojů říká taky parabellum. Vyráběli ji Němci pro wehrmacht, který ji začal masově používat po roce 1940. Tahle vypadá jako původní. Ale na detaily je zatím příliš brzy. Co se týče otisků na zbrani, našli jsme dvoje. Ty na rukojeti a spoušti patří Husarové. Otisky na hlavni patří Kufovi, kterého jsi včera tak efektně složil. Skutečně to vypadá, jako by té ženské pistoli vložil do ruky.“

„A co jeho boty?“ zeptal se Saran, aniž by komentoval fakt, že mají podezřelého.

„Velikost i vzorek odpovídá, ale rozbor hlíny ze dvorku a porovnání s tou na podlaze ještě nemám, vypadlo mi to z hlavy. Omlouvám se. Kufa nám nikam neuteče. Napadení veřejného činitele, to je na uvalení vazby. Nemusíme šílet, stejně čekáme na pitvu,“ bránil se Koutný.

„Já jen, že i v Liptákově by to zvládli rychleji,“ neodpustil si major, „není to žádná raketová věda. Co na tom, kurva, zkoumáte? Děláte si ze mě prdel, nebo co?“

„Je neděle, tak neblbněme,“ přidal se flegmatik Ožana. Mohl si to dovolit, byl služebně i věkem starší než Saran, a ten jeho zkušenosti a rozvážnější přístup respektoval. Tentokrát však narazil na ledové modré oči.

„Jaká neděle, do prdele? Nejsme na úřadě. Přestaňte mě srát,“ zuřil vyšetřovatel a pak se podíval na Gomolu. „A co příkaz k domovní prohlídce?“

„Státnímu zástupci Procházkovi jsem žádost předal. Řekl, že zajde za soudcem zítra, až toho budeme mít víc,“ meldoval kapitán.

Saran rezignoval. Tlačil na pilu jako vždycky. Byl neklidný a potřeboval tempo, ale kolegové měli pravdu.

„Tak jo, sorry, možná to zbytečně ženu dopředu. Ale to vás neomlouvá. My s nadporučíkem Siudou a nadporučíkem Heczkem vyslechneme Husara a toho Firu a uvidíme se zítra v Ostravě,“ rozpustil sezení Saran a dodal: „Nejste malá děcka. Každý z vás ví, co má dělat.“

Koutný si jen odfrkl, ale nijak nekomentoval to, že musí jako blbec osobně do Třince, když to šlo vyřídit po telefonu, ale s Ryčným er se hádat nechtěl.

Kapitola 20

Husarem násilná smrt matky dost otřásla. Ze zarudlých očí mu dokonce kanuly slzy. Saran jej ale podezříval, že synáčka víc zlomila představa, že se teď o sebe bude muset postarat sám a pohodlný mama hotel skončil. Major věděl, že Karlu Husarovi je pouhých jednačtyřicet, ale podle stupně devastace a zanedbanosti mu hádal o deset let víc. Neměl ženu ani děti, žil sám s matkou. Takovým chlapům se zde říkalo stary pachoł. Přestože Saran do této kategorie spadal v podstatě také, byla mu ta karikatura chlapa odporná. Ke všemu páchla alkoholem a potem.

„Kde jste byl v pátek odpoledne a večer?“ začal vyšetřovatel, když předtím do diktafonu uvedl jména a čas.

„W piuntek jo mioł na odpołednia, zawołej se majstrowi,“ zabručel Husar.

„Už jsem do železáren volal. Potvrdili to. Co jste dělal po odpolední šichtě?“

„No, co asi? Jako dycki. Werkowym cugym jo przijechoł do Bocunek.“

„A potom?“

„Co potym? Szoł jo s partyjum do Maryny, szak jo mioł w sobote pjyrszum noc.“

Saran hospodu U Maryny nad železniční zastávkou v Bocanovicích znal. Zkratkou od tratě ke dvoru rodiny Husarových to bylo tak sedm set metrů, pěšky ovšem člověk míjel další dvě hospody, Esko bar a penzion Kamynec. Werkowy kolotoč, jak se říkalo zdejšímu třísměnnému provozu v Třineckých železárnách, měl pro nárazové opilce nejslabší místo mezi druhou odpolední a první noční šichtou. Byl to malý zázrak, když chlap z Městské Lomné, který přijel vlakem z druhé odpolední směny, dorazil domů střízlivý.

„Jak dlouho jste seděl v hospodě?“ pokračoval Saran.

„Cośi my wypili, potym se już nic niepamjyntum,“ Husar nasadil tragický výraz. Siuda, který seděl vedle majora, se zasmál. Stary pachoł k němu pozvedl zkalený zrak.

„Co se, kurva, śmiejesz, ty piczo?“ Po truchlení už nebylo ani památky.

„Klid, pane Husar,“ řekl major a potlačil nutkání zlomit mu pěstí nos. „Jak jste se dostal domů? Kdo vás přivedl?“

„Jo se fakt nic niepamjyntum,“ zopakoval Husar, „łobudźił mie aż tyn wasz policajt.“

Saran vyšel se Siudou na chodbu.

„Kolik nafoukal?“

„Když jsme ho k nám přivezli, což mohlo být tak kolem půl třetí, tak měl ještě půl promile. V pátek večer měl tak trojku v krvi. Ten chlap určitě matku nezabil, byl totálně na šrot. Musel ho někdo přivést. Zřejmě Kufa s Firou.“

„Znáte Miroslava Kufu?“ pokračoval major ve výslechu.

„Jasne że Mira znum, je to sumśiod.“

„Byl s vámi v hospodě, přivedl vás domů?“

„Nic se niepamjyntum.“

„Měla vaše matka nějaké nepřátele?“

„Niewjym.“

„Odvezte toho idiota domů,“ řekl Saran Siudovi, „já tam za vámi dojedu.“

Husar zvedl oči, ale setkal se s majorovým pohledem, a tak raději mlčel.

Kapitola 21

Saran obědval bagetu s kuřecím masem, kterou si koupil na ó em fauce u evangelického kostela v Třinci. Vzhledem k tomu, že se během práce nerad čímkoliv zdržoval, byly jeho stravovací návyky žalostné. Raději jedl ve své oktávce na parkovišti u čerpací stanice, než aby čekal, až si jej všimne v restauraci číšník. Vzpomněl si na povídku svého oblíbeného Woodyho Allena z knížky Vedlejší příznaky, v níž autor zachytil heroickou cestu hraběte Sandwiche k vynálezu tohoto pokrmu studené kuchyně. Byl za to geniálnímu šlechtici vděčný.

U vraždy Husarové bylo na jakékoliv závěry příliš brzo, nicméně už teď byl přesvědčený, že o sebevraždě nemůže být ani řeči. Jedná se o vraždu, která vykazovala znaky popravy. Co však mohlo být motivem tak chladnokrevného činu, jehož obětí byla důchodkyně? Krádež šperků za pár šušní? Kvůli granátovým náušnicím a přívěsku z dávné svatby, snubnímu prstýnku a zlatému křížku z roku raz dva se nevraždí. Alespoň pokud vrah není hlupák. Ani Kufa se mu nezdál tak pitomý, přemítal Saran. Uvidíme, jak se bude případ vrbit dál.

Dojedl, zmuchlal igelitovou fólii a basketbalovým lobem za tři body ji hodil do odpadkového koše u vysavače. Cestu do Jablunkova si vychutnával. Nadměrné množství vozidel a kamionů na rozbité úzké cestě mu nevadilo. Co se týče řízení auta, jezdil klidně a plynule. Na rozdíl od jiných činností v životě na silnici nespěchal. Pravou rukou zlehka obsluhoval volant a řadicí páku, v levé držel cigaretu. Mozek přehodil výhybku z vraždy na dnešní noc. Jakási Petra s nakrátko ostříhanými blond vlasy už se mu nezdála tak „jakási“ jako včera večer, když s ním odcházela z Čarodějek. Kromě hladového divokého sexu si ve chvílích oddechu příjemně povídali a smáli se hláškám z Cimrmana. Požádal ji dokonce o telefonní číslo.

„Měj se, Drsoni,“ usmála se, když ráno odcházela, a lehce mu prstem cvrnkla do špičky boxerského nosu.

Kapitola 22

Hospoda U Maryny byla podlouhlá dvoupodlažní budova s polovalbovou střechou, jejíž brizolitová omítka na mnoha místech opadala. Interiér se od sedmdesátých let minulého století moc nezměnil, současnost dokládaly jen nová pípa Radegast a chladicí vitrína na nealko nápoje. Když major Saran a nadporučíci Siuda s Heczkem vstoupili do lokálu, vypadali jako trojice obávaných pistolníků z westernu. Překvapené pohledy všech štamgastů se otočily k nim. Vzhledem k tomu, že Heczko měl na sobě policejní uniformu a Saran se Siudou se tvářili rázně, bylo zřejmé, že s nimi do saloonu přišel zákon. Mezi místními sedělo i pár cyklistů, kteří se zastavili občerstvit. Květen zatím nenabízel slunečné počasí, venku bylo chladno. I tak se začali na okolních kopcích rojit milovníci horských kol.

Pivo čepovala pohledná kučeravá třicátnice plných tvarů. Usmívala se. Saranovi připomněla Růžu Chaloupkovou, lásku Samvěda Křepelky z Pána prstenů. Závěrečný díl filmové trilogie si vychutnal počátkem února. Dokázal si představit, že mnozí hosté sem chodí na pivo také kvůli ní. Stary pachoł Husar zřejmě nebyl výjimkou. Vyšetřovatel jí sdělil rovnou, že je od kriminálky a potřebuje s ní mluvit. Růža přenechala hosty hubené servírce s pokérovaným lýtkem a zavedla je do kamrlíku za výčepem, kde jí policisté vysvětlili, oč jim jde. Měli štěstí, hostinská v pátek večer obsluhovala.

„Husar s Kufou tu v pátek večer byli. Husar přišel od werkowego cugu v jedenáct. Byl ožralý. Jako dycky začal chlastat už ve vlaku. Přivedl sem toho orvaného idiota z Jablunkova, toho Firu,“ vzpomínala.

„A co Kufa?“ zeptal se Saran.

„Ten přišel dřív, kolem deváté, pil jenom pivo, myslím, a díval se s chlapama na televizi.“

„Co se dělo, když dorazil Husar?“

„Sedli si s Firou k němu ke stolu. Začali pít vodku. Kolik kdo z nich vypil štamprlí, to už si nevzpomínám. Ale bylo jich dost. Pohádali se, pak Husar usnul na stole. On toho moc nesnese. Po dvanácté jsem je všechny tři vyhodila. Kufa s Firou museli Husara odvést, byl fest najebany,“ pravila hostinská jadrně a majoru Saranovi se představa o Růži Chaloupkové rozplynula.

„Proč se hádali?“

„Kvůli prachům. Když měl Husar volno, tak pil. A hrál na automatech. Dlužil peníze kdekomu, Kufovi tež.“

„Vám taky?“ zeptal se Siuda.

„Cosi málo,“ přiznala po chvilce váhání.

„Nevíte, kolik dluží Kufovi?“ pokračoval Saran.

„To nevím, ale prý dost.“

„Co tu dělal Fira? Znám ho a vím, že nepije,“ vložil se do hovoru Heczko.

„To fakt nevím. Robili si z něho srandu. Provokovali ho tak dlouho, až jednu pulku vypil, a potom už se vezl.“

O chvíli později seděli v Saranově oktávce před hospodou. Major kouřil a klepal popel z okna.

„Tak co vy na to, pánové?“ zeptal se kolegů tónem, ze kterého bylo zřejmé, že chce jen potvrzení toho, k čemu sám po rozhovoru s hostinskou došel.

„Jestli Hromada potvrdí, že Husarka byla zastřelená před jedenáctou, má Husar na dobu vraždy alibi. A Fira zřejmě taky, postával určitě na železniční zastávce a Husar ho musel potkat, když vystoupil z vlaku. Znají se z dřívějška, Husar dělal kdysi posunovače,“ zamyslel se Heczko.

„Zato Kufa prozatím alibi nemá, a navíc mohl mít motiv. Když mu Husar nevracel prachy, rozhodl se je vymáhat od jeho matky, a přitom ji zabil,“ uzavřel to Siuda.

„Bingo,“ řekl Saran.

Kapitola 23

Než dojeli ke kolonii garáží v Radvanově, stačil Heczko odvyprávět Saranovi stručné curriculum vitae Josefa „Firy“ Sikory. Bývalý strojvůdce bydlel v nejzazší garáži v poslední řadě jen deset metrů od Radvanovského potoka. Vzhledem k jeho duševní poruše to byla šťastná náhoda. Ostatní majitelé garáží ho nechávali být. Od vody ji dělilo husté křoví, které Fira využíval jako toaletu. Ne vždycky. Bylo mu dovoleno navštěvovat i WC na pracovišti, tedy v čekárně autobusového nádraží. Vzhledem k tomu, že jej nikdo neviděl opilého a nikdy nikoho neobtěžoval, pouze vypravoval autobusy, ČSAD hygienické potřeby bláznivého muže v otrhané železničářské uniformě tolerovalo.

Fira se v pátek po pěti letech zpil do němoty. Nepamatoval si s kým, kde ani proč. Netušil, jak se dostal ke své garáži. Když se v sobotu odpoledne zmátořil, zjistil, že zaspal do práce. Ke všemu ztratil červenou čepici i plácačku výpravčího. Cítil vztek na sebe i na celý svět. Vzali mu všechno, pro co ještě žil. A vzali mu to ONI! Když viděl auto městské policie, které zastavilo před JEHO domovem, vyrazil do útoku, zastavil vůz a tloukl pěstmi do jeho kapoty.

Saran s kolegy dorazil ke garáži asi pět minut po měšťácích. Ti zrovna vzpouzejícího se Firu v poutech strkali na zadní sedadlo služebního Renaultu Kangoo.

„Čau, Juro. Co se tu robi?“ pozdravil se nadporučík Heczko s velitelem městské policie v Jablunkově.

„Čau. Vypadá to, že konečně máme legální důvod zavřít Sikoru na psychinu,“ vysvětlil Kajzar, vyšší blonďák ve světle modré policejní košili s krátkým rukávem. „Napadl nás, takže nepotřebujeme jeho souhlas s umístěním do léčebny. Je to dobré pro všechny, a nejvíc pro něho. Musí se léčit.“

„Potřebujeme ho vyslechnout.“ Heczko vysvětlil Kajzarovi situaci a představil mu majora Sarana. Když vyšetřovatel viděl Firův pomatený výraz v obličeji, došlo mu, že je to zbytečné.

„Ten chlap je úplně mimo. Odvezte ho na Sosnu na psychiatrii. A jeho hadry hoďte na služebnu do Třince, já se pro ně zítra cestou do práce zastavím, potřebujeme udělat test výstřelovek,“ požádal Saran velitele měšťáků. „Až se vrátíte, prohledejte trochu jeho brloh, jestli tu nenajdete nějaké staré šperky. Díky, chlapi.“

Kapitola 24

Marek Hota strávil celou neděli doma. Jeho myšlenky pendlovaly mezi mrtvou Husarovou, včerejším traumatickým zážitkem v Městské Lomné, a živou Reginou Jurkovou, pokladní v PENNY Marketu. Melancholická povaha vyhodnotila reakci obou žen na jeho osobu jako podobnou. Tedy žádnou. Zdálo se mu, že uvízl v tmavé jámě a nemůže se vyškrábat ven.

Slunce pomalu zapadalo a on seděl na balkoně v zeleném zahradním křesle a kouřil. Poslední jídlo, které dokázal pozřít, byl rohlík se zbytkem vysočiny k snídani. Apaticky zíral do mírného svahu, který se zvedal za travnatou plochou za domem. Pozoroval barevný míč, který v trávě zapomněly nějaké děti. Už tam ležel týden a nikomu nechyběl. Hota si připadal jako ten gumový balon. Sám, zbytečný a postradatelný.

Z chmur ho vyrušilo zvonění mobilu.

„Ahoj, Marku. Tady Věra. Nevyrušuju tě?“ hlas byl tichý, chvějivý.

„Promiň, ale jaká Věra?“ přiznal Hota, jehož myšlenky se teprve vracely do reality.

„No, Věra. Věra Kantorová, Husarová. Pamatuješ?“

Teprve teď mu to došlo. Dcera mrtvé Husarové chodila na základce do vedlejší třídy. Včera si to vůbec neuvědomil.

„Jo, jasně. Ahoj, co se děje?“ řekl ještě zmateně, a vzápětí se vzpamatoval úplně. „Ježišmarjá, promiň, upřímnou soustrast. Moc mě to mrzí.“

„Děkuju, jsi hodný,“ pak otočila list, „vím, že jsi to byl ty, kdo mamu našel.“

„Já… já nevím, co ti na to mám říct,“ blekotal, „byla to… byla to náhoda, potřeboval jsem s ní mluvit kvůli článku, mrzí mě to, omlouvám se. Je to strašné, co se stalo. Já… já za to fakt nemůžu.“

Věra Husarová se na pár vteřin odmlčela, Marek si představoval, že asi pláče.

„Já vím, že za to nemůžeš, Sadovská mi všechno řekla.“

„Díky,“ nakonec ještě surikatě poděkuje.

„Potřebuji s tebou mluvit,“ řekla už věcně.

„Jasně, žádný problém. A kdy?“ Chtěl dodat, že má celý příští týden odpoledne volno, ale Věra ho předběhla.

„Hned.“

Kapitola 25

Restaurace Bullawa na jablunkovském rynku byla kromě rockáče na Bělé jedinou hospodou, kam Marek chodil, byť jen sporadicky. Vzadu za jídelnou měla ještě podélnou místnost, které se říkalo extruwka. Její pravý temný kout nechali majitelé osadit starými křesly, ušáky s tmavě hnědými potahy. Retro atmosféru dotvářel nízký kulatý stůl mahagonové barvy a lampa se zeleným stínítkem v rohu. Dalo se tu schovat před světem, ideální místo pro Marka. V oblacích dýmu z cigaret a u šálku dobrého espressa přemýšlel o životě. Dnes mu dělala společnost Věra Husarová. Už ji léta neviděl. Štíhlou sexy postavu jí osud přifoukl do tvaru sestry panáčka Michelina, ale její tvář zůstávala stále hezká. Marek to nechápal, jedině nešťastná manželství ničila to, co Bůh s takovou invencí stvořil. Vzpomněl si na svou Venuši ze supermarketu. Doufal, že s ní Stvořitel nemá podobné záměry.

„Musíš mi pomoct, Marku,“ začala Věra, „potřebuji najít jednu věc.“

„Proč já?“ nechápal, kamarádka přeskočila obvyklé povídání dvou lidí, kteří se potkali po mnoha letech. Ale okolnosti byly mimořádné.

„Tys tam už byl. Víš, o co jde. Nechci do toho zatahovat někoho dalšího. Věřím ti.“

„Jakou věc, co se děje? Z mamčina domu se něco ztratilo?“

„Jo, ale nesmíš to, prosím tě, nikomu říct. Hlavně ne policajtům, a už vůbec ne Markovi.“ Potáhla nervózně z cigarety. Kouřili oba. Zatímco Marek Hota srkal mattonku, ona pila dvanáctku.

„A co jim nemám říct? O co jde? Vůbec to nechápu.“ Zrovna jí zemřela matka, možná se zabila, nebo ji někdo zavraždil. A její dceru zajímá to, že je vykradli. Hotovi se najednou vybavily otevřené šuplíky u nočního stolku. „A co zmizelo? A proč to mám hledat já?“

„Neřekla jsem, že to máš najít, chci jenom, abys mi pomohl, nevím, na koho se mám obrátit.“

„Tak už mi konečně řekni, co se ztratilo.“ Začínal být nervózní.

„Někdo jí z ložnice ukradl staré šperky ještě ze svatby a zlaté křížky po babičce, cetky bez hodnoty, to jsem řekla tomu malému blonďákovi.“

„Ale zmizelo ještě něco dalšího? Proč jsi to neřekla policajtům?“

„To nejde, nemůžu.“

„Proč? O co jde?“

„Někdo nám ukradl kroniku.“

„Kroniku?“ Marek se odlepil od opěradla ušáku a naklonil se k Věře. Ničemu nerozuměl.

„Starou kroniku.“

„Myslíš vaši starou rodinnou kroniku? To má takovou cenu? Proč jsi to neřekla Saranovi, vždyť na tom nic není.“ Připadalo mu, že se ptá jako idiot.

Teď se Věra naklonila nad stůl ještě víc, až vstoupila Markovi do osobní zóny. Cítil pivní výpary. Ztlumila hlas a řekla vzrušeně.

„Myslím původní historickou kroniku města Jablunkova.“

„Cože? To si děláš prdel, ne? Jak se k vám dostala?“ Totálně ho zaskočila.

„V dubnu 1945 ji odnesla z kanceláře tehdejšího německého starosty moje babička Anna Laube, která mu dělala sekretářku. Od té doby jsme ji schovávali u nás doma. Nikomu jsme to neřekli, nikdo o tom neví, a proto nechci, aby to věděla policie.“

„Ty vole,“ uteklo užaslému Markovi, „to je absolutně šílené.“

„No, a teď je pryč.“

Kapitola 26

Příběh původní jablunkovské kroniky připomínal osudy zvířat, která přírodovědci označili za vyhynulá, přesto však doufají, že poslední jedinci ještě v džungli žijí. Kronika prokazatelně existovala, ovšem od konce druhé světové války ji už nikdo nespatřil. Záhadně zmizela. Ale traduje se, že ji stále ukrývá některá z místních rodin, jejíž členové kolaborovali s Němci. Lidé jako Marek to považovali za zločin. Sobecké jednání potomků těch, kteří si zadali s okupanty, a po desetiletí vzácný historický klenot schovávají, se nedalo ničím omluvit.

O ztracené kronice, či snad o souboru historických svazků, mu kdysi vyprávěl dědeček Hota, nadšený historik a čtenář, jehož knihovna, kterou vnukovi zanechal, daleko přesahovala běžný místní standard. Právě on v něm vypěstoval lásku k literatuře, k historii a k výtvarnému umění, to za ním utíkal před otcem alkoholikem a hysterickou matkou. Děda mu vyprávěl své historky z války. Malý Marek si oblékl jeho battle dress, uniformu britské armády, kterou nosili i vojáci Československé samostatné obrněné brigády na Západě, a poslouchal příběhy. Tyhle chvíle miloval. Děda v jeho dětských očích představoval hrdinu, na něhož byl nesmírně pyšný. Nedávno ho napadlo, zda je vůbec hoden nosit jeho příjmení, když jediný vzdor, na který se dosud zmohl, bylo pouštění si huby na špacír za zády majitelů Třineckých železáren.

Jaké informace asi musela jablunkovská kronika skrývat, že ji Husarovi drželi v tajnosti i šedesát let po válce? Marka Věřino přiznání pobouřilo natolik, že zapomněl na včerejší událost. Dopustil se někdo z jejich rodiny masové vraždy? A i kdyby, proč by se to zapisovalo přímo do kroniky bezvýznamného městečka? To je nějaká blbost, přemítal v duchu.

„Takže vám někdo ukradl kroniku, kterou jste sami ukradli a schovávali?“ zeptal se nahlas. Nezlobil se. Byl vzteky bez sebe.

„Tak nějak,“ řekla Věra, „a nekřič tolik, prosím tě.“

„To si děláš srandu, ne?“ Marek byl zhnusený, měl pocit, že mladou Husarovou netrápí svědomí, jenom se bojí, že se to provalí a že si na ni budou zdejší ukazovat prstem.

„Klidně si o mně a o mé rodině mysli, co chceš. Momentálně je mi to úplně fuk, to mi věř. Popravdě, já ani nevím, co je v ní tak hrozného, nikdy jsem se do kroniky nedívala. Fakt nevím, proč ji babička vzala. Jen bych ji ráda našla a konečně si přečetla záznamy o své rodině. Pokud tam nějaké jsou. Vím z vyprávění, že děda bojoval ve wehrmachtu a padl někde v Rusku a babička pracovala za Němců na gmině, to je všechno. Babička je už dvacet let mrtvá, tata tež, teď mama. A brácha je úplně mimo. Ale já mám manžela a dvě děti a nechci, ať nás lidi pomlouvají. Možná stačí vytrhnout jeden list. Pak ji klidně vrátím.“

Markovi bylo z Věry nanic. Tohle nečekal. Začala v něm ale hlodat zvědavost. Co kdyby našli osobu, která ji vzala. Objevená kronika po šedesáti letech, to by byla bomba. Ozval se v něm historik i novinář. Ale stejně to bylo divné. Otázky se jen rojily.

„Kdo by měl zájem krást kroniku? Věděl o ní brácha? Nevyžvanil to v hospodě? Nevzal ji on a nechtěl ji prodat?“

„Brácha je ochlasta a idiot, on se o takové věci nezajímá. Myslím si, že ani nevěděl, že kroniku máme. A kdo by ji chtěl ukrást, to fakt nevím.“

„Tvoje mama přece musela vědět, co v ní je napsané a o kom. Třeba se to netýkalo jen vaší rodiny. Nevzpomínáš si, že by o tom někdy mluvila?“

„Mama byla pod velkým tlakem, ty kameny do cesty dal Karel, ale svedl to na ni. Někteří sousedé, hlavně Sadovská a Kufa, jí dokonce vyhrožovali soudem. Teď si vzpomínám, že mi jednou říkala, že když to udělají, tak jim ještě pěkně zatopí, že to má černé na bílém.“

„Co má černé na bílém? Nějaké informace v kronice?“

„Nevím, ale ukazovala takový papírek se jmény.“

„Jaký papírek? S jakými jmény?“ Začalo to být napínavé, Marek si zapálil další cigaretu.

„Byl to spíš list vytržený ze starého sešitu. Jména si nepamatuju, měla jsem ho v ruce jen chvilku,“ řekla Věra skoro omluvně.

„Ale něco sis zapamatovala, ne?“

„Jsem účetní, jdou mi čísla, ne jména.“

„Tak co tam bylo?“

„26. 8. 1939, Mosty bei Jablunkau.“

Kapitola 27

Pokud nešlo o běžnou událost ze života obce, tak Marek věděl, co se toho dne stalo. Historici to nazvali „Jablunkovským incidentem“. V noci na 26. srpna 1939 zaútočila ozbrojená skupina proněmeckých bojůvkářů z takzvané Kampforganisation Jablunkau vedená poručíkem Abwehru Hansem Herznerem z Čadce přes Velký Polom na železniční nádraží v Mostech u Jablunkova a na oba tunely. Skupina měla za úkol obsadit tento strategický železniční bod Košicko-bohumínské dráhy v Jablunkovském průsmyku. K bojůvkářům se nedostala zpráva, že se obsazování Polska odkládá až na 1. září kvůli čerstvě podepsané vojenské smlouvě mezi Velkou Británií a Polskem. Když se polské jednotky vzpamatovaly, vytlačily bojůvkáře zpět na území Slovenského štátu. Němci se tehdy Polákům ještě omluvili.

Historická skutečnost, že druhá světová válka začala de facto v Jablunkově, který se stal stejně jako zbytek Těšínska v říjnu 1938 součástí Polska, nebyla obecně příliš známá, ve městě a v okolí ovšem o žádné tajemství nešlo. Abwehr, nacistická vojenská rozvědka, do skupiny rekrutovala místní muže, převážně mladíky kolem osmnácti dvaceti let.

Každopádně se Marek s Věrou ještě u Bullawy domluvili, že zítra odpoledne zajdou „na místo činu“ a prohledají půdu i starý šifonér, kde Husarovi poklad celá léta přechovávali.

Kapitola 28

Marek nemohl usnout, seděl v posteli opřený zády o pelest, kouřil a nechal své myšlenky o rodném kraji volně se vznášet s cigaretovým dýmem. Netrpěl lokálním patriotismem. Bizarní osud kroniky byl jen další špinavou ponožkou pod výkladní skříní zdejší proklamované idylky.

Každé území, které je vymezené společnými znaky, se snaží dát okolnímu světu najevo, že je výjimečné, zvláštní, každopádně zajímavější než to sousední. Je to přirozené. Některá se ani moc snažit nemusí. V jižních Čechách stačilo hodit kterýmkoliv směrem šutrem, a člověk trefil hrad, zámek nebo rybník. Jablunkovsko nic takového nemělo. Podobných kopců, lesů, navíc vyšších a hustších, bylo všude dost. Zdejší region, který „rosnička“ během předpovědi počasí v televizi často zakrývala zadkem, se snažil vodu proměnit ve víno a z komárů nadělat velbloudy. Marek však uznával, že někdy je komár vzácnější než velbloud, i kdyby měl pět hrbů, a voda chutnější než Châteauneuf-du-Pape. Pro něj samotného představovala synonyma jeho města obyčejný chleba z pekárny na rynku, nejvoňavější a nejchutnější na světě, a okolní grunie, oblé jako křivky krásných žen.

Největší devízou nejen Jablunkovska, ale celého Těšínska, bylo podle Marka jeho nářečí, tak odlišné od ostatních dialektů v Česku. Bylo staletími spleteno z mnoha jazykových provázků, polských, českých, německých, z nichž lingvisté jásali, zatímco hlupákům z řad českých a polských nacionalistů kypěla žluč, když se přeli, který z těch provázků je ten důležitější.

Chleba a kopce by nevyměnil za nic na světě, ale pár desítek lidí by vysídlil do Patagonie. Personální obsazení mezi Kozubovou, Stožkem a Gírovou bylo podle Hoty největším minusem Jablunkova. Kvetly zde zášť, závist a malost. Co se velikosti ducha týče, mnozí lidé měřili sotva metr deset. Markův přítel Martin Rusnok alias Czorny měl pro ty, kteří si neviděli dál než na špičku nosu, ale do všeho kafrali, osobitý terminus technicus. Říkal o nich, že „pičují“.

Sama historie Těšínska připadala Markovi spíše legrační než kontroverzní, jak ji dodnes prezentují některé moudré hlavy obou stran. Do počátku 19. století mluvili horalé, jak jim zobák narostl, a nikoho nenapadlo, že by mohli mít nějakou národnost. Jako poddaní museli držet hubu a krok. Pár zapálených buditelů, kteří to měli blíž do Krakova než do Prahy, způsobilo, že se Goroli začali dělit jako kvasinky ve zkumavce na Poláky, Němce a Čechy. Žid se dělit nemusel, byl Židem od Abraháma. Před první světovou válkou se na Jablunkovsku mrskalo několik Čechů, většinu ostatních buněk tvořili Poláci a zbytek Němci nebo Židé. Čistě technicky patřilo Těšínské knížectví v rámci Rakousko-uherské monarchie k zemím Koruny české, akorát řeč ani cítění české nebyly. Když Masaryk s Benešem po válce konečně našli Těšínsko na mapě, zjistili, že kdyby jej zabralo Polsko, přišel by nový stát o hutě, doly a část Košicko-bohumínské dráhy. Dohoda vítězných mocností v roce 1920 rozlomila Těšínské knížectví jako karlovarskou oplatku. V říjnu 1938 vyrvalo Polsko oslabenému Československu druhou půlku z ruky. Zdejší Gorol si moc nepomohl, protože o rok později už musel zdravit „Guten Tag“, neboť se stal občanem Velkoněmecké říše. Plnoprávných Němců tady však bylo málo, většina obyvatel Těšínska, kteří hovořili nářečím, se v takzvaném Volksliste zapsala do skupiny III, k níž se vázala i branná povinnost, což zdejší mladí muži záhy poznali.

Včetně těch, kteří 26. srpna 1939 chtěli obsadit nádraží v Mostech u Jablunkova a oba železniční tunely.

Kapitola 29

Roman Saran ležel na matraci rozkládacího gauče, který mu sloužil také jako postel. Na prsou mu spočívala blonďatá hlava ještě včera „jakési“ Petry. Než usnula, obrostla ho jako břečťan. Pravou ruku si odložila na jeho hrudník a nohou obemkla ty jeho. On sám jí pravačkou objímal nahá záda. Sledoval linii jejího opáleného stehna i zadek, který jí čouhal z peřin, a přemýšlel o tom, proč jí zavolal. Došel pouze k závěru, že to sám neví. Prostě tomu nechá volný průběh. Když se zadíval do jejích krátkých vlasů, které měl před očima, uvědomil si, že je vlastně odbarvená bruneta. Tento podvůdek mu nevadil, protože Petře účes i barva slušely. A měl pro černooké tmavovlásky slabost. Ženy jsou stejně jen šalba a klam, říkal si. Někdy měl pocit, že některé jeho přítelkyně zacházely s pravdou velmi účelově. Problém spočíval v tom, že jako policajt na případnou lež okamžitě přišel. Bohužel neměl tyto poznatky s kým probrat. Ožana byl třicet let šťastně ženatý padesátník s třemi dětmi, jehož vášní bylo rybaření, čerstvý třicátník Gomola žil s matkou a kocourem a Saran jej podezříval, že je gay. Což mu bylo srdečně jedno. V Třinci sice měl spoustu spolužáků, ale s většinou z nich se neměl potřebu scházet.

Kapitola 30

Všichni kriminalisté se od rána věnovali nenáviděnému papírování. Vyšetřovatel zkontroloval založený spis. Byly chvíle, kdy si připadal víc jako úředník než policista.

V Saranově kanceláři si pak zúčastnění zopakovali to, co už si řekli předešlého dne v Třinci. Major přítomné, Ožanu, Gomolu, Koutného, svého šéfa plukovníka Jánoše a státního zástupce Procházku, který dohlížel na zákonnost postupu vyšetřování, seznámil s včerejším výslechem hostinské od Maryny a s umístěním Sikory alias Firy na psychiatrické oddělení do třinecké nemocnice.

„Pracujeme s verzí, že se jedná o vraždu. Sebevraždu jsme vyloučili, ale počkejme na výsledky pitvy. Ta nám také určí přesnou hodinu smrti. Pokud nastala kolem deváté, tak mají Husar i Sikora alibi, jeden byl ještě v práci, druhý postával na železniční stanici,“ řekl Saran. „Zato Kufa se objevil v hospodě U Maryny v devět, a co dělal předtím, ještě nevíme. Všichni tři odešli z hospody po půlnoci. Husar byl namol, Kufa se Sikorou ho zřejmě dovedli domů, kde ho uložili do postele. To už byla Husarová tři hodiny mrtvá. Předpokládáme, že stopy v ložnici patří Kufovi. Jsou tedy jenom dvě možnosti, jak se tam mohly dostat.“

„Buď tam byl před devátou, otevřela mu, a on ji odvedl do ložnice, kde ji zastřelil a okradl, nebo tam vstoupil, když byla po smrti, zatímco Husar usnul a Fira už byl pryč. A sebral ty šperky,“ navazoval Ožana.

„Přesně tak,“ přikývl Saran, „navíc Kufa měl motiv. Husar mu údajně dlužil velký obnos peněz. Když Kufovi došlo, že mu je Husar nevrátí, mohl je vymáhat na jeho matce. Využil bouřky, kdy byli všichni sousedé zalezlí doma. Taky věděl, že Husar je na šichtě a jeho matka je sama. Zašel za ní, možná jí vyhrožoval, nevíme, co se tam stalo. Výstřel nikdo neslyšel, protože venku hřmělo. Ověřil jsem to, průtrž mračen s bouřkou trvala od osmi večera do cirka tří hodin ráno. Ze dvora do hospody to je zkratkou tak deset a něco minut.“

„Že bychom chytili vraha po dvou dnech?“ otázal se plukovník Jánoš. Vyšetřovatel se na něj ani nepodíval a pokračoval.

„Kufa je vážně podezřelý. Otisky na pistoli jsou jeho. Než ho ale vyslechneme a případně obviníme, je třeba u něj udělat domovní prohlídku a najít ty šperky. Je divné, že v domě nehledal další cennosti. Dcera oběti nám řekla, že zmizely jen šperky z nočního stolku, jinak nic. V peněžence, kterou jsme našli v kabelce na věšáku v předsíni, byly dva tisíce a nějaké drobné, ty zloděj nevzal. Ty takzvané šperky byly jenom staré řetízky, náušnice a náhrdelník ze svatby, podle všeho bez větší hodnoty. Pokud je vzal Kufa, má je určitě schované doma. Co ten příkaz k prohlídce, Libore?““

Otázka směřovala ke Gomolovi.

„Mám ho, zašel jsem za soudcem hned ráno.“

„Výborně,“ usmál se major, „zajedeme tam. Když už budeme v Městské Lomné, vypáčíme z Husara, kolik peněz dlužil a komu. Radime, ty pojedeš se mnou, ale ještě předtím zavoláš na obvod Heczkovi a zjistíš, kde pracuje Kufová. Mimochodem, už máš výpisy z katastru?“

„Promiň, ale ta ženská z úřadu v sobotu vdávala dceru, nechtěl jsem ji tahat ze svatby.“

„Co tak, kurva, skočit na katastr v Ostravě? Oukej. Tak to zjistíš dneska v Jablunkově.“ Saran nesnášel zdržování, „Kdy začíná Hromada s pitvou?“

„Údajně za hodinu,“ reagoval Gomola, a vzápětí si uvědomil, že udělal chybu. Měl držet hubu.

„Zajedeš tam,“ nařídil mu Saran, „aspoň se zaučíš.“

Vyšetřovateli neuniklo, že se Koutný usmál. Zabodl do něj modré oči a položil otázku, kterou forenzní technik očekával od počátku. Upozornil na sebe sám. Cítil se jako ve škole, když jej matikářka vyvolávala k tabuli.

„Už máš to zasrané porovnání bláta z Kufových bot? A co výstřelovky na Sikorových ajznboňáckých hadrech?“ napálil to do něj malý blonďák.

„Na rukávech uniformy žádné zplodiny nejsou, jsou jenom špinavé. Fira nestřílel. A bláto z Kufových bot je totožné s tím, co bylo na podlaze v ložnici.“ Sakra, vždyť mě péruje kluk o dvacet let mladší, pomyslel si.

„Výborně, mládenci, jen tak dál,“ ozval se z ničeho nic plukovník Jánoš. „A co mám říct tisku a krajskému řediteli?“

To je ale vůl, prý „mládenci“, pomyslel si Saran. Kde to Jánošík vzal? Z majora Zemana? Kromě toho máme mluvčího, ty bolševický kreténe.

„Stačí obvyklé pindy,“ řekl nahlas. Poznámku „to ti jde nejlíp“ raději spolkl.

Saran šéfa neměl rád. Jánoš jim tu zbyl ještě z konce osmdesátých let, kdy iniciativně vstoupil do strany, aby z ní zase po roce vystoupil. Kdyby ten pitomec aspoň zajistil na oddělení počítače. A podíval se na svůj psací stroj značky Consul. Made in ČSSR.

Kapitola 31

Oktávka zastavila na Mariánském náměstí v Jablunkově. I když tohle město v lásce neměl, musel Saran uznat, že zdejší starobylý rynek je skutečně pěkný. Malebnost mu dodávaly sto let staré domy historizujících fasád a pastelových barev. Kdesi četl, že původně byly domy na rynku dřevěné. Poté co střed města někdy na přelomu 19. a 20. století vyhořel, začali místní měšťané stavět domy zděné. A že komanči zbourali půlku starého města, aby tam postavili sídliště. Škoda, dneska by to byla pecka. Slyšel také, že v Jablunkově je rynek synonymem města. Když chce někdo z nedalekého sídliště nakoupit, jde „do města“. Připadalo mu to úsměvné.

Rozhlédl se kolem sebe, zda někde nezahlédne svou dávnou lásku Ivetku. Když však pozvedl zrak, zachytil jen tvář svaté Marie Immaculaty, barokní sochy nad kašnou. Měla ztrápený výraz a sepjaté ruce, jako by se modlila za to, ať se konečně postaví obchvat, který z rynku odvede kamiony. Než major dokouřil kamelku, projelo jich centrem města minimálně dvacet.

Podobně sklíčeně vyhlížela i Anna Kufová, když Saran s Ožanou vešli do prodejny obuvi, kde pracovala. Zpráva o tom, že její manžel chtěl zmlátit policajta, se šířila rychlostí, již byla surikata Sadovská schopna vyvinout, když obcházela rynek a každému na potkání zvěstovala, co se u nich ve dvoře stalo. Včera dopoledne byla navíc mše v místním katolickém kostele, což bylo zaručeně největší shromaždiště rynkových drben a hospodských žvanilů v Gorolii.

Manželka dvoumetrového rabiáta, kterého malý blonďatý policajt v sobotu zatkl, byla třicátnice střední postavy, štíhlá, upravená. Jindy určitě usměvavá, napadlo Sarana, ale dnes musela snášet pohledy zákaznic, kterých se v prodejně od rána objevilo víc než při povánočních slevách. Žádná z nich si ale nic nekoupila, jen si prohlížely vystavenou obuv. Anna Kufová občas zaslechla střípky vět jako „borok baba“ nebo „może se za to sama“. Kriminalisté, kteří chtěli jejich domek prohledat, ji v podstatě vysvobodili.

Kapitola 32

Najít kradené šperky netrvalo Saranovi ani pět minut. Původně chtěl počkat na Ožanu, ale když se zeptal na to, co měl manžel v pátek večer na sobě, Kufová jen ukázala na bundu, a on sáhl do první kapsy. Ještě předtím si natáhl latexové rukavice. Výraz „šperky“ zněl nadneseně, jako by se jednalo o vyloupené klenotnictví. Jejich hodnota byla jen památeční. V zastavárně v Třinci pod laubami by mu za ně starý vykuk Karch nabídl tak stovku.

„To je vaše?“

„Ne, nikdy jsem to neviděla,“ hlesla překvapeně, když si cetky prohlédla. „Ani nevím, proč má něco takového můj chlap u sebe.“

„Za půl hodiny se tu objeví kapitán Ožana s příkazem k domovní prohlídce, tak se nelekněte. Bude se po těch špercích ptát, tak mu je vydejte včetně té bundy. Já se chci jenom na pár věcí zeptat.“

Vložil šperky zpět, vzal mobil a zavolal Ožanovi, jehož vysadil před městským úřadem.

„Tak co, máš ty výpisy z katastru?“

„Už mi to tisknou. Co se děje? Hoří?“

„Ne. Až budete dělat prohlídku, tak šperky Husarové jsou v kapse Kufova kabátu hned za dveřmi v předsíni. Přijeď. Řekni měšťákům, ať tě sem hodí.“ A zavěsil dřív, než se překvapený Ožana stačil na něco zeptat.

„Dáte si kávu, pane majore?“ zeptala se tlumeně Kufová s poděšeným výrazem.

„Dám, a rád. A ještě nějakou vodu, prosím,“ požádal paní domu, která se mezitím otočila a odcházela do kuchyně.

Vyšetřovatel se posadil do jednoho ze dvou křesel kožené sedací soupravy. Položil ruce na opěrátka velikosti medvědích tlap a rozhlédl se po obýváku. Klasika. Uprostřed dřevotřískové obývací stěny koupené snad ještě z novomanželské půjčky stála jako oltář televize, na stěnách pak visely zarámované fotografie cizokrajných pláží, kde Kufovi nikdy nebyli. Nebyl tam ani Saran, který ještě moře na vlastní oči neviděl. Nijak jej to netrápilo. Žermanická přehrada mu zatím stačila.

Anna Kufová před něj na nízký konferenční stolek s dlažbou uprostřed postavila šálek kávy a sklenici vody. Nadechl se, aby řekl, že turka nepije, ale pak si to rozmyslel.

„Jste v pořádku?“ zeptal se místo toho, protože ho v tu chvíli nenapadlo nic lepšího. Otázku nemyslel vážně, potřeboval jiné odpovědi.

Žena k němu vyslala výmluvný pohled, nemusela odpovídat.

„Moc mě to mrzí, pane majore,“ začala se omlouvat, „manžel občas neudrží nervy, když se napije.“

Narážela na sobotní incident.

„Občas?“

Neodpustil si ironickou poznámku.

„V kolik hodin se v pátek vrátil domů?“

„Nevím, když je opilý, spí dole na sedačce.“

„A co dělal v pátek odpoledne? Kdy jste se vrátila z práce vy?“

„Přijela jsem kolem sedmé. To byl Mirek doma. V pátek měl ranní. Pak odešel do hospody.“

„V kolik odešel?“

Chvíli přemýšlela.

„Myslím, že před osmou.“

Saranovi začal zvonit mobil. Ožana.

„Kaj si, Roman, stojíme před chalupou.“

„Jsem uvnitř a povídám si s paní Kufovou,“ řekl skoro dvorně, „běž vyzpovídat Husara, já ti pak zavolám.“

„Nemáš zač,“ řekl ironicky Ožana.

Saran pokračoval.

„Jak váš muž vychází s Husarem?“

„S Karlem? Až moc dobře.“ Výsměšný tón.

„Naznačujete mi, že je spojuje hlavně hospoda?“

„A co jiného, prosím vás?“

„A nedluží mu Husar nějaké peníze?“

„Jak mu?“ vyletěla Kufová, „nám, nám je dluží, hajzl ožralý!“

„A kolik vám teda dluží?“

Žena zaváhala.

„Proč se na to ptáte?“

„Kolik vám dluží?“

„Co je vám po tom?“ V jejích zarudlých očích viděl bolest, ponížení i vzdor.

„Tak kolik, paní Kufová?“ opakoval Saran a věnoval jí modrý pohled číslo jedna.

„Padesát tisíc.“

Překvapením zvedl obočí, zabíjí se i pro menší částky, pomyslel si.

„Jak dlouho vám je dluží?“

„To se nějak postupně nasbíralo za dva roky. Miro mu nedávno říkal, že jestli ty prachy nemá, ať si je půjčí od mamy.“

„A jak váš manžel vycházel s Husarovou?“

„Tu babu neměl rád nikdo. Všichni kolem jsme byli naštvaní, že nás nechce pouštět přes dvůr k našim polím.“

„Vlastní váš muž nějaké zbraně?“

„Cože? Jak vás to, proboha, napadlo. Ne, nemáme žádné zbraně,“ řekla dotčeně.

Znovu volal Ožana.

„Husar spí na stole U Maryny.“

„Kašleme na něj, ten je stejně mimo hru. A přijeďte sem.“

Major se zvedl ze sedačky.

„Díky za kafe.“

„Nechcete ještě posedět a popovídat si? Pořád jste mi neřekl, co bude s manželem.“

„Toho si zatím necháme u nás,“ odpověděl chladně, kývl hlavou na rozloučenou a vyšel ze dveří, kde zanechal zkoprnělou Kufovou.

Empatie zdržuje. Když kráčel k oktávce, kterou nechal na volné ploše u vjezdu k rodinným domům, podíval se reflexivně doleva a zahlédl nepřátelský pohled Sadovské. Pak její hlava zmizela za plotem.

Kurva, tady bych nebydlel ani za kus masa, řekl si pro sebe. Když vyjížděl z Městské Lomné, míjely jej dva policejní vozy.

Kapitola 33

Kolem čtyř odpoledne zaparkovala na stejném místě modrá oktávka Marka Hoty. Věra se dušovala, že bratr je v hospodě, přesto měl Wruna stažený žaludek. Ještě dneska, a pak už do téhle přízračné lokality nikdy nepáchne. Surikata stála na svém místě jako spartakiádní cvičenka na značce. Proč se raději nedívá na Rodinná pouta, opakování Chalupářů nebo jiný dementní seriál jako každá jiná důchodkyně, říkal si.

„Witej, Wierka. To je straszne, co se mamie stało, znały my se s Trudkum telki roki. Jeszcze w piuntek rano my se wykłodały u nas na zogrodźie,“ řekla téměř plačtivě, jako by celý víkend truchlila nad ztrátou nejlepší kamarádky. Marek se na ni tvrdě podíval. V pátek ráno jsi na Husarovou bonzovala v redakci, ty svině, pomyslel si. Sadovská zřejmě ovládala telepatii, protože okamžitě zaútočila.

„A co tyn tu robi? To un za wszycko może.“

Věra nereagovala a pokračovala v chůzi. Marek s ní.

„Ty sy mnum niemuwisz? No piekne. Dobrze wiedźieć. A na tego synka se dej pozur!“

Na dvoře se nic nezměnilo, jenom na plotě a vrátkách vlály zbytky červeno-bílých policejních pásek. Věra je strhla. Marek znovu absolvoval trasu přes verandu a předsíň do haly, tentokrát ovšem vystoupali po schodech do druhého patra a pak až na půdu. Tenhle dům včetně jeho jednopodlažního „západního křídla“ někdo přestavěl pro celou smečku Husarů. Teď v něm bude bloudit jako duch jeden osamělý kořala.

Střecha sztokule měla tvar jehlanu, takže Marek musel dávat pozor na hlavu, neboť boky půdy byly nízké. Husarovi přechovávali dlouhé roky vzácnou kroniku v nízké dřevěné skřínce z roku raz dva. Dvířka někdo vypáčil. To policisté přehlédli. Na jedné z poliček ležela alba fotografií ve vazbě z hnědé kůže. Vypadalo to, že původně byla naskládána na sobě, než je někdo zpřeházel. Kroniku Husarovi zcela jistě zastrčili mezi ně. Musela vypadat podobně.

„Můžu se podívat?“ zeptal se Věry a vzal do ruky jedno z alb. Kývla na znamení souhlasu. Sama se začala hrabat v hromadě neroztříděných fotografií v krabici od bot, kterou vyndala z dolní police. Seděli vedle sebe na starém otomanu a prohlíželi si fotky.

Marek obracel stránky a hleděl na staré černobílé obrázky se zubatými ořezy, rohy zastrčené v šedých zobáčcích. Mezi stránkami šustily průhledné papírové fólie. Scény na fotkách byly většinou pečlivě naaranžované, lidé strnuli na povel „nehýbat se“ a čekali, až uplyne čas expozice. Šlo vesměs o svatby, malé nevěsty po prvním přijímání, rodinné portréty. Marka zaujal snímek mladíka v polní uniformě wehrmachtu, jeho oči mu připadaly povědomé.

„To je kdo?“ zeptal se Věry, majitelky stejných očí.

„To je můj děda Johann Laube,“ řekla věcně.

„Můj děda taky musel narukovat do německé armády,“ vzpomněl si na svého hrdinu Marek a hned dodal, „bojoval u Kurska, kde byl zraněn. Pak ho odveleli do Itálie, tam zběhnul, a potom jako příslušník Československé obrněné brigády bojoval u Dunkerku.“ Byla to dávno naučená kratší verze dědečkovy obhajoby, když se někdo podivoval nad tím, proč pan Hota bojoval v řadách wehrmachtu.

„Tady je taky, podívej se, jaký byl fešák,“ usmála se Věra a podala mu černobílou fotografii čtyř rozesmátých mladých mužů v uniformách wehrmachtu před tankem Tiger. Nad jedním z nich byl tužkou nakreslený křížek a k němu připsáno „Papa“, na zadní straně bylo tužkou napsáno „Karl, Hans, Zigi, Paul – kameraden von Jablunkau“ a dole v rohu „Belgorod, 18. juni 1943“.

„Někde je k tomu i dopis, poslední, který děda babičce poslal, protože o pár dní později padl.“

Marek se pozorně zahleděl na fotku. Mladý muž pod křížkem byl Johann Laube. Vedle něj stál jeho vytáhlý kamarád Zigi. Oči si sice clonil před sluncem rukou, ale Marek jej okamžitě poznal. Byl to Zigmund Hota.

Kapitola 34

Marek měl spoustu dědových fotek z války, ale až na jeden portrét v německé uniformě byly všechny ze západní fronty, kde už dědeček bojoval za ty „hodné“. Nová fotografie znamenala objevený poklad. Čtyři kamarádi z Jablunkova stáli před branami pekla, které se měly otevřít za dva týdny. Bitva v kurském oblouku zvaná operace Citadela začala 4. července 1943 a město Bělgorod se nacházelo v jejím jižním cípu. Děda měl obrovské štěstí. Onemocněl žloutenkou. Okamžitě ho naložili do vlaku, který odvážel raněné a nemocné vojáky z fronty do týlu. V době, kdy jeho tři kamarádi bojovali a umírali v jedné z největších a nejkrvavějších bitev v dějinách lidstva, už ležel v lazaretu v Breslau, dnešní Vratislavi. Za svůj život vděčil vlastní nepozornosti, když přehlédl vypouklou konzervu rybiček, která zřejmě ležela dlouho na slunci. Tehdejší léto bylo výjimečně horké.

„To je neuvěřitelné! Tohle je můj děda,“ ukázal na dlouhána na fotce. „Naši dědové byli přátelé.“

„Ty bláho, vážně?“ řekla Věra a hleděla na fotku, „to jsem nevěděla.“

„Já taky ne. Můžu si ji půjčit? Oskenuju si ji a vrátím.“

„Jak to, že tvůj děda přežil, a můj ne?“ zeptala se jako dítě, které chce vědět, proč dostalo jahodovou zmrzlinu, a ne oblíbenou vanilkovou jako ostatní.

„Měl štěstí, onemocněl a odvezli ho do špitálu ještě před bitvou. Tak půjčíš mi ji?“

Podala mu fotku, Marek ji opatrně zastrčil do vnitřní kapsy kožené mošny, kterou neustále nosil na levém rameni křížem přes hruď bez ohledu na roční období. Nesnášel věci jako klíče, peněženka či cigarety po kapsách. Tam patřily jeho ruce.

„Co ten papír se jmény a datem 26. 8. 1939, jímž vyhrožovala mamka sousedům? Našlas ho?“

„Ne, ale zkusíme ještě prohledat šuplíky ve skříních v obýváku.“

O hodinu později seděli oba na lavici před stodolou a kouřili. Nenašli nic, žádný list nebo papír se jmény, která by se vztahovala k datu předčasného útoku na Polsko. A už vůbec ne starobylou kroniku Jablunkova.

„Kdo jsou ti dva zbylí kamarádi na fotce? Znáš je?“

„Ne, vůbec nevím, kdo to je.“

„Zkusím zajít za paní Lipovskou, to je kronikářka města a moje bývalá třídní, však víš, určitě vás taky učila. Třeba zná jména těch kameraden,“ napadlo ho. Vzpomněl si, že se bavili i o ztracené kronice a že ji to velmi trápilo.

Věra se k němu prudce otočila, Laubovic oči jí plály.

„Zabiju tě, jestli jí řekneš, že kronika byla celou dobu u nás,“ řekla ve zlosti.

„Jsi blbá, nebo co? Nejsem bonzák,“ naštval se pro změnu Wruna. Zajímavý motiv pro vraždu, napadlo ho.

„Promiň, to mi ujelo. Prosím, neříkej nikomu nic.“

„Co s tou kronikou? Nic jsme nenašli. Měla by ses přece jen zeptat bráchy. S tím ti ale nepomůžu.“

Kapitola 35

Večer přišla Milada. Vypadala hladově. Aniž by promluvila, zavedla Marka do ložnice, kde do něj strčila tak, že spadl zády na postel. Dračice mu předvedla velmi krátký striptýz, neboť na jejich milenecké schůzky spodní prádlo nenosila. I to však stačilo, aby dostal mohutnou erekci. Milada mu nedočkavě odepjala opasek a stáhla kalhoty. Načež za ním vlezla po čtyřech na matraci, otočila se a obkročmo mu zasedla obličej. Marek vzápětí ucítil, jak mu polyká penis.

Po šíleném víkendu potřeboval vyšukat mozek z hlavy.

Kapitola 36

V úterý v sedm seděli u stolu ve stejné sestavě jako včera, akorát že v kanceláři šéfa oddělení. Byla zařízená velmi stroze. Na stěnách mapy Ostravy a Moravskoslezského kraje a velký obraz panoramatu města se zaměřením na hutě v duchu socialistického realismu. Na psacím stole mu trůnila krabice s obrazovkou k Pentiu 4. „Počítač potřebujeme dole, tobě je to k hovnu,“ chtěl mu už několikrát říct Saran, ale bylo by to zbytečné.

Začal soudní lékař. Nemusel tu být, ale přijel. Neodpustil si pohled na pobledlého kapitána Gomolu.

„Příčinou smrti bylo masivní poškození mozku kulkou ráže devět milimetrů. Vstřel do pravého spánku, trajektorie ukazuje, že vrah nad obětí stál. Je spíš vyšší postavy. Žádná jiná poranění, která by nasvědčovala tomu, že se oběť bránila, na těle nejsou. Její zdravotní stav byl relativně dobrý, žádná vážná onemocnění. Čas úmrtí mezi osmou a devátou večer. V pátek, samozřejmě.“

„Za nehty jste nenašli nic?“ zeptal se major.

„Nic, nebránila se.“

„Co jste zjistili vy?“ otočil se ke Koutnému.

„Jak jsem už řekl, zemina z ložnice se shoduje s tou na Kufových botách, takže v domě i v ložnici byl. Jeho otisky jsou na šuplících, na nočním stolku, na křížovkářském časopise i na broži, kterou jsi včera našel v jeho kapse. A především jsou na hlavni pistole.“

„Výborně,“ ujelo Jánošovi. Už se viděl, jak stojí před krajským ředitelem.

„Fakta jsou taková,“ pokračoval Saran, „Kufa v ložnici Husarové byl, držel v ruce zbraň a ukradl šperky ze stolku. Pokud ze svého domu odešel v osm, jak říká jeho žena, měl do devíti, kdy se objevil v hospodě, dost času na to, aby zločin spáchal. Mohl pak Husara opít a odvést přímo do jeho pokoje. Měl taky motiv, Husar mu dlužil už delší čas padesát tisíc a nevypadalo to, že by mu je chtěl vrátit. Je to gambler se sklonem k častému pití. Upřímně, nechápu, jak to, že ho z werku ještě nevyhodili.“

„Proč by ale zabíjel starou babu kvůli bezcennému šuntu?“ ozval se Ožana.

„Třeba hledal cennější věci,“ promluvil Gomola.

„To asi ne. Byl jenom v ložnici a v Husarově pokoji, což je o dveře dál. Jinde po domě nechodil,“ připomněl Saran.

„Takže ho máme?“ Jánoš byl zjevně natěšený.

„Tak jednoduché to není, šéfe. Kufa měl výstřelovky jenom na dlani, což odpovídá uchopení hlavně seshora, ale to je všechno,“ řekl Koutný.

„Počkej, jak všechno?“ nechápal plukovník.

„Že už je jinde neměl, ani na hřbetě ruky, ani na předloktí, nejsou ani na jeho bundě, kterou Radim přivezl. Shodli jsme se klukama z týmu, že Kufa z pistole nestřílel.“

„Do háje.“

Kapitola 37

Seděli naproti sobě a hleděli si do očí už dobrých třicet sekund od chvíle, kdy vyšetřovatel citoval Miroslavu Kufovi do záznamu jeho práva, kdo a koho vyslýchá a další obvyklé formality. Ve vedlejší místnosti za jednostranným zrcadlem stáli Jánoš, Ožana a Gomola.

Kufa byl plný zlosti, že jej ponížil takový skrček, a propaloval majora pohledem. Díval se však do klidných modrých očí, které neuhýbaly. Nezvládl to a sklopil zrak.

„Co po mně chcete?“

„Otázky tu dávám já,“ řekl důrazně Saran, a když obr mlčel, pokračoval, „co jste dělal minulý pátek odpoledne a večer?“

„Proč to chcete vědět?“

„Pane Kufa, za útok na veřejného činitele vám může soud napařit i tři roky. Tak si to neztěžujte a odpovězte na otázku.“

„V pátek jsem měl na rano, odpoledne jsem byl doma a večer jsem byl v hospodě.“

„V kolik jste odešel do hospody?“

„Co já vím? V osm?“

„A kdy jste tam došel?“

„Jak, kdy?“

„Hospodská U Maryny vypověděla, že jste tam dorazil v devět, přitom to máte z domu nejvýš patnáct minut. Co jste dělal mezitím?“

„Co, kurva? No asi jsem šel.“

„Hodinu?“

„Nevím. Potkal jsem Sadovskou, žvanila a žvanila. Zeptejte se jí.“

„Oukej. Jak dlouho jste byl v hospodě, s kým a kdy jste odešel?“

Saran si vzal schválně tričko s krátkým rukávem, aby vynikly jeho bicepsy s vytetovaným drakem. Zase musí machrovat, pomyslel si Ožana za zrcadlem. Provokace účinkovala. Kufa vypadal, že každou chvíli vybuchne.

„Já už nevím. Seděl jsem u stolu s Husarem a Firou, to je takový magor. Myslím, že jsme odešli po půlnoci.“

„Kam jste šel potom?“

„Do prdele. No, kam asi? Domů, ne?“

„Skutečně?“ Saran si založil ruce přes prsa a opřel se pohodlně v židli.

„Co to tu na mě hrajete?“

„Neodvedli jste náhodou s Firou opilého Husara domů?“

Kufa nejprve zvedl obočí tak vysoko, až se mu vytvořily z vrásek na čele vlny. Pak si začal tlapou bezděky leštit lysé temeno, načež se zatvářil, jako by rozluštil nesmrtelnost brouka.

„Ty vole, co to tu na mě hraješ, bacha na to, co žvaníš.“

„Můžete to, prosím, zopakovat, pane Kufa?“ řekl major měkce. Nasadil dlouhý modrý pohled číslo jedna, který vzápětí přešel ve dvojku. Pak už následuje jenom útok. Vyšetřovaný se zarazil a vzpamatoval. Ten malý blonďák se zlomeným nosem mu začal nahánět strach.

„Omlouvám se, sorry, to mi ujelo. Máte pravdu, teď si vzpomínám. Přivedli jsme Husara domů, byl ožralý jak prase, tak jsme ho uložili do postele a odešli.“

„Vážně? A co jste dělal v ložnici paní Husarové?“

„Cože?“

„Dochází mi trpělivost, kamaráde!“ přidal na důrazu.

„Možná jsem se tam podíval.“

Saran vytáhl ze složky fotografie zastřelené Husarové, pistole, stop velkých podrážek na podlaze, Kufových bot a vytažených šuplíků. Fotky před něj naskládal na stůl jako karty. Navrch hodil jako hráč pokeru zvyšující sázku sáček se šperky.

„Tak co? Tvoje otisky jsou všude, na stolku, na klíči, na broži, na zbrani. To bláto na podlaze je z tvých bot. A šperky jsem našel v kapse tvé bundy u tebe doma.“

Kufa svěsil hlavu.

„Tak jo, jsem chuj, že jsem tam lezl. Husar mi dlužil a jeho matka byla tuhá, tak mě napadlo podívat se do těch nočních stolků.“

„A vzít si pár bezcenných šperků.“

„Byl jsem najebany.“

„A proč jsi bral do ruky tu pistoli?“

„Líbila se mi. Viděl jsem ji v nějakém filmu o Němcach. Parabella. Ale nechtěla ji pustit.“

Tentokrát se udělaly vlny na čele Saranovi.

„Odnesl jsi z ložnice nebo z domu ještě něco jiného než ty šperky?“

„Ne.“

„Že jsi okradl mrtvou sousedku, ti nevadilo?“

„Stejně bylo po ní.“

Roman Saran měl sto chutí zasadit mu zespoda úder do nosu patkou otevřené dlaně, po němž by následovaly zlomenina nosu, bolestivý šok, krvácení a možná i bezvědomí. Od dětství se snažil své násilnické sklony potlačovat, proto se vyhýbal alkoholu, ale tentokrát mu dalo práci ovládnout se. Se slovy „končím výslech“ vypnul nahrávání. Pak přivolal policistu.

„Odveďte to hovno zpátky do cely.“

Kapitola 38

Saran slepé cesty nesnášel. Tenhle luxus si mohl dovolit jeho oblíbený Cimrman, když vyfukoval cigaretový kouř do vody ve snaze vyrobit zlato, on řešil vraždy. A nyní cítil, že horká stopa, po které tak usilovně běžel, chladne. Kufa nevraždil, jenom hanebně okradl mrtvolu. Major seděl ve své kanceláři jen s oběma operativci.

„Co dál, doktore?“ zavtipkoval Ožana.

„Měli bychom rozšířit okruh a podívat se na rodinu, sousedy a majitele pozemků za dvorem.“

„Uniká nám motiv.“

„Jo, kdo by mohl mít zájem zastřelit bezbrannou důchodkyni, navíc tak chladnokrevným způsobem? Musel se na to připravit. Pokud na zbrani nejsou jeho otisky, znamená to, že měl rukavice.“

„Další stopy podrážek v domě nejsou, přitom venku pršelo a na dvoře bylo plno bláta,“ řekl Gomola.

„Je to šílené, ale v tom případě se vrah vyzul a chodil tam v ponožkách,“ kroutil hlavou Saran, „musela ho znát, takže rodina, sousedi, přátelé. Musíme vědět, s kým se stýkala, komu volala.“

„Já bych pro jistotu ještě jednou prohledal celý barák,“ navrhl Ožana.

„Udělej to. Víme, komu volala?“ Saran se podíval na kapitána Gomolu.

„Většinou dceři, občas synovi, minulý týden Janě Novotné, což je předsedkyně klubu důchodců v Jablunkově.“

„A v pátek?“

„Dopoledne si deset minut volaly s dcerou. Věra Kantorová řekla, že se domlouvaly, že v sobotu odpoledne pojedou nakupovat do Polska. Mimochodem, dcera byla v pátek odpoledne i večer doma, potvrdil to manžel.“

„Co sousedi? Tys je přece obcházel.“

„Hned naproti přes cestu bydlí nějaký Josef Straka, třicet devět let, dělá valcíře na válcovně C, tvrdí, že měl v pátek noční, což znamená, že v době vraždy byl na cestě do práce.“

„Josefa znám, dělal jsem s ním po vojně rok na rovnačce na céčku, než jsem šel k policii. Je to pohodový chlap, srandista, ani jsem nevěděl, že tam bydlí,“ rozpomněl se Saran.

„Vedle Straky bydlí zleva Kufa, zprava pak nějací Martynkovi, jsou tak v mém věku, ale už mají tři děti, byli večer doma. Ode dvora Husarové směrem k hlavní cestě bydlí Wantulokovi a pak Sadovští. První celý večer i v noci čerpali vodu ze sklepa. Otec a dva synové, dvojčata. Zbytek rodiny seděl doma. Nikoho neviděli, nic neslyšeli. Sadovští taky nevyšli z baráku. Opačným směrem od dvora bydlí Sikorovi a Czepczorovi, všechno na první dojem normální rodinky s dětmi, všichni dospělí mají alibi. Víc sousedů jsem nezpovídal,“ dočetl Gomola své poznámky.

„Takže kromě vyšinutého Kufy a gamblera Husara běžná lokalita.“

„Vypadá to tak,“ přikývl kapitán.

„Nechval dne před večerem, nikdy nevíš, co se najde pod kůrou,“ pravil Ožana naoko temně. Znělo to legračně.

„Pod kurou? Leda vajco,“ řekl Saran. Nikdo se nezasmál.

Kapitola 39

„Jaworowy, Ostry, to sum moje śiostry.“

Marek Hota seděl v altánku na zahradě rodinného domu Lipovských v Radvanově-Záhuří a kochal se pohledem na panoráma Slezských Beskyd. Gorolská halekačka o lásce k rodnému kraji byla symbolickým vyjádřením sourozeneckého vztahu ke dvěma nejznámějším horám, jejichž vrcholy vyčnívaly ze zvlněných kopců naproti němu, a naskočila mu v hlavě samovolně. Wruna ovšem nebyl typický turista či obdivovatel místních přírodních krás. Občas se vydal na Kozubovou či Kamenitý. Nejlépe za špatného počasí. Déšť, chlad a mlha vytvářely ideální předpoklady pro to, aby nikoho nepotkal. Chtěl se toulat w źielunym, jak říkával děda, sám. I když… nebyla to tak docela pravda. Zoufale toužil po společnosti. Venuše z PENNY se však vyskytovala za kasou supermarketu nebo za barem v rockáči, nikoliv na hrbolaté lesní cestě. Osamělé procházky v dešti s myšlenkami na marnost lásky mu působily trýznivé potěšení.

Lokalita Radvanov-Záhuří se zvedala nad městem. Dílem náhody právě kronikářka shlížela na Jablunkov z vrchu. Pestrobarevné střechy starých měšťanských domů kolem rynku, šedivá sídliště, školy, kostel i klášter připomínaly obří puzzle. Heleně Lipovské trvalo několik let, než poskládala jednotlivé dílky dat a informací a sestavila obraz minulosti města alespoň v časové ose. I přes trpělivou badatelskou práci však věděla, že se jedná pouze o fragment a nenahraditelné části historie Jablunkova zmizely spolu s původní kronikou ukradenou na konci války. Ve svých sedmdesáti letech žila spokojeně v rodinném domku spolu se synem, snachou a vnuky. Zaznamenávání současného života v Jablunkově pro městský úřad ji naplňovalo. Přesto by dala nevím co za to, kdyby se kronika našla a ona do ní mohla nahlédnout.

Marek Hota si to moc dobře uvědomoval a trápilo ho svědomí, že je pokladu na stopě, že ví, kdo jej zcizil a šedesát let schovával, ale slíbil Věře mlčení. Stal se z něj spolupachatel. Mrzelo ho to o to víc, že měl paní Lipovskou rád už od základky, kdy jej učila češtinu a dějepis. Sdíleli lásku k historii a v minulosti mu poskytla řadu cenných informací pro jeho články. A nyní ji žádal o další. Cítil se trapně a provinile.

Zatímco usrkával horkou kávu a pochutnával si na ovocném košíčku, prohlížela si kronikářka pozorně obličeje čtyř kamarádů z Jablunkova zachycených na fotografii pár dní před bitvou u Kurska. Už je zkoumala několik minut. Wruna začal být nervózní, mnul si černé strniště a litoval, že za Lipovskou neohlášeně přišel.

„Tvého dědu poznávám, to je ten vysoký kluk. Ten blonďák je podle toho, co říkala Věra Kantorová, Janek, tedy Johann Laube, její děda a otec nebohé Husarové,“ promluvila konečně. Než Marek požádal paní Lipovskou o identifikaci dvou neznámých mužů z fotky, vylíčil jí události v Městské Lomné, jichž byl svědkem. O kronice se samozřejmě nezmínil.

„Ten první zleva bez čepice je podle mě Karel Kramke, ten se nevrátil ze zajetí, údajně zemřel v roce 1955 někde na Sibiři. Alespoň tak mi to kdysi vyprávěla jeho sestra, paní Czudková, která žije v domově důchodců v Alžbětinkách,“ pokračovala.

„A ten starší voják úplně napravo, podle jména na rubu fotky Paul. To je kdo?“ chtěl vědět Marek.

„Toho neznám,“ řekla Lipovská a pak se na fotku zadívala ještě jednou, „ale počkej, tu tvář už jsem někde viděla, vlastně všechny ty kluky jsem už viděla pohromadě.“

„Kde?“

„Na jiné fotce.“

Kapitola 40

Prohlížel si fotografii, sice už několikrát zkopírovanou, ale pořád dostatečně zřetelnou. Dvanáct mužů ve dvou řadách posedává na stráni na louce u lesa, třináctý postává nad nimi. Kolem jsou vidět kopce. Usmívají se do sluníčka. Na hlavách mají klobouky, jiní bekovky, tři jsou prostovlasí. Dva drží zbraně, kulomety. První zleva mašinkvér výhružně zvedá. Všichni jsou to mladí muži, spíš kluci, stojícímu hádal tak patnáct. Jen dva jsou viditelně starší. V čele sedící muž v německé uniformě, bezpochyby Herzner, a neznámý chlap po jeho pravici. Bekovka, kulaté brýle, pod nosem „hitlerovský“ knírek, tmavé sako, bílá košile s kravatou, a z pumpek mu čouhají strakaté podkolenky.

Markovi právě došlo, že mu jeho hrdinný dědeček neřekl o svém válčení vše. Osmnáctiletý Zigi Hota s těžkým kulometem v ruce se zrovna chystal zahájit druhou světovou válku. Jeho vnuk se místo šoku a ztráty iluzí hlasitě rozesmál.

„To byl celý děda, dobrodruh,“ řekl téměř hrdě.

Helena Lipovská se usmála, jako by věděla mnohem víc. Marek by přísahal, že na její tváři zahlédl ruměnec. Děda byl v Jablunkově známý babiorz. Že by i paní Helenka?

„Každopádně jsem o tom nic nevěděl. Vím, že děda Hota musel sloužit ve wehrmachtu a pak bojoval v Československé obrněné brigádě v Anglii. Že 26. srpna 1939 dobýval nádraží v Mostech, to mě ani ve snu nenapadlo. Němec určitě nebyl.“

„Těm klukům bylo osmnáct, dvacet i míň, byli mladí a pitomí. Nebyli to žádní nacisti, prostě se nechali zblbnout důstojníkem Abwehru Herznerem. Brali to jako dobrodružství,“ omlouvala je Lipovská.

„Vy jste dědu znala dobře?“ zeptal se náhle Marek. A tentokrát si dal záležet na tom, aby mu reakce štíhlé ženy s natupírovanými vlasy barvy bordó neunikla. I v pokročilém věku měla její vrásčitá tvář hezké rysy. V mládí to musela být velká kočka. Pohlédl jí přímo do hnědých očí. A je to jasné, pomyslel si Marek. Dědo, ty kanče.

„Chlap ve srandovních pumpkách je přece ten samý, co je na té fotce z Bělgorodu.“

„Ale kdo to je, fakt nevím,“ zopakovala Lipovská. „Proč to vlastně chceš vědět?“

„Prostě jsem našel dědovu fotku a chtěl jsem zjistit, kdo jsou ti ostatní,“ snažil se to Wruna zamluvit.

„Ale křížek s nápisem Papa je nad Laubem, a ten padl u Kurska. Je ta fotografie opravdu tvoje?“ zeptala se Lipovská bystře.

Tentokrát se začal červenat Hota. Nedokázal ovládnout zvýšený krevní tlak. Zaskočila jej.

„Mám ji půjčenou od Věry Husarové, tedy vlastně Kantorové,“ řekl po pravdě.

„Nevím, o čem chceš psát, Marku, to je tvoje věc, ale ta šarvátka týden před skutečným napadením Polska žádná legrace nebyla. Někdo z bojůvkářů zastřelil dva dělníky, kteří čekali na nádraží v Mostech na ranní vlak do Třineckých železáren. Nikdy se nepřišlo na to, kdo z nich střílel a proč. A většina těch kluků za svou pitomost tvrdě zaplatila. Když v roce 1942 skutečně narukovali do německé armády, vzal si některé z nich Herzner k sobě do jednotky na východní frontu, kde kromě tvého dědy všichni padli. A ti ostatní, kteří se vrátili, byli za svou účast v bojůvce po válce perzekuováni a jejich děti ve škole šikanovali. A děcka dokážou být zlá, to víš sám nejlíp.“

Helena Lipovská se tvářila zcela vážně. Marek se cítil ještě hůř.

„Děkuji vám, paní učitelko.“

Kapitola 41

Majorova kancelář byla zařízena stroze, stejně jako jeho garsonka. Věci, které nesloužily jedinému účelu, což byla jeho práce, v pracovně neměly místo. To Ožana si ozdobil stěny své poloviny kanceláře operativců fotografiemi ryb, rybníků a rybářů. V jednom místě dokonce ze zdi čouhala hlava obří štiky, jako kdyby se zrovna rozevřenou zubatou tlamou prokousala betonem a zbytek těla zůstal vně budovy. Druhou půlku kanclu obýval Gomola, který si kolem sebe pro změnu rozvěsil reprodukce krajinomaleb. Zatímco prvnímu kapitánovi se na psacím stole povalovaly rybářské návnady v podobě bizarních rybiček, jimž ze zadku čouhaly háčky, druhý si na stůl umístil stojací rámeček s fotkou, kde se držel kolem ramen s mladíkem, o kterém tvrdil, že je jeho bratranec.

V čele Saranova stolu zdvíhal výhružně chobot slon z ebenového dřeva. Stál tam osamoceně, jako kdyby všechna ostatní zvířata strachy vyklidila pole. Což byl účel. Měl budit respekt a sílu. Figurku mu kdysi darovala kamarádka Blanka, která dva týdny nato v Bocanovicích poblíž železniční stanice skočila pod vlak. Saran se zadíval na chobotnatce a uvědomil si, že Blanka spáchala sebevraždu nedaleko dvora zabité Husarové. „Není to nějaký znamení?“ napadla ho hláška z filmu Samotáři. Jediná podobnost spočívala v tom, že u obou činů neznal motiv.

Trio vyšetřovatelů strávilo celý den tím, že několikrát prošlo všechna fakta, stopy, fotografie, předměty z místa činu, výpisy z katastru. Dohodli se na tom, že rozšíří okruh možných podezřelých osob na celou lokalitu, že je postupně během čtvrtku vyslechnou a sejmou jim otisky prstů. Promluví také se širší rodinou a s majiteli pozemků pod Kapličkou.

„Kdo všechno jezdil přes ten dvůr? A proč Husar průjezd uzavřel? Víme to?“ kladl otázky Saran.

„Přes dvůr ke svým pozemkům jezdili Wantulokovi, Sadovští, Kufovi, Strakovi a ti mladí Martynkovi. Největší pozemek tam vlastní syn Sadovských Pavel, čtyřicet pět let, podnikatel, má nějakou stavební firmu, bydlí v Ropici u Třince. Wantuloková mi hned bonzovala, že má prachů jak sraček,“ odpověděl Gomola, „ten prý o svůj pozemek nedbá, starý Sadovský tam jenom chodí kosit trávu pro králíky, zbytek pole zarůstá.“

„Měli bychom toho podnikatele vyslechnout. Co myslíš, Romane?“ obrátil se Ožana na majora.

„Hm. Tak jo,“ zamručel Saran, neboť mu došlo, že Pavla Sadovského zná, respektive jeho dceru.

„Tak jo, co?“ Ožanovi připadalo, že mluví do zdi. „Zajedeme za ním?“

„Vyslechni ho ty, Radime,“ řekl major.

„Děje se něco?“

„Ne nic, v pohodě.“

„Ty ho znáš?“ nedal mu Ožana pokoj.

„Jeho ne. Ale jeho dceru jo,“ přiznal Saran a dodal, „a taky jsem byl u nich doma.“

„No to mě poser, tys šukal podezřelým dcerušku?“ chechtal se kapitán. „A kolik jí je? Doufám, že jí už bylo patnáct.“

„Běžte do prdele, oba,“ utnul hovor Saran.

Lucii Sadovské bylo osmnáct a chodila do čtvrťáku na třinecký gympl. Malý blonďák ji ulovil před půl rokem v Čarodějkách. Nebylo to nic těžkého. Majorovi záhy došlo, že moc bystrá není, nijak jí to však nebránilo v přesvědčení stát se výtvarnicí. Saran zavtipkoval, že zná Louvre jako své boty, což hezká dívka k jeho překvapení vzala vážně a přemluvila jej, že musí vidět její kresby. Rodiče byli tehdy na dovolené někde v Dubaji. Sarana okamžitě napadlo, že jediné, co musí vidět, jsou její kozy a prdelka, do které dvě hodiny poté skutečně intenzivně bušil v posteli v jejím dětském pokojíčku. Nejprve si ovšem musel prohlédnout naivní kresby, které se hodily akorát tak na stěny nevkusně zařízeného interiéru vily. Jediné výtvarné dílo v této zbohatlické haluzně bylo nahé tělo osmnáctileté Lucie. Víckrát se už nesešli.

Hrubé až necitelné chování k ženám si Saran omlouval povahou své práce, v níž nebylo pro city místo. Někde hluboko uvnitř však věděl, že je to spíš vada jeho charakteru. Uznával jen silné, chytré, sebevědomé a nezávislé ženy, k ostatním se choval jako predátor. Víc než práce jej ale ovlivnilo chování jeho dominantního otce k matce, což si nebyl ochotný přiznat. Sebezpyt mu nikdy nešel.

„Prostě k Sadovským zajedeš, a fertig,“ zavelel Ožanovi.

Kapitola 42

Několikatýdenní zákopová válka v Třineckém hutníku mezi Markem Hotou a šéfredaktorem, potažmo majiteli železáren, skončila. Vyřešil ji náměstek personálního ředitele, který navrhl rozumnou dohodu. Wruna podepsal takzvanou překážku na straně zaměstnavatele, která mu na jednu stranu zakazovala vstup do podniku, a tím pádem i do redakce, na druhou stranu mu však zaručovala po dobu pěti měsíců vyplácení mzdy a po vypršení dohody pak odstupné ve výši dvou měsíčních platů. Markovi platili za to, že nemohl pracovat pro podnikové noviny. Takže se rozloučil s kolegy, se kterými pracoval osm let, a s Annou Kareninovou v podpaždí odkráčel jako po Něvském prospektu z Třineckých železáren.

„PROTO BYL DÁN ČLOVĚKU ROZUM, ABY SE ZBAVIL TOHO, CO HO TRÁPÍ,“ PRAVILA DÁMA FRANCOUZSKY, ZŘEJMĚ SPOKOJENA SE SVOU FRÁZÍ, A PŘITOM DĚLALA GRIMASY.

TA SLOVA BYLA ANNĚ ODPOVĚDÍ NA JEJÍ MYŠLENKU.

Když pak přejížděl oktávkou přes nadjezd spojující ocelového draka se starým Třincem, zažíval pocit osvobození. Za sebou nechával desítky bezcenných článků o výrobě kolejnic či bezešvých trubek. A před ním se rýsovala budoucnost, zatím nejasně jako postava v mlze, jejíž totožnost ještě nebylo možné rozeznat. V tuto chvíli se tím zabývat nechtěl, mnohem víc jej zajímali kameraden von Jablunkau. Nejstarší z nich, na fotce s bojůvkáři v pumpkách a v saku, na snímku od ruského Bělgorodu v uniformě wehrmachtu, byl jakýmsi duchem v hmotě, která možná spojovala dávné časy se současností. Marek miloval záhady, nejvíce ty historické. Jako kluk hltal dědovy knihy o smrtící kletbě faraona Tutanchamona, o hledání ztraceného města Z. Nyní pátral po dvakrát ukradené kronice Jablunkova a bujná fantazie mu našeptávala, že to s tím neznámým nějak souvisí.

Kapitola 43

Euforie z nabyté svobody mu zřejmě zvýšila hladinu serotoninu, což se projevilo krátkým přívalem sebevědomí. Vykládal z vozíku v PENNY nákup na černý pojízdný pás a všiml si, že Regina má na kůži pod levým okem vrstvu korektoru. Jeho Venuše vypadala, že bojuje s chutí mrštit po zákaznících mraženým kuřetem, které zrovna držela v ruce, a utéct se vyplakat někam ven. Když stál po chvíli nad ní a podával jí platební kartu, došlo mu, že skrývá modřinu.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jí.

Neodpověděla. Ale když k němu vzhlédla, měl Marek poprvé pocit, že se její zelené oči nedívají skrze něj.

„Zadejte PIN,“ vrátila jej dívka do reality. Po třech sekundách mu pokyn musela zopakovat, protože jej nebyl schopný provést. Když si bral kartu nazpátek, zmohl se ještě jednou.

„Co se vám stalo?“

„Jsem v poho,“ odbyla jej zastřeným hlasem, čímž zaklapla Markovi pohádkovou knížku o lásce na první pohled rovnou před nosem. Když odcházel, v samootvíracích dveřích se ohlédl. Dívala se za ním.

Vracel se domů šťastný, protože přestal být pro svou Venuši neviditelným. Zároveň chtěl zabít toho, kdo jí ublížil.

Kapitola 44

„Sun in the sky you know how I feel.“

Regina seděla v křesle v pokoji Jochymkovy garsonky a šlukovala jointa. Poslouchala Ninu Simone a přemýšlela o tom, zda existuje někdo, kdo ví, jak se skutečně cítí. Účinky psychotropního THC ji zabalily do osobní bubliny, v níž se zpomalil čas. Chvějivé vibrato soulové zpěvačky ji příjemně konejšilo. Svět byl na chvíli jako koráb odplouvající pod plnými plachtami do dáli. Unášel s sebou pocit ponížení, který jí předevčírem způsobil Josef, když se vrátil opilý z hospody a surově ji zmlátil. Když u něj loni na podzim na útěku před šílenou matkou zůstala, doufala, že to bude právě on, kdo ji ochrání. Zmýlila se. „Jste v pořádku?“ zeptal se jí v práci vysoký mladík s dlouhými černými vlasy a černým strništěm. Nijak zvlášť se jí nelíbil, ale byl milý a po velmi dlouhé době to byl někdo, kdo se zajímal o to, jak se cítí. Mrzelo ji, že jej odbyla. Ale vídala ho pravidelně, tak se rozhodla, že to příště napraví.

Prohrábla si hustou zrzavou kštici a nahmatala bouli. Jochymek jí vrazil facku a ona se hlavou praštila o zeď. Chtěl se pochlubit čerstvým tetováním vlka na rameni. Tvrdil, že tím vyjádřil svou sílu a svobodu. Šelma natahovala krk vzhůru, měla otevřenou tlamu s tesáky, zavřené oči a zřejmě vyla. Regina ovšem viděla vypelichaného psa, který skučí bolestí.

„Vypadá, jako kdyby ho hajný střelil do prdele,“ nenechala si svůj názor pro sebe a uražený „přítel“ ji udeřil do obličeje.

„Dragonfly out in the sun you know what I mean, don’t you know.“

Kapitola 45

V pět hodin odpoledne si trojice detektivů a šéf forenzního týmu Koutný v Saranově kanceláři procházeli všechna fakta, která dosud nashromáždili. Včera znovu vyslechli sousedy Husarové a sejmuli jim otisky prstů. Ožana rovněž zajel do Ropice navštívit podnikatele Pavla Sadovského, ale zjistil pouze to, že je s celou rodinou už druhý týden na dovolené v Egyptě. Promluvili si také s kamarádkou oběti Novotnou, předsedkyní klubu důchodců. Šarmantní sedmdesátnice, dáma prvorepublikového chování a elegance, byla tragickou smrtí nejlepší kamarádky velmi zdrcena, a nedokázala si ji nijak vysvětlit. Potvrdila, že syn svedl na matku uzavření dvoru, což jí sousedé vyčítali, ale o nikom, kdo by jí chtěl ublížit, a ke všemu takovým způsobem, nevěděla.

Saran šlapání vody nesnášel, potřeboval se co nejdříve dotknout pevného dna.

„Jako by za tím vším byla nějaká velká nenávist. Co ty otisky, Pepo?“ obrátil se na Koutného.

„Ty, co jsme sesbírali na místě činu, s výjimkou syna, dcery a Hoty, které jsme jako pachatele vyloučili, nepatří nikomu ze sousedů. Nemáme je s kým ztotožnit.“

„Co když se jedná o něco z minulosti?“ nadhodil Ožana.

„Víme, kde pracovala, co dělala, kam chodila do školy, jaké měla koníčky?“ otočil se major na Gomolu, který včera sestavoval její podrobný profil a hrabal se jí v minulosti.

„Gertruda Husarová, za svobodna Laubová, narozena 12. 10. 1940 v Jablunkově, její otec Johann Laube, narozen 6. 3. 1920 v Hlučíně, rodina se přistěhovala do Jablunkova v roce 1925, její matka Anna Laubová, rozená Talarková, ročník 1921, z Jablunkova. Johann Laube se hlásil ke slezským Němcům, narukoval do wehrmachtu a padl u Kurska v roce 1943. Matka Husarové Anna byla Polka, zemřela v roce 1988. Gertruda Husarová pracovala celý život jako účetní v Třineckých železárnách, v roce 1963 se vdala za Karla Husara, se kterým má syna Karla, ročník 1965, a dceru Věru, ročník 1973. Ovdověla v roce 1992. Žádné zvláštní koníčky kromě luštění křížovek a pletení podle Novotné neměla. Věra Husarová, nyní Kantorová, má devítiletou dceru Ivanu, syn Karel je, jak známo, svobodný,“ dokončil monolog Gomola.

„Dobrá práce, Libore,“ pochválil mladého kapitána Saran.

„Díky, ale zřejmě nás to nikam neposune,“ pokrčil rameny Gomola.

„Moment. Řekl jsi wehrmacht?“ ozval se Koutný.

„A co? Tehdy to bylo na Těšínsku běžné. Většina zdejších obyvatel se musela v rámci takzvané Deutsche Volksliste zařadit do nějaké kategorie. Ti, kteří mluvili doma nářečím, spadli do trojky, což sice nebyli Němci, ale museli narukovat do německé armády,“ řekl Saran, potom se ale zarazil. „Kam tím míříš?“

„Nevím. Jen mi vrtá hlavou ta zbraň. Ten Walther P38 má číselný kód i rok výroby.“

„No a?“

„Byl vyrobený v roce 1940.“

Kapitola 46

„A co to dokazuje?“ zasmál se Koutného dedukci Saran, „jenom to, že ji někdo zastřelil starou pistolí, kterou používala německá armáda. Takovou zbraň má kdejaký sběratel, zvlášť zbraně po wehrmachtu jsou populární. Třetí říše je v kurzu. Když si prohlídneš nabídku literatury faktu v knihkupectví, tak máš dojem, že druhou světovou vyhrál Hitler. Za autoservisem u Czudka v Návsí dokonce stojí tank Tiger.“

„A co když vrah jinou zbraň doma neměl?“ nechtěl se nechat forenzní technik odbýt. „Co když?!“

Major mávl rukou, ať toho plácání nechá.

„Když už jsi o tom začal, raději mi pověz, jestli už byl tou zbraní spáchaný nějaký trestný čin. Stát tě platí za fakta, ne za teorie o tom, že Husarovou zastřelil starý nacista.“

„V archivační databázi nábojů nic není, tuhle devítku ke zločinu nikdo nepoužil, alespoň ne od doby, co databáze existuje, což je teprve pár roků,“ řekl dotčeně Koutný.

„Takže s ní klidně mohl střílet kapitán Kloss,“ prohlásil s kamennou tváří Ožana v narážce na kdysi populární polský špionážní seriál o tajném agentovi, který používal parabellum. Nikdo se však nezasmál. Saran s Gomolou byli příliš mladí na to, aby si komunistickou agitku z války pamatovali, a Koutný zase příliš uražený, aby vtípek vnímal.

„A co zbrojáky? Sousedi, rodina. Zjišťoval to někdo?“ zeptal se už nervózní Saran, který si mezitím zapálil kamelku.

„Zbrojní průkaz mají Wantulokovi. Otec i oba synové. Céčka, jsou to vášniví myslivci. Mají lovecké kulovnice i brokovnice, ověřoval jsem to. Mladý Sadovský má éčko na čezetu. Jinak ze sousedů nebo rodiny nikdo zbrojní průkaz nevlastní,“ hlásil snaživý Gomola.

„Motáme se v kruhu, dneska už na to prdíme, přes víkend si vyčistíme hlavu a v pondělí na to vlítneme znovu,“ ukončil pracovní den vyšetřovatel. Beztak už myslel na Petru.

Kapitola 47

Roman Saran se svalil na rozkládací gauč ve své garsonce, které říkal jedna plus dvě nuly. Bydlel v protáhlém dvoupodlažním bytovém domě u třineckého gymnázia. Od střední školy, ve které prožil svá nejbouřlivější léta, ho dělily jen dvě stejné bytovky. Od maturity sedmnáct let. Když se podíval z okna, připadalo mu to jako nedávno. Na gymplu mu spolužáci říkali Bleky, což odvodili od anglického black, tedy černý. Netrvalo to dlouho, a celá škola věděla, že dobírat si nebo urážet malého sporého blonďáka je nebezpečné, že stačí mnohdy málo k tomu, aby se mu zatmělo před očima a začal se bít. Hned první měsíc v prváku se uvedl tím, že na trávníku naproti vstupu do objektu školy poslal k zemi statného čtvrťáka, který mu řekl: „Skoč mi pro cigára, mrňousi.“ Rázem si získal respekt a kupodivu také sympatie, neboť ten, kdo dostal nakládačku, byl nabušený idiot, který rád šikanoval slabší. Saran ovšem nebyl žádný hlupák se svaly, jenž míval své „bleky“. Naopak, učil se dobře a nakonec odmaturoval za pět. Za těch sedmnáct let se ovšem naučil svou prchlivost a sklony k násilnictví jakžtakž ovládat.

Teď však seděl na gauči a měl sto chutí do něčeho praštit. Zdálo se mu, že případ uvízl na mrtvém bodě. Představoval si, jak chudák Husarová vaří v kuchyni, venku leje jako z konve a hřmí, a ona v tom bengálu zaslechne zvonění. Jde otevřít a ve dveřích stojí někdo, koho dobře zná, komu důvěřuje. Je sice překvapená, ale pozve ho dál. Už v domě mnohokrát byl, takže jí nevadí, že je tady nepořádek a ona pobíhá v domácích šatech a neupravená. Host si zuje boty, vejde dovnitř a vytáhne na zkoprnělou Husarovou pistoli. Přinutí ji vejít do ložnice, usednout na kraj postele, kde jí přiloží hlaveň Walthera P38 ke spánku a vystřelí. Pak odejde, jak přišel. Otisky prstů nenechá, protože má rukavice, stopy zablácených podrážek rovněž neexistují, protože chodí v ponožkách. Bylo to opravdu tak jednoduché? Je třeba zout zažité postupy jako boty, které tlačí, a vrátit se ve vyšetřování na začátek. Nejdřív vyslechnu toho, kdo Husarovou našel, to on viděl místo činu jako první, stanovil si Roman nový úkol.

Saran se trochu uklidnil. Zapálil si cigaretu, nohy položil na nízký stolek a začal přemýšlet o Petře. Překvapilo ho, že ji chce vídat a líp poznat. Zatím o ní věděl pouze to, že je jí dvacet pět, vystudovala speciální pedagogiku a učí prvním rokem na Speciální základní škole v Lyžbicích. Před i po milování si dokázali povídat a společně se smát. Hřálo jej to a konsternovalo zároveň. Vztahům se vyhýbal. Teď stačily dvě schůzky, které prosouložili a prokecali, a černooká krátkovlasá blondýnka mu chyběla. To není dobře, pomyslel si. Ale stejně jí zavolal.

„Čau, Drsoni,“ ozvala se rozverně.

„Ahoj, dneska jsem za Jasoně.“

„Takže potřebuješ do postele Zlatovlásku?“ změnila tón.

Útok. Saran ucítil bodnutí.

„No, myslel jsem, že by ses mohla zastavit a zůstat.“

„Jakože zavoláš v osm večer a já přiběhnu?“

„Tak jsem to zrovna nemyslel!“

„Tak jak jsi to myslel?“

Evidentně se po čtyřech větách dostal do defenzivy, na roli vyslýchaného nebyl připravený.

„Já nevím, prostě jsem tě chtěl vidět, být s tebou,“ soukal ze sebe věty, které zatím nikdy nevyslovil.

„Ráda tě uvidím, je mi s tebou hezky, ale můžeme se vidět i přes den. Co třeba zajít pozítří odpoledne na kafe?“

Šach mat. Saran si větu přeložil jako „nejsem holka na telefonu, jestli se mnou chceš spát, musíme se poznat a navázat vztah“. Ženský trik zdokonalený evolucí, starý jako lidstvo samo.

„To můžeme. Samozřejmě. Napíšu ti,“ což byla zase jeho fráze pro „sbohem“.

„Copak? Major to balí?“

„Nevím, o čem mluvíš,“ Saran byl naštvaný, že mu ta ženská čte myšlenky. Vůbec se mu to nelíbilo.

„No tak nebruč, Drsoni. Ráda bych přišla, ale jsem na návštěvě u ségry ve Velké Polomi a budu tu přes noc. Zítra ti zavolám. Pa.“

Saran si oblékl tepláky a vyběhl do noci.

Kapitola 48

Potřeboval intenzivní fyzickou námahou přebít hněv, který se v něm nahromadil. Od prvních okamžiků, kdy vkročil do proklatého jablunkovského dvora, kdy vstoupil do ložnice Husarové, se hnal jako vlk po krvavé stopě vraha. V úterý však tvrdě narazil. Od té doby tápal. Zlobil se na sebe a zrychloval klus. Měl svou trať. Nahoru na Terasu kolem bývalého obchoďáku Styl až k hokejové aréně třineckých Ocelářů a pak do lesoparku. Při své tělesné konstituci nevydržel běžet dlouho, nikdy nebyl vytrvalec. K místu, kde asfaltová lesní cesta napříč parkem ústila do silnice vedoucí podél města, téměř sprintoval. Potřeboval se přiblížit ke dnu sil.

Seděl v trávě a ztěžka oddechoval. Píchalo ho v boku. Kolísavé tempo a špatné dýchání při běhu. Pal to čert, nejsem maratonec, pomyslel si. Navíc cílem bylo dát si pořádně do těla. Zlobil se na sebe. Odkryl ženě, kterou znal sotva týden, že je možná schopný citu, byť těžko definovatelného. Vnímal to jako slabinu. Jako protivníkův úder, který nestačil vykrýt, protože se přestal koncentrovat.

Zpět se vracel jinudy. Lehce vyklusával. Napětí povolilo. Zítra zavolá Hotovi a zajede za ním do Jablunkova. Husarovou dnes pustil z hlavy. Však on ten provázek mizející v trávě chytne. Hlodal v něm však jiný červ. Proto v půli lesní cesty odbočil doprava a vyběhl u páté základní školy, nikoliv u zimáku. Petra mu minule řekla, že bydlí na Terase u kulturáku. On se teď k němu blížil od páté základní školy zezadu. V noci byl velký mohutný objekt kulturního domu jako bílé skalisko, ze kterého Sirény vábí námořníky. Zastyděl se, připadal si jako žárlivý manžel, ale nedůvěra, jež patřila k jeho řemeslu, vše přebila. Kulturní stánek byl centrem velkého sídliště, které kdysi pojmenovali Terasa, patrně proto, že jej v šedesátých letech začali stavět na loukách a polích nad starším sídlištěm Lyžbice.

Nakonec si Saran řekl, že nebude bloudit mezi paneláky jako pitomec a hledat bůhvíco. Nemínil ztroskotat jako omámený námořník. Znovu se rozběhl. Vzal to kolem hypermarketu a pak seběhl ze stráně dolů ke gymplu. Když odemykal dveře bytu, přišla mu SMS zpráva.

DOBROU, DRSONI. A NEMRAC SE, MYSLIM NA TEBE.

Odepsal. V POHODE, NIC SE NEDEJE. MELA JSI PRAVDU. CO KDYBYCHOM ZITRA DALI OBED V OSTRAVE? Z POLOMI TO MAS KOUSEK. CO RIKAS? Aj aj, už jsem přijal její hru, pomyslel si, ale co, chci ji vidět.

PROMIN, ALE TO NEPUJDE. NAKONEC JSEM U SEGRY NEZUSTALA A VRATILA SE DOMU. SORRY, ALE JSEM UNAVENA JAKO KOTE, JDU ROVNOU DO POSTELE. OZVU SE TI ZÍTRA. PA

Saran se podíval na hodinky. Pak zkontroloval v mobilu čas jejich hovoru. Uteklo pětapadesát minut.

TOS MUSELA JET JAKO BLAZEN vyťukal. Na reakci čekal deset minut.

JO, PLYN NA PODLAZE J

Opět ucítil bodnutí. Tentokrát se čepel zaryla hlouběji. Jemu samotnému trvala cesta do padesát kilometrů vzdálené Ostravy něco přes hodinu. Do Velké Polomi je to dalších dvacet minut. Aby to stihla, musela by skočit do auta hned po ukončení jejich hovoru a řítit se nocí přes Ostravu a Havířov jako šílená, nemluvě o tom, že se poslední SMS tvářila, že ji psala doma z postele. Doma? Dál to raději nedomýšlel.

Poté co vypil na ex třídecovou mattonku, osprchoval se a převlékl, otevřel dokořán okno a zapálil si cigaretu. Zadíval se na místo svého památného souboje. Bylo vzdálené tak padesát metrů. „Naser si,“ odpověděl tehdy čtvrťákovi. Ten ho praštil pěstí do nosu, ještě teď se mu vybavil zvuk křupnutí a slzy, které mu zalily oči. Patnáctiletý Roman okamžitě vstal a vší silou udeřil protivníka do břicha ve chvíli, kdy dotyčný pootočil hlavu a začal se křenit směrem k potenciálním fanynkám. Čtvrťák, který ránu nečekal, se zlomil v pase. Oběma rukama se chytil za břicho, čímž mladému Saranovi nabídl nechráněný obličej. Ten se po vteřině váhání rozhodl podle biblického doporučení „oko za oko, zub za zub“ oplatit mu stejnou mincí. A levým hákem ze strany mu zlomil nos. Ohromený mladík se skácel na trávník. V příštím okamžiku už mu seděl blonďatý rváč na hrudi a ještě ho trefil pěstí pod levé oko, než je přiběhnuvší studenti roztrhli. Především běsnícího Romana Sarana museli pevně držet. Z rozmlácených nosů se oběma studentům řinula krev. Incident se nakonec zaretušoval. Prvák byl napadený a pouze se bránil, což potvrdila řada svědků, čtvrťák se styděl, že jej zrasoval „bažant“, a přemluvil rodiče, aby se zdrželi jakékoliv intervence.

Ze mě žádná ženská blbce dělat nebude, řekl si Saran v duchu a vydechl z plic dým z cigarety. Posléze ji típl o parapet a vajgl cvrknutím vystřelil do tmy stejně jako v myšlenkách „jakousi“ Petru.

Kapitola 49

„Jsem v pořádku. Už je to v pohodě,“ řekla Regina a dívala se zelenýma očima na vysokého mladého muže s dlouhou černou kšticí a plnovousem. Vzápětí se málem rozesmála, protože tím dotyčného překvapila natolik, že ustrnul v divadelním štronzu a nemohl se rozhodnout, jestli si z její dlaně sebere drobné, nebo nasouká do igelitky svůj skromný nákup. „Hýb sa, ty chumaj,“ utnul intimní okamžik tělnatý Slovák, který před rusovlasou dívku nahrnul tunu potravin pro svou hladovějící rodinu.

Marek Hota tlusťocha ignoroval. Byl šťastný. Botticelliho Venuše vyšla ze své lastury, či spíše ulity, ve které se ukrývá před světem, a dala mu najevo, že vnímá nejen jeho samotného, ale také jeho empatii. Miluje ji, o tom není pochyb. Starost mu dělalo pouze příslovce „už“, které znamenalo, že její pohoda je křehký proměnlivý stav. Ulitu pootevřela právě jemu, neboť poté se opět proměnila v robota. To musí něco znamenat.

V kapse džín mu začal vibrovat mobil. Kontakt si uložil už minulou sobotu, ale volajícího by poznal i po hlase. Baryton s dikcí velitele.

„Potřebuji se s vámi sejít,“ řekl Saran.

Totéž slyšel před několika dny od Věry.

„Mám jinou možnost?“ chtěl slyšet aspoň náznak slušného chování.

„Ne. Husarová nespáchala sebevraždu, někdo ji zavraždil. Potřebujete další informace?“

„Kdy a kde?“

„Nejlépe během dnešního dopoledne a někde v klidu.“

„Vzadu u Bullawy je extrovka, je tam klid. V jedenáct?“

„Domluveno. Díky.“

Blonďák ho na závěr překvapil.

Kapitola 50

Marek se rozhodl, že Saranovi řekne vše, co se během týdne dozvěděl. Šlo o vyřešení případu, a především o nalezení vzácné jablunkovské kroniky. Z jeho úhlu pohledu. Byl přesvědčený, že to s vraždou nějak souvisí. Celá Husarovic famílie mu byla volná. Ukrást a šest desítek let schovávat cenný historický artefakt je neodpustitelné.

„Pokud to chápu správně, měla paní Husarová nějaký seznam jmen ze srpna roku 1939. A sousedům, kteří ji obviňovali z toho, že jim bezdůvodně brání v přístupu k polím, pohrozila jeho zveřejněním, pokud na ni budou tlačit a dají celou záležitost k soudu,“ reagoval major na sdělené informace.

Seděli s Hotou v nejtemnějším koutě restaurace. V šerosvitu vypadali jako dva spiklenci, kteří plánují atentát. Wruna, jenž se už druhý týden neholil, připomínal s rozpuštěnými vlasy sahajícími po ramena džihádistu bin Ládina. Saranovo světlé strniště jen umocňovalo jeho vzezření rabiáta. Oba pili kafe a vodu a kouřili jako sádroví ježci.

„Taky jsem to tak pochopil. I když nevím, co by chtěli vysoudit. Pozemek patřil Husarové.“

„Chtěli ji jen postrašit. To není podstatné. Nevěřím, že za tím stojí spory o přístup k pozemkům. Spíš mě zajímá ten seznam. Co na něm mohlo být tak důležitého? O tom, že druhá světová málem začala o týden dřív v Mostech, vím taky. Není to žádné tajemství, stejně jako jména řady těch, kteří se Jablunkovského incidentu účastnili, alespoň tady u vás.“ Sám vnímal, že v jeho podání mělo „u vás“ lehce pejorativní význam. Musím se mírnit, zaúkoloval se v duchu.

„Do akce šel tehdy i můj dobrodružný děda, což jsem ještě před týdnem nevěděl. Blázen!“ zasmál se Marek.

„Ale koho to dneska zajímá? Je to pravěk. Koho by mohl seznam se jmény dneska ohrožovat?“

„To neznáte Gorolii. Dobré jméno rodiny nade vše. V neděli dopoledne do kostela, ať už z tradice, z důvodu skutečné víry v Boha, nebo aby sousedi nepomlouvali. Očistit se, a hurá zpátky do života páchat hříchy. Znám spoustu takových, kteří klečí v první lavici, a pak podvádějí, chlastají, bijou ženu nebo kradou,“ řekl Marek ironicky. On sám v Boha věřil, denně se modlil, ale nemusel s tím do kostela. Nesnášel instituce ani stádnost.

„Budete obědvat, pánové?“ zeptala se hezká servírka, která se nad nimi zjevila.

„Já mám docela hlad, co vy?“ prohlásil rozhodně Saran a podíval se na Marka. „Doporučíte mi něco?“

„Tak jo, dáme oběd. Mají tu dobré rizoto.“

„Oukej. Tak dvakrát, prosím.“ Potom se obrátil na Wrunu. „Hele, to vykání je divné. Já jsem Roman.“

A napřáhl přes stůl pravici. Saran většinou tykání po hodince nenabízel, tedy pokud se nejednalo o pěknou ženskou, ale tenhle podivný týpek v něm vzbuzoval důvěru. Navíc působil jako jeho dokonalý protiklad. Jakési jing spojené s jeho temnotou oblakem cigaretového kouře.

„Taky mi to přijde legrační. Marek,“ snažil se novinář opětovat silný stisk.

„Takže ty si myslíš, že spolu vražda a krádež kroniky souvisejí?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Je to jenom pocit.“

„Ale ten seznam jste nenašli.“

„Ne.“

„Chci znovu prohledat ten domek. Sjedeš se mnou do Městské Lomné, nebo máš něco jiného? Byl bych rád, kdybys mi pomohl.“

„Nic jiného nemám.“

Kapitola 51

Než dojeli na místo činu, stačil Marek Romanovi převyprávět zkrácenou verzi svého werkového rebelantství.

„Takže tebe vyhodili z redakce?“

„Mám teď zakázáno tam chodit, ale v podstatě jsem vyhozený.“

„Nevypadáš na potížistu.“

„Vyhazují mě za neposlušnost, jenom jsem nedržel hubu před nesprávnými lidmi. Říkal jsem nahlas, co si myslím.“

„To znám moc dobře.“

Ten zarostlý dlouhán mu byl sympatický čím dál víc.

„Stejně jsem chtěl odejít.“

„A kam půjdeš?“

„Uvažoval jsem, že se na Jablunkov vykašlu a odejdu pracovat do Anglie. Teď jak jsme čerstvě v Evropské unii, bych se tam možná upíchnul líp. A taky potřebuji dopilovat angličtinu.“

„Že bych odešel s tebou? Když se my dva postavíme vedle sebe, můžeme tím bavit turisty před Towerem,“ narážel na jejich zcela rozdílný somatotyp. „Nebo bereš přítelkyni?“

Marek si vzpomněl na Reginu. Jak rád by ji vzal s sebou.

Na okamžik si to představil.

Kapitola 52

Tentokrát vjel major s oktávkou přímo do dvora. Nechtěl procházet kolem Sadovské, která jakmile zaslechla blížící se auto, všeho nechala a běžela na značku. Ještě než zazvonili, Saran cítil, jak mu v kapse zavibroval mobil. Otevřel SMS zprávu.

HEZKY DEN, JASONI. UVIDIME SE? DNESKA MAM VOLNO, MUZEME SI ZAJIT NA VECERI A POTOM K TOBE J

Roman chvíli přemýšlel, měl v tom jasno, jen potřeboval zformulovat odpověď. Nechtěl, aby jeho odmítnutí a sbohem vyznělo melodramaticky nebo ublíženě.

UZ SE NEUVIDIME. MEJ SE HEZKY, PETRO

Nebyl si jistý, jestli jí to napsal správně, ale bylo mu to v tuto chvíli jedno.

Husar jim otevřel po třetím zazvonění. Pohřeb jeho matky se měl konat v pondělí, syn ovšem vypadal na to, že zaháněl žal celý týden.

„Potřebujeme se tu ještě krátce porozhlédnout, pane Husar.“ Měla to být původně věta tázací, ale vyšetřovatel záměr jen oznámil. Husar neprotestoval a ustoupil stranou, aby mohla dvojice projít dovnitř.

„Je to na půdě,“ řekl Marek.

Když vyšli nahoru a přistoupili ke skřínce s alby, vytáhl Saran dvoje latexové rukavice. První podal beze slov Hotovi, druhé si nasadil sám.

Pečlivě prohledávali jedno staré album za druhým a prohlíželi neroztříděné fotografie, dokud nenašli zažloutlou linkovanou stránku formátu A5 vytrženou z nějakého sešitu či bloku. V pravém horním rohu bylo tmavomodrým inkoustem napsáno 28. 8. 1939 a uprostřed pak zdobný nadpis. Seřazeně pod sebou někdo krasopisně, téměř slavnostně vepsal pětadvacet jmen.

„Tak tohle nepřečtu,“ mžoural do liter Wruna.

„To je snad ještě švabach nebo kurent,“ identifikoval písmo Saran. „Podle mě ten nadpis znamená Kampforganisation Jablunkau.“

„Asi máš pravdu, ale co ta jména?“

„Jsou tu Karl Kramke, Hansi Laube, otec Husarové, a Zigi Hota, tvůj děda. Takže hledáme ještě osobu se jménem Paul,“ řekl major a začali luštit kudrlinky. Během minuty první tři kamarády našli.

„Vidím dva Pauly. Paul Hoffmann a Paul Friedl,“ hlásil po chvíli Marek.

„Tady máš třetího Paula,“ ukázal Saran na příjmení Sadowski.

Autor seznamu k tomuto jménu připsal tužkou drobnou poznámku, nikoliv kurentem, ale obyčejným písmem. Bohužel slovo bylo po těch letech trochu rozmazané, nečitelné.

Kapitola 53

Roman Saran měl pocit, že zachytil mizející provázek v trávě. Souvislost byla nejasná, chabá, ale pořád lepší než nic. Marek vycítil jeho rozpoložení.

„Sadowski, Sadowský nebo Sadovský je na Těšínsku běžné jméno, sám znám minimálně dva.“

„Ale že bydlí nějací Sadovští pár metrů od Husarů, potažmo od Johanna Laubeho, je docela zvláštní, ne?“

„Jo, ale tenhle Sadovský je dementní dědek.“

Vyšetřovatel už neposlouchal, volal nadporučíkovi Heczkovi.

„Saran, zdravím. Jsem v domě Husarové, pošlete mi jednoho policistu, potřebuju, aby okamžitě něco zavezl Koutnému do Frýdku.“

Na odpověď nečekal a naťukal další číslo.

„Mám po víkendu, že?“ řekl forenzní technik dřív, než Saran stačil promluvit.

„Promiň, ale narazil jsem na stopu a chci mít jasno, pokud možno hned.“

„Já z tebe jednou porodím. Dobře, tak co chceš?“

„Pošlu ti pár starých alb s fotografiemi. Podle mě se jich mohl dotýkat vrah, když si je prohlížel. Hledal jeden seznam a starou kroniku Jablunkova. Mezi stránkami alb jsou ještě tenké papírové fólie, mohl si během hledání sundat rukavice. Mně to každopádně v těch našich moc nešlo, a pokud měl kožené, sundal si je určitě. Takže potřebuji sejmout otisky a porovnat je s těmi, které jsme tu sesbírali. Alba měli v ruce jen Husarová, její dcera a Marek Hota, ten nálezce těla, který mě na možnou souvislost krádeže kroniky a vraždy upozornil. Takže ty můžeš vyloučit. Jinak alba nedržel v ruce nikdo roky, jsou zaprášená. Alba ti přiveze jablunkovský policajt do Frýdku. Pokud najdeš shodu, okamžitě mi volej. Posílám ti i stránku se seznamem jmen. U příjmení Paul Sadowski je tužkou připsané nějaké slovo. Zkus, prosím, najít způsob, jak ho zviditelnit, aby se dalo přečíst. Budu ti moc vděčný. Díky.“

Saran se konečně otočil a kývl na Marka.

„A my jdeme na cigárko, ne?“ usmíval se.

Když kouřili na dvoře, pípla majorovi v mobilu příchozí zpráva.

TO SNAD NEMYSLIS VAZNE. ZATAHNES ME DO POSTELE A PAK ME ODKOPNES? ESEMESKOU? TY SI TEDA DRSNAK, TO TI POVIM.

MAM TED PRACI, ZITRA SE TI OZVU, PROMLUVIME SI.

Chtěl ještě připsat „pokud zase nebudeš u sestry“, ale to se mu zdálo moc jízlivé.

„Něco mě napadlo,“ ozval se Marek, „co kdybychom zajeli do Alžbětinek, do domova důchodců. Údajně tam žije nějaká paní Czudková, sestra Karla Kramkeho. Třeba pozná toho nejstaršího ze čtyř kamarádů z fotky od Kurska.“

„Hota, ty jsi génius, tebe je pro noviny škoda,“ zasmál se Saran. „Tak jedeme.“

Kapitola 54

Alžbětinky, jak se řeholním sestrám řádu svaté Alžběty říká, přišly do Jablunkova v půli 19. století, aby pomáhaly ošetřovat nemocné tuberkulózou, a zůstaly už natrvalo. Kvůli častým záplavám opustily původní objekt kláštera položeného u břehu Olše na místě zvaném Na kałużi, a počátkem třicátých let minulého století se přestěhovaly do nové budovy na kopci nad městem. Kontinuitu řádu nepřerušila ani totalita, kdy sestry oficiálně spravovaly kravín, ovšem řeholní život vedly i nadále.

„Tajně,“ jak vysvětloval Marek Hota Saranovi, když projížděli kolem brány plicního sanatoria. „Ale tady to stejně každý věděl, jeptišky dokonce přijímaly do konventu zdejší mladé holky jako novicky. Dnes slouží Alžbětinky i jako domov důchodců.“

„Vypadá z dálky jako zámek. K tomu rynek. Pěkné,“ pochválil major scenérii malebných domů, sochy s kašnou, kostela a kláštera nad nimi, když míjeli městský úřad, kterému nikdo neřekl jinak než gmina.

„To jsem rád, že se ti u nás líbí aspoň něco. Měl jsem dojem, že si vy Třinečáci myslíte, že nám chodí přes rynek kury,“ rýpl si do něj Wruna.

„Však jo. Na gymplu jsme vždycky říkali, že Gorolia začíná za mostem U Zobawy,“ řekl s vážnou tváří Saran. Měl na mysli zájezdní hostinec na kraji Třince v blízkosti řeky Olše, které se odnepaměti říká Olza.

„Radši sleduj cestu, ať nějakou kuru nepřejedeš.“

Oktávka zastavila před klášterem ve stínu nízkých okrasných jilmů. Ze dveří kostela svatého Josefa vyšla jeptiška a blížila se k nim. Měla na sobě černý hábit a na hlavě bílý čepec s vysokou krempou překrytý černým závojem. Usmívala se. Marka napadlo, že ještě nepotkal zamračenou jeptišku. Všechny řeholnice zřejmě od rána do večera naplňovaly heslo svého řádu „Naší povinností je činit druhé radostnými“. Pamatoval si je, protože o Alžbětinkách mnohokrát psal, navíc mu připadalo dvojsmyslné. Nikoliv ovšem ve vztahu k jeptiškám. To si raději ani nepředstavoval.

Hota sestru Ludovítu, jinak matku představenou, znal, takže jí představil majora Sarana, také účel návštěvy, a požádal ji o možnost schůzky s paní Czudkovou. Přestože byla sobota odpoledne, šéfka kláštera souhlasila s tím, že ji přivede do zimní zahrady. Marek věděl, že mají štěstí, protože kdyby sestra Ludovíta řekla „ne“, nepřesvědčil by ji ani blonďatý drsňák s policejním odznakem v ruce. Pohybovala se ve svém vlastním světě.

Kapitola 55

„Jezusmaryja, skund mocie tum fotke?“ zalomila rukama paní Helena Czudková, shrbená bělovlasá stařenka na vozíku, která i přes svých devadesát let nepotřebovala brýle. „To uż je tak strasznie downo, ukożćie mi jum, jo se jum pooglundum z bliska.“

Vzala Markovi fotografii čtyř kamarádů z ruky.

„Paní Helenka je ještě čiperná,“ chválila zdraví důchodkyně sestra Ludovíta.

„To je nasz Karliczek.“ Czudková ukázala na pohledného mladého vojáka a rozplakala se. „Borok, umrził kajśi w koncentraku w Rusku. Taki szykowny a piekny synek to był.“

„Nás by zajímalo, paní Czudková, kdo je tento muž,“ zeptal se major a ukázal na postavu, kterou dosud neidentifikovali.

„To je Paweł Sadowski z Miejski Łumnej, to był wielki baraba a babiorz. Tyn se też z wojny niewrucił. Ale kiedy a kaj padnył, to uż se niepamjyntum.“

„A ti ostatní?“

„To je nasz Karol, tyntu je Janusz od Laubuw, a tyn wysoki, to je przeca twuj starzik Zygmund.“ Zvedla oči a podívala se na Marka. „Tyn se jedeny wrućił.“

„A ten chlap v bekovce a s knírkem je ten samý Paweł Sadowski?“ Saran podstrčil stařence fotku bojůvkářů.

„Jezynderyna, a to zaś moćie skund, panoczku?“ Snímek ji překvapil víc než ten první. Je možné, že fotku přátel od Kurska měla taky. „Ja. To je też Paweł. A sum tu wszycy syncy.“

„Proč byli členy Kampforganisation Jablunkau? Oni se hlásili k Němcům?“ otevřel Saran nepříjemné téma.

„Ale ni, Niymjec był jyny Laube, nasz Karol a Zygmund byli gupi młodzi syncy, kierzi se niechali zbałuszyć tum nimjeckum świnium.“ A ukázala na Herznera.

„Říkal jsem ti, že děda byl dobrodruh,“ podíval se Hota na Sarana.

„Juzek, puj se na cosi podziwać,“ zavolala Czudková na malého muže v modrých teplácích, který procházel chodbou. Ten zvedl překvapeně obočí a zaváhal. Byl mladší než Czudková.

„Co se robi, Helynko? Gore?“

„O,“ řekla důchodkyně na vozíku a podala mu fotografii vojáků od Kurska.

„To je pan Josef Borski z Hrádku,“ představila jej Ludovíta, „major Saran od policie.“

Na muže to zjevně udělalo velký dojem. Dokonce se polekal, napadlo Marka.

„Co se děje? Stalo se něco?“ přešel z nářečí do češtiny s těžkým přízvukem.

„Klid, nic se neděje. Jen jsme potřebovali identifikovat jednoho muže na obrázku,“ sdělil mu vyšetřovatel.

Borski kývl, jako že rozumí, nasadil si brýle a podíval se na fotku.

„Ten starší je otec Antonína Sadovského z Městské Lomné.“

„Vy ho znáte?“

„Otce? Vídal jsem ho jako kluk. A s Tonckem, tedy s Antonínem, se známe ze školy.“

„Jak dobře ho znáte?“ zeptal se Saran. Znělo to jako rozkaz, nikoliv otázka.

„Na jaře čtyřicet pět jsme ještě s dalšíma synkama tady od nás museli narukovat do wehrmachtu.“

„Cože?“ nechápal major.

„Bylo nám patnáct, některým ještě ani ne.“

„Povězte nám o tom.“

Borski si přisedl a začal vyprávět.

Kapitola 56

Šlo o hluboký ponor do vzpomínek, až do míst, kde kroužili žraloci, kteří sice už nezabíjeli, ale pořád naháněli hrůzu. Na malém muži bylo znát, že ho návrat v čase do posledních válečných měsíců bolí. Marek Hota jej opatrně naváděl do hlubiny jako instruktor potápění nováčka a dával pozor, aby při vynoření nedošlo k dekompresi. Saran jen pozorně poslouchal.

Na jaře 1945 začala Velkoněmecká říše v předsmrtné agonii povolávat na frontu patnáctileté chlapce z Těšínska, jejichž rodiče byli na Deutsche Volksliste zařazeni ve třetí skupině. Borski a desítky stejně starých hochů z Jablunkovska se tak ocitli v ohni války. On sám se svými spolužáky kopal v půli dubna 1945 před rakouským Lincem zákopy. Poté co město zdecimovaly americké bomby, se bezprizorní hoši vydali na strastiplnou cestu domů. Z deseti kamarádů se vrátili jen čtyři, kteří zvolili cestu přes Rakousko, Maďarsko a Slovensko. Ty, kteří se chtěli dostat do Československa nejkratší trasou, pochytaly za hranicemi na jižní Moravě ozbrojené revoluční gardy. Chlapce v rozedraných německých mundúrech, přestože mluvili česky, popravili nebo předali Rusům, kteří je jako zajatce transportovali do gulagů. Borski líčil, jak v noci pochodovali a ve dne se skrývali. Občas jim někdo pomohl, dal jim jídlo, oblečení, a především je správně navigoval. Dodnes nechápe, jak se jim podařilo cestu přežít a najít cestu do Jablunkova. Hovořil o zázraku. Na závěr řekl, že když konečně dorazil domů, měl vlasy bělejší než sníh. Do dalších podrobností už zabíhat nechtěl. Vynořil se na hladinu.

„Co Toncek?“ zeptal se nemilosrdně Saran, přestože malý muž začal slzet.

„Nebýt jeho, tak jsme se nedostali ani z Linca.“

„Jak to myslíte?“

„Po tom bombardování nás chtěl jeden esesák zastřelit, ale byl zraněný. Toncek mu vtedy vyrval pistol a střelil ho do hlavy.“

„Už dost, stačilo, pane majore,“ řekla rázně sestra Ludovíta.

„Co to bylo za pistoli?“ zeptal se stejně důrazně Saran.

„Walther P38.“

Kapitola 57

„Budu si na vás stěžovat, majore,“ řekla matka představená namísto rozloučení a doslova je vytlačila ze dveří kláštera jako Ježíš kupce z chrámu.

„A máš po ptákách, majore,“ pochechtával se Hota.

„Mně je to u prdele, ty jsi domácí,“ usadil Marka Saran. Vytáhl z krabičky poslední kamelku, zapálil si a koukal dolů na město. Kuřák Wruna se přidal.

„Bylo to dojemné, ale co z toho plyne? Že Sadovský je vrah?“

„No, minimálně víme, že už někoho zabil. Ale před šedesáti roky. Taky víme, že byl na konci války majitelem stejného typu pistole, kterou někdo zastřelil Husarovou. Víme, že měl těžké dětství. V patnácti zažil šílené věci. Kdyby cestu těch kluků zfilmoval Hollywood, tak je z toho doják na Oscara. Jako syn bojůvkáře a německého vojáka si určitě užil svoje. Ale proč by takový dědek vraždil sousedku, kterou znal od dětství?“ přemítal Roman.

„Třeba ho vydírala?“

„A čím, prosím tě? Dneska na nějaké bojůvkáře sere pes.“

„Anebo mu prostě hráblo.“

„To je mnohem pravděpodobnější.“

„Co teď?“

„Co by. Sjedu dolů k tomu obchodu, koupím si velbloudy a vrátím se do Třince. Zítra přijedu navštívit Sadovského, výsledky od forenzních už budu mít.“

„Můžeš přespat u mě,“ navrhl Marek a Saran k němu překvapeně vzhlédl.

„Nejsi buzna, že?“

„Blbče, napadlo mě, že ti ukážu náš skvělý klub. A že ti ušetřím cestu tam a zpátky.“

„Zaprvé jsem abstinent, a zadruhé už jsem v rockáči byl.“

„Blbý, kdo dává, blbější, kdo nebere. Tak mě hoď domů.“

Daleko nedojeli. Saran zastavil u obchodu dole u hlavní cesty. Chystal se otevřít dveře auta, ale v poslední chvíli se zarazil. Z Hondy Civic stojící vedle zrovna vystupovala opálená plavovlasá kočka ve vyšisovaných kraťáskách a s odhaleným plochým bříškem.

„A budou v tom vašem rockáči aspoň pěkné baby?“

Kapitola 58

Jablunkovský rockový klub byl vyhlášenou mekkou mladých lidí, kteří se vzpírali ustáleným společenským normám, a rebelů bez příčiny, jimž šla svatá zaprděnost města na nervy. Scházeli se tu všichni ti, kteří nechtěli trávit večery na diskotéce nebo v běžných hospodách. Ti, kteří si chtěli poslechnout alternativní muziku a k ní zahulit trávu. Rockáč se nacházel v areálu fotbalového stadionu TJ Spartak Jablunkov a ještě před několika lety byl kuželnou.

Na útočiště nepřizpůsobivé mládeže ji předělal její nájemce Martin Rusnok, Czorny. Byl stejně jako Wruna vysoký, s dlouhými černými vlasy sepnutými do ohonu, na rozdíl od Marka však nepřipomínal divnou postavu z hororu o upírech, ale bodrého Siouxe Kopajícího ptáka z filmu Tanec s vlky. Jeho pohodovou náladu však nezpůsobovala hladina THC v těle. Rusnok, proslulý pěstitel marihuany, byl prostě takový. Na problémy většinou reagoval větou „stary, mám ti v piči“. I přes image zhuleného salámisty byl docela schopným podnikatelem, což nikdo nechápal, a Marek byl přesvědčený, že to nechápe ani sám Czorny. Znali se už od školky a zůstávali dobrými přáteli.

Hota se Saranem seděli před rockáčem na zahrádce, což byl vzletný výraz pro pár stolů a lavic. Pili nealko pivo a kouřili. Bylo po osmé a slunce pomalu zapadalo za vrcholek Ostrého.

Marka zajímalo, co si Saran myslí o souvislosti mezi vraždou Husarové a krádeží kroniky.

„Zatím nic,“ odpověděl major, „pokud se neprokáže, že na albech jsou otisky Sadovského, nemůžeme tvrdit, že byl v domě. A i kdybychom na nich jeho otisky našli, ještě to neznamená, že Husarovou zastřelil. Jak jsem říkal, pořád chybí motiv. Proč by zabíjel sousedku kvůli něčemu, co se stalo před šedesáti roky?“

„Otec Sadovského je na seznamu bojůvkářů, a tím ho mohla Husarová vydírat,“ nechtěl se Hota vzdát své teorie.

„Čím ho tak mohla vydírat? Z chlapů, kteří jsou na seznamu, už nikdo nežije. Ke všemu mnozí z nich padli za války.“

„Kronikářka města tvrdila, že někdo z bojůvkářů zastřelil dva dělníky, kteří čekali na nádraží v Mostech na vlak do práce,“ vzpomněl si Marek.

„To už fabuluješ. Počkejme na výsledky.“ Saran si nervózně vytáhl mobil, aby zkontroloval, jestli mu náhodou Koutného telefonát neunikl.

Vyťukal číslo forenzního experta.

„Zrovna jsem ti chtěl volat,“ řekl Koutný.

„Zrovna jsem ti chtěl vynadat,“ kontroval Saran. „Tak co máš?“

„Když jsem vyloučil otisky těch, které jsi mi jmenoval, zbyly mi jediné. A ty patří Antonínu Sadovskému.“

„Bingo!“ zvolal major a mrkl na Marka, ten se spokojeně usmál, jako by chtěl naznačit, že to přece říkal.

„Mám ještě další zprávu. Na jedné papírové fólii mezi stránkami alba jsme v otisku našli i stopové množství krve. Patří zřejmě Husarové. Vysvětluju si to tak, že Sadovskému krev oběti ulpěla na rukavici. Když si je sundával, lehce si umazal prsty, čehož si nevšiml. Myslím si, že to máme. Taky mu musíme vzít vzorek DNA. Podařilo se mi odebrat i nějaký biologický materiál. Musí tam toho být víc. Chce to tu půdu prohlídnout znovu. Když se hrabeš ve fotkách, vždycky po tobě něco zůstane. Teď, když víme, čí otisky a DNA hledat, bude to snazší.“

„Tak se nám to hezky skládá. Super, Pepo! Co se zbraně týče, zjistil jsem, že Sadovský si walthera přinesl z války. Díky moc!“

„Počkej, počkej. Nezavěšuj. Chci ještě pochvalu za rozluštění té poznámky u jména Sadowski.“

„Jsem celé ucho, co je tam napsané?“

„Totschläger.“

„Cože?“

„Vrah, zabiják.“

Kapitola 59

Marek nepřivedl Sarana do rockáče náhodou. V sobotu večer se tam zjevovala i jeho Venuše. Nevystupovala nahá z lastury. Seděla opodál u lavice s udělaným holohlavým pitomcem v černém tílku, který vystavoval na odiv své kérky. Něco se tam dělo. Plešatec s kozí bradkou začal na jeho Reginu řvát a pak jí vlepil facku. Dívka spadla z lavice na záda, aniž by stačila vykřiknout bolestí.

Hota okamžitě vyskočil, klekl si k Regině, která se rozplakala, vsunul jí pod hlavu ruku a snažil se ji zvednout. Pořízek se vztyčil. Byl sice o pár centimetrů nižší než Marek, ale dvakrát tak těžší a nepoměrně svalnatější.

„Co to robiš, ty chuju? Nech tu kurvu ležet a vypadni, nebo…“

„Nebo co?“ zeptal se měkce Saran, který mezitím také vstal a obešel stůl. Opět to vypadalo, že se na konfrontaci těší. Jeho modré oči našly alkoholem zkalený pohled Josefa Jochymka. Oční kontakt vyvolává u většiny predátorů útočný reflex. V tomto případě však byl lovcem malý blonďák.

Jochymka přestal Reginin ošetřovatel zajímat a postavil se čelem k Saranovi. Pobaveně se na malého vyzyvatele podíval.

„Nebo ti rozbiju hubu.“

Saran se neměl ve zvyku vykecávat, bojoval efektivně, a pokud to situace nevyžadovala, bez krvavých zranění. Navíc upoutali příliš pozornosti. Nechtěl mít jako policajt problém. Pořízek z Bukovce zřejmě čekal vulgární odpověď, která by jej nabudila a poskytla mu důvod vymlátit z malého muže před zraky všech okolo duši. Major jej však beze slova prudce kopl levou nohou ze strany do pravého kolena, čímž způsobil protivníkovi ostrou bolest a ztrátu stability. Jochymek začal padat na podražené koleno, když tu se mu zatmělo před očima a měl pocit, že mu uletí hlava. Saran vší silou vlepil plešounovi s bradkou facku.

Svalovec v tílku se válel na zádech a hořela mu půlka obličeje. Facka bylo to poslední, co čekal. Účelem úderu otevřenou dlaní do tváře je dotyčného spíš ponížit než zranit. Ještě nikdo jej tak nezesměšnil, navíc před zraky desítek známých a kamarádů. Vstal. Zuřivost a pomsta, které jím cloumaly, utlumily bolest kolena a zbytky soudnosti. Vytáhl z kapsy džín vystřelovací nůž. Prcek, který jej ponížil, stál před ním a stále na něj hleděl klidnýma modrýma očima. Uchopil rukojeť zespoda, zmáčkl tlačítko, kterým uvolnil čepel, a učinil výpad jako mušketýr kordem ve snaze bodnout do hrudi. Byl levák, takže Saran uhnul doprava, a když jej ruka s nožem míjela, stiskl levačkou útočníkovo zápěstí. Ve stejném okamžiku udeřil pravou pěstí do jeho lokte, čímž jej lehce prolomil na druhou stranu. Jochymek zavyl a pustil nůž. Saran mu svíral zápěstí a držel jeho ruku nataženou, zároveň ho pravačkou ze strany popadl za hlavu, ukazovák mu zarazil do ucha a palcem podebral čelist, takže se Bukowian začal tlakem a bolestí okamžitě kácet doleva k zemi. Nakonec Saran udělal pravou nohou krok dopředu, aby si mohl přikleknout, a pravou rukou definitivně přirazil hlavu Josefa Jochymka k asfaltu. Čirou náhodou tam zrovna ležel odhozený tácek se zbytky hořčice. Boj netrval déle než pár sekund.

„Co si, kurva, myslíš, že děláš, ty zmrde?“ zeptal se major tiše bezmocného útočníka, na kterém klečel. Zároveň mu nepřestával kroutit levé zápěstí a pravačkou tlačit jeho obličej do hořčice.

„Prozradím ti tajemství,“ pokračoval, „jsem čirou náhodou policajt. Za tohle půjdeš na pár roků do krimu. Ale ještě předtím ti zlomím ruku.“

Pozoroval, jak se Jochymkovi strachy rozšířily zornice.

„Nebo je tu ještě jedna možnost. Mám po službě a se zatýkáním takového pičuse, jako jsi ty, je moc papírování. Na to nemám náladu.“ Saran mluvil pomalu, tiše, ale zřetelně. „Takže tě teď pustím, ale pod podmínkou, že tyhle dva necháš na pokoji. V opačném případě tě dám zavřít. Rozuměl jsi mi, ty sráči?“

Major povolil tlak a muž v tílku zakýval hlavou v hořčici na znamení souhlasu.

„A teď padej.“

Kapitola 60

„Bruce Lee hadra,“ řekl napůl obdivně, napůl ironicky Hota na Saranovu adresu, když uložili opilou a pomlácenou Reginu do Markovy postele. Majorovi už nestálo za to vracet se do Třince, a tak se dohodli, že přece jenom přespí v Jablunkově. Brzy ráno pojede navštívit Sadovského. Jen co dorazí Ožana s Gomolou, kterým před chvílí volal.

„Jak mohli takového blázna, jako jsi ty, zaměstnat u policie? A ještě mu svěřit velení týmu kriminalistů? Nedělají tam u vás náhodou psychotesty? Dyť ty jsi jak Riggs ze Smrtonosné zbraně,“ pokračoval Wruna. Seděli v obýváku a kouřili, tentokrát Marek ubalil oběma jointy.

„Když víš, co chtějí slyšet,“ začal se malý rváč chechtat.

„Ty jsi úplný magor,“ Hota se taky rozesmál na celé kolo. Cítil, jak v něm napětí povoluje.

„Neřvi tak, vole, ať nevzbudíš ten svůj zrzavý úlovek.“

Kapitola 61

Zaparkovali na odstavné ploše před domkem Sadovských. Saran přijel svou oktávkou přímo od Marka, jeho operativci služební fabií kombi. Major ještě večer volal nadporučíkovi Heczkovi, aby si zjistil, kdy v místním kostele začíná dopolední nedělní mše pro Čechy. Netušil, zda Sadovští chodí do kostela, ale nechtěl je minout, takže do Městské Lomné dorazili před osmou. Na kolizi s kostelem jej upozornil Marek, on sám místní zvyky neznal.

Surikata tentokrát na značce nestála, všude panoval klid, zahrada i dům působily osaměle. Že by nechodili na devátou, ale na sedmou jako Poláci? ptal se v duchu sám sebe vyšetřovatel. Došlo mu, že si národnost manželů nezjišťoval. Taky nemuseli chodit do kostela vůbec.

Policisté prošli nezamčenou brankou a po dlážděném chodníku se blížili k dvoupodlažní kostce omítnuté šedým brizolitem. Psa Sadovští patrně neměli, jinak by už na ně se štěkotem dorážel. Zazvonili u dveří. Dvakrát, třikrát, čtyřikrát.

„Obejdu barák zleva, podívám se do garáže,“ řekl Saran. „Radime, ty to obejdi přes zahradu z druhé strany a zkontroluj stodolu. Sejdeme se na dvorku za domem.“

Prošel kolem domu za poslední týden několikrát, takže získal hrubou představu o tom, kde se zmiňované objekty nacházejí.

„Libore, ty se poptej nejbližších sousedů, jestli nešli Sadovští do kostela nebo kde vlastně jsou.“

Jedno křídlo dveří garáže bylo pootevřené. Saran vstoupil dovnitř. Chvíli trvalo, než jeho oči přivykly šeru. Červená Jawa 150 se stříbrným chladičem a poznávací značkou na boční straně blatníku vypadala, že na ní od kolektivizace venkova nikdo nejezdil. Železné regály podél stěn obsahovaly úctyhodnou sbírku starých krámů. Kdyby tu našel rezavý hák, na kterém pověsili za žebro Jánošíka, vůbec by se nedivil.

U otřískaného zeleného ponku vzadu u stěny stál vysoký šedovlasý muž v hnědých manšestrácích a zelené montérkové blůze. Byl k němu otočený zády. Marek Hota popsal Sadovského jako neškodného dědulu s příznaky demence. Totéž řekl Gomola, který se s ním setkal minulou sobotu. Prý byl duchem nepřítomný a odpovídala za něj manželka.

Zpoza motorky vyčuhovaly hubené nohy v rozšmajdaných střevících. Saran udělal úkrok stranou, aby viděl za jawu. Na betonové podlaze ležela Sadovská. Vypoulené oči, vyhřezlý fialový jazyk a drát obtočený kolem krku přesvědčivě dokazovaly, že žena už za nikoho odpovídat nebude.

„Jedna vražda vám nestačila, pane Sadovský?“ řekl major, aniž by čekal odpověď.

„Ty víš hovno, synku,“ přece jen zareagoval muž, který se v tu chvíli otočil k Saranovi čelem a namířil na něj brokovnici. Sadovský měl hluboký, zastřený hlas, chladný pohled a v očích žádné stopy po demenci. Tvářil se odhodlaně.

Major si předtím pušky nevšiml, ale bylo mu jasné, že pokud do garáže nevkročil bez tasené pistole, je to teď stejně fuk. Nevěděl to přesně, ale úsťovou rychlost projektilu u tohoto typu lovecké zbraně odhadoval tak na čtyři sta metrů za sekundu, a k tomu rozptyl broků. Takže hleděl do dvojitého ústí pušky a jeho šance vyhnout se účinkům střely byla nulová. Zůstal tedy stát bez hnutí, nic jiného mu stejně nezbývalo. Byl relativně v klidu a mozek mu pracoval dál. Jediné, čeho se obával, bylo, že sem hlučně vrazí Ožana nebo Gomola a začne nekontrolovatelná střelba s předem jasným koncem. Nenapadlo ho vzít na dědka zásahový tým.

„To je možné, dědo, ale vím, že jste chladnokrevně zavraždil Husarovou kvůli něčemu, co vás možná léta trápilo, ale všem ostatním je to dneska srdečně fuk. Taky vidím, že jste uškrtil svou manželku. Proč, to mi možná povíte sám. Taky vím, že vám Husarová vyhrožovala zveřejněním seznamu účastníků přepadení nádraží v Mostech v srpnu třicet devět, kde byl váš otec zapsaný jako vrah dvou dělníků,“ řekl Saran.

Sadovský mlčel, jen dál mířil brokovnicí na majorovu hruď. Musím starocha ukecat, nejspíš je to moje poslední možnost předvést, že jsem taky chytrý kluk, ne jenom magor Riggs, napadlo Romana a málem se tomu zasmál. Pokračoval.

„Smutné je, že Husarová vás chtěla jenom postrašit, protože jste jí vyhrožovali soudem. Ten seznam jsem našel, je to bezcenný list papíru. A vsadím se, že v kronice, kterou jste ukradl, žádné záznamy o vaší rodině nejsou. Mimochodem, kde ji máte?“

„Spálil jsem ji,“ zachrčel. Zdálo se, že ho to garážové divadlo baví.

„A kurva,“ vypadlo ze Sarana. Hota se zblázní, až se to dozví. Pal to čert. Teď musí žvanit dál a něco vymyslet.

„Tou pistolí jste už jednou zabil. Jako kluka vás odvedli do wehrmachtu, bylo vám čtrnáct. Přežil jste nálet u Lince, kde jste kopali zákopy. S kamarádem Borským z Hrádku jste se vrátil domů živý, ale cestou jste zažili hrozné věci. Taky jste zabil zraněného esesáka, kterého jste střelil do spánku jeho vlastní pistolí. A tou jste popravil i Husarovou.“

„Ty víš hovno, synku. Dneska se máte jak punczki w maśłe. Nemáte představu o tom, co jsme zažili. Za vojny i po ní. Jak mě ve škole šikanovali za to, že byl tata u bojuwkorzi. A já jako synek u Němců. Co jsem všechno musel vystát od zkurvených komunistů, hlavně od soudruha Husara odvedle, té kurvy podrazácké.“

„Nebyl jste sám, kdo zažil hrozné věci. Popravil jste člověka. Starou bezmocnou ženu, kterou jste znal celý život. Možná vás v mládí odmítla a vzala si komunistu. Já si ale myslím, že jste jenom starý pomstychtivý ubožák. Zlý a podlý člověk. Jako váš otec.“

Saran to řekl schválně, chtěl mít situaci pod kontrolou a Sadovského dovést do bodu, kdy ve vzteku vystřelí. Měl tak aspoň šanci vrhnout se k zemi ve zlomku sekundy před tím, než zmáčkne kohoutek. To byl jeho plán. Kdyby dědek vystřelil nečekaně, bylo by vmžiku po něm.

„Víš hovno, synku,“ zachrčel Sadovský a pohnul puškou. Saran okamžitě skočil za motorku. Výstřel však nepřišel. Major pootočil hlavu a viděl, jak si vrah přiložil ústí brokovnice pod bradu a ustřelil si hlavu.

Několik sekund se nedělo nic. Pak dveře rozrazil Ožana, který v napřažených rukách svíral služební pistoli. Chvíli zíral na kutálející se hlavu a pak na Sarana ležícího za motorkou vedle mrtvé, zardoušené Sadovské.

„Kurva, co se tu, do prdele, děje?“

„Nic, jenom jsme si s panem Sadovským povídali.“

Kapitola 62

„Co se to w tej Łumnej stało?“

Tak zněla nejdůležitější a nejpalčivější otázka nedělního dopoledne v Jablunkově. Rynek zaplněný návštěvníky mší a jejich auty neprobíral nic jiného, než co že se to v Městské Lomné dnes ráno stalo, kdo po kom střílel a kolik bylo mrtvých. Otázkám čelili především obyvatelé tamní lokality, kteří přijeli do kostela. Šlo o největší kolektivní hru na tichou poštu za posledních několik let. Jména pachatelů a jejich obětí se různily. Ani ty největší drbny neměly „zaručené“ informace.

Jediná osoba, která byla stoprocentně v obraze, seděla na lavičce před domem Sadovských, kouřila a pozorovala mumraj kolem sebe. Dorazili téměř všichni kolegové včetně Jánošíka, což Sarana překvapilo skoro stejně jako brokovnice v rukou starého vraha. Kriminalisté prohledávali dům, v garáži prosvětlované nepravidelnými záblesky fotoaparátu pracovali docent Hromada a forenzní technici. Za plotem postávali havrani.

Krátce poté, co major převyprávěl plukovníkovi Jánošovi, co se zde přihodilo, sedl si k němu jeho parťák Ožana. Bylo na něm znát, že chce Sarana povzbudit.

„Mám pro tebe dárek,“ řekl a podával mu zachovalé hnědé pouzdro na pistoli Walther P38. Na přední straně byly jasně čitelné dvě runy písmene S vtlačené do kůže. „Našel jsem to v šuplíku v kredenci.“

„Hm,“ přikývl vyšetřovatel. Přestože se celou dobu snažil zachovat image kovboje, cítil, jak se mu chvěje ruka, ve které držel cigaretu.

„Jinak jsme našli i rukavice. Technici na nich objevili stopy spalin po výstřelu. Jestli se prokáže shoda s těmi, které měla na kloubech ruky Husarová, tak máme poslední díl skládačky.“

Saran nereagoval. Připadal si jako člověk, který se dílem šťastné náhody vyhrabal živý ze sutin spadlého domu.

„Jsi v pořádku?“ Tuhle otázku dnes slyšel poprvé.

„Asi jo, jsem jenom strašně unavený.“

Chvíli mlčeli. Zaregistrovali pohledy zvědavců za policejní páskou, která uzavírala příjezdovou cestu.

„Co myslíš, proč Sadovský vraždil?“ překvapil kapitán vyšetřovatele otázkou.

Saranovy myšlenky se smrskly do jediného slova – postel.

„Vlastně ani nevím.“

Kapitola 63

Marek seděl v ložnici u postele a díval se na spící Reginu. Její tvář tentokrát vypadala jako od Picassa, nikoliv od Botticelliho. Dívka měla pod pravým okem velký modrý monokl a čpěla alkoholem i vlastním potem. Marek ji včera večer uložil v ušmudlaném tričku a džínách, nedovolil si Reginu vysvléknout ze špinavého oblečení. Spala na levém boku v prenatální poloze, dlouhé zrzavé vlasy ležely na polštáři rozprostřené všemi směry. Přesto na ni Wruna hleděl jako na svatý obrázek. Po chvíli vstal a šel si na balkon zakouřit. Když se vrátil, seděla Regina v posteli. Rukama si objímala skrčené nohy a bradu měla položenou na kolenou. Tvářila se jako holčička, která si je vědomá toho, co provedla, a přijme jakýkoliv trest. Dívali se na sebe dlouho.

„Nechám si tě,“ řekl s vážnou tváří Marek. „Reklamovat tě můžu vždycky.“

Regina se usmála.

„Přejete si platit hotově, nebo kartou?“

KRUHY

srpen 2006

Kapitola 1

Muž klopýtal do kopce. Stezka lesem vyšlapaná za sto let mnoha tisíci kroky se klikatila nahoru šikmo strání, vlnila se mezi buky, smrky a keřovitými porosty jako had. Tu a tam překvapila chodce blátem, kameny, popadanými větvemi, nezřídka i celými kmeny stromů vyvrácenými vichřicí. Byl počátek srpna a do rozednění zbývala dobrá hodina. Muž tudy šel mnohokrát, tma a alkohol však dnes způsobily, že často padal. Naštěstí pouze dopředu, nikoliv ze stráně dolů. V některých úsecích ťapal stezkou i po čtyřech. Rudolf Ćmiel patřil k těm šťastným opilcům, kteří měli zakódovanou navigaci pro návrat domů. Jako úhoř, který je schopen z evropských řek urazit tisíce kilometrů zpět do Sargasového moře. Z kterékoliv společenské akce či hospody na Jablunkovsku se vždycky vrátil do svého rodinného domku na Písečné. Včera odpoledne začal Gorol, jak se odjakživa říkalo Gorolskimu Świętu, druhému nejstaršímu folklornímu festivalu v České republice. Ćmiel byl vyhlášený plackorz. Své umění předváděl v Pioseczański budzie. Nyní i přes miodulou zastřenou mysl bezpečně věděl, že hlavní nápor návštěvníků a milovníků placků přijde dnes odpoledne a zítra, tudíž musí vystřízlivět. Vnitřní navigace jej nasměrovala k východu. Když půjde nahoru vstříc slunci, nemůže Písečnou minout.

Náhle vykročil do prázdna a skutálel se z mírného kopečka dolů na plošinu pokrytou plochými kameny a štěrkem. Hlasitě zaklel a snažil se zaostřit na odřené dlaně, potlučené koleno zatím necítil. Když zvedl hlavu, spatřil v ranním šeru do svahu kameny osazenou zídku. Uprostřed ní se nacházel kamenný oblouk zaklenutý nad lesní studánkou. Došlo mu, kde se nachází, a zaklel podruhé. Přestože mu připadalo, že už se trmácí dlouho, domů to bylo ještě hodně daleko. Navíc se stezka zvedala strmě vzhůru a on měl nejlepší léta i kila dávno za sebou. Padesátník s pivním panděrem. Ztěžka se zvedl a začal se drápat do kopce, tentokrát už chůzi po dvou neriskoval. Kdyby na sobě neměl červenou gorolskou vestu zvanou bruclik, mohl si jej hajný splést s medvědem. Po dlouhých minutách se ocitl na rozpraskaném asfaltu silnice vedoucí od Lazů dolů k budově lesní správy. Ćmiel udělal chybu, že se po ní nevydal nahoru, ale navigace jej navedla zpět na lesní stezku, která za silnicí pokračovala a po dvou desítkách metrů ústila do obrovského lánu pole.

Vstoupil do pšenice, kterou tu zasel jeho soused a největší soukromý zemědělec na Písečné Karel Kantor. Nad kopci od polské Istebné už se objevily červánky, začalo pomalu svítat. Muž kráčel mezi světle žlutými klasy dlouhým čapím krokem. Rostliny zralé ke sklizni mu sahaly až po pás. Večer pozve Karla na miodulu. Kořalku si vyráběl sám a byl na ni náležitě pyšný. Během let nabyl přesvědčení, že přišel na ideální poměr medu, špiritusu, vodky a vody. Přidávané ingredience by neprozradil ani na mučidlech. Vzpomněl si, jak od večera do rána dole v areálu Městského lesa spolu s dalšími výrobci vzájemně ochutnávali své miodule, a uvědomil si, že musí urychleně vystřízlivět. Božka mu doma přihřeje hovězí polívku „na spravení“. Chce to ale přidat do kroku. Prudce před sebe vymrštil čapím způsobem pravou nohu…

…a vypadl z pšenice.

Kapitola 2

Ruce zbrzdily jeho pád, toho rána již několikátý. V první chvíli se zaradoval, že přebrodil lán a nachází se u kapličky, tedy v místě, ke kterému směřoval. Odtud pokračovala asfaltová cesta na Písečnou. Když se však rozhlédl kolem sebe, zjistil, že klečí v jakési kruhové ploše o velikosti cirkusové arény. Pšenice byla polehlá až k zemi a stébla připomínala vír dlouhých vlasů, který někdo vykroužil obřím hřebenem. Hranice mezi ležícími a stojícími rostlinami byla jasně zřetelná. Navíc pod rukama cítil, že stébla nejsou u země zlomená. Ćmiel nejprve nechápavě zíral, jako by se chtěl ujistit, že to, co vidí, je skutečné, a pak jej oblila hrůza. Vystartoval kupředu jako sprinter z bloků a proběhl napříč kruhem. Vběhl do cestičky mezi pšenicí a po několika metrech se ocitl v mnohem větším víru, v jehož středu zůstal terč z nepolehlého obilí, takže útvar připomínal starou gramofonovou desku. Muž se zastavil a začal se zoufale rozhlížet, kudy se dostane ven z labyrintu. Mezi stojícími stébly zahlédl dvě cesty. Zkusil jednu z nich a po dvou vteřinách skončil v dalším kruhu o velikosti prvního. Muže se zmocnila panická úzkost. Přejel očima po obvodu, všude pšenice. Místo toho, aby do ní skočil a pelášil pryč, zvolil cestu zpět a znovu se ocitl ve středu piktogramu. Zbývala mu jediná možnost. Ukázalo se však, že chodník z polehlých stébel končí ve třetím kruhu.

Rudolf Ćmiel cítil, že se mu rozskočí hlava a zastaví srdce. Couval zpět, až vstoupil do terče a zakopl o něco, čeho si v panice ani nebyl schopen všimnout. Skončil na zádech. Když se ztěžka posadil, bylo už natolik světlo, že jasně viděl nehybně ležící tělo mladého muže. Když se podíval do jeho skelných mrtvých očí, ztratil poslední zbytky soudnosti. S výkřikem vběhl do lánu pšenice a nehodlal se zastavit.

Kapitola 3

Roman Saran ležel v posteli s rukama za hlavou a pozoroval strop. Zedník omítku špatně zahladil, zanechal za sebou spoustu nerovností, které bílá malba a čas jen zvýraznily. Romana zaujala šmouha, jež mu připomínala sevřenou pěst s palcem nahoru. Kousek od ní se nad obrysy kopců točil vír. Kvůli celku nevnímáme detaily, napadlo ho. Nechtělo se mu ale přemýšlet dál, zvlášť ne o sobě. Bylo mu třicet sedm, bydlel v garsonce, neměl děti ani stálou přítelkyni, měl jen svou práci. Jako major v oddělení vyšetřování násilné kriminality v Ostravě vyšetřoval vraždy. Palec na stropě měl spíš směřovat dolů, napadlo jej.

Náhle zazněl do ticha nezaměnitelný kytarový riff a Lennonův hlas začal zpívat.

„Help! I need somebody.

Help! Not just anybody.

Help! You know I need someone.

Help!“

Roman zvedl mobil. Není to ironie, že jsem si jako vyzváněcí melodii zvolil právě píseň Help!, ve které John volá o pomoc, blesklo mu hlavou, ještě než přijal hovor. Na displeji svítilo JANOSIK.

„Šéfe?“

„Máme výjezd,“ řekl krátce plukovník Jánoš.

„Co se děje?“

„Vražda nebo zabití.“

„Poslouchám.“

„Tam u vás na Písečné našli v poli mrtvého mladíka s rozflákanou hlavou.“ Jánoš byl přímo z Ostravy a všechno mimo ni na jihovýchod, od Bohumína po Mosty u Jablunkova, bylo „tam u vás“. Saran bydlel v Třinci a k místu činu to měl pár kilometrů.

„Ale je to celé nějaké divné. Nadporučík Heczko z Jablunkova mluvil dost zmateně. Každopádně mu volej, on tě navede. Hromadu a forenzní tým s Koutným jsem tam poslal. Tvoji operativci by už to měli na místě přebrat.“

Neměli se rádi. Šéf oddělení Jánoš zůstal u sboru jako relikvie z totalitních časů, což mu vznětlivý Saran dával netakticky najevo. V opačném gardu Jánoš házel majorovi, který byl v řešení případů úspěšný, ustavičně klacky pod nohy. Jako dnes. Saranovi volal se zpožděním jako poslednímu. Možná doufal, že se na to vykašle.

„Provedu.“

„Stalo se něco?“ ozval se ženský hlas odvedle. Na druhé půlce postele se posadila mladá dívka s dlouhými blond kadeřemi. Deka jí sklouzla dolů a odhalila nahá, nápadně pevná ňadra. V noci to bylo poprvé, co Roman hnětl silikonový gel.

„Musím do práce. Klidně si ještě polež, a když budeš odcházet, stačí zabouchnout dveře.“ Řekl to tak, aby dotyčná pochopila, že by odejít rozhodně měla.

„Bylo mi s tebou moc hezky, Románku,“ zašeptala dívka. „Někdy si to musíme zopakovat.“

„Mně s tebou taky… Katko,“ řekl Saran nejistě. Jména Kateřina a Lucie se mu odjakživa pletla. Sám nevěděl proč. Ale slečna se nepřestala zasněně usmívat, takže se zřejmě trefil. „Promiň, jdu se umýt, oblíknout a nasnídat, ty spěchat nemusíš.“

„Románku? No to mě, kurva, poser,“ řekl si pro sebe, když vcházel do sprchy. Taky nespěchal. Nebožtík neuteče a svým kolegům věřil. Všichni byli profesionálové, pracovali spolu několik let.

Kapitola 4

Teprve poté, co nasedl do své ojeté stříbrné oktávky a projel kolem budovy třineckého gymnázia, naproti níž v jedné z bytovek bydlel, došlo mu, kam míří. Jablunkov nemusel. Kdysi za jeho „atletických časů“ mu dala jedna tamní dívka nevybíravým způsobem košem. Navíc před dvěma lety řešil v místní části zvané Městská Lomná případ vraždy, v němž hrály hlavní roli letitá sousedská nenávist, zloba, zášť a pomluvy. Jablunkov sice povýšil těšínský kníže na město v době, kdy ještě první Třinečák žil pod Javorovým vrchem v polozemnici. Ovšem starobylost v Romanovi v tomto případě evokovala spíš předsudky stojící na falešné katolické morálce.

Před budovou obvodního oddělení PČR Jablunkov na něj čekal mladý policista. Romanovi připadal trochu vyděšený. Projeli ulicí Lesní kolem české základní školy a kousek za ní odbočili doleva. Silnice do mírného kopce se po padesáti metrech prudce zvedla k Písečné. Oktávka posléze vjela mezi shluk rodinných domků, které vystřídaly „hauzy“, jak říkal Saran honosným novostavbám, o nichž byli jejich majitelé přesvědčeni, že jsou moderní a estetické.

„Tak tady jsem ještě nikdy nebyl. Některé baráky vypadají jak haciendy narkobaronů.“

„Na Písečné se teď hodně staví, pane majore,“ řekl přiškrceným hlasem policista, znělo to, jako by se za vzhled nevkusných domů omlouval. Pravda byla, že se majora bál.

„Vidím. Přímo krása bez závoje.“

„Co prosím?“

„Ale nic,“ uzavřel debatu o architektuře Saran. „Kde to je?“

„Pojedeme pořád rovně, je to kousek za kapličkou.“

Roman už zahlédl policejní auta a mezi uniformami policistů spoustu zvědavců.

„Do prdele, co to je? Proč se tam motá tolik lidí?“ obořil se na spolujezdce.

„Všichni TO chtějí vidět,“ hlesl mladík jako vyvolaný školák, který se při zkoušení vymlouvá, že minule chyběl.

Roman potlačil vztek. Byl odjakživa pruďas. Rváč, který před nikým a ničím neuhnul. Někteří jej dokonce měli za násilníka.

„Kdybys nebyl kriminalista, byl bys kriminálník,“ řekl mu jednou v legraci kapitán Ožana, jeho operativec.

„Naštěstí to dopadlo dobře,“ odvětil mu tehdy s úsměvem Saran. Pro tebe, dodal mnohoznačně.

Projeli kolem dvou mohutných lip a žlutého domečku s dvířky s okýnkem, za nimiž stála Panenka Maria a obracela oči v sloup. Jo, přesně tak, pomyslel si Roman v duchu. O pár metrů dál zastavil. Obešel několik policejních aut a protlačil se hloučkem přihlížejících, až narazil na nadporučíka Heczka, vedoucího OO PČR Jablunkov, prošedivělého čtyřicátníka. Okamžitě ho popadl za flígr.

„Ahoj, Romane. Konečně jsi tu. Všechno jsem…“ nestačil velitel místních policajtů doříct.

„Co je to tu za cirkus?“ zvýšil hlas major. „Okamžitě ty lidi vyžeň pryč!“

„Všechno jsem už udělal. Oblast je zapáskovaná, zabezpečená před kontaminací, ty osoby, co byly na místě, když jsme přijeli, už moji kluci vyslechli a zapsali si je, zajistil jsem i ty, kteří našli tělo a přivolali nás.“

„Oukej, promiň. A ta banda pošuků těsně u pásky?“ ukázal na hlouček osob vystrojených, jako kdyby vyrabovali etno shop. „To jsou Peruánci na výletě?“

„To jsou údajně odborníci z nějaké organizace pro zkoumání paranormálních jevů a UFO,“ řekl Heczko zcela vážně. Saran se zarazil.

„Děláš si ze mě srandu?“

„Ne, přijeli si TO prohlédnout.“ A ukázal do lánu obilí. „My je…“

Vyšetřovatel jej však už neslyšel, protože vyrazil ke skupince „Peruánců“, aniž by se zeptal, co se tu stalo. Roman nesnášel esoteriky všeho druhu. Obzvlášť ty, kteří se vyznačovali soustředěným pohledem do očí, jímž dávali najevo, že vědí něco víc než všichni ostatní. Nějakou zcela zásadní pravdu o smyslu naší existence, kterou jednou pochopíme, ale to už bude pozdě. Setkával se s nimi ve své kriminalistické praxi poměrně často. Většinou vytvářeli problémy. Vybral si dlouhána v pestrobarevném ponču, který měl zavřené oči a ruce zdvíhal vysoko nad hlavu, jako by se chystal vzlétnout. Odhadl je správně. Ostatní stáli za ním, zírali do polí a pokyvovali hlavami, jako že je jim to jasné. Odborníci, napadlo Romana, když předstoupil před hlavního Inku. Major měřil jen sto sedmdesát, ale pokud je někdo pozoroval, nebylo o dominanci pochyb. Vytáhl z kapsy legitimaci.

„Kriminální policie, major Saran. Buďte té lásky, sbalte si své věci a opusťte prostor. Toto je místo činu,“ přikázal.

„Mýlíš se, bratře, toto místo je magické. Dobrotivé bytosti z Plejád nám dávají znamení míru, lásky a harmonie. Uklidni se a vnímej tok energie. Otevři mu své čakry.“ Dlouhán hovořil pomalu, jako kdyby promlouval k natvrdlému, a položil Saranovi ruku na rameno. Roman neměl rád, když s ním někdo mluvil jako s debilem, a doslova nesnášel, když se ho dotýkal chlap. Byl sice malý, ale postavu měl jak gymnasta, který zrovna seskočil z kruhů. Široká ramena, svalnaté paže a sporé tělo. Major uchopil ufologovy prsty a zapáčil jimi tak silně, že esoterik zasyčel bolestí, zmenšil se o deset centimetrů a naklonil se dopředu. Roman se mu podíval zblízka do očí. Zdálky to vypadalo, jako kdyby si chtěli něco důvěrného sdělit.

„Okamžitě zmizte… bratře! Dávám ti jasné znamení.“

„Co blbneš? Nech ho, prosím tě, je tu plno lidí, může tě zažalovat,“ odtahoval jej od „Peruánce“ Heczko. „Moji chlapi je odvedou. Nechceš si náhodou prohlédnout místo činu? Tvoje kavalerie včetně nebožtíka už tam na tebe čeká.“

Saran se konečně otočil k lánu pšenice, který protínala polní cesta. Žluté moře mírně klesalo k pásmu lesa v dálce. V obilí stál kapitán Gomola a mával na ně rukou. Na vzdálenost zhruba padesáti metrů major zaregistroval, že jeho operativec nestojí mezi klasy, ale v jakémsi kruhu. Zaclonil si oči před sluncem.

A konečně TO uviděl.

Kapitola 5

„Ryčné er je tu dvě minuty, a už se pere,“ smál se a kroutil hlavou kapitán Ožana, bodrý kulatý chlapík s knírem, a pozoroval malého blonďáka, jak kráčí polní cestou směrem k nim.

„Ryčné er?“ zeptal se kapitán Lukáš Pezda, hubený obrýlený zrzek. Nový operativec, čerstvá posila týmu, o šéfově přezdívce nevěděl.

„Major Roman Saran, postrach prérie.“ Ožana si dal záležet, aby všechna „er“ vyslovil drnčivě.

„Co to má na sobě? Kde má boty koně a frajerskou koženou bundu?“ divil se kapitán Gomola, třetí z party Saranových operativců.

„Tys vlastně nebyl včera v práci, že? Ve čtvrtek se vrátil z dovolené v Itálii, kde mu došlo, že trička zastrčená do kalhot, košile s krátkým rukávem a těžké boty nosí jen burani z Východu, takže přezbrojil šatník,“ vysvětlil kolegům Ožana, který, ač padesátník, měl k Saranovi nejblíž.

„Tak v tom případě jsem Rumun,“ pravil Gomola a zběžně zhodnotil svou květovanou košili s krátkým rukávem zastrčenou do šedých džín.

„Však on taky nevypadá jako Ital,“ podotkl ironicky Ožana.

Roman měl na sobě přiléhavé černé triko a světle zelené plátěné kalhoty vojenského střihu s mnoha kapsami, do nichž nastrkal cigarety, zapalovač Zippo, policejní průkaz a další propriety. Na nohou měl černé adidasky. Z dlouholeté motorkářské image mu zbyly jen záliba v černé barvě, široký kožený opasek schovaný pod tričkem a dračí kérka na levém bicepsu, která výhrůžně šlehala zpod krátkého rukávu.

Když došel k okraji piktogramu, na chvíli se zastavil, aby si úkaz prohlédl. O kruzích v obilí četl a viděl pár dílů seriálu Akta X, ale s ničím podobným se nikdy nesetkal. A že je spatří na vlastní oči, navíc v obci Písečná, to by ho nenapadlo ani v nejdivočejším snu. Uválená cesta k němu mezi pšenicí už měla šířku chodníku. Paráda, hezky to začíná, pomyslel si v duchu.

„Čest, majore,“ pozdravil jej servilně Pezda.

„Cože? Ještě jednou mě někdo z vás pozdraví čest, a praštím ho,“ řekl výhružně a zadíval se na mladého kapitána svým pověstným drtivým pohledem blankytně modrých očí. „Co to má být, to se vracíme do komančských časů? Robte si cypa z plasteliny, a ne ze mě.“

Zelenáč v týmu zaregistroval, jak se Ožana s Gomolou, stojící opodál, chechtají.

„Přestaňte blbnout, a řekněte mi, co se tu stalo. Co to má být?“

Kapitola 6

Ožana mu beze slova podával modré latexové návleky a rukavice.

„To myslíš vážně? To se bojíš kontaminace místa činu? Rozhlídni se kolem sebe. Vypadá to tu, jako kdyby zrovna odjel cirkus Humberto,“ brblal, ale stejně si je navlékl.

„Pojď, něco takového jsem ještě neviděl.“

„Myslíš ty kruhy?“

„Jo, ty tež.“

Uprostřed obrazce, kde zůstal kruh z nepolehlého obilí o průměru tak čtyři metry, stála trojice mužů. Další pracovali kolem. Nadporučík Siuda z třinecké kriminálky, fotograf a forenzní technik Koutný z OKTE se rozestoupili a major uviděl soudního lékaře Hromadu klečícího nad tělem muže. Mladík ležel v samém středu piktogramu na zádech s rukama rozhozenýma, jednu nohu měl nataženou, druhou mírně pokrčenou. Z dálky mohl vypadat, jako kdyby odpočíval na slunci. Jako Rimbaudův spáč v úvalu, napadlo Romana. Zblízka se však naskýtal zcela neidylický pohled. Muž měl zkrvavený obličej, krev v tmavých vlasech i na bílé košili. Saran mu hádal tak dvacet, všiml si, že mladíkovi ještě pořádně nezačaly růst vousy. Do prdele práce, zaklel v duchu.

„Podle občanky, kterou jsme našli v peněžence, jde o Daniela Tatarku, dvacet dva let. Bydlí v Návsí,“ začal Siuda, který se svou svitou dorazil na místo po Heczkovi.

„Někdo ho hrozně zmlátil. Na první ohledání má zlomenou čelist, přeražený nos a zřejmě zlomená žebra. Smrt způsobilo pravděpodobně poškození mozku v důsledku rány tupým předmětem do hlavy, do oblasti temene, mrtvý je tak zhruba od půlnoci. Víc ti teď neřeknu,“ hlásil docent Hromada.

„Takže rvačka?“ zeptal se Saran.

„Možná, ale ne tady. Kromě krve má na dlaních, na košili i na kalhotách špínu a zadřený jemný štěrk,“ navázal Koutný, šéf forenzního týmu, „a kolem jsme nenašli stopy po zápasu.“

„Bodejť byste našli, když se tu muselo pohybovat dalších dvacet třicet lidí, kteří vyrobili ty obrazce a zváleli klasy,“ namítl Saran. „Tedy pokud tu nepřistáli mimozemšťani.“

Pezda se uchechtl a major jej zpražil pohledem. Pak si vzpomněl, že mu jej do týmu zařadil Jánoš. Beztak nějaký synovec.

„Nech mě domluvit,“ řekl Koutný dotčeně. „Našli jsme stopy krve vedoucí od asfaltky polní cestou až k okraji lánu. Taky to vypadá, že ho někdo nesl jako pytel brambor. Muž, na ženu je ten kluk moc těžký a vzdálenost od cesty velká. To by musela tělo táhnout. Pachatel přivezl tělo v autě, přinesl sem a pohodil do pole.“

„Nemohl se porvat na cestě a doplazit se tu?“

„Se smrtelným poraněním hlavy je to vyloučené,“ konstatoval suše Hromada.

„Nemusel být mrtvý hned,“ opáčil Roman. Taky proč by se plazil zrovna do pole, uvědomil si.

„To je fakt, ale to ti teď neřeknu.“

„A co ty kruhy? Byly tu předtím, nebo až potom? Nebo ho zabil a celé to naaranžoval jeden z výrobců tohohle?“ Majora začala absurdita situace štvát. Obří kola s terčem uprostřed a v něm mrtvola jako třešnička na dortu? Co to má, kurva, znamenat? Špatný vtip?

Ostatní mlčeli a dívali se po sobě, jako by tím chtěli malému vzteklému vyšetřovateli říct, že oni za to fakt nemohou, a Saranovi se chtělo kouřit, protože si od rána ještě nezapálil. Což jen stupňovalo jeho rozčílení.

„Oukej, připusťme, že tělo pachatel, patrně muž, přivezl ze skutečného místa činu autem,“ začal major znovu a pomalu, „a že přinesl tělo sem a hodil do pole. Co stopy po lidech, kteří vyrobili ty kruhy? Nějaká prkna, lana, nebo čím se to vyrábí? Ta partička recesistů sem musela přijet a pohybovat se, takže dělali hluk. A byla noc, takže si museli i svítit.“

„Ne, nic takového jsme nenašli, jenom krev oběti od asfaltky až sem,“ řekl omluvně Koutný, „a ještě tohle. Leželo to vedle oběti.“

Podal Saranovi důkazní sáček, ve kterém byl stříbrný knoflík.

„A to je, do prdele, co?“

„To je knoflík od brucliku,“ řekl Heczko, který mezitím sešel dolů k nim. Všichni se na něho podívali, jako kdyby promluvil čínsky.

„Cože?“ Ožana to vyslovil za všechny.

„To je vesta od gorolského kroje.“

„To se mi snad jenom zdá,“ Saranův vztek pomalu přecházel ve smích. Napadlo ho, že kdyby kolem nich prošel jednorožec, nikomu by to nepřipadalo divné. „Tatarka má drahou bílou košili s dlouhým rukávem a černými knoflíky, takže mi chcete říct, že kroj měl na sobě vrah?“

Každý takový případ se automaticky šetří jako vražda.

„Nezačalo včera v areálu Městského lesa dole pod kopcem to vaše Gorolski Święto?“ zeptal se Gomola Heczka.

„Sláva, první stopa.“ Ožana to vyslovil jako člověk, který skládá puzzle a objeví první růžek.

„Možné to je,“ ozval se Koutný. „Moji chlapi našli v pšenici cestičku, kterou podle sklonu klasů vyšlapal někdo, kdo šel směrem od lesíku k obrazci a pak zase ven až k asfaltce nahoře.“

„Je na té pěšince krev?“ Romana nová informace zaujala.

„Není, spíš to vypadá, že někdo vyšel z areálu do kopce, pak se vydal přes pole, vkročil do kruhů, chvíli se tu motal a vyběhl zase ven. Nález ovšem neohlásil.“

„Opilec? Jeden nebo dva?“

„Podle stop v hlíně mezi klasy jeden.“

„Toho člověka musíme najít. A kdo vůbec objevil tělo? A kdy?“ pokračoval Roman.

„Manželé Sikorovi, šli kolem půl sedmé z Písečné dolů do Městského lesa pomáhat s přípravou na dnešní den. Zrovna probíhá Gorol. Viděli kruhy, vešli do nich a našli tělo. Bohužel, volali nejen nám, ale taky všem známým, takže se to bleskem rozkřiklo. Dokonce těsně před tebou dorazili z Třince ti magoři přes UFO, ale ty jsme tu nepustili. Než jsme stačili přijet, vlezlo do kruhů minimálně deset lidí,“ řekl Heczko.

„To jste na té služebně chrápali nebo co? Neříkal jsi náhodou před chvílí, že místo není kontaminované?“ Sarana pomalá reakce zdejší policie opět vytočila. „Pokud jste ho nestihli zajistit a ta banda zničila nějaké důkazy, tak to máš na triku. Doufej, že ti lidé tu ještě jsou. Podívej se jim do mobilů. Jestli se na internetu objeví fotka kruhů s mrtvolou, osobně ti nakopu prdel.“

Nadporučík chtěl na svou obranu říct, že měli ráno ještě plno práce s opilci po páteční noci, z nichž jednoho museli odvézt na záchytku až do Frýdku. Že má na oddělení, které se stará o hornatou oblast od Hrádku až po zastrčenou Hrčavu, nedostatek policistů, že nemají počítače ani peníze na benzin. Ale pěnícímu majorovi by to stejně nevysvětlil. Má pravdu, měl tu být první. Odešel plnit rozkaz. V duchu se modlil, aby žádná fotografie neunikla.

„Tak to hoši pěkně posrali,“ řekl Saran a obrátil se zpět k oběti. „Co jste zjistili dál? Co měl u sebe?“

„Peněženku, klíče, mobil,“ odpověděl Koutný a dodal, „možná je ale zajímavější, co má na těle.“

„Jak to myslíš?“

„Vrah se nám zřejmě podepsal.“

Odhrnul oběti košili a Saran spatřil na mladíkově hrudi tři hrubé krvavé řezy ve tvaru dvojramenného kříže. K údivu všech přítomných se začal smát. Znělo to trochu zoufale.

„To je všechno? Stopa dinosaura se tu nenašla?“ Pak zvážněl. „Oukej. Forenzní tým místo ještě jednou důkladně pročeše a zajistí všechny možné i nemožné biologické stopy. Nadporučík Siuda s nadporučíkem Heczkem obejdou baráky kolem. Někdo musel něco vidět nebo slyšet. Tady se nepohyboval jenom chlap s tělem, ale celé stádo lidí. A nebožtíka odvezte.“

Rozhlédl se kolem sebe jako Napoleon po bojišti u Aspern. Nerad prohrával.

„A já si jdu zakouřit.“

Kapitola 7

Roman se opíral o slečnu Stříbrnou, jak říkal své oktávce, mezi prsty držel kamelku a lačně vdechoval kouř. Soudní lékař a technici odjeli. Tělo oběti bylo odvezeno k pitvě. Zůstali jen jeho tým, Siuda s Heczkem a jejich lidé. Ožana stál zády k němu a snažil se odkopnout kamínky z krajnice co nejdál do pšeničného pole. Saran netušil, jestli si na nich vybíjí zlost, nebo to dělá jenom tak. Gomola s Pezdou zpovídali opodál manžele Sikorovy. Ožana nechal fotbálku a postavil se vedle svého šéfa. Oba nyní hleděli na lán pole s kruhy.

„Máš pro mě jednoho velblouda?“ přerušil ticho kapitán.

„Myslel jsem, že jsi přestal,“ řekl Saran a nabídl parťákovi z pomačkaného balíčku cigaretu.

„Já taky,“ znělo to zasmušile. „Tak co myslíš?“

„Že je to pěkný bordel. Kruhy v obilí, uprostřed kluk s rozflákanou hlavou, žádné stopy, jenom knoflík z brunclíku, nebo jak se, kurva, té vestě říká. Navrch ještě vyrytý kříž. A do toho všeho Gorol. To by nevymyslela ani Agatha Christie na LSD.“

„To je fakt. Absurdistán hadra,“ zasmál se Ožana. „Už vidím Jánošíka na tiskovce a v televizi.“

Roman si ho představil a začal se usmívat. Bývalý komunista je jako bývalý černoch.

„Pane plukovníku, tady redaktorka Zorka Horká z deníku BLESK. Slyšela jsem, že v Jablunkově prý přistálo UFO a jeden člověk u toho přišel o život. Myslíte si, že ho zabili mimozemšťané? Máte už nějakou stopu?“ imitoval Roman fistulkou imaginární novinářku na tiskovce.

Ožana však náhle zvážněl a zařval směrem ke dvěma postávajícím policistům: „Hej, vy tam, pánové. Nemáte co dělat? Zezdola po cestě k nám pochoduje hafo lidí, tak je laskavě vypakujte. Hlavně sem nepouštějte novináře. “

Saran zahlédl osobu s přenosnou kamerou na rameni. Věděl, že hladovému tisku stejně neunikne a veřejnost budou muset informovat. Ale nechtěl, ať to dělá on, a už vůbec ne dneska.

„Kurevský bordel.“

Kapitola 8

Z druhé strany k nim přicházel Heczko. Bylo vidět, že je klidnější. Podařilo se mu pozdržet všech devět osob, které do kruhů vstoupily. Minimálně byl o tom přesvědčený. Dotyční naštěstí neodešli, protože byli zvědaví. Po delší diskusi a vysvětlování všichni souhlasili s kontrolou fotografií v mobilech. Snímek s obětí si pořídil pouze jeden, a ten jej vymazal, ostatní v sobě měli tolik ohleduplnosti, že si fotili pouze obrazce. Přesto si nemohl být jistý, že se někdo další nevytratil a neposlal foto do novin. S nadporučíkem kráčel i podsaditý chlapík v montérkách.

„To je Karel Kantor, majitel pozemku,“ představil jej majorovi.

„Saran, kriminální policie.“

Kantor mu však skočil do řeči.

„Pšenice je v prdeli, beru kombajn a začnu sklízet,“ řekl rezolutně zemědělec.

„To ani náhodou, vážený pane. Zatím všechno zůstane, jak je. Dáme vám vědět.“

„Kdo mi tu škodu zaplatí?“

„Popravdě nikdo, pane Kantor. Jde o místo činu a kruhy nejsou naše práce.“

Chlapík se nasupeně otočil a odcházel. Saran už jen slyšel: „Zasraní policajti.“

Kapitola 9

„Tak kde začneme, šéfe?“ zeptal se Ožana, který se stále opíral o majorovu oktávku.

„V prvé řadě to musíme oznámit rodině. A pokud to umožní situace, zkusíme je trochu vyzpovídat,“ Roman to už zažil mnohokrát a pohled na žalem zhroucené rodiče v něm vyvolával mnohem horší pocity než vraždy samotné. „Pak musíme najít člověka, kterému patří ten knoflík.“

„Co znamená ten nožem vyřezaný kříž?“

„Já nevím,“ Roman si zapálil už čtvrtou cigaretu od chvíle, kdy vyšli z pole na asfaltku, „dvojramenný kříž mají ve znaku Slováci, blýská se jim nad Tatrou.“

„Myslím to, Romane, vážně,“ reagoval na zjevnou ironii kapitán.

„Já taky. Pokud se nemýlím, je to pravoslavný kříž, který Slováci nějak přebrali z Velké Moravy. Ale zrovna tak to může znamenat něco úplně jiného.“

„To jako že ho zrasovali Slováci? To je úplná kravina.“

„Spíš jde o vzkaz, pachatel chtěl, abychom si toho všimli.“

„To je fakt. Musel to být úmysl, nikdo přece není tak blbý.“

„Anebo je naopak chytrý.“

„Takže podle tebe se jedná o úmyslnou vraždu?“

„Těžko říct. Je to nejpravděpodobnější varianta. Evidentně se s někým porval, a rvačky obvykle plánované nejsou. Jenže ten vyřezaný symbol, to už vypadá na úmysl.“

„A co kruhy? Pokud Tatarka zemřel o půlnoci, musely vzniknout až potom. Slunce zapadá, baj oko, kolem půl deváté, museli počkat na pořádnou tmu. Mezi devátou a jedenáctou, kdy Tatarku hodili do pole, to nemohli stihnout. Aspoň si myslím. Ale nevím, jak to dělají. Musel je přece někdo vidět. “

„Třeba viděl. Počkáme, co zjistí Siuda s Heczkem a jejich chlapi, až obejdou nejbližší baráky.“

„Nechápu to, nedává mi to žádný smysl. Až příliš nepravděpodobných věcí najednou.“

„Taky si myslím, ale stejně se musíme jít dnes podívat na Gorola. Pokud se tu motal ožrala v kroji, musel přijít odtamtud.“ Romana vidina návštěvy festivalu nijak nelákala. A jeho parťáka zřejmě taky ne.

„Nemám rád folklor,“ utrousil otráveně Ožana.

„To jsme dva. Ale ber to z té lepší stránky. Pokud tam narazíme na slovenský soubor, budú tam aj pekné baby,“ mrkl Roman na hudrajícího kapitána, i když věděl, že operativec žije spokojeně s manželkou a třemi dětmi, z nichž dvě jsou už dospělé. Jeho největší vášní byly ryby. Nějaké krojované slečny ho vůbec nezajímaly.

Ožana místo reakce vytáhl z Tatarkovy peněženky jeho občanku.

„Adresa mi nic neříká. Sami tam netrefíme. Někdo by měl jet s námi.“

„Marku, řekni Siudovi, ať chalupy obejde sám,“ zavolal Saran na Heczka a mávnutím ruky mu naznačil, ať se dostaví k autu.

Kapitola 10

„Pojedeme do Jasení,“ řekl nadporučík, když nasedal do oktávky. Blonďatý pitbul na něj zavolal jménem. Snad jej vzal opět na milost. Teď seděl nadporučík na sedadle spolujezdce a ukazoval Saranovi cestu.

„Tak tady to už vůbec neznám,“ prohodil Roman, když míjeli cizokrajná místa, jimž Heczko říkal láskyplně Zumcziska a Rybniki. Major viděl jen zarostlou stráň a nevelkou plochu kalné vody. Nic mimořádného. Usoudil, že nadporučík pochází z Návsí, nebo je rybář. Nebo obojí. Místní topografie ho vůbec nezajímala. Myslel na kluka, který měl celý život před sebou a nakonec skončil pohozený v poli jako pytel odpadků.

Projeli rovně přes křižovatku, která dávala na výběr vlevo Bocanovice nebo vpravo Milíkov, a stoupali nahoru. Minuli jakýsi „tábor“, a když už se Saranovi zdálo, že směřují na Kozubovou, úzká silnice se dvakrát zavlnila jako bič a dojeli mezi kolonii honosných vil.

Pražák má představu, že místní horalé spí s ovcemi a jedí z květináčů, ale skutečnost byla právě opačná, napadlo Romana, když zastavili před domem stojícím čelem do údolí, který dával více než ostatní na odiv pseudostyl podnikatelské moderny.

Kapitola 11

Eva Palovská, hezká štíhlá žena po čtyřicítce, zkolabovala hned po úvodních větách o tragické synově smrti. Nechtěla tomu uvěřit, dokud jí policisté neukázali snímek těla v digitálním fotoaparátu. Hromada oběti po odebrání biologických stop očistil obličej od krve. I tak bude třeba tělo řádně identifikovat, dal jí poslední naději Saran. Sesunula se na pohovku. Její muž šel do kuchyně pro vodu a Ožana otevřel okna dokořán. Po chvilce nabyla vědomí, ale s obličejem v dlaních plakala a třásla se, přestože ji Palovský objal a pevně tiskl k sobě. I na něm ale bylo vidět, že jej zpráva zasáhla, snažil se ovšem zachovávat klid. Také on potvrdil totožnost oběti podle fotografie z místa činu a identifikoval klíče a mobil. Nic nebylo Romanovi nepříjemnější než to, co musel udělat. Začít se ptát.

„Přijměte prosím mou upřímnou soustrast, paní Palovská. Je mi to moc líto, ale potřebovali bychom vám položit pár otázek,“ snažil se o co největší empatii major. „Můžeme ale přijít později.“

Podíval se dlouze na Palovského. Snad mu dojde, že každá vteřina je drahá.

„V pořádku, ptejte se.“

„Řekl vám včera syn, kam jde, případně s kým a kdy se vrátí?“

„Ne, neřekl nám nic. Už dávno nám takové věci nesděluje, je to dospělý člověk,“ řekl muž a po kratičké pauze dodal, „a není to můj syn, vyženil jsem ho.“

Saran vycítil, že otčímův upřímný zármutek špatně odhadl.

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Včera u oběda. Pak odešel.“

„Sám?“

„Už jsem vám řekl, že nevím. A popravdě, je mi fuk, co dělal nebo nedělal. Přicházel, odcházel, jak chtěl.“

„Jakou měl náladu, když jste ho viděl u oběda?“

„Co já vím? Asi normální.“ Po žalu v Palovského tváři už nebylo ani stopy. Byl klidný, chladný.

„A co dělal váš syn? Pracoval, nebo studoval?“

„Není, tedy nebyl to můj… to je fuk. Studoval nějakou vysokou v Praze.“

„A jakou, to zřejmě nevíte, že?“ Roman byl šokován, stačilo pár vět, a z chlapa se vyklubal krajně nesympatický člověk.

„Nechte si tu jízlivost, kapitáne.“ Když to říkal, díval se zhnuseně na Saranovo tetování.

„Jsem major,“ vyšetřovatel cítil silné nutkání zlomit mu úderem pěsti nos. Měl v tom praxi. Přestože byl Palovský urostlý, proti blonďatému rabiátovi maskovanému za policistu by neměl nejmenší šanci. Ožana to dobře věděl.

„Raději půjdeme, Romane,“ řekl za jeho zády zkušený operativec, který věděl, že může dojít ke konfliktu.

„Daniel studoval Husitskou teologickou fakultu Karlovy univerzity, obory filozofie a judaismus,“ vyhrkla se slzami v očích Palovská, která se z otřesu trochu vzpamatovala. Roman věděl, že se jedná pouze o prchavé vzepětí a tíživý smutek ze ztráty milovaného dítěte ji zanedlouho pohltí navždy. Napadlo ho, že přesné označení fakulty a oboru znamená, že se matka často a právem chlubí tím, jak chytrého má syna.

„To je dost neobvyklý obor, paní Palovská,“ začal Roman opatrně nové kolo otázek.

„Jo, hrál si na židáka.“ Nevlastní otec to řekl s takovým odporem, že major zaťal pravou ruku v pěst.

Matka opět propukla v pláč.

„Pane Palovský,“ zasáhl opět Ožana, „potřebovali bychom si s vaší manželkou promluvit o samotě. Kdybyste byl tak laskav.“

„Jak laskav? To vy si laskavě uvědomte, že jste v mém domě.“

„Tondo, prosím tě,“ pronesla nečekaně tvrdě Palovská, odtáhla se od něj a narovnala se na pohovce. Pán domu nasupeně opustil místnost, z kuchyně bylo slyšet, jak si otvírá pivo a nadává na zkurvené fízly.

„Omlouvám se, on to tak nemyslel.“

„Nic se neděje, to je v pořádku.“

„Můj Danek byl moc hodný a vnímavý kluk, vždycky hodně četl a měl rád historii. Když se dozvěděl, že jeho babička byla Židovka, a navíc přežila Osvětim, začal se o to zajímat.“

„Proto šel studovat do Prahy?“

„Ano. Dokonce chtěl odjet po prázdninách studovat do Izraele. Žije tam vzdálená rodina.“

Palovská se znovu rozplakala.

„Kdo mohl udělat něco tak strašného? Proč mému chlapečkovi? Byl tak hodný.“

„Zatím nic nevíme, ale ty, kdo mu to provedli, najdeme. Slibuji. Ještě otázku. Měl váš syn nepřátele?“

„O nikom nevím.“

„A co přátele? Holku, přítelkyni?“

„Má přítelkyni,“ řekla matka. „Jmenuje se Monika Cieslarová.“

„Nevíte, kde bydlí, kde bychom ji našli?“

„Bydlí někde na rynku v Jablunkově, kde přesně, to nevím. Pracuje jako servírka u Bullawy.“

„A co další kamarádi?“

„Moc jich neměl. Patrik Bojko z Jablunkova a pak nějaký Šimon, se kterým bydlí na koleji.“

„Jak se jmenovala jeho babička? Byla to vaše maminka, nebo matka jeho otce?“

„Byla to moje maminka. Marta Piegzová, za svobodna Eisenbergová z Jablunkova. Proč? Jak to souvisí?“

„Jen mě to zajímá. Kdybyste si na něco vzpomněla… cokoli by nám mohlo pomoct najít ty, co mu to udělali, zavolejte nám. Kdykoliv.“

Saran jí podal vizitku, řekl jí, kde se synovo tělo nachází a co se bude dít dál. Chtěla ho vidět okamžitě, a tak jí proceduru vysvětlil. Pak se s plačící Palovskou rychle rozloučili a z toho podivného domu smutku a nenávisti odešli.

Kapitola 12

„To je ale rasistický zmetek,“ ulevil si konečně Ožana, když nasedli do auta.

„Znáš toho pitomce?“ otočil se Roman na Heczka, který na ně čekal celou dobu ve vozidle.

„Myslíš Palovského? Moc ne. Vím jenom, že mu patří prodejna škodovek v Třinci.“

„A já jsem si říkal, že je mi to jméno povědomé,“ řekl Saran, znal ho od kolegů z hospodářské kriminálky.

„Co chceš dělat dál, Roman?“ tázal se kapitán, který se nepřestával mračit.

„Myslím, že se půjdeme najíst. Program v Městském lese začíná určitě po třetí.“

„Měl jsem chuť dát mu do pysku.“

„Věř mi, že já taky.“

„Co to v těch lidech je? Tolik nenávisti. Vím, že se mezi sebou žerou Češi s Poláky, katolíci s evangelíky. Ale Židi? Dyť už tu ani žádní nejsou. Já jsem si myslel, že tohle už máme za sebou.“

„Obávám se, že xenofobie nezmizí nikdy. Spíš se bojím, kamaráde, že je jí hodně před námi.“

Kapitola 13

Roman byl v restauraci Bullawa naposledy před dvěma lety s Markem Hotou. Tehdy mu novinář řekl o seznamu bojůvkářů, kteří v srpnu 1939 zaútočili na železniční tunely a nádraží v Mostech u Jablunkova, a společně pak vyřešili vraždu Gertrudy Husarové. Případ z Městské Lomné je sblížil, stali se z nich přátelé. Marek je ovšem od loňského podzimu se svou zrzavou Venuší v Londýně, kde taky žije a pracuje. Občas si zavolají.

K obědu přizval i Gomolu s Pezdou, kteří mezitím vyslechli svědky. Nadporučík Siuda zůstal na Písečné. Nic podstatného zatím nezjistili. Sousedé nic neviděli, neslyšeli, navíc někteří byli na šichtě. Sedli si do extrovky, ovšem nikoliv do retro koutku s ušáky, ale ke stolu. Měli štěstí. V Jablunkově pokračoval Gorol a rynkem se courala spousta turistů a krojovaných členů folklorních souborů, kteří zrovna nevystupovali. Hospody byly plné, ale stůl v zadní oddělené části restaurace jako by čekal zrovna na partu policajtů. Pět chlapů v čele s malým blonďákem s boxerským nosem a rukama v kapsách procházejících lokálem budilo pozornost i respekt. O jejich profesi nebylo pochyb, měli to napsané na čele.

Z dlouhého čekání na obsluhu se stal brífink.

„Mladý kluk, Daniel Tatarka, student Karlovy univerzity, zmlácený a zabitý úderem tupého předmětu do hlavy. Na prsou má vyřezaný dvojramenný kříž. Leží v kruzích v obilí, zcela absurdně v samém středu. O těch kruzích zatím nevíme, kdo, kdy ani jak je vyrobil a jakou souvislost mají s Tatarkou. Ten nebyl zabit na místě, kde ho našli. Do pole byl pohozen pravděpodobně jedním mužem, který tělo přinesl od silnice, nikoliv z Městského lesa. Kromě stříbrného knoflíku od vesty z kroje nebyla na místě nalezena žádná podstatná stopa. Zatím. Analýza odebraných biologických vzorků bude pár dní trvat, pitevní zprávu bychom mohli mít zítra,“ shrnul poznatky Saran.

„Zapomněl jsi na to, že někdo prošel kruhem od lesa a směrem na Písečnou, a možná mu patří ten knoflík,“ doplnil Gomola.

„A kdo udělal ty kruhy?“ zeptal se mladý operativec Pezda. Bóže, ten kluk je snad dement, pomyslel si Roman a hněval se na Jánoše, který mu ho přidělil do týmu.

„Teď to pan major říkal, Lukášku, zatím to nevíme, nedával jsi pozor,“ poklepal Ožana kolegu po rameni.

„Ale určitě to zjistíme,‘“ pokračoval vyšetřovatel. „Musíme ovšem nejdřív najít svědky. Snad nám technici řeknou, jak byl piktogram vyrobený. Divný je ten kříž.“

Saran vytáhl digitální kodak a znovu si vyřezané čáry prohlížel.

„Má všechna ramena stejně široká, to nebude pravoslavný kříž.“

„Co to znamená?“ zeptal se Ožana.

„Pokud se nepletu, podobné znaky používají neofašisti. A Tatarka byl Žid. Máte na Jablunkovsku skinheady, Marku?“

Otázka směřovala k nadporučíkovi Heczkovi.

„Počkej, Romane, jak jsi přišel na to, že byl Žid. On byl Čech, který jenom studoval judaismus, ne?“ reagoval Ožana.

„Židovství přechází z generace na generaci po matkách, nikoliv po otcích. Technicky vzato, pokud měl babičku Židovku, je jí automaticky i jeho matka, tudíž je to Žid. A i když určitě není obřezaný, tak to studoval. Musel to vědět,“ poučil jej Saran. „A nezírej tak na mě, možná se rád peru, ale kupodivu taky čtu. “

Roman jako každý policista, který chtěl zastávat významnější post, potřeboval vysokou školu. Dodělal si ji dálkově před deseti lety ještě během působení na třineckém oddělení, než se přihlásil do výběrového řízení v Ostravě.

„Promiň, zapomněl jsem, že jsi vzdělanec. Doktor přes filozofii. Ale každý není tak chytrý jako ty.“ Kapitán to řekl ironicky i dotčeně zároveň. „Jenže holé palice moc rozumu nepobraly, silně pochybuju, že to skini věděli.“

„Sázím na to, že se tím chlubil sám, nebo to vyžvanil někdo jemu hodně blízký. Třeba xenofobní otčím. Sám jsi to slyšel.“

„Máme tady partičku skinů v Návsí. Bratři Kluzovi a spol. Jsou to vypatlanci z posilovny. Beztak sedí všichni u piva v hospodě U Kosa, kde hnízdí,“ ozval se Heczko. „Skočím tam a prověřím, co dělali včera večer, pokud je odchytím všechny. Stejně nemám hlad.“

„Oukej, a vem si našeho mladého.“ Pezda nasadil tragický výraz zvaný gymba do podkuwki.

„Do háje, obsluhuje tady vůbec někdo?“ položil major důrazně a nahlas otázku.

Jeho věta ještě nedozněla, když do extrovky vstoupila servírka. Všech pět chlapů okamžitě zmlklo. Pezda, který zrovna vstával, vyvrátil židli. Byla krásná. Jako modelka, která právě vystoupila z obálky časopisu pro pány. Přesně ten typ dívky, jejíž obraz si muži promítnou v duchu při masturbaci. Delší blond vlasy, výška něco přes metr sedmdesát, dlouhé nohy, tenisová sukýnka těsně pod sexy zadečkem, ňadra konfekční velikosti C, plné rty, modré oči a pohled, který by rozpustil i arktický ledovec.

„Co si dáte, pánové? Na co máte chuť?“ zeptala se příjemným hlasem. Přesně věděla, jaká odpověď teď v jejich hlavách zazní. Mohla se klidně zeptat, jestli chtějí obědvat, ale to by nepřineslo kýžený efekt. Saran by ji taky za jiných okolností nejraději ohnul přes stůl, ale na štítku se jménem, který měla nad levým ňadrem, spatřil nápis MONIKA.

Vstal. Byl menší než ona, což mu bylo fuk. Mindráky netrpěl.

„Saran, kriminální policie. Pokud jste Monika Cieslarová, potřeboval bych s vámi mluvit.“

Kráska čekala obvyklé mužské rádoby vtipné hlášky, jimiž se bavila, nikoliv však rázný slovní útok malého blonďáka, který vypadal jako hospodský rváč, jemuž není radno klást odpor.

„Ale já mám plnou hospodu lidí, teď to nejde.“

„Radime, zajdi, prosím tě, za šéfem a vyřiď mu, že tady slečnu na deset patnáct minut zdržíme,“ požádal Ožanu.

„Copak se děje?“ zeptala se zmateně. Ona to ještě neví, pomyslel si Roman.

„Pojďme si sednout tady do křesel v rohu,“ vyzval ji major, zatímco mu její kolegyně, kterou za ním vyslal Ožana, přinesla mattonku, presso a popelník. Roman si konečně zapálil. Tohle nebude scénka z Mocca salonku z filmu Kristián.

Kapitola 14

Po vyslechnutí tragické zprávy udělala něco nečekaného pro změnu Tatarkova dívka. Oči se jí zalily slzami, vstala, předloktím si zakryla obličej a s pláčem utekla od stolu. Vyšetřovatel tipoval, že i z hospody.

„Cos ji udělal, ty trapiči?“ houkl na něj Ožana, který se mezitím vrátil ke stolu.

„Ona to ještě nevěděla.“

„Aha,“ sklapl kapitán.

„Vyslechneme ji později, teď se honem najíme a vyrazíme za folklorem,“ sdělil kolegům Saran a típl cigaretu. Nerad ztrácel čas.

Kapitola 15

Roman folklor neměl rád, ze slov jako „tradiční“ či „lidový“ dostával kopřivku. Horší už byla jen dechovka. První hudebně taneční projev podle něj patřil někam do 19. století, kdy buditelé potřebovali resuscitovat češství, jehož zbytky našli na plebejském venkově, kde se chodilo v krojích a zpívalo, většinou po robotě na panském. Folklor vyhovoval i komunistům, kteří jej podporovali, protože představoval protipól rodícímu se závadnému rokenrolu. Oblibu druhého hudebního žánru, dechovky, už vnímal jako diagnózu. Hudba stojící na přemíře nejrůznějších žesťových nástrojů, jimž jeho slovenský bratranec Jano říkal souhrnně trúba, v něm vyvolávala téměř fyzickou bolest. Nechápal, jak lidé narozeni ve stejném roce jako Elvis Presley nebo John Lennon mohou být u vytržení z Moravanky, chasy veselé, a jejího Vysokého jalovce.

Jedinou výjimkou, co se týče folkloru, byly zdejší goralské písně, především Ciymna nocka a Zdało sie mi, zdało, snad proto, že mu je zpívala místní dívka, se kterou kdysi dávno chodil. Jinak Roman poslouchal rockovou scénu od legendárních Deep Purple, Black Sabbath přes AC/DC a Rammstein až po Metallicu, na jejímž fantastickém koncertu byl před pěti lety v Katovicích. Když si jednou pustil ve své garsonce nahlas Whiskey In The Jar, seběhlo se snad půl baráku a bouchalo mu na dveře. Miloval taky Ozzyho baladu Dreamer. A na uklidnění si ordinoval Mein Herz Brennt a drnčivý chraplák šíleného Tilla Lindemanna. Po zkušenosti se sousedy jen do sluchátek. Seděl v křesle, kouřil kamelku a jeho hudbou zažehlé hořící srdce spalovalo jako v peci všechen lidský odpad, vrahy, násilníky, psychopaty a deprivanty, na které při své práci narážel. Sice moc německy neuměl, ale v těžkotonážní hudbě skupiny Rammstein cítil sílu, která nabíjela jeho vnitřní baterii.

Kráčeli s Ožanou od české základky k rozjuchanému Městskému lesu, kde zrovna probíhal odpolední program 59. ročníku Gorolskigo Święta. Už z dálky slyšeli místní hymnu Za Jabłunkowym siedym mił. Roman si vzpomněl, že když tu píseň slyšel poprvé, tak si dělal legraci z toho, že musela vzniknout dřív, než Rakousko-Uhersko zavedlo v druhé půlce 19. století metrickou soustavu. Každopádně zlatovlasé děvče nesedělo na zelené louce pod olší za jablunkovskými humny, ale někde hodně daleko.

U vstupu do areálu na ně čekal kapitán Gomola. Mračil se. Dostal za úkol sejít z Písečné po lesní stezce, kterou vyšel nahoru neznámý knoflíkář.

„Dvakrát jsem spadl na prdel, jednou málem na hubu a nakonec jsem vyšel u hajzlů.“ Vyznělo to, jako kdyby se právě prosekal amazonským pralesem.

„A našels něco zajímavého?“ zeptali se s vážnou tváří jeho kolegové.

„Leda hovno.“

„Říkal jsem si, že tu něco smrdí,“ rýpl si Ožana.

„Aspoň jsem vám koupil vstupenky, blbouni.“ Zmatený Gomola si opravdu začal kontrolovat podrážky bot.

„To jsi moc hodný, ale teď nechte srandiček, zkusíme najít toho chlapa,“ řekl major a vyrazil vstříc mase lidí, hluku folkloru a tisíci a jedné vůni.

Ožana chtěl poznamenat něco o hledání jehly v kupce sena, pak to ale spolkl a vydal se za šéfem.

Kapitola 16

Saran byl na Gorolu jenom jednou, když mu bylo sedmnáct. Moc si z něj nepamatoval. Jen to, že v opilosti krmil ucho nějaké slečně, což se nelíbilo jejímu klukovi, kterého v následné potyčce uzemnil pěstí. Poraženému však přišli na pomoc chasníci z Mostů, odkud zřejmě dvojice pocházela, a Saran skončil v Olze. O rok později začal s partou navštěvovat Slezski v Dolní Lomné. Nikoliv proto, že by se opilých Poláků bál, právě naopak, Roman rvačky vyhledával. Do Lomné prostě jezdili jeho kamarádi. Folklorní festival Slezské dny založili Češi z Matice slezské, kteří se s Poláky přetahovali o to, kdo má patent na zdejší lidovou kulturu. Přitom každému, kdo o tom objektivně přemýšlel, muselo být jasné, že před sto lety bylo Čechů na Těšínsku asi jako alkoholu v Birellu. Mladý Saran poslouchal Led Zeppelin a tyto akce ho zajímaly jen proto, že tam byl chlast a pěkné baby. Poté co ve dvaadvaceti nastoupil po vojně k policii a cíleně přestal pít alkohol, folklorní excesy definitivně utnul.

Samotný areál, kde se Gorol konal, bylo městečko ve městě, akorát dřevěné. Vévodilo mu nízké jeviště se šikmou střechou, hledištěm byla v podstatě volná travnatá plocha částečně osázená lavičkami před ním a obkroužená věncem dřevěných srubů zvaných budy. V nich se prodávaly kulinářské speciality a alkohol, prim hrály placki a miodula. Někdy stačilo absolvovat jen jedno kolečko spojené s ochutnávkou domácího alkoholu v kruhu přátel, z nich každý czynstowoł každého, aby dotyčný přestal vnímat křepčení a fidlání na jevišti, a po druhém kolečku už nezřídka odcházel vratkým krokem domů. Tisíce návštěvníků a přes dvacítku dřevěných srubů znamenaly mnoho přátel a mnoho diskusí, která miodula je tentokrát nejlepší a který placek nejchutnější.

Saran se prodíral davem a snažil se nevnímat muziku, což moc dobře nešlo. Hledal boudu s nápisem PZKO Pioseczna. Občas zaslechl zvolání: „Čau, Roman, co ty tu? Puj na pułke,“ což odbýval omluvným gestem a větou: „Díky, ale nepiju.“

Konečně zahlédl srub Poláků z Písečné. Když se otočil za sebe, aby to sdělil kolegům, ve změti lidí spatřil jen Gomolu.

„Co je s vámi? Kde je Radim?“

„Stojí ve frontě na placki. Prosil, ať ho tu počkáme, že hned přijde,“ omlouval ho nejistě mladší operativec.

„To je vůl. Nejsme na výletě,“ řekl nasupeně major, opřel se o strom, zapálil si kamelku a začal pozorovat lidský mumraj. Nesnášel dav, nesnášel čekání.

„Ahoj, Drsoni,“ ozvalo se z klubka lidí postávajících kolem tácku se štamprlemi mioduli. Hlas patřil hezké dívce s krátkými černými vlasy. Usmívala se. Po chvilce ji poznal. Byla to Petra. Seznámili se před dvěma lety, když řešil případ zastřelené Husarové. Párkrát se pomilovali, a pak ji nechal, protože mu zalhala. Byť spolu neměli žádný vztah, Saranova ješitnost dostala úder. Od té doby poznal řadu dalších žen, ale na několik chvil s Petrou vzpomínal rád. Bylo mu s ní hezky. Nebyla to žádná barbína z Playboye jako Cieslarová, měla však v sobě to „něco“, co se mu na ženách líbilo. Energii, sebevědomí, inteligenci a humor. Zdálo se mu, že by spolu mohli sdílet nejen energii a vášeň, ale také zájmy a smích. Tehdy se polekal, že našla nechráněnou branku v jeho hradbách a mohla by jí proniknout a ovládnout jeho nitro. Oslabila by ho. To nemohl připustit.

„Čau,“ chtěl dodat Zlatovlásko, ale zarazil se. Poznal Petru jako odbarvenou blondýnu a říkali si žertem jmény postav z Cimrmanovy hry Dlouhý, Široký a Krátkozraký. Teď z ní byla černovláska. Stačil jeden pohled do očí, a Roman cítil, že nebezpečné vojsko stojí zase před jeho hradbami. S oslovením to bylo o chlup, napadlo jej. Na policajta, který se žene po stopě zločinců, by to znělo příliš rozněžněle. Vyhýbal se citovým projevům v soukromí, a nedej bože před cizími lidmi.

„Tak už jsem tu,“ vyrušil ho z myšlenek Ožana. Měl mastnou hubu a blažený výraz v obličeji. „Promiň, ale nemohl jsem si pomoct.“

Major jej chtěl probodnout modrým pohledem, ale obrázek „plackomila“, který se evidentně nacházel v sedmém nebi, ho rozesmál.

„Je ti jasné, že obžerství je hřích.“

„Pokud budou v pekle placki se szypyrkum, tak klidně hřeším dál.“

Saran obrátil oči v sloup a chytal se k odchodu. Ani on si ale nemohl pomoct a podíval se na Petru. Dívka zvedla pěst s vytrčeným palcem a malíčkem a přiložila si ji jako telefon k uchu. V jejích černých očích Roman zahlédl jiskry. Do háje! Lehce kývl hlavou na znamení souhlasu. Pak už zamířil k Pioseczanski budzie.

Kapitola 17

Srub Písečné byl obležený jako Cařihrad Turky. S tím rozdílem, že obránci krmili útočníky. Ti si mohli vybírat. Tabulka z papundeklu popsaná černým fixem nabízela menu miodula, wódka, placki, bachora, bigos, kawa, woda mineralna. Vyšetřovatel neměl hlad ani chuť na cokoliv z nabídky. Potřeboval najít neznámého muže, který prošel nad ránem kruhy v obilí a zřejmě zakopl o tělo. Byl si vcelku jistý, že pochází z Písečné. Musel být namol, to bylo zřejmé. Také tipoval, že nešlo o běžného návštěvníka akce. Měl na sobě kroj, nebo aspoň jeho část. Mohl patřit k osazenstvu boudy a někde se tu motat. Také mohl zůstat doma, vyděšený, vystrašený. Mohl cokoliv. Saran střílel od boku a spoléhal na svůj instinkt.

„Co tady vlastně děláme?“ zeptal se Ožana. „To chceš mezi tisícem lidí hledat chlapa, kterému chybí knoflík u vesty? Je ti jasné, že je to blbost, že?“

„Prostě mi něco říká, že se kolem té budy motá.“

„Jako ztracený pes, jo? Fantasto.“

„Nemamrej a běž si dát ještě placek, a my se tu s Liborem porozhlédneme.“

„Ta černá kočka, která se na tebe smála, stojí dole u jablunkovské boudy. To aby ses nemusel moc rozhlížet.“

„Nech si ty blbé kecy a postav se už konečně do fronty, jo?“

„A nechceš placek?“ dobíral si ho milovník nejtypičtějšího a nejoblíbenějšího gorolského jídla.

„Budeš se divit, ale já jsem tady asi jediný, kdo je nemá rád. Ale můžeš mi koupit kafe. Rozpustné, turka nepiju.“

Gomola byl zmatený. Vůbec nechápal, o co šéfovi jde.

„Tež si myslím, Roman, že je to ztráta času. Ten chlap je zalezlý doma.“

Oba už Saranovi lezli na nervy.

„Dej si pivo a běž se kochat folklorem. Zavolám ti.“

Gomola se s brbláním ztratil v davu, Saran zůstal u srubu a zapálil si kamelku. Ožana měl pravdu, Petra pořád postávala v hloučku šesti sedmi lidí. Jeden z mužů vedle ní ji majetnicky objal kolem ramen. V tom samém okamžiku pootočila hlavu a na první pokus našla mezi stovkami lidí Romanův pohled. Po třech vteřinách, kdy se na sebe dívali, věděl, že slabé místo v jeho opevnění bezpečně našla. V hlavě se mu rozběhly dva roky staré filmy, kdy si v intermezzech divokého a kreativního sexu citovali hlášky z Cimrmana a Woodyho Allena. Tehdy se nemohl nabažit nejen jejího těla, měl pocit, že jako dva surfaři sjíždějí stejnou vlnu. Od té doby nic podobného nezažil. Petra se na něj opět zadívala, jako by myslela na totéž. Usmála se. Otočil se k ní zády, což o vteřinu později vyhodnotil jako hloupou reakci kluka přistiženého při krádeži čokolády v obchodě. Za srubem našel stoly s lavicemi. K nejbližšímu si Roman sedl a snažil se film v hlavě zastavit.

„Tady máš to kafe, náčelníku, cukr už tam je,“ přisedl si Ožana a podal mu plastový kelímek. Před sebe položit tácek s třemi placky. Tvářil se nadmíru spokojeně.

„Jeden je se śmietunkum a dva se szpyrkami, vážně nechceš ochutnat?“

„Ne, díky. Je mi blbě už jenom z toho, když tě vidím, jak se tím futruješ. Stačí mi kafe,“ major si zapálil další cigaretu.

„Jo, jenom tak mimochodem, placky smaží vyděšený chlap v červené vestě. A hádej co.“

„Co?“

„Chybí mu na vestě knoflík,“ řekl Ožana a pustil se do placků. Vybral si ten se szpyrkum.

Kapitola 18

Rudolf Ćmiel seděl na lavici, třásl se a ze špičky nosu mu odkapával pot, který sjížděl z čela jako skokan na můstku. Přes stůl na něj zíral hřmotný chlap s černým knírem, který jej vytáhl ze srubu. Víc ho však děsil svalnatý mladší muž se zlomeným nosem a blonďatou kšticí, jenž na něj hleděl klidnýma modrýma očima.

„Tohle je asi vaše, ne?“ řekl Saran, natáhl ruku a přiložil stříbrný knoflík v průsvitném důkazním sáčku na místo, z něhož čouhaly jenom nitky. Muž sklonil hlavu, podíval na vestu a zatvářil se tak, že Roman nepochyboval o tom, že si ztráty vůbec nevšiml.

„Asi jsem ho ztratil,“ vykoktal. Hned mu došlo, že přiznal vlastnictví. Kde se to stalo, bylo nabíledni, jinak by si pro něj nepřišla kriminálka.

„Co je s tobum, Ruda? Ludźi jak nasrane, a ty se tu siedźisz a wykłodosz,“ vykoukl jeho kolega, zřejmě šéf budy.

„Za chwile przidym.“

„To není tak jisté, pane Ćmiel,“ řekl tvrdě major. „Nejdřív nám povězte, co se stalo dnes nad ránem, když jste se vracel domů. Buď hned teď, nebo si vás odvezeme do Ostravy.“

Ožana věděl, že major hraje svou oblíbenou psychologickou přetlačovanou, a měl strach, že se plackorz co nevidět zhroutí.

„Jo se skoro nic niepam, pardon, skoro nic si nepamatuju, nevím, co to bylo, měl jsem strašný strach, a potom jsem,“ blekotal.

„Potom jste co, pane Ćmiel?“ tlačil na něj Saran.

„Zakopnul o to.“ Muž byl na pokraji psychických sil.

„O co?“

„O mrtvého chlapa, ale já nic nevím, nic jsem neudělal, prosím, věřte mi, bál jsem se, ty kruhy, bylo to strašné, utekl jsem, věřte mi, prosím, nic jsem neudělal, nerozumím tomu, pyteczki, chłopi, jo nic niewiym.“ Bylo na něm vidět, že zažil něco mimo své chápání.

„Proč jste to neohlásil?“ To byla spíš řečnická otázka, majorovi bylo jasné, že Ćmiel se podělal strachy.

„Dobře, my vám věříme,“ vložil se do výslechu Ožana. Bylo mu Ćmiela líto. „Viděl jste tam někoho nebo něco podezřelého?“

„Ni, żodnegom, nic inszego tam niebyło, fakt je to prowda.“

„Kolik bylo hodin, když jste se vracel? Aspoň přibližně.“

„Jo niewiym, ale uż widniało. My całum noc popijali w naszi budzie, spytejcie se tam.“

„Nechme ho, Romane, myslím, že nic neví,“ otočil se kapitán na majora. „Kdybych já v noci vešel do těch kruhů a zakopl o mrtvolu, tak mě trefí šlak.“

Saran vytáhl z kapsy víceúčelových kalhot mobil a vyťukal číslo nadporučíka Heczka.

„Saran. Jsme v areálu. Máme toho knoflíkáře. Jmenuje se Rudolf Ćmiel a je z Písečné, najdeš ho v boudě PZKO Písečná. Sepiš s ním výpověď. A taky prověř jeho alibi, údajně celou noc chlastal v tom jejich srubu. Doufám, že jsi neztratil našeho chytrolína.“

Ještě včera večer byl Rudolf Ćmiel vysmátým, téměř bezstarostným člověkem nachystaným se dnes bavit, popíjet miodulu a pojídat bachora a placki. Během čtyřiadvaceti hodin se z něj stal neurotik, kterému už budou v hlavě napořád šrotovat otázky bez odpovědí.

Kapitola 19

„Musíme teď najít někoho, kdo tomu folklornímu cirkusu velí.“

„Tamta bouda vypadá jako štáb,“ řekl Ožana a ukázal na srub, který stál nejblíž pódia a přístup k němu střežili sekuriťáci. Vydali se k němu.

„Dovnitř nesmíte, pokud nejste oficiální hosté,“ zavrčel bouchač ve žluté vestě před boudou.

„Kriminální policie,“ legitimoval se Roman a pokračoval v chůzi. Vyhlédl si postarší dámu, která se tvářila důležitě jako osoba, jež dohlíží na to, zda „všechno klape“. Saran svou totožnost zopakoval a přidal, že chce mluvit se šéfem festivalu.

„Zaczekajcie chwileczke, panowie. Pan prezes Zogata teraz mówi s prezydentem Krakowa.“

„Vy jste mě nepochopila, paní, chci s ním mluvit hned.“ Major neměl rád, když mu někdo odporoval. Dal té dobré ženě rozkaz.

„Prezes, prezydent?“ zeptal se pobaveně Ožana, když žena uraženě odešla.

„V Polsku je každý druhý papaláš prezidentem něčeho. Mají tam nejvíc prezidentů na kilometr čtvereční na světě. Tos nevěděl?“

Z VIP srubu vyšel menší muž před padesátkou v obleku s miniratolestí v klopě. Jako všichni Poláci na světě snad kromě papeže měl pečlivě střižený knír. Musí se svého parťáka Ožany zeptat, jestli nechodil v Karviné na polskou základku, pomyslel si Roman.

„Co si přejete, pánové? Zrovna mi přijeli vzácní hosté.“

„Major Saran, kapitán Ožana, kriminální policie Ostrava. Prezidenti budou muset počkat, pane prezidente, vyšetřujeme násilný trestný čin a potřebujeme vám v klidu položit pár otázek,“ oznámil mu Saran, ale prezes se nezdál být překvapený.

„Už jsem o tom slyšel, čekal jsem, kdy se objevíte. Pojďte za mnou, hlavní hosté se sjedou až zítra.“

„Mám ještě prosbu,“ zastavil jej Roman. „Chceme mluvit i se šéfem ochranky.“

„Pani Helu, niech pani poszuka Andrzeja,“ řekl a důležitá paní pro všechno odešla szukat vrchního sekuriťáka.

Přestože šlo o nejpopulárnější a notoricky známé homonymum, které vždy nějaký rádoby vtipálek použil jako příklad toho, jak může mít jedno slovo v češtině a polštině naprosto odlišný význam, představa, že paní Hela místo hledání souloží, Ožanu rozesmála.

Kapitola 20

Seděli s prezesem Zogatou a šéfem ochranky Sikorou u dřevěného stolu na zastřešené verandě před velitelským srubem. Odtud byl nejlepší VIP výhled na jeviště. Na volném prostranství pod nimi se bavily, couraly a hlučely dobré dvě tisícovky návštěvníků. Drtivá většina z nich však obléhala jednotlivé budy. Gorol Romanovi připomínal obří abiturientský sraz. Někteří z návštěvníků se po roce náhodně potkávali, jiní si zde dávali scuka plánovaně. Slovy vypravěčky z filmu Mrazík si pak mohli všichni „spolužáci“ říct „my tam také byli, jedli, pili, tancovali“.

Folklor na jevišti skončil, ale Saranovi se moc neulevilo, neboť soubory vystřídala pofidérní rocková kapela. Vyluzovala táhlé mollové tóny a zpěvačka zpívala hlubokým hlasem štěpné verše jako „pavouk vždy bdí, nevyhneš se pasti sítí“. Mělo to být zřejmě psychedelické, majorovi to však přišlo směšné a otravné.

Paní Hela připravila malé pohoštění. Saran pil další kafe a přikusoval tvarohový koláč, Ožana si namazal škvarky na chleba a s chutí jej pojídal. Byl z těch mužů, kteří už dávno rezignovali na svou figuru a raději se dobře najedli. Major sdělil pořadatelům jen ty nezbytně nutné informace o případu, teď byla řada na nich.

„O žádných problémech nevím, Rudu Ćmiela znám dlouho, a když jsem včera před půlnocí odcházel, Pioseczanie ještě pili v budě. Ale jméno Daniel Tatarka mi nic neříká,“ začal prezes. „Gorol zatím probíhá skvěle, počasí nám přeje, návštěvníků přišlo víc než dost, jediné problémy máme s kolotočáři naproti přes Olzu, kteří pouštějí nahlas disko, když vystupují naše soubory, jinak je klid.“

„Skutečně?“ otázal se vyšetřovatel. Jeho dotaz směřoval více k šéfovi bezpečnostní služby. Upřel na něj dlouhý pohled modrých očí, aby muž nepochyboval o tom, že si pravdu beztak zjistí.

„No, včera večer se tu pár opilců porvalo. Dva místní a dva Slováci z nějakého souboru. Ale o nic nešlo, nikomu se nic nestalo. Pár modřin a vyražený zub, vyvedli jsme je z areálu.“

„Včera tady vystupoval soubor Podpolanec z Detvy, a Detvané jsou jak Mostorzi, rádi se bijou,“ omlouval incident Zogata. „To se občas stane, že se nám tu lidi porvou.“

To jo, řekl si v duchu Roman a připomněl si dvacet let starou rvačku.

„Ten soubor tady ještě je, nebo už odjel?“

„Vystupovali v odpoledním programu. Nedíval jste se?“

To by tak ještě scházelo, sledovat chalany s holými břichy, kloboučkem na stranu a se širokými opasky, které jim drží o pět čísel větší plandavé gatě, pomyslel si Roman.

„My si je najdeme, díky za informace, zítra se tu ještě objevíme.“

„Přijďte se podívat v poledne na rynek na průvod,“ zkoušel jej obrátit na víru pravou prezes.

„Jasně, s radostí.“

Vyšetřovatel už vstával, když si na něco vzpomněl. Posadil se zpět.

„Tatarkova babička pocházela z Jablunkova a jmenovala se Marta Eisenbergová, říká vám to něco?“

Zogata odpověděl obratem.

„Eisenbergovi? To byla stará jablunkovská židovská rodina. Bohatá. Měli dvě hospody, na rynku a na bývalé Mlýnské ulici. Za války všichni skončili v Osvětimi. Vrátila se jenom Marta. Už je mi to jasné. Tatarka, který se před několika roky zabil v autě, si vzal její dceru. A ten mrtvý z Písečné je jejich syn. Teraz już wjym.“

Prezes měl radost, že na to přišel. Stačilo ťuknout, řekl si pro sebe major, Jablunkov je malé město.

„A co se stalo s Martou Eisenbergovou?“

„Ta se rozvedla a v šedesátém osmém odjela do Izraele. Malou dceru tu nechala otci.“

„To je dost hrozné.“

„Mara, jak jí tu všichni říkali, byla podivínka. Pamatuju si ji jako kluk. Myslím si, že ji ten koncentrák poznamenal. Byla tady sama, všichni blízcí skončili v plynových komorách, zbytek rodiny leží na našem židovském hřbitově nebo se odstěhoval do Izraele.“

„Nevěděl jsem, že Jablunkov má židovský hřbitov.“

„Ano, je to taková rarita.“

Ožana se nervózně ošíval, jako že by už šel, ale Sarana začalo téma zajímat.

„Co se stalo s majetkem rodiny po válce?“

„Domy i hospody zabral stát. Musíte si uvědomit, že té holce bylo deset, když se vrátila. Vyrůstala potom u nějaké tety. Po městě se ale vždycky vykládalo, že jí tu rodiče nechali nějaké zlato.“

„Ten váš Jablunkov, to je pěkná drbárna,“ neodpustil si major.

„Myslíte si, že jinde je to lepší?“ kontroval filozoficky prezes Zogata. „Jestli je to všechno, odcházím, musím se věnovat hostům.“

Tohle je fakt divné město, řekl si pro sebe Saran.

Kapitola 21

Začalo se stmívat. Teplý vzduch voněl smaženým jídlem.

„Sežeň Gomolu, Heczka a mladého, já si odskočím,“ nakázal Ožanovi.

„Nemám jít raději s tebou?“

„Myslíš, že potřebuju asistenci?“

„To nevím. Ale myslím si, že přitahuješ ženské a opilce, a pak to dycky dopadne blbě,“ kapitán Ožana zaregistroval Romanův pohled, jímž mu signalizoval, aby už dál hloupě nežvanil.

„Klídek, taťko, budu hodný. “

Roman scházel z mírného kopečka k lávce přes Olzu, aby pak zahnul doleva mezi stánky, jejichž nabídka už neměla s lidovou tvořivostí nic společného, ledaže by horalé kdysi používali plastové pistolky z čínských manufaktur. Cestou pátral po krátkovlasé brunetě v bílém tričku a modrých džínách, ale nikde ji neviděl. Zřejmě se tu někde bavila ve společnosti borce, který na ni majetnicky sahal. Chvíli si představoval, jak by mu tu ruku zlomil, ale pak myšlenku zaplašil, protože signalizovala žárlivost. Chtěl se této negativní emoce zbavit, ale nějak mu to nešlo.

Před vchodem do nízké budovy se záchodky stála dlouhá fronta dívek a žen. Vzpomněl si, jak rok před Sametovou revolucí vyhořely na Slovensku Harmanecké papierne a z dámských vložek a toaletního papíru se stalo nedostatkové zboží. Dokonce i chlapi po šichtě ve werku se poslušně řadili za sebou před drogeriemi, aby své manželky a dcery zachránili. Na jejich chlapské werkové zadky jim stačilo rozstříhané Rudé právo nebo Třinecký hutník.

Roman procházel kolem fronty a cítil se skoro provinile. Žlutá fasáda objektu byla bohatě vyzdobená graffiti. Než vešel dovnitř, zaregistroval mezi nic neříkajícími signy jako TDO, RCIS či HLX jedno konkrétní poselství DO PIČE. Co tím chtěl básník říct, věděl snad jenom on sám. Majora to akorát rozesmálo.

Když vyšel ven a chtěl si cestu zpět zkrátit podél srubů stojících pod lesem, vystoupil zpoza širokého kmene smrku opilý muž polotěžké váhy, řečeno boxerskou terminologií. Byl o něco starší než Roman a zjevně se chtěl porvat. Zdál se mu povědomý.

„Stuj, ty piczo!“

Roman se zastavil. Že by setkání s autorem?

„Tyś mi dupoł babe, ty chuju mały.“

„To si mě s někým pleteš.“

„Puj na feruwke!“

Majorovi to konečně docvaklo. Byl to ten samý Mostorz, kterému v sedmnácti, kdy Gorol navštívil naposledy, sváděl holku. A který pak mladého Sarana, posílený o další bitkaře z Mostů, shodil do Olzy. Problém spočíval v tom, že měl nakonec pravdu. Jeho přítelkyni a pozdější ženu potkal o pár let později v baru v Třinci. Tentokrát všechno klaplo. Začal s ní spát. Netrvalo to dlouho. Několik týdnů. Romana sex s Bronislavou, jak se jmenovala, velmi vzrušoval. Jo, to by ses divil, ty ožralý troglodyte, řekl si Saran v duchu, jak byla tvoje Bronka vášnivá, hlučná a jaké mívala mokré orgasmy.

Opilcův férový souboj měl vypadat tak, že se k němu přidali ještě dva kamarádi, jimž miodula napumpovala do žil adrenalin. Odvahu a sebevědomí jim dodávat nemusela. Byli tři od polotěžké do těžké váhy, kdežto Saran byl něco mezi velterovou a lehkou střední. Mostorzi nepochybovali o své jasné převaze. Netušili však, že rvačky jsou tajným koníčkem malého blonďáka. Usmíval se. Byl pro. Nechtěl však poutat pozornost, a už vůbec ne před veřejnými záchody.

„Dobrá, pánové, ale stranou, kde je tma.“

„Pry pánové,“ řekl opovržlivě kamarád zhrzeného manžela. „Tyn mały srocz z miasta se myśli, że je cośika wiyncej niż my. Pujmy za hajzle ku lasu, tam je ćma.“

Obcházeli budovu záchodků. Na šikminu střechy nastříkal jiný básník vzkaz AŤ ŽIJÍ POLÁCI V POLSKU!, což mohl být zároveň hold našim severním slovanským bratřím, nebo rada, ať si jdou zdejší Poláci žít do Polska. Mnohem jednoznačnější se mu zdály nápisy na zadní straně objektu. ALL COPS ARE BASTARDS, FASCIST ARE BASTARDS a GOOD NIGHT WHITE PRIDE. Uvědomělý autor neměl rád neofašisty. Nadávky policajtům nebral Saran nikdy osobně.

Trojice se blížila ke kraji lesa. Roman nechtěl opakovat scénář z roku 1986. Chlapík, kterého urazilo oslovení „pánové“, kráčel netakticky vepředu, jako by hledal vhodné místo k boji. Roman, jenž šel za ním, nechtěl ztrácet čas, a tak mu s hledáním pomohl. Prudce jej kopl do beder. Když Mostorz zahučel po hlavě do hustého křoví, okamžitě se otočil čelem k dvojici, která se pohybovala za ním. Manžela bývalé milenky kopl do varlat a druhého udeřil pravou pěstí do břicha. Složili se k zemi téměř současně. Pak se znovu otočil k lesu. První bojovník se hrabal z křoví a snažil se setřást šlahouny, které ho nechtěly pustit. Saran usoudil, že se jedná o ostružiník, a dalším kopem, tentokrát do hrudníku, jej tam poslal zpátky.

„Nebyli jste původně čtyři?“ zaslechl, když se vracel do areálu a míjel hada stojících žen.

Ohlédl se za hlasem a uviděl smějící se Petru.

Kapitola 22

„Ženská, rvačka nebo prostata.“ Ožana s Gomolou se zjevně vsadili o to, co bylo příčinou dlouhého zdržení jejich šéfa na záchodcích.

„Sázím na dvojku,“ tipoval Gomola a řekl to tak, aby to jejich šéf slyšel. Operativci bezpečně poznali stav, kdy je jejich nadřízený napumpovaný adrenalinem.

„Potřeboval jsem si popovídat se starými známými.“

„A přežili to?“ zeptal se Ožana tónem, jímž se projevuje upřímná soustrast.

„Volové, máte přemýšlet o případu, a ne blbě kecat. Poďme si někam sednout a v klidu si promluvit.“

„Co ta veranda, kde jsme seděli s prezesem?“ navrhl Ožana.

Pod přístřeškem však byl jeden ze tří stolů obsazený. Čtveřice opilých výrostků se tam častovala miodulou.

„Byli byste, hoši, tak laskaví a přesunuli se jinam? Jsme policisté a potřebujeme soukromí,“ požádal je slušně kapitán Ožana, aby předešel problémům. Mladíci zvedli alkoholem zkalené zraky.

„Komu mluvíš hoši, ty pičo? Chcete si tu honit ptáky, nebo co?“

„Vypadněte, vy sráči, než vám nakopu prdele,“ řekl major a ukázal jim služební průkaz. Zafungovaly spíš jeho chladné modré oči a výraz Čejena na válečné stezce. Hoši vyklidili pole.

„Ty bys to tu měl po zavíračce rozhánět,“ rýpl si kapitán Ožana, který si to jako jediný z přítomných mohl vůči vzteklému šéfovi dovolit. Gomola s Heczkem mlčeli a Pezda sledoval praktiky nového šéfa se zaujetím. Zřejmě přemýšlel nad tím, co dělá tento člověk u policie.

„Tak co tví holohlaví neofašisti?“ začal Saran, když si posedali ke stolu a on si konečně zapálil „vítězné“ cigáro.

„Všichni si vzájemně potvrdili alibi. Prý tu včera vůbec nebyli a hráli U Kosa celý večer kulečník,“ řekl Heczko.

„Říkala to i hospodská,“ přispěl s trochou do mlýna i kapitán Pezda.

„To je málo. Zítra jejich alibi ještě jednou prověřte. Určitě v té knajpě neseděli sami. A rovnou jim vezměte otisky prstů a vzorek DNA. A potřebuju svědky, kteří v noci na Písečné zaznamenali hluk, světlo, cokoliv.“

„Rozumím,“ potvrdil příjem Heczko.

„Mimochodem, vzadu na parkovišti stojí autobus nějakého slovenského souboru,“ vmísil se Gomola.

„A co?“

„No říkal jsi přece, že dvojramenný kříž mají ve znaku Slováci, ne?“

„A šéf sekuriťáků tvrdil, že dva z těch opilců, kteří se tu včera večer porvali, byli z toho souboru, ne?“ přidal se Heczko.

„To je fakt. Ale teorie o slovenských zabijácích, co vynesli polomrtvého Tatarku potmě do kopce lesem a po stezce, kterou neznali, a ještě se podepsali nožem, je volovina. Nebo že ho autem zavezli na Písečnou, kde v životě nebyli. Ten nebo ti, kteří Tatarku umlátili, museli být místní. Ale pro jistotu běžte zapsat personálie všech chlapů z toho souboru.“ Major kývl na Gomolu s Pezdou, který se opět zatvářil kysele. Budu ho muset reklamovat, řekl si Roman v duchu.

„Bacha, ať nedostanete do držky,“ varoval je s úsměvem Ožana.

„Pomůžu jim,“ nabídl se Heczko.

„Oukej. A my to dneska zabalíme, už toho mám po krk, ještě musíme do Ostravy založit spis a sepsat úřeďáky, dokud to máme čerstvě v hlavě. Ráno to dopíšeme, v poledne porada. Hromada mi poslal SMS, že s pitvou stejně nebude dřív hotový,“ zavelel vyšetřovatel, „začíná v šest a někdo od nás tam musí být. Libore, vezmi mladého, ať se zaškolí.“

Pezda vydal jakýsi zvuk, ale Saran se na něj ani nepodíval.

Když všichni odešli, opřel se o dřevěnou palisádu, kouřil a díval se na mumraj na ploše pod sebou. Návštěvníků s vratkým krokem značně přibylo. Na pódiu v záblescích barevných světel pouštěl dýdžej rozjásanou kolovrátkovou melodii obskurního hitu Michala Davida.

„Já vezu vám poselství třetí galaxie,vím, že se ptáš, kdo to je, kdo tam vlastně žije.Svět jako váš, možná jen trochu čarovný je,věř nebo ne, člověk tam nejen písní je živ,zítra stejně jak dřív.“

Roman se otřásl hnusem, to i ten folklor zněl proti disko písni socialistické mládeže jako rajská hudba. Pane na nebi, čím mě dnes ještě potrestáš? Ze které galaxie přiletí další překvapení?

S touto chmurnou myšlenkou zamířil z areálu k náměstí, kde na něj čekala jeho slečna Stříbrná.

Kapitola 23

Roman seděl u pracovního stolu v setmělém pokoji své garsonky, kterou osvětlovala jen obrazovka otevřeného notebooku. Bílé světlo spolu se stíny vyřezalo jeho tvář do podoby válečníka z totemu. Saranův zlomený nos vypadal hrozivěji než ve dne. Ke kávě chroupal brambůrky, jako by chtěl dohnat nedostatek dnešního jídla. Byl si vědom, že jeho stravovací návyky jsou žalostné. Žil sám a ve spěchu, a vařit neuměl. Když dostal případ, hnal se za pachatelem jako vlk po krvavé stopě. Na pořádné jídlo nebyl čas. Teď surfoval po internetu a hledal všechny informace o dvojramenném kříži, výrobě kruhů v obilí a navrácení židovského majetku po druhé světové válce. Navíc ho rozčilovalo, že zatím nedokázal ani určit to, zda v tomto případě šlo o vraždu, nebo zabití. Aranžmá těla v samém středu piktogramu a zářezy do kůže však náhodu vylučovaly. Musí nechat vyfotit kruhy z výšky.

Z dalších úvah ho vyrušil telefon.

„Tady Heczko. Sorry, že tě budím, ale na něco jsem si vzpomněl.“

„Je teprve jedenáct, že? Naštěstí ještě sedím u počítače. Co se děje?“

„Asi to nesouvisí s případem, ale podobné kruhy v obilí už se u nás objevily.“

„Vážně? Kdy a kde?“

„Bylo to tuším před deseti roky v Mostech.“

„Viděl jsi je, byl ses tam podívat?“

„Ne, ale viděl jsem fotky v Třineckém hutníku.“

„Díky, zavolám Markovi Hotovi, jestli o tom něco neví.“

„Jo, a Romane. Omlouvám se za ten dnešek ráno.“

„V klidu. Já vím, kolik máte na obvodě práce, sám jsem to zažil. Ministerstvo na nás prostě sere.“

Roman zavěsil a ihned vyťukal číslo svého kamaráda. V Londýně je o hodinu míň. Wruna, jak zněla Markova přezdívka, pracoval pro svého polského šéfa Tadka a jeho stavební firmičku. Polák zaměstnával krajany a několik kluků z Jablunkovska. Vyklízeli prázdné viktoriánské domy, které koupili bohatí developeři s cílem přestavět je na luxusní byty. Hota tomu říkal po myslivecku „vyvrhování“. O víkendech si pak přivydělával jako číšník na indických svatbách.

„To bys nevěřil, co je to za bizár,“ řekl mu jednou, „milion hostů, barev, vůní a hory žrádla. Musíš ale dávat bacha, abys při roznášce nepřevrhnul nebo nedej bože nerozbil sochu boha Ganéši se sloní hlavou. To by se svatba zastavila a čekalo by se, až seženou náhradního slona. V takovém případě bys ale musel zmizet, jinak by tě svatebčané zlynčovali. Zatím jsem nic nerozbil.“ Regi získala zázrakem místo servírky ve Starbucksu. Bydleli u Markovy spolužačky, která se provdala za Turka a žila v Londýně už přes deset let.

Saran Hotovi stručně vysvětlil, oč jde.

„Jo, tenkrát jsem o tom psal já.“

„A zbyly ti nějaké fotky nebo kontakty na svědky?“

„Všechno mám v krabici na polici ve sklepě v Jablunkově. Byt jsem pronajal sakum pikum i s nábytkem, ráno zavolám Holeksovým, ať tě pustí dovnitř. Hledej žlutou složku s nápisem UFO.“

„Ještě ty mě provokuj.“

„Co? UFO? Kamaráde, kdybys to viděl. Nechápal bys.“

„Mně bohatě stačí jedny kruhy s mrtvolou na Písečné, ale třeba se dozvím něco nového.“

„Však uvidíš sám.“

„To vidím už teď. Každý případ od vás z Gorolie je k posrání.“

„V Třinci zase máte slovenské miliardáře a smrad,“ Marek zjevně narážel na své zkušenosti z práce v redakci Třineckého hutníka.

„Tebe, ty vole, vyhodili, protože jsi nedržel hubu a krok, tak si nestěžuj. Podnikové noviny nejsou Reflex. A smradu jsme se geneticky přizpůsobili,“ smál se Roman.

„To není přizpůsobení, ale degenerace.“

„Vole. Běž do prdele. A vůbec, jak se máte? Jak dlouho si ještě budete s Reginou hrát na Angličany?“

„Jsme sice ztrhaní jak borůvky, ale jsme v pohodě. Máme domů spěchat? Jak je u nás?“

„Furt stejně. Nezaměstnanost, platy na hovno. Oranžoví i modří kradou a pan prezident je vševědoucí narcistický pičus. Ale třeba ten další bude lepší. Pozdravuj Regi.“

Kapitola 24

Probudilo jej intenzivní zvonění. Při tvrdém spánku se to rovná okamžitému procitnutí, které doprovází vlna chvilkové zmatenosti. Mobil ukazoval půl druhé. Roman se vyhrabal z postele. Byla teplá srpnová noc, měl na sobě jenom trenky na spaní. Pro forma si oblékl zmuchlané tričko ze včerejška, které se válelo na zemi. Zvonění neustávalo. Se nepodělejte.

Za dveřmi stála Petra. Byla lehce opilá a její pohled by rozsvítil žárovku. Vojsko proniklo do jeho opevnění. Jakmile vstoupila beze slova do síňky jeho garsonky, věděl, že zároveň opět vstupuje do jeho života. A vzala to z gruntu. Pravou ruku mu vsunula do trenýrek, levou rukou zaháknutou za jeho krk si jej přitáhla k sobě a hlasem hada Ká mu do ucha zasyčela „šukej mě“.

Kapitola 25

Roman projížděl oktávkou havířovskou Dlouhou třídou a míjel bývalý obchodní dům Prior. Zažil ještě dost socialistického Československa, aby si pamatoval „výhodné nákupy pod jednou střechou“. Vybavil si scénu, jak mu tady rodiče chtěli koupit kalhoty značky Prekon, jakousi tuzemskou náhražku pravých amerických džín, po kterých tak toužil. Mladý Saran tehdy vzdorovitě stávkoval, takže z koupě sešlo. Nasupený otec pak s jejich žlutým polským fiatem nacouval do betonového květináče.

Noční milostný „nákup“ pod jednou střechou trval až do rána, takže si musel načepovat na benzince kafe do kelímku, jinak by cestou do Ostravy usnul. Ovíněné krásné mladé ženě, která nepokrytě touží po sexu, by neodolal ani svatý Petr. Milovali se třikrát, poprvé divoce a hladově hned za dveřmi, potom už dlouze a něžně v posteli. Pak si do rána v objetí povídali. Petra se za svou předloňskou lež nehodlala omlouvat, to ani náhodou.

„Nechodili jsme spolu a já jsem ti žádnou věrnost nepřísahala,“ ukončila celou věc. „Kdybys mi zavolal, jak jsi slíbil, mohli jsme si to vyříkat a mohlo nám být fajn. Třeba. Ale pan Ješita se urazil.“

Řekla to s úsměvem a políbila ho na světlé strniště, aby ji už neprudil. Což jí však nebránilo v tom, aby útočila dál.

„Holt, chlapče, jsi zvyklý trhat si ženské jako jabka ze stromu, pak si kousnout a zahodit.“

Roman se na ni překulil a zalehl ji celou vahou svého těla.

„Jsem zapomněl, že holčička je jabko ze zlata.“

„Si piš,“ smála se dál, „zatýkám tě za hrubost vůči ženám.“

A objala nohama jeho bedra. Díval se zblízka do černých očí, které žhnuly jako uhlíky pod grilovacím roštem.

„Přestaň už blábolit, nebo tě kousnu do zadku.“

„Vždyť to říkám, kousnout si a zahodit.“

„Jsi příšera grónská.“

„Já vím, chlapče, dobře si to rozmysli, než mě konečně pozveš na to slíbené kafe.“

„Ty se mi zdáš. Nasáčkuješ se mi ve dvě ráno do kvartýru, protože si chceš zašukat, a teď mi vyčítáš, že jsem to byl já, kdo tě místo pomalého sbližování u kafe využíval k sexu.“

„My holky jsme ale úplně jiné. Kdybych tě neměla ráda, tak za tebou nepřijdu.“

„Co to je za logiku? Mícháš hrušky s jabkama. My holky? Kecy. Jste úplně stejné potvory jako my chlapi.“

„Potřebujeme jemnější zacházení.“

„Příště tě uvítám s kytkou.“

„Tu mi přineseš na rande.“

Milostné špičkování pokračovalo do rána. Kolem půl páté usnuli, aby Saran za hodinu zase vstal. Petra se probudila s ním.

„Hola, hola, práce volá. A my jdeme, mámo, táto, ať je zima nebo bláto,“ nepřestávala si jej dobírat.

„Většina z nás těžce pracujících nemá prázdniny jako někdo, že?“

„Většinu z nás nebaví mlátit opilce a říkat tomu vyšetřování.“

Tahle věta Romana zabolela. Ale když viděl Petru ležet nahou na břiše s hlavou podepřenou rukama, s vyšpuleným zadkem a s kmitajícími holeněmi, došlo mu, že si z něj utahuje jen tak ze sportu.

„Někdo ty padouchy chytat musí.“ Ta ženská se mu snad zdá, zopakoval tentokrát v duchu. Přesto se cítil uvolněně a radostně, Kateřina/Lucka nesahala Petře ani po kotníky. Jako kdyby si chtěl FK Fotbal Třinec měřit síly s FC Barcelonou.

„Tak mi nějakého chytni.“

„Učitelky ze zvláštní školy chtějí mít vždycky poslední slovo?“

„Vole.“

Kapitola 26

V kanceláři se shromáždili kromě Sarana i Jánoš, Gomola, Ožana, Pezda, Koutný a Hromada. Dorazili také státní zástupce Procházka a krajský policejní ředitel Novák.

„Tento případ má absolutní prioritu,“ prohlásil policejní ředitel, „od rána mě bombardují snad všechna média v Česku. Mrtvý v kruzích v obilí, to tady ještě nebylo.“

„Makáme na tom,“ řekl vlezle plukovník Jánoš, jehož zatím jediným příspěvkem byl včerejší telefonát Saranovi. Ten se ujal slova. Stál před tabulí s fotografiemi oběti a místa činu.

„Včera kolem sedmé ráno byl v poli na Písečné u Jablunkova v kruzích z polehlého obilí nalezen mrtvý muž, Daniel Tatarka, dvacet dva let, bytem Návsí, část Jasení, student Karlovy univerzity. Přesněji řečeno, ležel v samotném středu obrazce, který zůstal nepolehlý. Bizarní aranžmá jako ze špatného hororu.“ Major všem ukázal vlastnoruční malůvku kruhů a tužkou poklepal na střed s obrysem těla. „Už víme čas a příčinu úmrtí, docente?“ kývl na Hromadu, který se uvolil dorazit z fakultky do centra na krajské ředitelství.

„Oběť zemřela na masivní krvácení do mozku v důsledku fraktury lebeční kosti způsobené jednou ranou tupým předmětem, pravděpodobně kamenem, hasákem, klíčem na kola nebo něčím podobným. Úder byl vedený zezadu zprava. Útočník byl pravák střední postavy, zhruba sto osmdesát centimetrů vysoký. Smrt nastala kolem půlnoci z pátku na sobotu, ale napadený byl tak o hodinu dřív.“

„Chceš říct, že ve chvíli, kdy ho hodili do obilí, ještě žil?“ zeptal se Ožana.

„Přesně tak. Utrpěl i frakturu nosu, čelisti a několika žeber, na těle měl mnoho pohmožděnin. Někdo ho surově ztloukl,“ pokračoval soudní lékař, „a co je skutečně divné, na hrudi má pravděpodobně tupým nožem vyrytý kříž. A udělali mu to, když ještě žil.“

„Jaký kříž, proboha?“ plukovník Jánoš byl zmatený.

„Prostě dvojramenný kříž, tak osm na osm,“ vysvětloval Saran. „Jinak je důležité vědět, že Tatarka byl napaden a zbit na jiném místě, na pole ho přemístili. Okolo něj jsme nenašli žádné stopy po zápase. Stopy krve vedly od silnice nad polem až k místu nálezu. Vypadá to, že tělo přivezli autem, přenesli a hodili do pole.“

„Co ty zatracené kruhy?“ ptal se ředitel.

„To je na tom to nejdivnější. Muselo se tam v noci pohybovat dalších deset nebo víc lidí, kteří kruhy vyrobili. Sice nevím, jak se to dělá, ale podle informací z internetu je to dost pracné. Prý pomocí prken. Nejlépe, když jsou klasy mokré, aby se u země nepolámaly. Ale přes týden bylo sucho a z pátku na sobotu nepršelo. Ti recesisté museli dělat kravál a svítit. Sranda je, že Siuda s Heczkem chodili po chalupách v okolí, a nikdo nic neviděl ani neslyšel. Pár chlapů ale odjelo na ranní šichtu, takže se budeme poptávat dál.“

„Mně to moc srandovní nepřipadá,“ ozval se Jánoš. „Přece si během výroby kruhů museli těla všimnout, ne? Nebyl nakonec Tatarka jedním z té partičky vtipálků?“

„Spíš ne,“ pokračoval Saran, „zatím víme zcela jistě jenom to, že na tělo nad ránem narazil, a to doslova, opilec jménem Rudolf Ćmiel, který se vracel z Gorola domů, nic však nehlásil, protože se vyděsil a utekl. Tělo pak našli o hodinu později manželé, kteří kruhy uviděli z cesty a šli se na ně podívat. Ćmiela jsme vyslechli. Ten s tím ale podle všeho nemá nic společného. Jenom se v poli motal, pak se vyděsil a utekl. Podle bezpečnostní agentury, která v areálu festivalu zajišťuje klid a pořádek, se v pátek večer porvalo několik opilců, ale ty jsme zatím také vyloučili. Pod vlivem alkoholu by nebyli schopni vynést tělo ve tmě neznámým lesem do příkrého kopce. Navíc v lese žádné stopy po krvi nejsou. Státní z Jablunkova neřešili ten večer žádný incident, jenom pár opilců, a totéž potvrdili měšťáci.“

„Tak co vlastně máme?“ zeptal se Novák netrpělivě. Z představy, že bude muset předstoupit před novináře, se mu svíral žaludek.

„Máme nějaký biologický materiál, řediteli, analýza DNA bude za pár dní, ale nemáme ho s čím ztotožnit,“ řekl Koutný. „Oběť měla na šatech kromě krve hlínu a prach a v kůži zadřený štěrk, ale to je nám prozatím k ničemu.“

„To je všechno?“ Ředitel začal být zoufalý.

„Tatarka studoval v Praze judaismus a veřejně se hlásil k židovství,“ řekl major.

„Naznačuješ, že za tím stojí rasismus?“

„Klasický dvojramenný kříž používá ortodoxní pravoslavná církev, ale původně pochází z Byzance, odkud ho na naše území přinesli Cyril s Metodějem. A z Velké Moravy jej jako státní symbol převzali Slováci. Mají ho ve státním znaku. Tam je ale horní příčné břevno kratší. Když se podíváte na kříž vyřezaný do oběti,“ Saran ukázal na fotku, „jsou obě příčná břevna stejně široká.“

„A co?“ Jánoš pocházel z malé dědiny u Žiliny a směr debaty mu začal být nepříjemný.

„Takový kříž měla ve znaku Hlinkova garda a dnes ho používají různí slovenští neofašisti, kteří brojí proti Romům či muslimům, ale taky Židům,“ zakončil souhrn informací major.

„To má být jako motiv?“

„Pro zabití ve rvačce možná, ale pro vraždu pochybuju,“ konstatoval major.

„Možná, pochybuju, vražda, zabití? Co si z toho mám vybrat?“ Policejní ředitel byl vzteky bez sebe. Tiskovka začínala za půl hodiny.

„Řekněte jen to nejnutnější, řediteli, obecné fráze jako vždycky.“

„Úžasná rada, majore, jako kdybych to nevěděl sám.“

„Ale nejasně se rýsuje ještě další možnost.“

Novák zvědavě pozvedl obočí.

„Tatarka byl údajně při penězích. Kolik měl na účtech, musíme teprve zjistit. Něco získal z dědictví po otci, který byl úspěšným podnikatelem. A taky pocházel po matce z bohaté židovské rodiny. Údajně tady po babičce zůstal nějaký majetek. Jedna bába povídala, ale co když…“

Policejní ředitel se na vyšetřovatele podíval, jako kdyby nemohl uvěřit, že jeho nejlepší detektiv vyslovil takovou hloupost.

„Takže máte prd,“ řekl a odešel na tiskovku. Spolu s ním se zvedli i Jánoš s Procházkou.

Saran se necítil nijak dotčeně. Po zkušenostech z předloňska, kdy motivem vraždy byla obava z prozrazení dávného tajemství zapsaného do ukradené historické kroniky města, by ho další podivný zločin, tentokrát kvůli židovskému zlatu, už nepřekvapil. Po včerejšku dospěl k závěru, že na Jablunkovsku, a obzvláště v jeho starobylém centru, se může stát cokoliv. Včetně přistání mimozemšťanů.

Kapitola 27

„Postup bude následující. Nadporučík Heczko z OO PČR Jablunkov mi sdělil, že se podobné kruhy v obilí objevily před deseti roky v Mostech u Jablunkova. Zřejmě to nic neznamená, ale chci to prověřit. Fotodokumentaci z místa spolu s článkem má doma bývalý novinář Hota. My s Radimem pojedeme najít a vyslechnout svědky tehdejší události. Libor s Lukášem zjistí vše o Tatarkovi. Chci znát jeho kamarády, kamarádky, kde a s kým před incidentem byl, komu ten den volal, kolik peněz má na účtech, prostě nashromážděte co nejvíc informací, zajeďte znovu k němu domů a seberte jeho počítač nebo notebook,“ rozděloval úkoly Saran. „A zavolejte do Třince a do Jablunkova, ať dál hledají svědky, kteří zaznamenali výrobu těch debilních kruhů. “

Kapitola 28

„Neměl by sis tu zřídit kancelář?“ Kapitán Ožana seděl se Saranem opět v extrovce jablunkovské restaurace Bullawa.

„To není špatný nápad.“ Saran rozložil na nízký kulatý stůl fotky piktogramu v Mostech, které pořídil Hota přesně před deseti roky. Manželé Holeksovi, kterým Wruna pronajal dočasně byt, a to včetně vybavení, umožnili policistům vstup do sklepa. Hota je o návštěvě uvědomil už dopoledne. Složku s fotodokumentací našli Saran s Ožanou během deseti minut. Zatímco si prohlíželi fotky, přinesla jim servírka dvě kávy, mattonku, nealko pivo a majorovi popelník.

„Co ta dobře stavěná černovláska včera? Vypadáš unaveně. Spal jsi vůbec?“

„Starej se o sebe.“ Roman se nerad komukoliv svěřoval. Ožana nebyl výjimkou. Pracovali spolu sedm let, ale kapitán o soukromí svého šéfa prakticky nic nevěděl. Jen to, že je major na ženské, ovšem stálou partnerku nemá, že se rád porve, a to mnohem častěji, než musí, a že bydlí sám v garsonce ve „svém“ Třinci. To podstatné, co potřeboval vědět pro práci s ním, věděl. Že je Saran dobrý policajt, že je čestný a nezkorumpovatelný a že mu může věřit.

„Já jen, že už máš dost roků na to, aby ses usadil.“

„Jo, budu mít hezký byteček, v něm starou, která tloustne, a dětičky, které mi polezou na nervy… a v koutě holínky a rybářský prut.“

„Jdi do háje, to se mám urazit? Helena je nejlepší ženská na světě a svoje děti miluju.“

„Sorry, Radime, to jsem přehnal, tak jsem to nemyslel, jsem blbec.“ Roman si uvědomil hrubost své poznámky a na usmířenou umožnil parťákovi nahlédnout do střežené komnaty svých pocitů.

„Jmenuje se Petra Tomková, je jí sedmadvacet, vystudovala speciální pedagogiku v Brně a je z Třince, kde bydlí a učí na specce. Je svobodná. Dost cestovala. Po gymplu odjela na rok do New Yorku. Mluví anglicky a francouzsky. Spolupracuje s jazykovkou jako lektorka. Je sečtělá a chytrá jako tři opice. Stačí? Včera u mě v noci zazvonila a zůstala do rána.“

„To všechno jsi včera zjistil během sexu?“

„Párkrát jsme se sešli už dřív.“

Roman by nikdy nepřiznal, že si o Petře několik informaci z různých zdrojů zjistil sám. Byl to jeho obranný reflex. Dříve či později mu každá jeho přítelkyně zalhala. Že může být nesnesitelný on sám, to si nikdy nepřipustil.

„Aha. Takže značka ideál. No vidíš, jak to z tebe leze.“

Saran měl pocit, že na něj Ožana nastražil léčku, že se urazil schválně. Na chvíli zalitoval, že se otevřel. Pak nad tím pomyslně mávl rukou. Je třeba se soustředit na případ. Stačí, že jeho myšlenky rozhodila SMS zpráva MYSLIM NA TEBE. PA, čímž byl vpleten do nekonečné spirály nesmyslných virtuálních vyznání, která si vynucovala podobnou reakci a na která se nedalo odpovědět jinak, než TAKY NA TEBE MYSLIM. Opět se mu vrátil starý známý pocit, že jej emoce oslabují.

„Co vidíš?“ kývl hlavou na fotky rozložené na stole.

„Kruhy v obilí.“

„Jasně, ale podívej se pořádně. Připadají ti stejné jako ty na Písečné?“

„Tak zaprvé jsou menší.“ Ožana jednu fotku vzal a strčil si ji skoro pod nos. „Zadruhé jsou takové, jak to říct? Ostřeji vykroužené, jako by si na nich dali tvůrci více záležet. Podle těch snímků to mimozemšťani na Písečné vyloženě odflákli.“

„A co říkáš na tvar piktogramu?“ ukázal na obrázek zabraný z výšky. Roman si představil svého kamaráda, jak šplhá s foťákem na nejbližší strom.

„Vypadá to jako kříž?“

„Přesněji dvojramenný kříž zakončený na koncích příčných i podélných břeven kruhy.“

„Měl bys pro mě ještě jednoho velblouda?“

Mlčky seděli v křeslech a kouřili. Místo aby uzel rozvazovali, přibyl další.

Kapitola 29

Podle Hotových poznámek se první svědek podivné události jmenoval Jan Lysek a bydlel v bytovkách nad mosteckou základní školou. Aby to našli, museli se podívat do mapy, kterou si vozil Roman v autě. Projížděli obcí.

„Ty Mosty se táhnou jako týden před výplatou,“ zhodnotil nekonečnou délku obce kapitán.

„A to jsme tak v půlce.“

„Ty to tady znáš?“

„Jezdil jsem tu za jednou holkou, ale ta bydlela až na Šancích na Filuwce. Tři chalupy uprostřed lesa. To je teprve prdel světa.“

„Netušil jsem, že jsi na gorolky.“

„Proč ne, když jsou hezké. A tahle byla fakt kočka. Černý cop až po zadek.“

„Chodila v kroji?“

„Si piš, a naostro.“

Mezitím odbočili doleva z hlavní cesty a vyjížděli do kopečka. Blížili se k cíli. Jednalo se o dva šedivé paneláky ve svahu, za nimiž se nacházely garáže, a za vyšším z nich nezbytné grzundki čili záhonky, kde si nájemníci pěstovali ziymioki, marekwie, keleruby. Jedna z garáží byla otevřená. Čouhal z ní předek zeleného favorita s otevřenou kapotou, pod níž se vrtal v motoru malý postarší chlapík v montérkách.

„Zdravím, hledáme jistého Jana Lyska. Znáte ho, bydlí tady?“ začal major.

„Czymu? Co se robi?“ Neznělo to nevraživě, spíš překvapeně.

„Jsme od kriminální policie a chceme mu položit pár otázek.“

„To jsem já. Stalo se něco?“ Teď už Saran slyšel v hlase úlek. Nedivil se. Byla neděle odpoledne, slunečný den, a najednou se zčistajasna zjeví kriminálka. To by znejistělo každého. Také si všiml, že když řekne, že je od policie, zdejší lidé okamžitě přecházejí z nářečí do češtiny.

„Nic se neděje, pane Lysek. Chceme se jenom zeptat na deset let starou událost. Prý jste byl svědkem podivné záře v souvislosti s kruhy v obilí, které se tu tehdy objevily. Aspoň tak to stojí v článku, který vyšel v Třineckém hutníku.“

Muži v montérkách se sice ulevilo, ale pořád na něm bylo vidět, že nic nechápe.

„To vyšetřujete až teraz?“

„Prostě nám povězte, co jste viděl,“ řekl major a zapálil si kamelku.

„Probudil jsem se v noci, bo mě sušilo. Bylo za deset jedna, díval jsem se na budík. V obýváku jsem se podíval z okna. V kopcu nad banhofem jsem viděl světlo. Nejdřív jsem se zlekl, že tam někde hoří. Že tam někdo zapálil velký oheň nebo že jde o výboj elektrického proudu, bo tam nadole jsou koleje. Ale neviděl jsem plameny. Byla to jen zářivá koule pravidelného tvaru, která se nepohybovala,“ vzpomínal Lysek a ukazoval na druhou stranu údolí ke Skalce. Zvážněl. Na povrch znovu vyplynul strach z nevysvětlitelného úkazu. „Šel jsem do ložnice říct to manželce, ale nemohl jsem ji obudit. Tvrdě spala. Něco, jakoby nějaká síla, mě nutilo vracet se k oknu. Ta zářící koule byla pořád na svém místě.“

„Jakou barvu měla koule?“ zajímalo Sarana.

„Takové jasné, bílo-žluté světlo jako od výbojky veřejného osvětlení.“

„A jak dlouho to trvalo?“ zeptal se Ožana.

„Nevím, nakonec jsem usnul v křesle, probudil jsem se kolem páté a koule byla pryč. Moja baba mi to nechtěla věřit. Prý, že jsem moc chlastal.“

„A chlastal?“

„Kaj tež, byl jsem nějaký marodny, vzal jsem si prášky.“ Lysek to řekl dotčeně a kroutil hlavou. „Doteraz tymu nerozumím.“

„Tak díky za informace a hezký zbytek neděle.“ Saran s Ožanou už sedali do oktávky, když se tentokrát zeptal svědek.

„Proč vás to zajímá?“

„To je v pohodě, mějte se.“

Odjeli, jak přijeli. Lysek se cítil podobně jako před deseti lety, když nechápavě pozoroval podivnou záři a jeho mozek nedokázal roztočit jediný závit…

Kapitola 30

„Moc v pohodě to není,“ prohlásil Ožana, když vyjížděli do dalšího kopce, tentokrát nad nádražím po silnici vedoucí k chatě Zuzana. Mířili do míst, která pozoroval přes údolí z druhé strany Lysek.

Dalšími svědky, respektive svědkyněmi byly Marie Kufová a Lucie Juránková, matka s dcerou. Podle informací, které policisté získali od fešné servírky v motorestu U Taufrů, měly obě dvě plus jejich početná rodina bydlet ve stejném domě jako před deseti lety.

„Co se tváříš tak nasraně?“ zeptal se Saran kolegy.

„Máme řešit Tatarku, a ne honit mimozemšťany po Mostach. Hrajeme si na Akta X?“

„Klídek, Scullyová. Překvapuje mě, že ten seriál znáš. Já chápu, že ses těšil na placky, ale večer se na Gorola ještě vrátíme. Ty to nevidíš, co?“

„Co jako?“ hněval se Ožana.

„Že pravda je tam někde venku.“ Roman už to nevydržel a začal se smát.

„Hovno. Pravda je, že si připadám jak v blbé severské detektivce. Mrtvý Žid s vyřezaným haknkrajcem v posraných kruzích v obilí, a teď ještě záře a další kruhy, pro změnu na Mostach,“ už se hněval skutečně.

„Jak říká agent Mulder – třeba z nebe začnou padat bonbony!“

Kapitola 31

Vypadalo to, že několik generací famílie svědkyň se dobrovolně vměstnalo do několikrát přestavované a přistavované sztokule s okrovou fasádou a červenou sedlovou střechou.

„Gorolský kubismus,“ řekl Saran Ožanovi, než zazvonil u dveří.

Zevnitř zazněl mocný výkřik Gdosi dzwuni, jako by nespecifikovaná množina obyvatel domu byla hluchá. Zároveň ten někdo vyzýval kohokoliv, aby šel otevřít. Ozvalo se dusání a běh. Otevřel uřícený desetiletý kluk. Když spatřil mohutného neznámého muže s knírem a malého blonďáka s tetováním, otevřel pusu a nevydal překvapením ani hlásek.

„Gdo to je, Pawełku?“ zeptala se shrbená seniorka, která se belhala síní a opírala se o francouzskou hůl. Nebude tak stará, jak vypadá, napadlo Romana, když stanula před nimi.

„Co se robi, panowie?“

„Omlouváme se, že vás obtěžujeme v neděli odpoledne, jsme od policie a potřebujeme si promluvit s paní Kufovou a s paní Juránkovou.“ Ožana byl vždycky „ten hodný“.

„Lucyná, puj tu.“ Žena pootočila hlavu a houkla povel do útrob domu. Nebylo pochyb, komu patří nepříjemný generálský hlas.

Do chodby však vstoupil nejprve štíhlý černovlasý muž.

„Čo sa deje, mama?“

Následovala jej čtyřicátnice příjemného vzezření. Snad konečně dcera, pomyslel si Roman.

„Panowie chcum z nami muwić,“ řekla matka.

Policisté ukázali služební legitimace a sdělili účel návštěvy. V očích Marie Kufové se cosi změnilo. Podobně jako u Lyska vyplula na povrch dávno potopená vzpomínka na událost, která ji před lety naprosto vykolejila.

„Pojďme si sednout na zahradu,“ vyzvala je Lucie Juránková.

„Mama se z toho dodneška pořádně nevzpamatovala,“ pokračovala žena, když si posedali do ratanových křesílek pod dřevěnou pergolou.

„Jak to myslíte? Co se tu tehdy stalo?“ zeptal se major.

„Slavili jsme manželovu čtyřicítku, sešla se spousta přátel, příbuzných, jsme velká rodina. Několik z nich zůstalo přes noc. Museli, víte, jak to na oslavách chodí.“ Roman nevěděl, ale nechtěl ji přerušovat. „Asi deset lidí i s děckama. Tehdy byl dům bez přístavby, takže jsme se museli nějak rozdělit. Spaly jsme s mamou v jedné posteli, tata zůstal v obyvaku na gauču. Po půlnoci nás vzbudilo oranžové světlo, která šlo ze zahrady. Zlekly jsme se, že někde hoří. Na zahradě nebo v lese.“

Juránková se otočila a ukázala prstem na řídký lesík na kopečku nad zahradou, za kterým se nacházelo pole, v němž se před deseti lety objevily záhadné kruhy. Pak už se terén svažoval dolů k nádraží.

„Přes okna do ložnice jsme ale viděly jen obrovskou zářivou kouli, která svítila zpoza stromů. Žádny oheň, smrad nebo dym. Utíkaly jsme pro naše chlapy, ale nešlo je obudit. Dostaly jsme strašny strach. Zalezly jsme do lužka, ale jako by nas nějaka sila furt táhla k oknu. Bylo to strašné. Kolem pate rano to zmizelo, ani nevím jak, měla jsem polštář na hlavě. Chlapi se nám rano smali, že jsme byly popité.“ Juránková pohlédla Saranovi do očí, chtěla se ujistit, zda jí věří. Vyšetřovatel se neusmíval, cítil, že prožila něco mimořádného, co ji rozhodilo. „Mama se z toho vlastně nevzpamatovala dodnes, čtyři roky brala antidepresiva.“

„A co ty kruhy v obilí?“ ozval se Ožana.

„Ty objevili druhý den v naší pšenici kluci. V tom místě, jak byla ta koule.“

„Kteří kluci?“

„Náš Adam a syn našich známých, co tu zůstali na noc. Daniel Tatarka.“

Kapitola 32

Opět stáli opření o kapotu auta a kouřili. Zastavili na parkovišti před budovou obecního úřadu a hleděli vzhůru do míst, kde se nacházelo inkriminované políčko, pár stromů a za nimi sztokula Kufových a Juránkových. Svědkyně podivné záře jim daly jména všech osob, které v domě z druhého na třetího srpna 1996 spaly.

„Jak jsme to říkali na Písečné? Že to bude co?“ otočil se Saran na Ožanu.

„Zkurvený bordel,“ připomněl kapitán, vrtěl nevěřícně hlavou a dodal, „co to jako je? Blízká setkání třetího druhu? Mně z toho normálně běhá mráz po zádech.“

„Máš pravdu, Juránková byla hodně přesvědčivá. Ať už to bylo cokoliv, něco viděly. Nelhaly. A piktogram Hota vyfotil.“

„Ta spojitost je děsivě absurdní. Nikdy předtím se tady široko daleko žádné kruhy v obilí neobjevily. Teď se to stalo dvakrát po sobě, a pokaždé je u toho Tatarka. Poprvé je našel, podruhé v nich skončil!? Dává ti to nějaký smysl?“

„Nedává. Aspoň zatím. Možná to ani žádný smysl nemá a je to jenom náhoda.“ Roman to sice vyslovil, ale cítil, že přesvědčuje sám sebe. Ti svědkové byli vyděšení i po deseti letech. A nevypadalo to, že si tajemnou žhnoucí kouli vymysleli. „Každopádně na Písečné nikdo žádnou záři neviděl.“

„Anebo viděl, a akorát ho musíme najít.“

„Anebo.“

„Tobě to všechno připadá normální?“

„Přestaň se mě furt vyptávat na to, jestli to je, nebo není normální. Jasně že tu nic nedává smysl. Ale my na to přijdeme, kamaráde. Se mnou nikdo vyjebávat nebude. Nejdřív musíme zjistit všechno o Adamovi Juránkovi. Pro mě je zatím nejdivnější fakt, že se v pátek odpoledne před Gorolem sbalil a odjel do Žiliny za babičkou. Aspoň to tvrdí jeho matka.“

Stmívalo se. Nasedli mlčky do oktávky a vraceli se zpět. Roman jel pomalu, vychutnával si dalšího velblouda a popel odklepával z pootevřeného okénka…

„Co kdybychom zkontrolovali další kruhy?“ nadhodil Ožanovi.

„Co? Cože? Jaké další kruhy?“

„Ty se szpyrkum, Baloune, dneska si dám s tebou.“

Kapitola 33

Zapadající slunce se už vznášelo nad vrcholkem Ostrého, který vévodil panoramatu Beskyd z pohledu od Jablunkova, ale v areálu Městského lesa pořád panoval ruch jako na tureckém bazaru. Kolem osvětlených srubů se shlukovali návštěvníci jako mouchy kolem rozžatých lamp, přitahováni tučnými jídly a miodulou. Té bylo pořád dost. Vůně Gorola je tak charakteristická, že by si zasloužila ochrannou známku.

Kapitán Ožana ji nasál a s neomylností policejního psa zamířil k plackům. Roman šel s rukama v kapsách za ním. Měl takový hlad, že by snědl i maszczuny łańcuch, jak říkával jeho dědeček. Už se mu taky nechtělo přemýšlet, a tak stáhl mozkovou aktivitu jako na termostatu radiátoru pouze na jednu čárku. I v tomto režimu se však rozhlížel kolem sebe a pátral zrakem po prostořeké černovlásce. Ráno svůj dnešní program nesladili. Když odcházel z bytu, pořád ležela nahatá v posteli a culila se. Stejně jako on uměla hru „kdo dřív uhne pohledem“. Roman ji používal na podezřelé, Petra jen ráda provokovala muže. Saran se zatím nerozhodl, jestli ho s ní tato hra baví, nebo ne.

Posadili se na stejné místo jako včera, k dřevěnému stolu za Pioseczanskum budum. Ožana přinesl placki. Koupil každému tři. Naštěstí se škvarky, neboť představa, že si na smažené brambory natírá bílou smetanu, připadala Romanovi obzvlášť nechutná. Po prvních soustech však musel uznat, že placki jsou lepší než dědův omaštěný provaz. Nakonec pravil, že „to nebylo tak špatné“, čímž udělal parťákovi obrovskou radost.

„Věděl jsem, že ti placki budou chutnat.“

„Prd jsi věděl, hlad je nejlepší kuchař.“

„Tak to přiznej.“ Kapitánovi zářila očka jako malému děcku.

„Oukej, máš pravdu. Za rok si je dám znovu,“ řekl, aby mu udělal radost.

Vzápětí se přestal usmívat, odložil na tácek poslední sousto a utřel si pusu i dlaně do ubrousku.

„Co se děje?“ zeptal se kapitán, který zaregistroval změnu Romanovy nálady.

„Kurva drát, vidíš toho tlusťocha, který se k nám blíží?“

„Kdo to je?“

„To je zdejší starosta,“ řekl Saran zhnuseně. Znal ho z Markova vyprávění. Slizký křivák, jehož ambice byly v nepřímé úměře k intelektu.

Kapitola 34

„Zdravím, pánové,“ řekl žoviálně padesátník s tělem hrocha a očima kolouška Bambiho a přisedl si k nim, aniž by se ptal. Měl na sobě špatně padnoucí oblek šedé barvy, oranžovou kravatu a světle okrové mokasíny.

„Jiří Muras, starosta města a poslanec parlamentu,“ řekl tlouštík a podal jim buclatou leklou rybu.

„Major Saran,“ představil se stroze vyšetřovatel a schválně stiskl podanou ruku co nejsilněji. Pak kývl hlavou ke kolegovi. „Kapitán Ožana.“

„Jak se vám líbí u nás na Gorolu, chlapi?“ začal první muž Jablunkova konverzaci. Důraz na oslovení „chlapi“ měl zřejmě navodit atmosféru mužné horalské pospolitosti. Saran se v duchu zasmál.

„Fajne placki.“ Ožana tak řekl pravdu, aniž hodnotil festival.

„Robime tu nejlepší na světě. Je to moje nejoblíbenější jídlo.“ Další pokus o důvěrné sblížení.

Major si zapálil cigaretu. Tohle ti věřím, tlusťochu.

„Co říkáte na ty kruhy v obilí?“ Bylo jasné, že se Muras pozvolna dostává k meritu věci.

„Že jsme nikdy nic podobného neviděli,“ odpověděl za oba Saran.

„Musím se tam zajít podívat a udělat si pár fotek.“

Běž, utíkej, píárko musí být, pomyslel si vyšetřovatel.

„A co ten mrtvý? Jak to s ním vypadá?“

Saran chtěl říct, že od včerejška pořád stejně, že ještě neobživl, ale pak si to rozmyslel.

„Probíhá vyšetřování.“

„Jasně, chlapi. Ale všichni se mě na to ptají. To víte, za dva měsíce jsou volby.“

„Vy jste ho znal?“ obrátil kapitán otázku, čímž starostu zaskočil.

„Myslíte mladého Tatarku? Znal jsem ho. Byl to takový potížista.“

Saran zpozorněl.

„Jak to myslíte?“

„Chodil si za mnou stěžovat. Chtěl, ať opravíme zeď židovského hřbitova. Dokonce začal shánět podpisy pod petici.“

„A jak to dopadlo?“

„Není to náš majetek a Židi v Ostravě na to nechtěli dát peníze. Ale jako poslanec mám styky ve Federaci židovských obcí v Praze. A ti nám peníze dali,“ řekl Muras pyšně.

„Tak to gratuluju,“ ozval se Ožana.

„No nic, pánové. Omlouvám se, mám tady ministra, musím se mu věnovat. Na ten případ se zeptám Andreje.“ Vstal a bez rozloučení odešel k VIP srubu.

„To je pěkný blb,“ prohlásil kapitán. „Koho tím myslel? Jakého Andreje?“

„Jánošíka. Údajně se někde nechal slyšet, že jsou velcí kámoši.“

„Pan poslanec je asi kamarád se všema.“

„Slyšel jsi, na podzim jsou komunálky.“

„Ale ta informace, že Tatarka byl potížista, je zajímavá, ne?“

„To je kdekdo,“ usmál se Roman.

Kapitola 35

Roman zavezl Ožanu do Karviné a vrátil se do prázdného bytu. Osprchoval se a lehl si do postele. Peřiny ještě voněly po Petře. Neobtěžovala se ustlat. Když se natáhl, ucítil, že ho něco ostrého tlačí do zad. Byla to růžová sponka do vlasů. Dvě vteřiny na ni hleděl, než si uvědomil, že ji krátkovlasá Petra nepotřebuje, tudíž patří Lucii/Kateřině. Chvíli přemýšlel, jestli ji Petra našla a jak reagovala, a pak to pustil z hlavy. Přece spolu nechodili, řekla minulou noc.

Vstal a otevřel okno, aby dovnitř pustil čerstvý vzduch. Někde naproti v zalesněné stráni, která se zvedala k sídlišti Terasa, třel o sebe křidélky cvrček ve snaze přilákat samičku. Teplá srpnová noc byla jako stvořená pro namlouvání. Roman si nažďuchal záhlavek, opřel se o něj a zapálil si cigaretu. Myšlenky ovšem nasměroval k Tatarkovi.

Mladý inteligentní muž, který v sobě objevil spojení s prastarým národem. Židé po staletí sloužili jako ti, na které lze svést všechny viny světa a tím ospravedlnit vlastní chyby a frustrace. My ne, to oni za to mohou. Za co mohl Tatarka? Kdo si na něm chtěl vybít svůj vztek či nenávist? Stal se obětí náhodné brutální rvačky, nebo plánované vraždy? Pokud šlo o boj, Tatarka se nebránil, na kloubech prstů se žádné oděrky nenašly. To ovšem nemuselo nic znamenat. Saran nejlépe věděl, že stačí jedna dobře cílená rána, aby protivníka složil, těžce zranil, nebo mu dokonce způsobil smrt. On sám znalost anatomie využíval. Skutečnost je jiná než akční film, kde několikeré údery do brady nekončí vykloubenou či zlomenou sanicí. Zápas v Romanově podání netrval minuty, ale vteřiny. Jedna dvě rány, případně chvaty, a konec. Přesně tak mohl dopadnout i Tatarka. Pak už do něj útočníci jen kopali a tloukli ho. Pro plánovanou likvidaci mu zatím chyběl motiv. Teorie o agresivních nacionálních Slovácích byla nesmysl. Pokud ho zbili neofašisti, museli být zdejší. Zálusk na jeho peníze či zlato se mu zdál reálnější. Kvůli prachům je páchána většina zločinů. Komu vadil nebo překážel?

Na stolečku zadrnčel mobil. Přišla mu esemeska.

AHOJ ROMANKU ANI SES NEOZVAL CHYBIS MI. MAM SE ZASTAVIT?

Psala mu dívka se silikonovými ňadry. Čekal jiného odesílatele.

AHOJ, PROMIN, MAM TED HODNE PRACE. OZVU SE TI.

Virtuální realita umožňuje lhát bez očního kontaktu. Roman típl cigaretu a zachumlal se do peřin. Než se ponořil do spánku, vybavilo se mu, jak olizuje Petřin zátylek orosený potem po intenzivním milování.

Cvrček v lese cvrkal jak o život.

Kapitola 36

Ranní porada připomínala složením zúčastněných tu včerejší s tím rozdílem, že se konala v Saranově kanceláři. Místnost byla zařízená stroze. Major si potrpěl na pořádek, takže uspořádání desky psacího stolu neslo znaky optimálního uspořádání pracovních pomůcek podle návrhu katedry duševní hygieny z filmu o básnících v Čechách. Složky s novým případem, poznámkový blok, psací potřeby a monitor počítače s klávesnicí, čerstvá vymoženost po letech urgencí. Čelu jeho stolu vévodila figurka slona z ebenového dřeva s výhružně zdviženým chobotem. Měl k ní zvláštní vztah. Věřil, že symbolicky koncentruje jeho vlastní sílu, a zároveň představovala vzpomínku na bláznivou kamarádku, která mu slona darovala, a její tragický konec.

Saran stručně vylíčil včerejší návštěvu Mostů u Jablunkova a Gorola.

„Piktogram v Mostech měl podobný tvar jako kříž na Tatarkově hrudi. Jinak si tehdy výrobci kruhů k práci zřejmě posvítili.“ Fakt, že svědkové popsali, že záře měla ohraničený kulovitý tvar, což je nemožné, zamlčel. „Kruhy v obilí našel dvanáctiletý Tatarka.“

„To je vtip, ne?“ Policejní ředitel začal opět propadat zoufalství. „V tom případě už je, do prdele, možné všechno.“

Všichni překvapeně vzhlédli od stolu ke dveřím, kde se ředitel opíral o futra, protože to bylo poprvé, co slyšeli Nováka mluvit vulgárně.

„Který byl u Juránků s rodiči na návštěvě,“ pokračoval major, „společně s Adamem Juránkem. Ten je stejně starý jako Tatarka a studuje v Žilině dopravní fakultu. Ze Žiliny pochází jeho otec a někde tam bydlí i jeho babička, ke které údajně odjel v pátek odpoledne, což je divné. Takže Libor s Lukášem si ho vezmou na starost, zjistí, kde se nachází, a pokud to bude nutné, udělají si výlet na Slovensko, prověří jeho alibi a poptají se na něj na fakultě. Co jste včera zjistili?“

Kývl hlavou ke zmiňované dvojici.

„Svědky nějakého pohybu či světla v noci na Písečné zatím nemáme,“ začal Gomola, „ale zmapovali jsme přibližný pohyb Tatarky v pátek. Dopoledne byl podle matky doma. Z Jasení odjel kolem čtvrté odpoledne, v 15:19 podle výpisu telefonických hovorů si zavolal taxík, který ho dovezl k penzionu na Bělé. Potvrdil to taxikář. Servírka v restauraci vypověděla, že tam skutečně byl, kolem půl páté dorazila ta jeho holka, ta Cieslarová. Seděli tam do šesti. Ona pak odešla domů, kde už zůstala. Její rodiče to potvrdili.“

„Co o té kočce víme?“

„Cieslarové bude dvacet. Chodila o třídu níž než Tatarka. Vyučila se v oboru kuchař-číšník na jablunkovské zemědělce, stěží odmaturovala. Když jsme se o ní s jejími rodiči bavili, tvrdili nám, že je to chytrá holka, která se ale v patnácti dostala do špatné party, jinak by to prý dotáhla dál než na servírku. Proto byli tak šťastní, že chodí s Tatarkou. O to víc je jeho smrt zasáhla.“

„Co dál?“

„Tatarka zůstal v penzionu. Potom za ním zhruba za půl hodiny přišel neznámý muž, kterého servírka nikdy předtím neviděla. Popsala ho jako hodně vysokého, černovlasého, hezkého čtyřicátníka. Povečeřeli spolu a odešli kolem půl desáté. Jestli byl na Gorolu, to už asi nezjistíme, ledaže by se nám přihlásili nějací svědci.“

„Do areálu už asi dorazit nestihnul. Podle pitevní zprávy zemřel kolem půlnoci, ale zmlácený byl zhruba o hodinu dřív. Takže k tomu muselo dojít někdy před jedenáctou. Když do něj řezali nožem, tak ještě podle Hromady žil,“ řekl major.

„Časová osa je následující. Tatarka odjel z domu ve čtyři, od půl páté do šesti seděl v penzionu s Monikou Cieslarovou, od půl sedmé do deseti s neznámým mužem, mezi cirka půl jedenáctou a dvanáctou ho pak někdo smrtelně zranil, zavezl na Písečnou a pohodil do pole, kde zraněním podlehl,“ shrnul informace Ožana.

„Co další telefonáty?“ Majorova otázka opět směřovala k mladým operativcům.

„První hovor v pátek se uskutečnil mezi 8:35 a 8:37, číslo patří Davidu Krausovi, tajemníkovi pražské židovské obce. Mezi 13:16 a 13:41 si volal s Patrikem Bojkem, který je od minulé středy v Chorvatsku. Od 14:52 do 14:59 mluvil s Monikou Cieslarovou. V 18:32 měl pětiminutový hovor z neznámého čísla. Pak mu ve 21:31 volal Antonín Palovský. Hovořili dvě minuty. A ve 21:58 mu zase někdo neznámý volal z předplacené karty,“ uzavřel výčet Pezda.

„Tak moment, neříkal nám Palovský, že už s Tatarkou nemluvil?“ vypálil Ožana.

„Říkal, ale ještě než za ním vyrazíme, chci se zeptat na ty skiny,“ řekl Saran, „úplně jsem na ně zapomněl.“

„Máme je v u nás v cele, Romane,“ usmál se Gomola.

„Co se stalo?“

„Chlapci kladli Heczkovi odpor, dokonce jeho policajty napadli. Tak je s radostí sebral, seděli jako obvykle U Kosa. Vzorky jejich DNA už jsem poslal do laborky.“

„Tak fajn.“

„Ale bude z toho v uvozovkách jen obvinění z napadení veřejného činitele. Našli se další štamgasti od Kosa, kteří potvrdili, že tam do dvou v noci chlastali a hráli kulečník. Oni Tatarku nezabili, šéfe.“

„Taky dobře, aspoň je můžeme vyloučit a věnovat se jiným verzím. Pro jistotu je ale vyslechněte a zjistěte, zda je parta celá a jestli k nim nepatří i další, o kterých nevíme. Mimochodem, jak na tom byl Tatarka finančně?“

„Víc než dobře. V Komerčce má na účtu deset milionů osm set padesát šest tisíc korun.“

„No to mě, kurva, poser,“ ujelo Saranovi.

„Tak to je fakt síla,“ prohlásil policejní ředitel a dodal, „zjistěte, odkud měl tolik prachů.“

Odešel a třískl za sebou dveřmi.

Kapitola 37

Celou cestu z Ostravy do Třince si Roman přehrával poslední album skupiny Rammstein Rosenrot. Vysvětloval Ožanovi, že Till Lindemann je vlastně lyrický básník, který v písni nazvané něžně Růžička popisuje, že pokud chce člověk čistou vodu, musí kopat hodně hluboko.

„Mám raději pivo,“ utrousil naštvaný parťák, kterému to burácení lezlo na nervy. On sám dával přednost Karlu Gottovi. Něha v podání Saranových oblíbenců připomínala kapitánovi pochod wehrmachtu na Moskvu.

V Třinci zastavili u prodejny automobilů značky Škoda na okružní komunikaci I/11. Roman zaparkoval oktávku těsně před výlohou, za kterou se blýskaly mladší sestřičky jeho milované slečny Stříbrné. Tu by ale nevyměnil za nic na světě, přestože jí táhlo na osmý rok.

Dovnitř ani nemuseli, protože je Palovský, který stál u prodejního pultu, zmerčil a vyšel za nimi ven. Předvčerejší domácí oblečení vystřídal dobře střižený oblek, který umně zakrýval jeho rostoucí břicho. Roman pouze vyměnil černé tričko za černé, pohodlné polovojenské kalhoty teď nosil místo džín. Četné kapsy shledal jako velmi praktické. Z jedné vytáhl krabičku cigaret, a než k nim mračící se Tatarkův otčím dorazil, zapálil si Saran kamelku.

„Co chcete?“ vypálil majitel prodejny.

„Taky vám přejeme hezký den,“ usmál se major. „Jak je na tom vaše žena?“

„Jak asi? Jela identifikovat tělo. A zařizuje pohřeb.“

„Neměl byste být s ní? V takovém stavu by neměla řídit.“

„To není vaše starost.“

„Máte pravdu, pane Palovský. My jsme se jenom přišli zeptat, proč jste nám v sobotu lhal?“ Modř Saranových očí zamrzla v led.

„Cože? Co si to dovolujete? Vypadněte.“

„Říkal jste, že od oběda jste o Danielovi nevěděl?“

„A co? To je pravda,“ trval na svém Palovský. Ale bylo vidět, že znejistěl.

„Myslel jsem si, že jste chytřejší,“ dráždil ho vyšetřovatel, „máme výpisy vašich hovorů. Proč jste mu v pátek o půl desáté volal? Co jste po něm chtěl?“

„Do toho vám nic není.“

„To se šeredně pletete. Daniel byl o hodinu později smrtelně zraněn a kolem půlnoci zemřel.“

„O půlnoci už jsem byl dávno doma, zeptejte se mojí ženy,“ řekl Palovský.

„A kde jste byl do půlnoci?“ reagoval vzápětí Ožana, který byl na něj po sobotním extempore vysazený. Xenofobní podnikatel si uvědomil, že udělal chybu.

„Do toho vám nic není.“

„Máte dvě možnosti,“ přerušil ho Saran. „Buď nám to řeknete hned teď, nebo si to můžete rozmýšlet osmačtyřicet hodin v policejní cele v Ostravě, kam vás hned teď zavezeme.“

„Dobře. Volal jsem mu, protože jsem se s ním chtěl sejít.“

„Proč? Co jste s tím židákem, jak mu říkáte, potřeboval probrat?“

Palovský zaváhal. Saran dokouřil. Vajgla hodil pod výlohu. Podíval se na Ožanu. Jejich pohledy se střetly. Byla v nich věta: „Už mě ten kretén začíná srát.“

„Tak si nastupte. Pojedeme k nám.“

„Počkejte.“ Palovský zvedl bezděčně ruku. „V pátek měla manželka volno a já jsem taky nebyl v práci. Daniel nám během oběda oznámil, že v září odjíždí na půl roku do Izraele, na nějaký ten Erismus nebo co.“

„Erasmus.“

„Překvapil nás. Hlavně Evu. Volal jsem mu, protože jsem se s ním chtěl sejít a pár věcí si vyříkat.“

„To nemohlo počkat do soboty?“

„Bylo to impulzivní. Navíc jsem to nechtěl probírat před jeho matkou.“

„Co jste mu chtěl říct?“

Palovský opět zaváhal.

„Tak to vyklop, ty kreténe,“ vybuchl Ožana. Šrapnel a tykání zaúčinkovaly.

„Ať už se domů nevrací, ať si tam zůstane,“ vykřikl otčím.

„Co vám na to řekl?“

„Poslal mě do háje.“

„Tak jsi ho utloukl.“ Ožana to řekl tónem karbaníka, který vynesl trumf.

„Ne, proboha, to ne.“ Nafoukaný chlapík ztratil glanc. „Viděli jsme se a mluvili spolu tak pět minut, pak jsem odjel. Pohádali jsme se, to jo, ale nic se nestalo. Věřte mi.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“ Major si zapálil další cigaretu.

„Nevím, stáli jsme na rynku u kašny. Před Bullawou byli nějací lidi, ale jestli nás viděli, to nevím.“

„Ukažte mi ruce,“ řekl Saran.

„Cože?“ Zmatený Palovský uposlechl, Saran jeho dlaně uchopil a krátce si je prohlédl.

„Jste pravák, nebo levák?“

„Pravák, ale co to má…“

„Na shledanou, pane Palovský, zatím vás nikam odvážet nebudeme, ale držte se doma a v práci, nikam nám neodjíždějte.“ Saran se otočil a zamířil ke Stříbrné. Překvapený Ožana jej následoval.

Kapitola 38

„Co se děje, Romane, to toho hajzla necháme jenom tak?“ zeptal se kapitán, poté co vyrazili směr Jablunkov.

„Na to je ještě čas, zatím si prověříme jeho alibi,“ řekl Saran.

„A kde seženeme ty lidi?“ pořád nic nechápal Ožana.

„Tvrdil, že stáli na rynku, ne? A tam mají měšťáci kameru. Kromě toho má pacičky jemnější než telecí plecko.“ Major pootočil hlavu, podíval se na parťáka a strčil mu pod nos pěst pravé ruky. „Takhle vypadají pěsti rváče. A smrdí krchovem. Palovský má ručičky jako knížepán. Ten se v pátek s nikým neporval.“

„Co když praštil Tatarku kamenem do hlavy a pak ho zkopal?“ trval na svém Ožana.

„V pitevní zprávě Hromada píše, že byl zasažený do obličeje několika údery velké intenzity, patrně pěstmi, protože klouby útočníka začaly krvácet. Ale nejdřív ho musel někam vlákat do tmy.“ Saran si vzpomněl na svou krátkou sobotní bitku.

„Asi máš pravdu,“ připustil Ožana.

„Si piš, že mám pravdu,“ zasmál se Roman a pustil zase Rammsteiny.

Kapitola 39

Velitel Městské policie Jablunkov Jiří Kajzar seděl u monitorů kamerového systému jako pilot v kokpitu kosmické lodi. Na obrazovce běželo zrychlené přehrávání záznamu z pátečního večera. Kurzorem myši zastavil obraz v čase 21:31. Otočná kamera umístěná pod střechou na rohu domu PZKO zabírala téměř celý prostor náměstí. Jediné slepé místo se nacházelo v severozápadním rohu, kde se vcházelo do ulice plukovníka Velebnovského a do takzvané Kamenice, starobylé uličky, která vedla k mostu přes Lomňanku. Široký potok odděloval centrum města od části zvané Purkrechtní Bělá. Přes den se kamera otáčela podle zvoleného režimu nebo pomocí joysticku. V noci snímala jen rynek, a to ještě černobíle. Obraz byl neostrý, kam nedopadalo světlo pouličních lamp, byly viditelné pouze nejasné obrysy objektů nebo nic. Prostor u kašny byl naštěstí osvětlený.

„A teď pomalu dál,“ řekl Saran stojící za velitelovými zády.

Daniel Tatarka se objevil na scéně ve 21:43. Vyšel za slepého místa, přišel pravděpodobně rovnou z penzionu. Zastavil se u kašny. Na černobílém obraze byla zřetelná bílá košile s dlouhými rukávy a džíny.

„Je to on, znám ho,“ potvrdil totožnost Kajzar.

Dlouho nečekal. V čase 21:48 se na rynek vřítila černá Škoda Superb, která prudce zabrzdila před kašnou. Z auta vyskočil Palovský, přistoupil k Tatarkovi a po chvíli se začali hádat. Bylo to zřetelné z pohybů. Palovský rozhazoval rukama, posléze dloubal ukazováčkem do Tatarkovy hrudi. Možná na sebe i pokřikovali. Někteří z hloučku lidí postávajících na protější straně náměstí u vchodu do restaurace Bullawa se otočili ke dvojici čelem a pozorovali ji. Ve 21:55 otčím nasedl do auta a odjel stejně rázně, jako přijel. Tatarka chvíli stál, pak šáhl do kapsy a vytáhl mobil. Čas 21:58. Volala mu neznámá osoba.

„Že by vrah?“ nadhodil Ožana.

„Pravděpodobně, moc času už mu nezbývalo,“ připustil Saran, „ale ještě nevíme, jestli šlo o vraždu, nebo zabití, i když pokud si někdo dal tu práci, aby jako volající nebyl vystopován, musel plánovat.“

„Kam jde?“ zeptal se kapitán.

„Nevím,“ pokrčil rameny velitel měšťáků. „Kamera tam nevidí. Buď na Bělou, nebo do ulice Velebnovského.“

„Nech ten záznam ještě běžet,“ požádal major.

Ve 22:24 se na náměstí znovu vřítil černý superb. Vyběhl z něj Palovský a zmizel ve slepém místě.

„To je zmetek.“ Ožana ukázal prstem na monitor, jako kdyby to ostatní neviděli.

„Nech to běžet.“ Saran se cítil podvedený.

Majitel prodejny aut se k vozidlu vrátil za patnáct minut. Než do superbu nastoupil, ohnul pravou nohu v koleni a prohlížel si podpatek boty. Chvíli s ním šoupal o dlažbu a pak z náměstí vyjel opačným směrem, než přijel.

„Měl jsem pravdu,“ prohlásil Ožana, jako kdyby vyhrál nějakou soutěž.

„Ale jak převezl tělo? Vracel se sám,“ zchladil ho major.

„Mohl to objet kolem požární zbrojnice a penzionu. Přes Kamenici se na Bělou autem nikdo nedostane. Na mostě jsou sloupky. Pokud nechal tělo za Lomňankou, musel vyjet směr Čadca, odbočit kousek před radnicí doprava a pak projet kolem penzionu a Sportbaru k mostu z druhé strany,“ vložil se do debaty Kajzar.

„Tak dobře, zavolej Siudovi, ať ho sebere a převeze k nám do Ostravy, tam ho zítra vyslechneme. A taky ať prohlídnou kufr jeho auta,“ nakázal Saran Ožanovi. Ten rozkaz s neskrývanou radostí vykonal.

„Potřebuju ten záznam,“ obrátil se na Kajzara.

„Vypálím ho na cédéčko, počkej pět minut.“

Roman se škrábal v neposlušné žluté kštici. Palovský nikoho nezmlátil, ne vlastníma rukama. Nesmysl.

„Přehrávej to dál. Pokud tělo naložil a vezl na Písečnou, musel projet náměstím zpátky.“

Další minuty sledovali pozorně monitor, ale žádný superb nezaznamenali.

„Možná jel jinudy,“ nevzdával se kapitán.

„To by objížděl půlku Jablunkova,“ řekl velitel měšťáků, „a proč by ho vozil právě na Písečnou a nesl do pole?“

„Ptáš se logicky, ale na tohle zatím odpověď neznám,“ přiznal Saran a potom si na něco vzpomněl. „Kde máte v Jablunkově židovský hřbitov?“

„Přilepený k městskému, je to kousek. Proč se ptáš?“

„Je volně přístupný?“

„Ne, je tam letos opravená nová zeď a branka. Klíč je u nás. Chcete se tam podívat?“ Kajzarovi nebylo jasné, proč vyšetřovatel otevřel jiné téma.

„Takže pokud tam chce někdo vstoupit, musí nejprve k vám pro klíče?“

„Přesně tak.“

„Co se děje, o co ti jde?“ zeptal se podobně zaskočený Ožana,

„A nebyl tady v pátek pro klíč Tatarka s nějakým vysokým černovlasým chlapem?“

„To jo. Byli tu spolu dopoledne, klíč si půjčili cirka v devět a vrátili ho tak za hodinu, hodinu a půl.“

„Jak ten chlap vypadal?“

„Jak jsi řekl. Hodně vysoký, černovlasý, čtyřicátník, dalo by se říct, že to byl hezký chlap. Jo, a mluvil pražsky. Mladej, starej, však víš.“

„Zjisti mi, jestli se tady v okolí neubytoval nějaký David Kraus z Prahy. Penzion na Bělé vynech, tam ho neznají. Až to zjistíš, zavolej státním a vyřiď Markovi, ať tam zajede a zjistí, odkdy dokdy tam ten člověk bydlel.“

Kajzar se chtěl zeptat ještě na něco, ale Saran už se měl k odchodu. Instrukce zněly jasně.

„My si tady s kapitánem zajdeme do Bullawy na oběd, pak se sem vrátíme a půjdeme si prohlédnout ten váš židovský hřbitov.“

Kapitola 40

Když vyšli ze služebny na ulici, Roman si zapálil cigaretu.

„Jak můžeš v takovém hicu kouřit?“ kroutil hlavou Ožana, bylo mu horko, měl žízeň a hlad. Přesto byl spokojený: „Tak co na toho hajzla říkáš?“

„Že si ho pěkně podáme a podusíme. Uvidíme, co z něho vypadne.“

„A co ten chlap z Prahy? Myslíš si, že je to ten Kraus?“

„Kdo jiný by to byl? Mluvil jako Pražák a chtěl vidět židovský hřbitov. A Kraus je tajemník pražské židovské obce. Volal mu v pátek o půl deváté. Předpokládám, že se chtěl domluvit na návštěvě hřbitova. A pokud nevyjížděl z Prahy ve čtyři ráno, aby tu byl na devátou, tak tady někde ze čtvrtku na pátek přespal. A zřejmě nespěchal, když spolu seděli do deseti v penzionu. Zůstal tady někde na noc.“

„Další podezřelý?“

„Nemyslím si. Ale může nám poskytnout nějaké informace.“

Mezitím došli k restauraci Bullawa. Prošli kolem výčepu, za nímž stála Monika Cieslarová. Podívala se na Romana, kterému se na zlomek sekundy zdálo, že se usmála. Vzápětí však sklopila hlavu, jako by si chtěla zkontrolovat svůj božský výstřih.

Sarana to však vrátilo myšlenkami k Petře, která měla podobně hezká ňadra, a došlo mu, že na ni zapomněl a že by jí mohl zavolat. Udělal to vzápětí, jen co dosedli do retro křesel.

„Ahoj, promiň, že jsem se neozval, ale mám fakt hodně práce. Ten případ má absolutní prioritu.“

„V poho, Drsoni, už jsi toho padoucha chytil?“ Roman zachytil posměšný tón.

„Pokusím se přijet dřív. V šest ve Slezské krčmě?“

„Bohužel to nejde. Mám prázdniny, je léto, a mně se nechtělo čekat, až se milostpán ozve. Zrovna ležím na dece a opaluju se, zítra v noci to můžeš zkontrolovat. Jsem v Místku na Olešné, kámoš tu má pronajatý srub, přespím tady.“

„Mohla jsi zavolat ty.“ Roman opět cítil, že je v těžké defenzivě. Připadal si jako idiot.

„Mám svou hrdost. To víš, my holky.“

„Promiň, ale běž s těma holkama do prdele,“ reagoval Saran ve snaze přejít do ofenzivy.

„Ozvi se, až vychladneš,“ řekla a típla hovor.

„Kurva drát, já se na to vyseru,“ zaúpěl, tentokrát směrem k Ožanovi. „Babskou logiku nikdy nepochopím.“

„Jsou věci mezi nebem a zemí, milý majore,“ usmíval se jeho bodrý parťák.

„Ještě ty mě ser. Běž říct vrchnímu, že si zase na chvíli půjčíme tu jeho sexbombu.“

Kapitola 41

Tatarkova dívka usedla do křesla naproti Romanovi a přehodila si nohu přes nohu. Major bezděčně polkl. Byla nádherná a věděla to. Snažila se vypadat smutně, ale on jí to ani sekundu nevěřil. Koketování měla v genech. Dělala by to, i kdyby seděl živý Tatarka vedle ní. Na Ožanu to nefungovalo, ten dojídal rizoto a tvářil se blaženě.

„Tak nám povězte, co se dělo v pátek, slečno,“ začal Saran.

„Daneček mi odpoledne zavolal a pozval mě do penzionu na kafe.“

Vyšetřovatel se při oslovení „Daneček“ otřásl, letmo si vzpomněl na Kateřinu/Lucii a jejího „Románka“.

„Můžete nám říct, o čem jste si povídali?“

„Bavili jsme se o naší cestě do Izraele, plánovali jsme.“

„Vy jste tam měli jet spolu?“

„Daneček mě miluje, beze mě by neodjel. Mně se sice mezi Židy moc nechtělo, ale nakonec mě přemluvil.“

Sarana napadlo, že slepička, než dá kohoutkovi, taky třikrát oběhne kolem kurníku, aby to nevypadalo, že je nějaká rajda. Slečna Monika se v některých situacích ráda tvářila upejpavě.

„A jak vás přemluvil?“

„Jak to myslíte?“ nechápala kráska.

„Dobře, tak jinak. Mohla byste nám aspoň trochu povědět o těch vašich plánech?“

„Daneček tam měl něco studovat a já jsem chtěla zkusit modeling. Všichni říkají, že na to mám. Co myslíte vy?“

„Samozřejmě že na to máte,“ odpověděl Saran a podíval se na Ožanu, ten se však jen usmíval pod mocným knírem.

„Děkuji, pane… major, že?“

„Ano, a kam jste měli namířeno konkrétně?“ Romana napadlo, že jí položil příliš těžkou otázku.

„A víte, že ani nevím? Bydlet jsme měli u nějaké Danečkovy tetičky.“

„Měl Dan nepřátele?“

„O nikom nevím. Byl to ten nejhodnější kluk na světě.“

„A co ten večer v pátek. Byl v pohodě? Neříkal něco divného?“

„Jak to myslíte, jestli byl v pohodě?“ řekla dotčeně. Je přece vyloučeno, aby se kterýkoliv muž cítil v její společnost v nepohodě.

„Prostě jakou měl náladu, kam měl po vaší schůzce namířeno?“

„Bylo nám dobře, těšili jsme se, že vypadneme z Jablunkova. Pak jsem šla domů a Daneček tam zůstal, čekal na nějakého Žida z Prahy. To bylo naposledy, co jsem ho, chudáčka, viděla,“ vzlykla a propukla v afektovaný pláč.

„Tak vám děkujeme, slečno, zaplatíme u baru. A kdybyste si vzpomněla na něco, co by nám pomohlo, zavolejte mi.“ S těmito slovy před ni na stůl položil vizitku.

Když vyšli ven, major, který během vystoupení slečny Cieslarové zapomněl kouřit, vytáhl cigaretu a zapálil si.

„IQ tykve,“ prohlásil Ožana, „nějak moc rychle ji ten smutek přešel.“

„Ty vole, ta je úplně vypatlaná,“ přisadil si Roman.

„Co na ní viděl? Tatarka byl určitě inteligentní kluk.“

„No co asi?“ Major tohle téma nechtěl moc rozvádět. S většinou svých milenek si taky moc nepovídal.

Kapitola 42

Velitel měšťáků se nabídl, že je doprovodí. Prošli parkem za starou radnicí a minuli velký chátrající objekt složený ze dvou částí. Účel první budovy, na jejíž střeše rostly keře a břízka, major nedokázal určit, druhá mu připomínala spíš levnou ubytovnu pro cizince než hotel Horal, jak avizovala cedule nad okny v druhém podlaží.

„To by bylo na dlouhé vyprávění,“ řekl Kajzar, který zachytil objekt Saranova zájmu.

„Dneska ne.“

„Židovský hřbitov je za bývalou židovskou márnicí.“ Velitel ukázal na další podivnou stavbu naproti Horalu, k níž se blížili. Žluto-oranžovou barvou fasády a prodejnou rybářských potřeb připomínala všelicos, jenom ne úložiště nebožtíků z Davidova rodu.

„Po revoluci ostravská židovská obec prodala márnici i s půlkou hřbitova za ní do soukromých rukou s tím, že se nový majitel musí zbavit všech židovských symbolů. Z původního hřbitova už zbyla jenom zadní část, kam nový majitel přenesl náhrobky ze svého pozemku.“

„Trochu smutné, ne? Myslel jsem si, že je to naopak. Že zrovna oni o svá místa pečují,“ prohlásil Ožana.

To, co zbylo, snadno poznali podle nové zdi ze šedých cihel a kované brány, vedle níž visela mramorová deska s nápisem JEN TO JE ZTRACENO, ČEHO SE SAMI VZDÁME, pod ním se nacházela Davidova hvězda, informace o historii hřbitova a poznámka a tom, že renovace areálu proběhla s finanční pomocí Konfederace židovských obcí ČR.

„Ten citát zní jako ironie vzhledem k tomu, že půlku hřbitova prodali.“

„Třeba je to židovská anekdota,“ ušklíbl se kapitán.

„Neříkal váš starosta, že ty prachy na opravu zdi vybojoval on sám?“ obrátil se major na velitele městské policie.

„Jasně. Ten zařídil hovno. Nebýt Tatarky, který za dotací běhal, tak je tu dodnes kamenná zeď těsně před rozpadnutím. Muras je mistr světa v přivlastňování si úspěchů druhých.“ Z ironie a opovržení v hlase bylo patrné, co si Kajzar o svém šéfovi myslí.

„To dobře známe,“ řekl chápavě vyšetřovatel a narážel na Jánošíka.

„Blbci jsou všude.“ S těmito slovy odemkl Kajzar branku a trojice vstoupila dovnitř.

Kapitola 43

Nebýt plotu z vlnitého plechu, jímž majitel bývalé márnice oddělil hřbitov od svého pozemku, měl by Roman pocit, že vstoupili do jiného času. Plně zatravněný prostor s náhrobky a stélami měřil na šířku tak dvacet a na délku třicet metrů a sdílel západní zeď s městským pohřebištěm, které se nacházelo na druhé straně. Jižní kamenná zeď byla obrostlá břečťanem.

Řada různě velkých náhrobků srovnaných do řady v severní části hřbitova nesla jména psaná latinkou jako Alfred Schmelz, Jakob Ring, Anna Bloch. A kromě šesticípých hvězd také nápisy v hebrejštině, které Romanovi připomínaly noty. Pod jediným ležícím náhrobkem odpočívali Josef a Emma Deutsch. Saran si představil postavy starého Jablunkova, krejčí, tkalce, hrnčíře či bohaté majitelé obchodů a hospod, kteří tu léta spoluvytvářeli společnost města a pak zmizeli v šílenství druhé světové války. Zbyly jen náhrobky a stély jako němé vzpomínky na krušný osud židovského národa. Kdyby se dalo hebrejské písmo přehrát, zněla by hřbitovem smutná melodie.

„Pojď se na něco podívat,“ přerušil Romanovo zamyšlení Ožana.

Vedle stojící mramorové stély se jménem Fanny Klappholz ležel z podstavce vyvrácený a v půli zlomený náhrobek manželů Simona a Emmy Eisenberg. Jména byla obtížně čitelná, neboť světlý mramor byl postříkaný neonacistickými symboly, hákovým křížem, číslem 88, dvěma blesky, orlicí, která připomínala spíš netopýra v letu, a také dvojramenným křížem Hlinkových gard.

„Tohle vypadá čerstvě.“ Saran se podíval na Kajzara.

Ten si sundal čepici a začal se škrábat na hlavě.

„Tatarka mi nic nehlásil.“

„To je divné, zvlášť když zřejmě stojíme nad hrobem jeho praprarodičů.“

Kapitola 44

„Půjčil si klíče od pátku i někdo další?“ zeptal se major Kajzara, když se vraceli k radnici.

„Ne, tady skoro nikdo nechodí.“

„Jak často provádíte kontrolu hřbitova?“

„Dovnitř vstupujeme náhodně, ale v noci kolem kluci aspoň jednou projedou.“

„A co Tatarka, chodíval sem často?“

„Ten nejvíc. Nejdřív chtěl po starostovi, ať se o hřbitov postará město. Když se Muras na jednání se židovskou obcí vykašlal, peníze na opravu zdi sehnal Tatarka přes toho Krause nebo jak se ten chlap jmenuje.“

„Pojďme si k tobě na služebnu ještě popovídat, potřebujeme vědět o Tatarkovi co nejvíc.“

Posedali si ke stolečku v zadní místnosti, která sloužila jako šatna pro strážníky i odpočívárna. Suterén sto let staré radnice nebyl zrovna nejvhodnějším místem pro městskou policii. Na stěně si Roman všiml tmavých fleků, neklamného důkazu vlhkosti zdí. Víc než fleky ho však zaujaly dva kalendáře, jeden od místní stavební firmy, druhý rybářský. Jak těžkou techniku, tak pruty a vysoké holínky propagovaly nahé slečny. Dali si kafe a vodu, Saran se pohodlně opřel v křesle a zapálil si kamelku. Velitel preferoval elemka.

„Co víš o Tatarkovi, nějaké přestupky, problémy?“

Jiří Kajzar, vyšší štíhlý třicátník, evidentně aktivní sportovec, se opět škrábal v nakrátko ostříhaných světle hnědých vlasech.

„Žádné problémy s ním nikdy nebyly, znám ho jenom proto, že si tu chodil pro klíče a kontroloval ten židovský hřbitov, tichý, klidný, inteligentní. Opak svého pravého otce, to byl magor.“

„Jak to myslíš? Bylo mi řečeno, že to byl úspěšný podnikatel,“ podivil se vyšetřovatel.

„Úspěšný? To jo, měl stánky s levnou kořalkou v Bukovci na hranici s Polskem. Takhle pan podnikatel zbohatnul. Starý Tatarka byl vysranější než Muras, a to už je co říct. Dost chlastal, párkrát jsme ho vezli na záchytku, jednou by málem umrznul ve sněhu, kdybychom náhodou nejeli kolem,“ rozvyprávěl se velitel. „A taky tak skončil.“

Roman si vzpomněl, co mu prezes PZKO říkal. Že se starý Tatarka zabil v autě.

„Myslíš tu bouračku?“

„Jo, před sedmi osmi roky v opilosti naboural do stromu a zabil se. Bohužel u toho zahynul i osmiletý kluk, který šel od autobusu po chodníku domů. Tragédie.“

Saran a Ožana se na sebe podívali, napadlo je to samé.

„Jak se jmenují rodiče toho kluka a kde bydlí?“

Než stačil Kajzar odpovědět, zazvonil majorovi telefon, Lennon volal o pomoc a na displeji svítilo jméno GOMOLA.

„Ahoj, šéfe, tak jsme našli mladého Juránka. Ráno přijel od babičky ze Slovenska. Volali jsme kolegům do Žiliny a požádali je, aby to prověřili. Jeho stará mama potvrdila, že tam skutečně byl, akorát že přijel v sobotu dopoledne. Když jsme se Juránka ptali, řekl, že za ní dorazil v pátek večer. Prý je babička stará a nepamatuje si to.“

„Takže na páteční noc nemá alibi.“

„A ještě něco. Kolegové ze Žiliny Juránka znají, patří k tamní buňce neofašistů, kteří si hrají na Hlinkovy gardy. S tím křížem jsi měl pravdu. Přeposílám ti na e-mail fotku, kterou mi poslali ze Žiliny.“

Saran si sedl v Kajzarově kanceláři k počítači a otevřel si poštu. Na první fotce spatřili hezkého tmavovlasého mladíka v černošedé uniformě a černé čepici s kšiltem, která nápadně připomínala polní čepice wehrmachtu, na druhém snímku Juránek pochodoval s dalšími mladými muži. Všichni měli tytéž uniformy. Někteří nesli vlajky, většina však zapálené zahradní bambusové pochodně. Nezbytnou součástí uniformy byl dvojramenný kříž se stejně dlouhými příčnými břevny.

„Tihle pitomci asi nepořádají lampionový průvod, co?“ prohlásil Roman, ovšem nikdo se nezasmál.

Kapitola 45

„Rodiče kluka, kterého starý Tatarka srazil, se jmenují Nieslanikovi a bydlí v New Yorku,“ řekl velitel měšťáků. Saran s Ožanou se na něho podívali, jako kdyby jim oznámil, že za radnicí objevil další piktogram.

„No, chtěli jste to vědět, ne?“

„To jo, ale tohle je nám prd platné.“

„New York se u nás říká sídlišti Folvarček,“ došlo Kajzarovi jejich zmatení.

„Předpokládám, že je to blíž.“ Saran by si s Nieslanikovými rád promluvil. Podobné názvy sídlišť či domů, které vymysleli kreativní vtipálci, zlidověly téměř vzápětí, co byly domy postaveny. Jablunkov měl Bejrút, kde bydlel Hota, a New York. Třinec zase Čínskou zeď, Dům hrůzy, Kravín nebo Sedm statečných.

„Jasně, jsme tam autem za tři minuty.“

„Nezabalíme to dneska, Romane?“ ozval se kapitán, „bude pět.“

Saran vyslal na Ožanu modrý pohled číslo jedna „To si děláš prdel, ne?“ Konečně se mu zdálo, že se klubko začíná rozmotávat. Navíc neměl kam spěchat a na Olešné by byl přebytečný.

„Zavolej mamce, ať tě k večeři nečeká.“

„Dej mi jejich adresu, a my se tam tady se skuhrajícím kolegou vypravíme,“ řekl Saran Kajzarovi, „ale pro tebe mám speciální úkol. Kolik máš strážníků na šichtě?“

„No, dva. Já už mám mít správně po…“ velitel měšťáků narazil pohledem do modrých očí malého blonďáka jako Titanik do ledovce, „…jsme tři.“

„Tatarka nám po setkání s otčímem zmizel ve slepém místě. Vzhledem k tomu, že do rvačky, ve které ho smrtelně zranili, zbývalo několik minut, nemohl dojít daleko. Kromě toho k ní došlo určitě na tmavém místě mimo světla lamp. Vy znáte Jablunkov nejlíp. Vytipujete taková místa a běžte se tam podívat, možná na zemi najdete krev, cokoliv.“

Když dopíjeli ve služebně kafe, zaujala Romana černovláska, která se brodila vodou pouze v zelených galoších. Typická rybářka.

„Červen má nádherné kozy.“

„Tos ještě neviděl září,“ řekl Kajzar a nadzdvihl tři listy.

„Zajebista cipa, jak říkají bratři Poláci,“ ocenil Saran hladce vyholené ohanbí nádherné zrzky s dokonalým bříškem, která bůhvíproč držela v ruce velký podběrák. Buď uzavírala pstruhovou sezonu, nebo lovila chlapy. Tou bych se nechal ulovit hned, pomyslel si v duchu.

Kapitola 46

Paní Nieslaniková byla drobná osoba neurčitého věku. Major jí tipoval čtyřicet, ale kdyby mu někdo řekl, že je jí padesát, zblajznul by to i s navijákem, který v kalendáři držel prdelatý květen. Vypadala jako žena, která rezignovala na úpravu zevnějšku, protože tomu, jemuž se chtěla líbit, to bylo stejně fuk. Poté co se policisté legitimovali a pověděli, co je zajímá, se jim snažila vysvětlit, že je to všechno strašně dávno. Když ji ujistili, že jí položí jen pár otázek, pustila je dál. Než vstoupili do obýváku, který byl evidentně pořízený ještě z novomanželské půjčky v osmdesátých letech, třikrát se jim omluvila, že nemá uklizeno.

Usadili se do strakatých sedaček. Nieslaniková se tvářila ustrašeně. Saran tomu rozuměl a často této psychologické převahy využíval. Mnoho lidí cítí v přítomnosti policistů, navíc z kriminálky, vinu automaticky, i kdyby jejich jediným přečinem v životě bylo, že utrhli mouše křídla.

„Za to, co ten hajzl provedl našemu Vaškovi, měl trpět. Jenomže on se zabil v autě.“ Žena dala průchod své hořkosti a zlobě, které i po osmi letech nosila v sobě a bude je nosit i dál.

„Je nám to moc líto, paní Nieslaniková.“

„Tatarka byl obyčejné hovado. Kdyby se nezabil tam, zabila bych ho sama,“ řekla rezolutně.

„Znala jste jeho syna?“

„Daniela? Toho, kterého našli mrtvého?“ Na malém městě se zprávy šíří rychle.

„Ano, přesně toho myslím.“

„Chudák kluk. Škoda že se toho jeho otec nedožil.“

Saran si uvědomil, jak cynicky to vyznělo. Druhá věta byla fráze, která se používá, když litujeme, že se dotyčný nedočkal nějaké radostné události.

„Vy pracujete kde?“

„Ve školní jídelně jako kuchařka.“

„A váš manžel?“

„Na piecach ve werku.“

„A kde je teď?“

„Má po první denní, ale ještě nepřišel domů, nevím, kde je. Proč se na to ptáte, jak to souvisí s naším synem?“ Debata se začala stáčet do slepé uličky. Byl čas vypadnout.

„Už vás nebudeme obtěžovat, paní Nieslaniková,“ loučil se vyšetřovatel.

Vyprovodili se sami a zanechali nešťastnou drobnou ženu jejím smutným vzpomínkám, které svou návštěvou vyvolali.

„Čeho jsme dosáhli, šerloku?“ zeptal se podrážděně Ožana, když vyšli na parkoviště mezi paneláky.

„Pokud dobře počítám, tak měl Nieslanik v pátek druhou noční.“

„Chceš tím naznačit, že po letech pomstil synovu smrt tím, že zabil mladého Tatarku?“

„Naznačuju jenom to, že se nám konečně na obzoru rýsuje reálný motiv. Jak se píše v Bibli, oko za oko, zub za zub. Každopádně prověříme Nieslanikovu pracovní docházku.“

Kapitola 47

„Něco jsme našli, počkám tě u kašny.“ Kajzar hlásil, že splnil úkol na jedničku.

Roman nechal Stříbrnou pod sochou svaté Marie Immaculaty, která se tvářila, že už ji nebaví tři sta let sledovat lidské počínání, a vydali se s Ožanou za Kajzarem úzkou uličkou mezi domy zvanou Kamenice až k mostu přes Lomňanku. Velitel měšťáků za mostem odbočil doleva a kráčel proti proudu širokého potoka po asfaltovém chodníčku pod vysokými javory a jasany k strážníkovi, který stál u lavičky. Tvářil se, jako kdyby ji hlídal před zcizením.

„Vypadá to jako zaschlá krev.“

Saran si přidřepl, aby si temné skvrny na asfaltu prohlédl, a sklonil se i Ožana.

„Je to pravděpodobné, tady do ní dokonce někdo šlápnul,“ ukázal na nejasný obrys části podrážky.

„Zavolám Koutnému, ať sem zítra přijedou,“ řekl kapitán a vytáhl z kapsy mobil.

„Děláš si srandu? Ať sem technici přijedou hned,“ přikázal major a sám zavolal Heczkovi.

„Ahoj, obešli jsme s Třinečákama půl Písečné a okolí Městského lesa. Nikdo neviděl kolem pole žádné světlo a nikdo neslyšel nic podezřelého, nemáme prostě nic,“ začal vedoucí zdejšího obvodního oddělení PČR, „omlouvám se.“

„Fajn, možná se ještě někdo přihlásí. Teď mám pro tebe jiný úkol,“ zastavil ho Saran. „Možná jsme našli místo činu, Kajzar tě navede, já to tu neznám. Tak oblast zajistěte, forenzní tým je na cestě.“

Pak se rozhlédl kolem. Nacházeli se tak dvacet metrů od mostu, naproti přes Lomňanku stál dům s rozlehlou zahradou. Dva metry za lavičkou byl plot a dál zahrada, v níž se nacházela zchátralá opuštěná budova, která připomínala starou hospodu. Saran pátral po lampách veřejného osvětlení. Jednu uviděl před mostem, druhou při ústí chodníku, po kterém přišli. Kajzar sledoval jeho pohled.

„Ta bližší lampa na naší straně nesvítí. Před týdnem si na to zdejší občané stěžovali. Přes listí stromů tu není pořádně vidět ani z Kamenice. V noci je tady tma jako v prdeli. Mladí tu chodí chlastat, fetovat a souložit,“ vyjmenoval hříchy velitel.

„Budou tu tak za hodinu a něco,“ hlásil Ožana.

Saran se na něho podíval, vytáhl z kapsy klíče od auta a podal ho kolegovi.

„Jestli potřebuješ domů, tak si vezmi moje auto a ráno pro mě přijeď do Třince.“

Ožana zaváhal. Jeho blonďatý šéf použil sloveso „potřebovat“, a on ve skutečnosti jenom chtěl, protože bylo půl šesté večer a zítra je taky den. Navrch měla jeho žena narozky.

„V pohodě, zůstanu. Musíme to místo nechat Koutným prohlédnout dneska, máš pravdu. Co kdyby to tu přes noc někdo poblil.“

Oba se zasmáli, poodešli stranou a kapitán požádal Sarana o velblouda, mají spoustu času. Roman si prohlížel fotky Adama Juránka, které si na městské vytiskl.

„Počkejte tady a hlídejte místo, dokud nepřijedou státní,“ zavolal na Kajzara. „Jo, a máte v Jablunkově nějakou prodejnu barev a laků?“

Kapitola 48

„Jaká je pravděpodobnost, že si mladý Juránek koupil sprej zrovna tady?“

„Chceš čekat hodinu pod stromem v hospodě, nebo si to zjistíme?“ odpověděl Saran Ožanovi otázkou, „náš gardista si byl jistý, že na něho nikdo nepřijde, pokud ho náhodou policajti nepřistihnou in flagranti v noci na hřbitově.“

„Máš pravdu, za optání nic nedáme.“

Strážník městské policie je zavedl do Kantora, jak se tu říkalo místní prodejně barev a laků, která se nacházela v historickém domě na dolní straně náměstí.

„Promiňte, slečno, byla jste v pátek v práci?“ zeptal se slušňák Ožana mladé černovlasé dívky s piercingem v nose a s drzým pohledem, která stála za kasou a ostentativně žvýkala.

„A kdo se ptá?“ řekla a nafoukla bublinu ze žvýkačky.

„Kriminální policie, děvenko.“ Saranův chladný a důrazný tón způsobil, že bublina praskla.

Proměna pokladní z drsňačky na školačku s vytřeštěnýma očima byla tak rychlá, že policisté málem vyprskli smíchy.

„Byla jsem tu… tu celý den.“

„Nepamatujete si vysokého urostlého hezkého mladíka, který tady v pátek nakupoval?“ zeptal se major o poznání vlídněji, „černé vlasy, bradka.“

„Myslíte Adama?“ Spíš jí to bezděčně vyklouzlo z úst. Její údiv nad tím, jak snadno prozradila něco, co asi neměla, naznačil, že jí Juránek není lhostejný. Minimálně, doplnil si v duchu Roman.

„Copak si tady kupoval?“ převzal štafetu kapitán.

„Co kupoval, co kupoval?“ Dvojité zopakování otázky mělo vypadat, že usilovně vzpomíná. Dokonce přimhouřila oči.

„Už nevím… nějaké žiletky nebo tak něco.“

„Lhát se nemá, slečno,“ napomenul ji Saran jako neposlušnou holčičku.

„Omlouvám se. Kupoval si sprej. A co?“ Mělo to znít bojovně, ale výsledek působil legračně.

Policisty to začalo bavit, bylo před zavíračkou, žádní zákazníci, a času měli spoustu.

„A nic. Byl to sprej na vlasy, na boty,“ usmíval se Ožana, „na štěnice?“

„Koupil si barvu ve spreji.“

„No vidíte, že si vzpomínáte. Chceme si koupit přesně tu samou. Buďte tak laskavá.“

Mladá prodavačka se zatvářila zmateně, nicméně po kratším zaváhání přinesla nádobku černé barvy s nápisem Montana Black.

„A ještě nám přibalte žvýkačky.“

„Kterou značku?“

„Tu samou, co máte v puse.“

Kapitola 49

Policisté uzavřeli celou oblast od mostu z Kamenice přes Lomňanku na Bělou, parčík podél toku i zahradu kolem bývalé hospody zvané Jablunkovany Mazurovice, což samozřejmě vzbudilo velkou pozornost občanů. Státním pomáhali měšťáci. Koutného tým pracoval již skoro dvě hodiny. Saran s Ožanou postávali za páskou před mostem. Kouřili oba. Slunce se pomalu naklánělo nad Ostrý, do setmění zbývala tak půlhodinka.

Koutný zvolna došel ke dvojici policistů.

„Tak co?“ zeptal se netrpělivě Roman, který v mezičase poslal část policistů prohledávat okolí židovského hřbitova a hledat hliníkovou nádobku od spreje.

„Krev je to zcela určitě, jestli je Tatarkova, to ti řeknu až po analýze DNA.“

„Kdy?“

„Naše laborka dostala zbrusu nové přístroje na sekvenování, a jak bylo řečeno, tenhle bizarní případ má absolutní prioritu, takže profil DNA budeme mít pozítří a srovnání s krví oběti je hned.“

„Takže kdy se dozvím, jestli jsme našli místo činu?“

„Ve středu odpoledne?“

„To je otázka?“

„Víš co, jdi se vycpat. Máme tady ještě dost práce a za chvíli je tma. Místem prošla od pátku spousta lidí, takže je kontaminované. Jestli chceš kvalitní biologické stopy, tak mě neštvi.“ Koutný se otočil a odešel.

Kapitola 50

„Major Saran?“ ozval se za jeho zády ženský hlas.

Roman udělal čelem vzad a pohlédl do objektivu kamery, která spočívala na rameni mladíka v černém tričku se žlutým nápisem STAR WARS. Vedle něj stála hezká mladá žena v modrém kalhotovém kostýmku. Oba měli dlouhé vlasy svázané do culíku s tím rozdílem, že reportérka je měla černé, lesklé a upravené, kdežto kameraman světle ryšavé a mastné.

„Eva Pokorná, televize NOVA, mohu vám položit pár otázek?“ usmála se profesionálně a napřáhla mu k ústům bílý mikrofon s logem jako kornout zmrzliny k ochutnání. Major chtěl říct, ať se jde vycpat, pak si však uvědomil, že hipík už natáčí.

„Nemám vám k tomu co říct, probíhá vyšetřování,“ reagoval jako už mnohokrát v minulosti. Tahle fráze nezestárne.

„Naše diváky by zajímalo, zda byla oběť opravdu…“ nedala se odbýt reportérka.

„Bez komentáře.“

„…nalezena v tajemných kruzích v obilí,“ dokončila větu a zabodla do něj pohled.

„Kdo vám to řekl?“ zeptal se naštvaně Saran a v příští vteřině si uvědomil, že informaci právě potvrdil on sám.

Žena v modrém kostýmku se usmála a mimo záběr kamery na něj mrkla. Pak poodstoupila stranou, otočila se čelem k objektivu a zády k mostu tak, aby měl její odrbaný kolega co nejlepší záběr, a začala mluvit. Ještě předtím však stihla nasadit šokovaný výraz určený konzumentům komerční televize.

„Jako první vám přinášíme záběry přímo z Jablunkova, kde probíhá vyšetřování případu vraždy muže, který byl v sobotu ráno nalezen…“

Saran podlezl policejní pásku a zamířil za Koutným. Ožana jej následoval.

„To se ti povedlo.“

„Jo, blbec na konec.“

Kapitola 51

„Řekni mi, prosím, že jste našli něco, co by mohlo ukazovat na vraždu,“ řekl Saran Koutnému. Vrásky mu dělalo sdělení novácké redaktorky, že se jedná o vraždu. Za hodinu o tom bude přesvědčený každý člověk v celé republice a on to bude muset zítra vysvětlit v práci. Ale co, seru na to, pomyslel si.

„Ještě jednou, neslyšel jsem,“ předstíral šéf forenzního týmu hluchotu.

„Řekni mi… běž do prdele,“ pochopil major záměr.

„To je čest slyšet, že mě sám velký major o něco prosí.“

„Dělejte si ze mě, kurva, ještě chvíli srandu.“ Roman nepřeslechl důraz v přívlastku „velký“.

„Promiň, vražednou zbraň, přesněji nástroj, jsme nenašli. Ale kolem lavičky jsme všechny vajgly, větší kameny a odpadky sesbírali líp než četa veřejně prospěšných pracovníků. Jinak stopy krve vedou od lavičky po chodníku až ke kraji mostu,“ řekl Koutný a ukázal prstem na kousek plochy, kde ležel drobný štěrk, „a tady najednou končí.“

„Naložili tělo do auta,“ konstatoval vyšetřovatel, „stopy po pneumatikách asi žádné?“

„Jsou to dva dny, Romane.“

Saran popošel k lavičce, před kterou byl Tatarka smrtelně zraněn. Tma pokročila. Skrz bohaté koruny stromů sem z lampy před mostem pronikalo jen málo světla a druhá lampa nesvítila vůbec. Místo, kde se skutek odehrál, se nořilo do tmy. Tady se to mohlo stát, řekl si Roman v duchu. Došel k němu velitel městské policie.

„Ještě nás budete potřebovat?“

„Ne, jsme skoro hotovi.“

„Moji kluci, kteří mají noční, tady samozřejmě zůstanou.“

„Jo, teď jsem si vzpomněl. Byly v pátek ve městě ještě nějaké hudební akce?“

„Jo, koncert v rockáči. Kravál jak cyp, větší než z Gorola.“

„A ještě něco. Zkontroluj znovu záběry z kamery. Jestli tady Tatarku naložili a vezli na Písečnou, museli projet rynkem.“

Kapitola 52

„Zlobíš, chlapče.“

Petra stála u červené fabie, ruce založené v bok a bradu jemně vystrčenou, ale v očích měla smích. V modré vyšisované džínové sukýnce a bílém tílku, které jen zvýrazňovaly její opálené tělo, jí to moc slušelo. Patřila k těm šťastlivcům, jimž stačí pár hodin na slunci a vypadají, jako kdyby se vrátili od moře, navíc bronzová barva se jim rozprostře rovnoměrně po kůži. Roman naopak náležel k somatotypu, kterému naskáčou rudé fleky a k celoplošnému opalování potřebují hodně krému s vysokým faktorem a neustálé obracení těla jako placek na plotně. Tohle trápení mu připadalo směšné, navíc mu skutečnost, jestli je snědý či nikoliv, byla totálně ukradená.

Před čtrnácti dny poprvé v životě spatřil moře, koupal se v něm všehovšudy dvakrát. Jinak strávil desetidenní pobyt na italském ostrově Ischia na lehátku pod slunečníkem u hotelového bazénu. Kouřil, vychutnával si výbornou kávu a upíjel džus z čerstvě vymačkaných pomerančů. Vyrazil na dovolenou sám, podle vlastních slov nechtěl nosit dříví do lesa. Na místě shledal, že Italky jsou buď malé a hubené, nebo malé a tlusté. Po dvou dnech se seznámil s Franziskou, která byla výjimkou z klišé, že jsou všechny Němky škaredé. Měla sošnou postavu olympijské plavkyně a vlasy světlejší než Saran. Ožanovi řekl, že vypadala jako z náborového plakátu Hitlerova Svazu německých dívek. Roman se anglicky domluvil, ale na složitější konverzaci to nestačilo, a tak spolu většinu času promlčeli. Zato jejich sex byl divoký a hlasitý, jako kdyby bojovali o Berlín.

Černovlasá a černooká, snědě opálená Petra měla k árijskému ideálu daleko. Coby jižní typ ve vášni a intenzitě při sexu porážela Germánku silou římské legie. Podle její otázky se však dala očekávat spíše slovní bitva.

„Čekáš dlouho?“ zeptal se.

„Zrovna jsem přijela a zazvonila. A teď se chystám odjet.“

„Mohla jsi zavolat… pardon, vy holky máte svou hrdost.“

„Tak pán se urazil? Mám odjet?“

„Omlouvám se. Zůstaň.“ Tohle nebyla bitva, ale blitzkrieg, napadlo Romana.

„Tak mě přestaň zlobit. Nespím tam, to jsi přece chtěl, ne?“

Saran cosi zahudral, Petra jej však objala a políbila na rty, což se rovnalo udělení milosti. Chtěl něco poznamenat o ženské manipulaci, kterou zaboha nikdy nepochopí, ona jej však chytla v podpaží a odváděla ke vchodu.

„Potřebuju zkontrolovat kvalitu opálení.“

Kapitola 53

Roman prohlížel její tělo důkladněji než doktor, ovšem soustředil se většinou na místa, kam sluneční paprsky nepronikly. Nevypadalo to, že Petře lokální kontrola vadí. Naopak. Řídila jeho postup jako navigátor pilota na Rallye Dakar.

„Tak co, už jsi toho padoucha chytil?“ zeptala se. Roman stál nahý u otevřeného okna a kouř z cigarety vyfukoval do teplé noci. Cvrček ve stráni naproti mlčel. Možná se také věnoval dámě. Petra ležela na posteli v poloze Manetovy Olympie, opřená o zmuchlaný polštář, levou rukou si zakrývala klín.

„Promiň, ale nechce se mi o tom mluvit,“ řekl, aniž se otočil.

„Oukej,“ a učinila bleskový zvrat. „Máš pěkný zadek, chlapče.“

Tentokrát se obrátil.

„Tomková, ty tak kecáš. To tvůj zadek by vyhrál mistrovství světa prdelí.“

„Vole. A nefoukej ten kouř dovnitř, máš tu nahuleno jako v nádražní knajpě.“

Roman hodil zbytek cigarety do malé zavařovačky, kterou měl za tím účelem na parapetu. Petra mezitím sundala ruku z klína a odhalila pubické ochlupení vyholené do tenké čárky. Cítil, jak se mu krev opět hrne do penisu. Té noci počtvrté.

I když ho vytáčela, nemohl se jí nabažit.

Kapitola 54

„Tak co máme?“ předešel Novák Jánoše.

„Především máme pravděpodobné místo činu, kde byl Daniel Tatarka surově zbit a smrtelně zraněn. Nachází se v Jablunkově, v části Bělá, v parčíku u řeky. Někdo pak tělo odnesl do auta, zřejmě do kufru, odvezl na Písečnou a hodil do pole,“ ujal se slova Saran, „o kruzích zatím nevíme vůbec nic, ale hledáme svědky. Každopádně to vypadá, že tam v době, kdy pachatelé hodili tělo do pole, nebyly.“

„To je absurdní. Mimochodem, viděl jsem včera Televizní noviny, kde poskytujete rozhovor. Vyjadřujete se, majore, dost neobratně. Redaktorka pak označila případ za vraždu.“ Roman věděl, že k tomu dojde, zachoval však klid.

„Uznávám, pane řediteli, že mě nachytala. Na základě včerejšího pátrání se však přikláníme k tomu, že jde skutečně o vraždu.“

„Vy máte především mlčet. Jak jste k tomu závěru došli?“

„Není to ještě závěr, ale nejpravděpodobnější verze toho, k čemu došlo. Úder do hlavy byl způsobený tupým kovovým předmětem. Hromada s Koutným našli v ráně stopy rzi, dokonce se vsadili, jestli šlo o hasák, nebo kovový šroubovák na kola. Podle tvaru vpáčení lebky. A takové nářadí se obvykle nepovaluje na zemi při náhodné bitce, někdo si ho přinesl s sebou.“

Koutný, který postával za Ožanou, přikyvoval, ale tvářil se kysele. Vyšetřovatele napadlo, že sázku neměl zmiňovat, ale krajský ředitel mlčel.

„Co podezřelí?“

„První z nich je jeho otčím Antonín Palovský. Tatarku nenáviděl a chtěl, ať se domů z Izraele nevrací. Měl s ním v pátek večer těsně před vraždou schůzku kousek od místa a lhal nám, že odjel domů. Podle záznamu z kamer se vrátil a šel Tatarku hledat. Motivem mohly být nenávist nebo peníze. Za hodinu ho budeme vyslýchat. Pak je tu nějaký Karel Nieslanik, kterému otec oběti v opilosti autem zabil syna a sám pak havárii nepřežil. Starý Tatarka kšeftoval s levným chlastem a vydělal na tom balík, těch deset mega mladý Tatarka zřejmě zdědil. Nieslanik pracuje jako valcíř v Třineckých železárnách. Měl v pátek noční směnu, zjistili jsme ale, že v práci nebyl. Musíme ho vyslechnout. Je to trochu střelba naslepo, ale motiv se mi tady zdá silný. Dalším podezřelým může být Adam Juránek, mladík, který se zná s Tatarkou z dřívějška, jsou stejně staří. Studuje na dopravní fakultě v Žilině a hlásí se k slovenským neonacistům. Pravděpodobně v pátek večer vyvrátil náhrobek Tatarkových prarodičů na jablunkovském židovském hřbitově a posprejoval ho nacistickými symboly, mimo jiné dvojramenným křížem Hlinkových gard. Tvrdí, že byl od pátku u babičky v Žilině, ale jeho babička vypověděla, že přijel až v sobotu. Musíme ho vyslechnout. Tatarka se v pátek večer sešel v penzionu poblíž místa činu s tajemníkem židovské obce v Praze Davidem Krausem, ale jak jsme zjistili, ten jel z penzionu taxíkem přímo na hotel Beskydka v Dolní Lomné, kde nocoval, a druhý den se pak vrátil do Prahy. Má na dobu vraždy alibi,“ uzavřel nejpodstatnější informace Saran.

„V pořádku,“ řekl s lehkou úlevou, že se vyšetřování hýbe, Novák. „A co ti skini z Návsí?“

„Ti mají na dobu vraždy alibi, navíc nesouhlasí DNA,“ navázal Koutný.

„Jak to myslíte?“

„Tatarka měl na sobě i krev člověka, který ho tloukl pěstmi do obličeje, a srovnáním DNA jsme ty čtyři pitomce vyloučili. Na krku mají jenom obvinění z útoku na veřejnou osobu.“

„Neříkali jste náhodou, že ho do obilí vnesli dva?“ Saran v duchu ředitele ocenil, že má pamatováka. On sám na to trochu pozapomněl. Chtěl narychlo vyslovit nějakou teorii, ale Koutný ho předběhl.

„Vypadalo to tak, ale s tělem oběti mohl smýkat klidně i jeden člověk. Musel by mít ovšem sílu, Tatarka vážil osmdesát kilo. Ještě nejsme hotovi s vyhodnocením všech biologických stop.“

„To je všechno?“ poprvé promluvil plukovník Jánoš. Debil, řekl si v duchu Saran a věděl, že totéž si pomyslela půlka chlapů v zasedačce.

„Zatím ano. Jdeme teď vyslýchat Palovského.“

Kapitola 55

Muž se silně potil. Byl přesvědčený, že ve výslechové místnosti nepustili klimatizaci schválně. Od rané dospělosti nikdy nestrávil v jednom oblečení dva dny. Úzkostně dbal na hygienu. Ve své kanceláři v prodejně aut měl ve skříni fungl nové bílé košile. Byl snob, který si potrpěl na okázalost, a teď ho drželi od včerejšího odpoledne v malé policejní cele vybavené pouze umyvadlem, hajzlíkem a postelí. Místo lososa, kterého měl mít doma k večeři, dostal dva suché rohlíky s gothajským salámem a čaj bez chuti. Pravidelný zvuk vteřinové ručičky nástěnných hodin, které pomalu ukrajovaly nekonečně se vlekoucí čas, ho přiváděl k šílenství. Noc téměř probděl. Cítil se špinavý, páchnoucí a ponížený. Cloumal jím vztek. Na policajty, na blonďatého skrčka, na židáka Tatarku, kterým ta nehoráznost začala.

Od té doby, kdy ho do místnosti s falešným polopropustným zrcadlem přivedli, uplynula bezmála hodina. Alespoň mu to tak připadalo. Měl sucho v krku a hlad. Podíval se do hladké lesklé plochy, která odrážela jeho brunátnou neoholenou tvář. Kolik očí na něho hledí?

„Co čumíte, hajzlové?“ vykřikl. Jeho hlas se chvěl.

Na opačné straně zrcadla stáli Saran s Ožanou, jimž dělali společnost krajský policejní ředitel Novák, plukovník Jánoš a státní zástupce Procházka.

„Už se nám roztéká,“ ironicky poznamenal Ožana.

„Mimochodem, zrovna od něj bych čekal, že nejdřív ze všeho zavolá svému právníkovi,“ podivoval se Procházka.

„To taky udělal. Ale ten jeho je někde na Kanárech,“ vysvětloval Saran.

„Kromě toho je přesvědčený, že to s námi uhraje sám,“ zasmál se kapitán.

Kapitola 56

Saran zahájil výslech obvyklým postupem, udal do záznamu jména protagonistů a čas. Taky vyšetřovanému oznámil, že má právo nevypovídat. Na desku stolu položil složku a notebook, a pak se teprve posadil naproti Palovskému. Ožana zůstal stát, podal vyslýchanému muži petku s vodou, zkřížil ruce na prsou a opřel se o stěnu. Rozestavení, které zaručovalo psychologickou převahu, už měli vyzkoušené.

„Zase jste nám lhal, pane Palovský?“ zeptal se s úsměvem Saran, což podnikatele rozčílilo ještě víc.

„Nechápu, co po mně chcete. Co to na mě, kurva, hrajete?“ obořil se na policisty, když se zhluboka napil. Než promluvil, chvíli přemýšlel, jestli přece jenom nemá mlčet, jak mu do telefonu radil právník, ale došel k závěru, že ty hajzly policajtské zmákne sám.

„Klídek,“ provokoval ho Roman, „včera jste nám řekl, že jste se se svým nevlastním synem sešel v pátek večer na náměstí v Jablunkově. Je to tak?“

„A co?“

„O čem jste se bavili?“

„Už jsem vám to říkal.“ Palovský si otřel z čela pot. „Nemůžete zapnout klimatizaci?“

„Klimatizaci? Nejsme v americkém seriálu. Nám to vyhovuje takhle,“ řekl major. Měl na sobě obvyklé černé tričko s krátkým rukávem. Ožana si rukávy u košile vykasal až k loktům. „Chceme to slyšet znovu.“

„Jděte se vycpat.“

„My máme času dost, vážený pane. A vy taky. Můžeme vás tu držet do zítřejšího odpoledne. Ale pokud se vám u nás tak líbí, nebudeme vám v tom bránit. Dnes budete mít k obědu hrachovou kaši s párkem,“ řekl klidně Saran. Věděl, že recidivista by se mu vysmál, ale podobné primadony tahle představa izolace děsila.

Chvíli to vypadalo, že podnikatel v duchu přemítá, jestli přece jen nepočká na právníka. Pak ale nasadil zarputilý výraz.

„Řekl jsem mu, aby se už z Izraele nevracel. On se mi vysmál do ksichtu, hajzl,“ opět si rukávem otřel pot z čela.

„Kolik bylo hodin?“

„Byl jsem nasraný, nedíval jsem se na hodinky.“

„Tak to zkuste odhadnout.“

„Mohlo být tak deset.“

„Co jste dělal potom? Včera jste řekl, že jste přijel domů až o půlnoci.“

„Už jsem vám, kurva, říkal, že jsem čas nesledoval.“ Palovský vypadal vyčerpaně.

„Do Jasení je to z rynku tak deset patnáct minut jízdy.“

„Říkám, že nevím. Asi jsem se musel uklidnit a jen tak jsem jezdil autem.“

„Jen tak, oukej. To bylo naposledy, co jste Tatarku viděl?“

„Cože? Co to, kurva, melete,“ vyletěl Palovský. „Vám asi jebe, ne? Sedíte si na uších?“

„Takže potom už jste ho neviděl?“

„Ne.“

„Nechcete o tom chvíli přemýšlet?“ major sledoval, jak vyšetřovaný značně znejistěl.

„Pohádali jsme se a pak jsem odjel, toho zmetka už jsem neviděl. A chválabohu ani neuvidím.“

„Neberte jméno boží nadarmo, pane podnikateli,“ řekl Saran, otevřel notebook, natočil ho tak, aby na něj viděli oba, a pustil nejprve sekvenci od 21:48 do 21:55. Palovský byl viditelně zaskočený, na přítomnost kamer nepomyslel.

„Jste to vy a Tatarka?“ zeptal se Roman.

„Eeee… asi jo. Vypadá to tak.“

„Tak jste to vy, nebo ne?“ zahřímal nad ním Ožana. Palovský sebou poděšeně trhl. Sledoval Sarana a útok seshora nečekal.

„Jo, jsme to my.“

Major mu přehrál záběr, kdy ve 22:24 přijíždí zpět ke kašně a utíká do slepého místa, za patnáct minut se vrací, utírá si podrážku o dlažbu a odjíždí. Podnikatel zíral na obrazovku a dvakrát polkl naprázdno.

„To jste taky vy, ne?“

„Do piče! Chcete se mnou vyjebat?“

„Jak jsem řekl, času máme dost,“ poznamenal klidným hlasem Saran.

„To nejsem já,“ vzhlédl k němu Palovský a snažil se působit přesvědčivě. Major se zasmál, podnikatel mu připomínal vzdorné dítě, které odmítá polknout další lžičku kaše. Ještě ráno mu však do smíchu nebylo, neboť IT technikům dalo práci zaostřit nekvalitní noční záběr tak, aby poznali SPZ auta. Naštěstí pro ně zaparkoval Palovský čumákem superbu před halogen osvětlující zádumčivou Immaculatu.

„Chcete říct, že to není vaše auto?“ major mu přiblížil vyčištěný detail poznávací značky vozidla.

„No…“

„No co? Nedělejte z nás voly. Proč jste se vrátil a běžel za Tatarkou?“

Palovský mlčel, jeho vnitřní boj byl zřejmý.

„Tak jo, kurva, jsem to já. Chtěl jsem s tím zmetkem ještě mluvit.“

„O čem?“

„Chtěl jsem, ať navalí prachy. Spal a žral u nás skoro zadarmo. Dědil po fotrovi a ta jeho zazobaná židácká rodina mu tady beztak nechala i nějaké zlato.“

„A našel jste Tatarku?“

„Ne, ten už byl někde v piči.“

Tam budeš za chvíli ty, kamaráde, pomyslel si major a přerušil výslech.

„Dáme si pauzu.“

„Aby vám nevystydla hrachovka,“ dodal ironicky Ožana.

Kapitola 57

„Palovský je sice kokot, ale podle mě Tatarku nezabil,“ řekl Roman. Seděl ve své kanceláři s Ožanou. Gomola, Pezda a Koutný se právě vrátili z domovní prohlídky podnikatelova sídla v Jasení. Major snědl k obědu bagetu, zapil ji studeným kafem, které na něj čekalo od rána, a kouřil. V místnosti se vznášel dým smíchaný s řadou otazníků.

„Postříkali jsme jeho drahé střevíce luminolem a na jedné z podrážek jsme našli krev. Vzal jsem boty k nám, ale vsadím se, že je Tatarkova. Vzorek podrážky navíc odpovídá otisku v zaschlé kaluži.“ Koutný hovořil suše. Žádné včerejší srandičky.

„Jeho superb jsme přivezli k nám, ale žádné stopy krve jsme v něm neobjevili. Ani v kufru, ani jinde. Mezi nářadím jsme našli hasák i šroubovák na matice kol, taky žádná krev,“ doplnil kapitán Gomola.

„A co páčidlo nebo francouzské klíče? Kladivo?“

„Nic, všechno čisté. Je to nové auto, nic z toho zřejmě ani nepoužil.“

„Co říkala Palovská?“ zeptal se major.

„Byla zmatená. Nelíbilo se jí, že jí šmejdíme po domě, ale tak je to vždycky. Řekla, že nevěděla, proč se manžel v pátek vytratil. Vrátil se před půlnocí. Ptala se, kde byl, ale on ji odbyl, ať se prý nestará.“

„Výška útočníka sice odpovídá, sílu na to taky má, ale jeho knížecí ručičky jsou čisté, žádná poranění kloubů. Ten, kdo Tatarku mlátil, musel mít drsné ruce boxera,“ nahlas přemýšlel Saran.

„Kromě toho nesouhlasí DNA, před chvílí mi volali z laborky, že mezi cizí krví na těle oběti a Palovského krví není shoda.“ Koutný větu pronesl téměř omluvně, protože měl pocit, že touhle informací, již získal před vstupem do vyšetřovatelovy kanceláře, měl začít.

„Navíc, co by Palovský Tatarkovou vraždou získal? Pokud po něm chtěl prachy, tak by ho nezabíjel, to nedává smysl. Kromě toho na záběru z kamer taky není vidět, že by bral z kufru nějaké nářadí.“

„Pojme toho hajzla ještě podusit.“ Všichni se podívali na Ožanu. Vypadal jako divák, který se nemůže dočkat druhého dějství představení oblíbené hry.

„Tuž, pojme,“ zasmál se Roman. Zakrýval však jen nervozitu. Udělal chybu. Neměl výslech přerušovat. Palovský pod tlakem a ve změti vlastních emocí zapomněl, že nemusí vypovídat. Kdyby řekl, že odmítá mluvit, mohli se jít klouzat.

Kapitola 58

Palovský se tvářil, jako kdyby rozžvýkal a snědl podrážku svých módních bot. Hrachovka nebo vztek kořeněný ztrátou image borce, odhadoval Saran. Policisté zaujali předešlé pozice.

„Šmakovalo?“ neodpustil si Ožana.

„Běžte, kurva, do piče, čuráci.“

„Tam už jsme byli posledně.“ Saranův modrý pohled zamrzl, jeho hlas měl stejnou teplotu, zkusil hrát vabank. „Já vám povím, co se tam stalo. Vy jste Daniela Tatarku skutečně našel. Zrasovaného v krvi, ležícího u lavičky v parku u řeky za Kamenicí. Provedli jsme u vás domovní prohlídku. Za přítomnosti vaší ženy, samozřejmě. Našli jsme vaše boty od krve. Od krve vašeho nevlastního syna.“ Trocha fabulace neuškodí, řekl si major. „Vzorek na podrážkách se shoduje s otiskem v kaluži krve, do které jste ve tmě nevědomky šlápnul.“

„Vám jebe, nebo co?“ Majitel prodejen aut byl očividně v šoku. Zatím mluví, vydechl si major v duchu. Uvidíme, jak dlouho mu to vydrží.

„Nebo další verze,“ udeřil na něj seshora Ožana. Palovský sebou mocně trhl. „Běžel jste za ním k řece a tam jste ho hasákem utloukl k smrti.“

Podnikatel zesinal. Začal se třást.

„To není pravda. On už byl mrtvý,“ vyrazil ze sebe.

Bingo! Saran se bezděčně podíval do zrcadla, jako by se chtěl ujistit, že to všichni za sklem slyšeli.

„No vida, tak přece jste tam byl,“ usmál se vítězoslavně Ožana.

Palovský rezignoval. Ramena mu poklesla, sesunul se na židli. Vypadal jako nafukovací panák, kterému uchází vzduch.

„Řeknu vám, jak to bylo.“

„Povídejte.“

„Když jsem poprvé odjížděl z rynku, zahlédl jsem ve zpětném zrcátku, že vchází uličkou do Kamenice. Byl jsem už skoro v Jasení, když mi došlo, že odjede i s prachama, a tak jsem to otočil zpátky. Běžel jsem uličkou k mostu přes Lomňanku. Uslyšel jsem na protější straně nalevo za stromy hluk, a tak jsem tam běžel. Našel jsem Daniela ležet na zemi, byl mrtvý.“

„Jak jste to poznal?“

„Měl díru v hlavě a nehýbal se, ani když jsem s ním třásl. Přísahám, nic jsem mu neudělal.“

„Slyšel jste hluk, byl tam ještě někdo?“

„Jo, zdálo se mi, že tam ještě někdo byl, a pak se schoval. Dostal jsem strach, a tak jsem se zase vrátil. To je všechno, věřte mi.“

„Dejme tomu, že vám věříme. Někdo znamená jeden, dva, tři lidé? Čeho jste si ještě všimnul?“

„Možná dva, jeden, nevím. Měl jsem strach.“

„To je všechno, nic jiného jste neviděl? Například auto?“

Palovský se zatvářil jako tonoucí, když mu někdo hodí kruh.

„Vlastně jo, stálo tam auto. Vlevo za mostem pod stromem.“

„Jaká značka, barva, typ?“

Prodavač aut se najednou cítil užitečný.

„Ojetý passat kombi, barva tmavě zelená nebo modrá, možná i černá, stál ve tmě.“

„No vida, jaký máte postřeh. Škoda, že si všímáte víc aut než lidí,“ řekl suše major.

„Nechápu?!“

„Možná jste nevraždil, to ještě prověříme. Máte ale na krku paragraf dvě stě sedm, neposkytnutí pomoci. Za to vyfasujete minimálně rok, kamaráde.“ Saran měl chuť si odplivnout.

„Co?“

„Když jste Tatarku našel, ještě žil. Kdybyste zavolal první pomoc, možná nemusel zraněním podlehnout.“

„Chci právníka, bez něj už neřeknu ani slovo!“

Saran pocítil úlevu. Jako kdyby se na poslední chvíli protáhl mezerou zavírajících se dveří. Tričko měl úplně propocené.

„Parádní výkon, pánové,“ pochválil je státní zástupce.

„Díky.“

„Ale pořád nemáme vraha,“ zchladil je Procházka.

Kapitola 59

„Někdy si říkám, že je škoda, že v českých zemích Marie Terezie zakázala torturu,“ řekl Roman. Seděli s Petrou na zahrádce pizzerie Vergano u kina Kosmos. Lahodný srpnový podvečer ani přítomnost jeho přítelkyně zatím nedokázaly utlumit vzbouřené emoce, především vztek a zhnusení z člověka, kterého před několika hodinami vyslýchal. Palovský byl pro něj odpad, který patří na skládku lidských zmetků z dílny Stvořitele.

„Ta ale zakázala mučení za účelem vynucení přiznání. Ty by ses jen mstil. A tím bys akorát dokázal, že jsi stejný,“ prohlásila moudře černovláska. Jako by tím odšpuntovala ucpaný odtok.

„Tomková, proč ty musíš mít dycky pravdu?“ usmál se konečně Saran. Vnitřní tenze konečně povolila.

„Protože mám pravdu?“

Na to nešlo nic říct. Roman se opřel zády o polštář v ratanovém křesle a zavřel oči. Petra, která seděla vedle něj, jemně pohladila dlaní jeho levou paži.

„Půjdeme domů, ty můj chudáčku,“ konejšila ho schválně jako dítě, „maminka tě vykoupe, uloží do postýlky a hezky tě vykouří.“

Saran otevřel překvapením oči a zahlédl, jak žena středního věku sedící s manželem u vedlejšího stolu na Petru opovržlivě pohlédla.

„No co, paní. Vy to doma neděláte?“ řekla jeho prostořeká divoška.

Kapitola 60

Ležel v posteli na zádech a cítil slast i zranitelnost. Petra splnila vše, co v pizzerii slíbila. Její hlava teď spočívala na Romanově hrudi, tlukot srdce ji uspal. Nejprve nemyslel na nic, potom mu však mozek jako škodolibý rarach začal podsouvat případ mrtvého mladíka v podobě koláže poskládané z útržků scén. Kruhy v obilí, symbol vyřezaný do kůže, židovský hřbitov, Adam Juránek v uniformě Hlinkových gard, plačící Palovská a její odpudivý manžel, otisk podrážky v kaluži zaschlé krve. Film běžel ve smyčce. Náhle jej zastavil.

„Ten kříž už jsem jako tetování někde viděl,“ vyslovil myšlenku nahlas, aniž si uvědomil, že Petra spí. Pozvedla hlavu, bradu zarazila mezi žebra jeho hrudního koše a překvapeně na něj zblízka pohlédla. Roman si znovu uvědomil, jak nádherné její černé oči jsou.

„Takže terapie nezabrala,“ smutně nakrčila nos.

„Ale zaboha si nemůžu vzpomenout kde.“

„Pán je sklerotik? Tak to něco vyzkoušíme,“ ožila nápadem, zvedla se a sebrala z psacího stolu figurku římského legionáře s pozdviženým mečem a štítem, jehož horní polovina se ulomila už před lety. Vojáček vypadal, že zažil mnohé bitvy. Petra se posadila před Romana do tureckého sedu, do klína si položila polštář a na něj postavila legionáře.

„Ave, domine. Jsem Maximus Romanus Saranus,“ začala mluvit hlubokým hlasem a oči se jí smály, „pocházím z provincie Silesia, z urbe Třinec, a jsem policejní gladiátor. V mládí jsem vynikal v atletice, dnes v kriminalistice, rvačkách a balení ženských.“

Zatímco mluvila, kolébala figurkou a posouvala ji po polštáři.

„Jsi v pořádku, honey?“

„My speciální pedagogové tomu říkáme dramaterapie.“

„Co to je za blbost?“

„Je to druh terapie, kdy pomocí zjednodušeného symbolického vyjadřování poznává psychicky narušený jedinec sám sebe,“ deklamovala Petra vážně, ale v koutku úst jí cukalo, „cílem je duševní úleva, ale také cvičení paměti.“

Roman ji strhnul k sobě, převalil se na ni a přisál se ústy k její levé bradavce.

„…při prevenci alzheimera,“ to už se chichotala. Vzápětí zasténala, když do ní sklerotický Saranus prudce vstoupil.

Legionář na polštáři se zakymácel a skutálel se na deku, jako kdyby padl v boji.

Kapitola 61

Saran zaparkoval Stříbrnou před šedozelenou budovou krajského ředitelství policie na ulici 30. dubna. Vykročil k těžkým hnědým dveřím bytelné stavby z třicátých let a spatřil u vchodu postávat drobnou mladou ženu. Rovné černé vlasy měla tentokrát rozpuštěné, tupá ofina se téměř dotýkala obočí. Modrý kostýmek vyměnila za ocelově šedý. Kouřila mentolovou slimku. Působila, jako kdyby zrovna vystoupila z retro filmu, jehož děj se odehrává v prostředí noblesní společnosti. Evidentně čekala na něj. Napadlo ho, zda je to nacvičená póza, která má zapůsobit na muže, od nichž chce informace. Každý má své vyšetřovací metody. Líbila se mu. Bude si muset dávat pozor.

„Kde máte svého hipíka?“

„Čeká v autě,“ usmála se.

„Tak ho tam nechte sedět.“

„Ještě se na mě zlobíte?“

„Zavolám vám našeho tiskového mluvčího,“ reagoval podrážděně.

„Ten mi řekne jenom prázdné žvásty.“

„A vy potřebujete senzaci, že?“

„Samozřejmě, pane majore,“ odpověděla klidně, „tohle diváci chtějí.“

„Dobře víte, že vám nemůžu sdělit žádné podrobnější informace,“ vyslovil to rezolutně a nahlas. Právě kolem nich procházel Jánošík. Kývli si na pozdrav.

„Vy si nesalutujete?“ provokovala retro redaktorka.

„Haha. Potřebujete ještě něco? Pospíchám.“

„Hodily by se mi fotky těch kruhů v obilí.“ Pomalu potáhla ze slimky, čímž dosáhla dramatické pauzy. „Těch z Písečné i těch druhých… z Mostů u Jablunkova.“

Saran se nadechl, ale pak se zarazil. Podruhé už stejnou chybu neudělá. Zaregistrovala to a znovu se usmála. Měla mezi policajty zdroj. Byla by z ní skvělá vyšetřovatelka.

„To kdybyste si to rozmyslel,“ podala mu vizitku, otočila se bez rozloučení a odcházela.

Major nemohl přehlédnout, že má pěkný zadek.

Kapitola 62

Nadporučík Siuda včera zadržel a přivezl k výslechu Adama Juránka. Jablunkovští našli v kontejneru u židovského hřbitova prázdnou plechovku od černého spreje. Byly na ní Juránkovy otisky, stejně jako na zničeném náhrobku.

„Ten trouba si to dokonce nafotil. Našli jsme v mobilu asi dvacet fotek,“ hlásil Saranovi Gomola.

„Mně to spíš připadá jako absolutní sebejistota, že dělá správnou věc,“ poznamenal major, když pozoroval mladého muže skrz polopropustné zrcadlo. Seděl klidně, tvářil se nezúčast-něně.

„Toho kluka jen tak neuvaříme,“ řekl Ožana.

„Uvidíme.“

Kapitola 63

Adam Juránek byl urostlý, modrooký a hezký. Krátký sestřih jeho černých vlasů připomínal účes amerických mariňáků, bradka zase mužné ozdoby bolševických revolucionářů. Až na těžké kanady byl oblečený jako Saran. Černé triko s krátkým rukávem a polovojenské kalhoty. Inteligentní, lehce ironický výraz souměrného obličeje nesvědčil o žádné deprivaci. Tento vysoký mladík se musí ženským líbit, napadlo Romana. On sám žádný krasavec nebyl, pouze zneužíval genetickou inklinaci samic druhu homo sapiens k alfa samcům. Postavení vyšetřovatele vražd působilo jako afrodiziakum.

„Co jste dělal v pátek večer v Jablunkově?“ šel major rovnou k věci.

„Myslím, že to víte,“ odpověděl klidně Juránek, aniž uhnul pohledem. Není hlupák, ví, že podle výpisu hovorů jsme si zjistili, že mu drzá slečna od Kantora volala hned poté, co jsme vypadli z prodejny, došel k závěru Saran.

„Chceme to slyšet od vás.“

„Rozkopal jsem a posprejoval židovský náhrobek na židovském hřbitově,“ sdělil způsobem, jako kdyby se přiznal, že byl v tamním kině na čtyřce Harryho Pottera.

„Takže jste si vědom toho, co jste spáchal?“

„Poškozování cizí věci, paragraf dvě stě padesát sedm trestního zákoníku. Právě jsem se přiznal, což je polehčující okolnost. Rejstřík mám čistý. Dostanu dva tři měsíce podmíněně a zaplatím škodu, pokud vůbec nějaká vznikla. Jakou může mít asi hodnotu náhrobek z roku raz dva?“ Juránek byl klidnější než stoletá želva.

Sarana překvapil málokdo. Tentokrát se to stalo.

„Proč jste to udělal?“

„Protože jsem chtěl.“

Major se podíval na stojícího Ožanu. Bylo třeba vyvést toho sebejistého hajzlíka z míry.

„A Daniela Tatarku jste taky zavraždil, protože jste chtěl?“ zaburácel kapitán.

Efekt byl stejný jako u Palovského. Juránek sebou trhl a jeho povýšený výraz zmizel. Křižník zasáhlo torpédo pod čarou ponoru.

„Cože?“ Jeho údiv byl nefalšovaný.

„V pátek večer byl nedaleko židovského hřbitova zmlácen a smrtelně zraněn váš kamarád Daniel Tatarka.“ Teď byli v sedle policisté.

Mladík nedokázal reagovat. Bylo vidět, že se snaží přemýšlet, ale k ničemu to nevede.

„Proč jste jel v pátek večer do Jablunkova místo k babičce do Žiliny, jak jste uvedl našim kolegům? A přestaňte tu na nás hrát chytráka. Máme důvod domnívat se, že Tatarkova vražda byla rasově motivovaná,“ řekl major a hodil před vyslýchaného na stůl jeho fotku v uniformě v průvodu slovenských neonacistů, „a vy, jak předpokládám, nemáte na pátek večer alibi. Tedy kromě toho, že jste zdemoloval židovský hrob Tatarkových prarodičů.“

Juránkova proměna v Lotovu ženu byla dokončena.

Kapitola 64

„Nějak se nám v dole hromadí horníci,“ prohlásil Roman. Stál za polopropustným zrcadlem a sledoval Juránka, jak si prohlíží fotky z průvodu.

Přerušili výslech, protože jim Jánošík sdělil novou informaci. Šéf žilinské kriminálky, který jim s případem pomáhal, právě volal, že Adam Juránek byl spatřen v sobotu večer v tamější hospodě na srazu pravicových extremistů, kteří se hlásí k odkazu Hlinkových gard. Potvrdilo to několik svědků.

„Jací horníci?“ zeptal se Ožana.

„V celách máme skinheady z Návsí, kteří napadli policisty. Toho hajzla Palovského, který neposkytl oběti první pomoc. A teď mladého pitomce, co si hraje na ochránce bílé rasy. Ale potenciální vrah zatím žádný. Zatím,“ shrnul dosavadní marnost Saran.

„Co ten otec přejetého kluka? Tatarku znal, měl motiv a nemá na páteční večer alibi,“ nadhodil kapitán.

„Oukej, mladého nácka necháme v klidu přemýšlet a my si podáme Nieslanika.“

„Ale nejdřív si dáme oběd, ne?“ Starší operativec byl zvyklý pravidelně jíst.

„Ty bys jenom žral, Baloune,“ chytil Saran haškovskou vlnu.

„Nějakou neřest mít musím, ne?“

Vyšli z budovy a major se instinktivně rozhlédl, zda neuvidí ocelově šedý kostýmek.

Kapitola 65

„Nevíš, kdy bude hotový obchvat Těšína? Už mě ta cesta přes Havířov sere,“ podotkl Ožana, když sjížděli z bludovického kopce do Těrlicka. Provoz na této komunikaci byl jako vždy hustý.

„Včera bylo pozdě,“ zavrčel Saran. Než v Ostravě nastartoval Stříbrnou, volal mu Heczko z Jablunkova a omlouval se, že se mu nepodařilo najít žádného svědka v širokém okolí místa nálezu oběti, který by si minulý týden z pátku na sobotu všiml něčeho neobvyklého. Ale prý budou pátrat dál. Major mu nařídil předvést k výslechu na obvodní služebnu Nieslanika dřív, než odjede na odpolední šichtu. Měl pocit, že přešlapuje na místě, což ho mimoděk vybízelo k vyšší rychlosti. Zatím jediným výsledkem spěchu však byl guláš nevalné chuti v havířovském bufetu a namíchnutý kolega, který si pod pojmem „oběd“ představoval něco zcela jiného.

„Cesta je na hovno, případ je na hovno a oběd stál za hovno,“ zhodnotil kapitán aktuální stav věcí.

„Ano, ano, ano, třikrát ano,“ odkýval mu to Saran. „Za oběd se ti omlouvám, starouši, pozvu tě na dobrou večeři.“

„Tipuju, že Nieslanik zbulal šichtu kvůli nějaké babě,“ přehodil kapitán výhybku.

„Necháme se překvapit.“

Zbytek cesty do Jablunkova mlčeli.

Kapitola 66

Areál obvodního oddělení PČR Jablunkov se nacházel asi metr za hranicí obce Návsí. Šedá dvoupodlažní kostka s červenou střechou pod úrovní hlavní silnice působila nenápadně, většina řidičů ji ani neregistrovala. Nadporučík Heczko už na ně čekal na dvoře u garáží.

„Sedí tam a nemluví s námi,“ shrnul průběh podání vysvětlení, které měl učinit Karel Nieslanik.

„Však my ho rozmluvíme,“ poznamenal mnohoznačně Ožana.

„Co ten Juránek?“ zeptal se Heczko.

„Inteligentní, sebejistý, arogantní. Povýšený. Ne, to není správné slovo.“ Major přerušil větu a zastavil se, jako by si chtěl ujasnit odpovídající přívlastek. Zapálil si kamelku a pozoroval nedaleký železniční násep, který se pravotočivým obloukem zdvíhal k mostu přes Olzu. Nadporučík s kapitánem znejistěli. Zůstali stát napůl cesty mezi oktávkou a budovou.

„Máme počkat, až tě to slovo napadne?“ zeptal se Ožana.

„Nadřazený. Tak chce působit na ty, jimiž pohrdá a o nichž si myslí, že jsou něco míň než on. Jako Nietzscheho nadčlověk.“ Saran si znovu uvědomil, že rasisté bez empatie, zato obdaření intelektem, jsou stokrát nebezpečnější než partička hloupých skinů z posilovny.

„Juránek nezničil náhrobek v afektu, ale plánovaně, s rozmyslem. Myslím, že si to nafotil proto, aby se pochlubil na tom neonacistickém srazu v Žilině. Jako důkaz, že to myslí vážně. A protože Židé, dokonce ani Romové, v Jablunkově nejsou, odnesli to mrtví.“

„Nebo živý Tatarka,“ řekl Ožana, „plánovaně a promyšleně. Třeba ho taky fotil a pak to všechno smazal.“

Saran se na něj podíval a kývl hlavou.

„Zavolej, prosím tě, Liborovi, ať sepíše příkaz k domovní prohlídce u Juránků, přímo literární dílko, aby to soudce povolil.“

Kapitola 67

Karel Nieslanik působil na první pohled jako opak mladého „nadčlověka“ z Mostů. Menší štíhlý šlachovitý muž, kterému by nikdo nehádal pětapadesát, vypadal, jako kdyby se chystal vyrazit na etapu Tour de France. Měl na sobě zeleno-černý cyklistický dres včetně kraťasů s vložkou proti opruzení. Saran také občas vyrazil na kole do kopců, ale tento elastický úbor amerických superhrdinů by si nikdy neoblékl, připadal mu legrační. Teď se podíval na Heczka a vyslal k němu očima otázku, co to má jako znamenat.

„Pan Nieslanik jezdí do práce v Třineckých železárnách na kole. Když jsme za ním přijeli na Folvarček a vyzvali ho k podání vysvětlení, právě se chystal vyrazit. Řekli jsme mu, že počkáme, až se převleče. Ale on prohlásil, že je mu to jedno.“

Roman stejně jako všichni obyvatelé regionu mnohokrát autem předjížděl peloton cyklistů, který především ráno a odpoledne pendloval mezi werkem a Goralií. Míjet blázny, kteří se hnali po špatné komunikaci bez ohledu na hustý provoz, jako kdyby soutěžili o žlutý trikot, bylo velmi rizikové. Řidiči aut, a především kamionů museli dávat velký pozor, aby nějakého werkového sportsmana nesrazili do škarpy. I když na to měli mnohokrát chuť.

„Proč jste nebyl minulý týden na noční směně?“ zeptal se jej Saran.

„Tohle dnes vyšetřuje kriminální policie?“ promluvil Nieslanik.

„Představte si, že ano. Především, když vyšetřujeme vraždu a hledáme motiv, proč byl zločin spáchán.“

„To jako že jsem to udělal já?“ Manželka mu nepochybně řekla, proč u nich policie byla, napadlo majora.

„To nikdo netvrdí. Ale byl zavražděn syn člověka, který vám v opilosti usmrtil dítě, a to čirou náhodou v době, kdy jste měl noční směnu, na niž jste nedorazil.“

Cyklista sklopil hlavu a mlčel.

„To je takový problém říct, kde jste se zdržoval v noci z pátku na sobotu?“

Nieslanik se napřímil a vyslal krátký pohled na Heczka. Saran to pochopil.

„Marku, prosím, nech nás chvíli o samotě.“

Nadporučík pokrčil rameny a vyšel z místnosti.

„Řeknu vám to, ale pod podmínkou, že si to necháte pro sebe.“

„Je v tom nějaká ženská?“ nevydržel to Ožana, který se podíval na Sarana s výrazem: „Já jsem to říkal.“

Drobný muž ve strakatém trikotu se zatvářil dotčeně.

„Chápeme vás, ale osoba, u které jste strávil noc, musí vaše alibi potvrdit.“

„Nechápete. Nemůžu vám to říct. Nejde to.“

Romana napadl důvod, proč Nieslanik do jejich příjezdu mlčel, přestože mu Heczko kladl stejnou otázku.

„Podívejte, spis vedu já, nikoliv zdejší oddělení. To k němu nemá přístup.“

Nieslanik po chvíli kývl hlavou na znamení, že vyšetřovatelům věří.

„Byl jsem na návštěvě u Kateřiny Sekulové.“

„A problém vidíte v čem?“ Major si připadal jako při hře „samá voda, přihořívá, hoří“.

„Je to manželka nadporučíka Sekuly, Heczkova zástupce.“ Saran čekal spíše ženu bratra, kamaráda, známého policistů. Sportsman překvapil.

„Teď je nám to jasné, ale domluvte si s ní schůzku, chceme to slyšet od ní, jinak budete mít problém. A vyřiďte jí, že spis leží zamčený v mém stole a Sekula je ten poslední, kdo by se to mohl dozvědět.“

Karel Nieslanik se vděčně usmál.

Kapitola 68

„Mně připadala agresivnější jeho manželka, on je spíš kliďas,“ řekl Ožana.

Seděli s majorem v restauraci v penzionu na Bělé v polootevřených boxech. Saran se mračil, usrkával kafe a kouřil, sedátko a opěrka polstrované lavice svíraly pravý úhel, takže se nemohl pohodlně uvelebit, a navíc mu vadil pach přepáleného oleje. Kapitán ale jejich „kancelář“ u Bullawy odmítl, a tak mu šéf protentokrát vyhověl. Naposledy, řekl si v duchu.

„Působil neškodně, to je pravda. Jakože ho zajímají jen kola a ženské. Ale zdání klame.“

„Podle Koutného měřil útočník zhruba sto osmdesát centimetrů. A Nieslanik má s bídou sto sedmdesát.“ Tentokrát to od Ožany posměšně znělo. Major poznámku o nedostatečné výšce přešel.

„V tom případě bychom měli vyřadit taky Adama Juránka, ten má minimálně sto devadesát, ne?“ Saranovi zakručelo v břiše, chtěl se konečně najíst a vypadnout. „Koutného závěry jsou sice dobrým vodítkem, ale jen pro orientaci. Rvačka se mohla ve skutečnosti odehrát různým způsobem.“

„Uvidíme, jak dopadne srovnání DNA, jestli cizí krev na Tatarkově obličeji patří Juránkovi,“ rozsvítily se Ožanovi najednou oči. Saran se ani nemusel ohlížet, aby zjistil, co nastane. Podsaditá servírka s hrubými rysy nesla dva plné talíře. Major si dal pstruha na másle, kapitán flák vepřového na nějaký způsob s něčím. Kromě masa bylo všechno ostatní nepodstatné.

„Jídlo je dar,“ zamlaskal Ožana.

„Nechceš se pomodlit?“

Když číšnice odnesla po čtvrt hodině prázdné talíře, musel Roman připustit, že jídlo nebylo špatné. Platili u baru.

„To vy jste tu pracovala minulý pátek odpoledne a večer?“

„Ne, a pokud se ptáte na Tatarku a Cieslarovou, tak o těch už vašim kolegům vykládala moje kolegyně, která měla tehdy směnu.“ Krásy sice moc nepobrala, ale bystrý rozum jí nechyběl, ocenil major. Na to, že v nich personál hospod bezpečně pozná policajty, už si zvykl a přestal se na tuto schopnost ptát.

„Vy je znáte?“

„Jo, chodili tu občas. A mladá Cieslarová dělá u Bullawy.“

„Kde obvykle sedávali?“

„Většinou v tom boxu, kde jste seděli vy.“

„O co ti šlo?“ zeptal se Ožana majora, když vyšli z penzionu. Taky byl rád, že je venku. Sice se dobře najedl, ale pach přepáleného oleje mu byl nepříjemný.

„O to, že jsem možná moc rychle vyřadil ze seznamu podezřelých toho Krause z Prahy. Seděli v boxu, kde na ně v podstatě nebylo vidět. Co když mezi nimi došlo ke slovní potyčce nebo se stalo něco jiného? Servírka je od baru, kde většinou stojí, nemohla vidět a zřejmě ani slyšet,“ dedukoval Saran.

„A taky je divné, že se nám pan tajemník už neozval. Gomola sice říkal, že mu Kraus do telefonu po zprávě o Danielově smrti plakal, ale zároveň mu slíbil, že když si vzpomene na něco, co by nám pomohlo, tak zavolá. A zatím nic.“

„Mazal tov.“

Kapitola 69

Když se vrátili do Ostravy, zavřel se Roman do kanceláře. Začal dělat to, co na své práci nesnášel, nutné zlo, činnost známou pod všeobecně ustáleným pojmem „papírování“. Bohužel se už stalo, že soudce shodil jeho případ ze stolu kvůli procesním chybám, takže si jako hlavní vyšetřovatel musel dávat pozor, aby nic nezanedbal.

Od chvíle, co se do sluje zavřel, kouřil už třetí cigaretu, když se z mobilu ozvalo Lennonovo Help. Na displeji svítilo neznámé číslo.

„Major Saran, kriminální policie Ostrava,“ houkl do telefonu.

„Nieslanik. Neruším vás, pane majore?“

„Povídejte.“

„Mluvil jsem s Katkou… tedy s paní Sekulovou. Souhlasila s tím, že se s vámi sejde.“

„Super. Kdy a kde?“

„Pracuje v Třinci, takže v zítra v jedenáct v kavárně Panorama v hotelu Steel? Nevadí? Trefíte tam?“

„Jsem Třinečák, budu tam.“

„Ještě jedna věc. Souhlasí se schůzkou, ale jenom s vámi.“

„Dobře, jsme domluveni.“

Ozvalo se zaťukání a do dveří strčil hlavu kapitán Pezda.

„Omlouvám se, pane majore, ale Adam Juránek chce mluvit.“

Saran se podíval na hodiny na stěně. Bylo za deset sedm. V osm začínalo v třineckém kině Kosmos promítání trojky Mission: Impossible. Čekala na něj Petra a Tom Cruise.

„Ať se prospí,“ řekl ironicky, „vyslechnu ho zítra.“

„Jasně. Jinak profily našich podezřelých mám hotové,“ meldoval snaživě nejmladší operativec.

„Oukej. Raport mi podáš zítra, až se s Koutným vrátíte z domovní prohlídky baráku Juránkových.“

„Jasně, šéfe.“

Chtěl jej napomenout, ať mu furt neříká „jasně“, ale pak si vzpomněl, že by jen zopakoval dialog mezi Leonem a Matyldou z filmu Leon.

Sakra, copak nemám nějaké svoje myšlenky?

Kapitola 70

Kráčeli vedle sebe a drželi se za ruce. Roman marně vzpomínal, jak je to dlouho, co se takto s holkou vedl. Naposledy to bylo… nikdy? V duchu se tomu zasmál.

„Nepochopila jsem, k čemu byla ta králičí pacička dobrá,“ konstatovala Petra a tvářila se vážně jako porotkyně karlovarského festivalu.

„Myslím, že to nevěděl ani režisér,“ odpověděl Roman. „Byla to nějaká super zbraň či co.“

„Hlavně že opět zachránili svět,“ tentokrát už se usmívala.

„Takoví prostě jsme, honey, my superhrdinové,“ zastavil se pod lampou, Petru objal a začal ji líbat. Polibky mu opětovala. Po chvíli na pět centimetrů odtáhla rty.

„Je mi to jasné, chlapče, jsi celý Tom Cruise, akorát v blond verzi.“

Také Roman odtáhl obličej, aby si prohlédl její výraz.

„Takový borec?“

„No, jistěěě,“ protáhla naoko vážně a dala mu pusu na špičku boxerského nosu.

„Si piš, pacičko,“ řekl Roman a plácl Petru po zadku, jako by ji chtěl popohnat.

„Nejvíc se mi líbila ta mašinka na výrobu cizích ksichtů.“

„Tu máme u nás v Ostravě taky, dodala nám ji CIA.“

„Super. Takže zítra přijď, prosím tě, za mladého Redforda.“

„Dobře. A tobě vyrobím masku Scarlett Johanssonové.“

„Vole,“ zasmála se, a tentokrát jej plácla po zadku ona.

Kapitola 71

Seděli u stolu naproti sobě. Saran absolvoval svůj klasický trojboj, mattonka, cigareta, espresso. Kateřina Sekulová upíjela kofolu a mluvila do záclon, protože se mu nedokázala dívat do očí. Tipoval ji na aktivní návštěvnici jablunkovského kostela, určitě nevynechala jedinou nedělní mši. Štíhlá pohledná třicátnice pobledlých tváří vypadala jako chodící reklama na katolickou morálku. Nikoho na světě by nenapadlo, že její ústa dokážou kromě potravy pojmout a polknout i něco jiného než hostii, pomyslel si. Major ze zkušenosti věděl, že ženy umějí lhát a předstírat asi tisíckrát přesvědčivěji než drtivá většina mužů.

„Nemám vám co říct. Jen to, že pan Nieslanik u mě strávil minulý týden noc z pátku na sobotu.“ Bylo jasné, že se nehodlá zdržet a mluvit o podrobnostech mileneckého vztahu.

„V kolik hodin k vám přišel a v kolik odešel?“

„Přišel v devět a odešel v sedm.“

Prostě šichta, pomyslel si jízlivě Saran.

„Co měl na sobě?“

„Prosím?“

„Přijel na kole oblečený do cyklistického dresu, nebo přišel oblečený normálně?“

„Většina chlapů na kole v noci do werku nejezdí.“ Poprvé se mu podívala do očí.

„No, určitě se najdou i takoví blázni.“

„Přišel v džínách a sportovní mikině, červené, pokud chcete znát barvu.“

„Jste ochotná podepsat v případě potřeby svědeckou výpověď ?“

„A je to potřeba?“

„Zatím to vypadá, že ne,“ přiznal Saran. Popravdě, teorie o tom, že by otec po letech pomstil synovu smrt Tatarkovou vraždou, mu připadala čím dál víc přitažená za vlasy.

„Musím se vrátit do práce. Sbohem,“ řekla Sekulová. Zvedla se a odešla.

Kapitola 72

Saran dorazil do kanceláře před jednou. O pár minut později se u něj sešel celý tým včetně ředitele Nováka a státního žalobce Procházky. Major shrnul dosavadní výsledky. Pak předal slovo Koutnému.

„Podle provedené analýzy DNA cizí krev na těle zavražděného Tatarky nepatří Adamu Juránkovi,“ řekl a udělal na majora grimasu, že za to fakt nemůže. „Při domovní prohlídce jsme zabavili počítač, nějaké fotografie a pár dalších osobních věcí. V kufru auta, červené Hondě CRX kabriolet, jsme našli kompletní sadu autonářadí, všechno čisté, žádné stopy krve, ale pro jistotu to ještě zkontrolujeme u nás.“

„Co ten Nieslanik?“ zeptal se Novák.

„Má alibi,“ odpověděl Saran.

„Když to shrnu, tak máte kulové. Nemáte pachatele, vražednou zbraň, motiv, nic. Co ty kruhy v obilí? Už máte aspoň tušení, kdo je vyrobil?“ zuřil krajský ředitel.

„Zatím nic.“ Major ho chápal, dokázal si představit, že má Novák v patách smečku novinářů z celé republiky.

„Do pondělka chci mít aspoň jednu smysluplnou verzi případu, jinak budou padat hlavy,“ zaburácel a práskl za sebou dveřmi.

Bůhvíproč si Roman vybavil ustřelenou hlavu starého Sadovského, jak se kutálí po betonové podlaze garáže, a zděšení ve tváři Ožany, který na ten hororový výjev zíral. Byl to obrázek starý dva roky, ale občas se mu vracel. Zrovna nedávno se mu zdálo, jak opět stojí před nabitou brokovnicí a hledí do jejího ústí jako do černé studny osudu.

„Zavolej do Jablunkova Heczkovi, ať projdou kamerové záběry z pátku, případně trochu zapátrají. Ten Juránkův červený kabriolet je klasický kočkolap, nedá se jen tak přehlédnout,“ nakázal Saran Gomolovi.

„A ty mi přiveď našeho mladého nácka,“ otočil se na Pezdu, „ale nejdřív chci znát jeho životopis.“

Kapitola 73

„Adam Juránek, narozený 26. 4. 1986 v Třinci, bytem Mosty u Jablunkova. Národnost slovenská po otci, který pochází ze Žiliny. Absolvoval českou základní školu v Mostech, gymnázium pak v Třinci, nyní studuje druhým rokem na Žilinské univerzitě Fakultu ekonomiky dopravy a spojů. Bez záznamu v trestním rejstříku, podle slovenských kolegů se však často vyskytuje na akcích tamějších pravicových extremistů, či lépe řečeno neonacistů. Co se týče zájmů, tak lyžuje, jezdí na kole a je členem třineckého oddílu karate, kde pravidelně trénuje. Je majitelem černého pásu. Předloni se stal juniorským vicemistrem republiky. Spojitost s Danielem Tatarkou byla přes otce, kteří se přátelili. Poté co se Tatarka senior zabil v autě, se rodiny přestaly stýkat. Juránek nemá v mobilu Tatarkovo číslo. Nic nenasvědčuje tomu, že by se vídali,“ zakončil výklad kapitán Pezda.

„Díky, to jsou důležité informace,“ pochválil mladého operativce Saran. „Volal v pátek někomu z mobilu?“

„Pouze jednou v 15:26 na slovenské číslo, které patří nějakému Marianu Kotlebovi, ročník sedmdesát sedm, což je podle kolegů ze Žiliny pravá ruka šéfa té jejich neonacistické buňky. Tahle partička právě používá jako svůj symbol dvojramenný kříž se stejně dlouhými příčnými břevny.“

„Romane, to nevypadá, že Juránek je náš člověk,“ řekl Ožana. „Podle mě ani nevěděl, čí náhrobek demoluje.“

„Souhlasím,“ kývl hlavou major, „už se ozval ten Kraus?“

„Ještě ne,“ odvětil Gomola.

„Zřejmě si uděláme výlet do Prahy. Zatím ale zavolej ještě jednou Heczkovi, ať znovu důkladně prověří Krausův příjezd do Jablunkova, ubytování na Beskydce, jízdy taxíkem do penzionu a zpět na hotel, prostě pohyb toho Pražáka po Jablunkovsku.“

Kapitola 74

Mladý hezký muž s účesem mariňáka a vousy revolucionáře očividně nabyl ztracenou sebejistotu. Tvářil se pohrdavě, nicméně zachovával klid. Saran si ho před výslechem znovu prohlížel přes polopropustné sklo. Věděl, že Juránka už podruhé ničím nerozhodí.

„Hodný a zlý?“ řekl ironicky mladík, poté co do místnosti vešli Saran s Ožanou a zaujali obvyklé pozice.

„Chcete doplnit výpověď?“ přešel major narážku.

„Dana Tatarku jsem naposledy viděl tak před třemi čtyřmi lety, kamarádili jsme se jako kluci, a to v době, kdy se stýkali naši fotři. Pak jsme se míjeli. Já jsem chodil na základku v Mostech, on v Jablunkově, pak v Návsí. Potkali jsme se znovu na gymplu v Třinci, ale chodili jsme do jiné třídy. Teď jsem v Žilině a on, tuším, v Praze?“ začal klidně Juránek, „o tom, že náhrobek patří jeho rodině, jsem vůbec nevěděl. A že má židovskou krev, to už vůbec ne.“

„A kdybyste to věděl?“ nadhodil major.

„Kdyby žily v řiti ryby, nebylo by třeba rybníka, pane majore,“ usmál se Juránek.

„Jasně, a kdyby starka miała wajca, tak by to był starzik,“ kontroval Saran. „Slyším, že jste vzdělaný a sečtělý, to si jistě budete pamatovat průběh pátečního večera, kdy jste zničil hrob.“

„Židovský hrob na židovském hřbitově, pane majore.“

Roman měl chuť zasadit mu do arogantního obličeje pravý hák.

„Nejhorší jsou malé myšlenky. To už raději páchat zlo než myslit přikrčeně.“ Juránek jako kdyby mu četl myšlenky a provokací jej vybízel k tomu, ať je uskuteční.

„Tak pravil Adam Juránek, Zarathustra nebo kamarád Kotleba? Voluntarismus může být pro mladíky jako vy nebezpečný, Nietzsche skončil jako uslintaný idiot.“ Saran sice inteligentnímu rasistovi stačil, ale slovní přetlačovaná ho přestala bavit.

„Srandiček bylo dost. Říká vám něco paragraf sto devadesát osm o podněcování k nenávisti k národu, rase, etnické skupině či náboženství a tak dál? Ne? Zrovna vy byste ho měl mít v malíku. Zapomeňte na poškozování cizí věci, na paragraf dvě stě dvacet osm, na ten náhrobek jste nastříkal dost haknkrajců a čísel osmdesát osm, abychom vás obvinili a odsoudili podle stodevadesátosmičky. A trestní rejstřík dokládáte ke každé žádosti o zaměstnání, pane filozofe.“

Juránek se přece jen přestal arogantně šklebit.

„Minulý pátek jsem zaparkoval na náměstí večer před šestou, koupil jsem si u Kantora sprej, dal jsem si u Bullawy kuřecí nudličky s hranolkami a nealko pivo. O půl desáté jsem šel na židovský hřbitov, rozlomil a posprejoval ten idiotský náhrobek a udělal si pár fotek pro kamarády. V deset jsem nasedl do auta a odjel do Žiliny. Na rynku je kamera, tak si to zkontrolujte.“

Saran přemýšlel, kdo je větší hajzl. Palovský, nebo Juránek? Problém ale spočíval v něčem jiném.

Ani jeden z nich Tatarku nezabil.

Kapitola 75

„Alle warten auf das Licht.“

Rammstein mu burácel ve sluchátkách a Till Lindemann naléhavě zpíval o čekání na světlo. V refrénu to pak odpočítal a na čtyři konečně přišlo slunce.

Roman spíš čekal na osvícení. Impulz. Nápad, který by pohnul vyšetřováním vpřed. Měl pocit, že bizarní případ s pořezaným tělem v kruzích v obilí dostává opravdu mimozemský rozměr. Petra dnes večer zůstala doma, její starší sestra z New Yorku se na skok zastavila v rodném městě, takže dumal o samotě. Těsně před odjezdem z Ostravy mu volal Heczko, že červená honda odfičela z náměstí v deset pět, přesně jak doznal její majitel. O patnáct minut později Juránka ve Svrčinovci pokutovali slovenští policisté za překročení rychlosti. Prý to bylo mastné.

Po patnácti letech přísné abstinence měl chuť na panáka. Věděl však, že by se proměnil v nezvladatelného bijce, který by šel vyzvat na pěstní souboj půl hospody, jak se tomu za jeho mladých opileckých let stávalo. Závislost na alkoholu zvládl, ovšem vypěstoval si jinou.

Rozvaloval se na gauči a kouřil. V kapse mu začal vibrovat mobil. Odložil sluchátka a podíval se na displej. WRUNA.

„Hi, dude,“ ozvala se angličtina s gorolským přízvukem.

„Hi, crow,“ řekl Roman s třineckým akcentem.

„Máš se, vole?“

„Milostný život bohatý, případ na piču.“

„Až tak? Takže kruhy nic?“

„Ani hovno.“

„Možná na to nestačíš. Nemám se vrátit a vyřešit to?“

„Pošlu pro tebe soukromé letadlo.“

„Ty se chlameš, ale my fakt uvažujeme o tom, že se vrátíme. Zas tak růžové, jak jsem ti říkal, to tady není.“

„Vážně? A co tak?“

„Regi se tu necítí dobře. Všichni nás považujou za Poláky, kterých mají v Anglii plnou řiť, a podle toho se k nám i chovají. A je to čím dál horší.“

„A co tu chceš dělat, prosím tě?“

„Nevím. Posedíme, zahulíme a něco vymyslíme,“ zasmál se Marek Hota.

„Hier kommt die Sonne,“ zapěl mu Till v hlavě. Slunce přišlo.

A Roman si vzpomněl, kde viděl vytetovaný dvojramenný kříž se stejně dlouhými příčnými břevny.

Respektive, na kom ho viděl.

Kapitola 76

Osada Markov spolu se sousedním Půlgrůňem tvoří jižní křídlo fronty, jímž obec Bukovec obklíčila svéráznou dědinu Hrčava. Osadu tvoří čtyři domky plus hospodářská stavení, ten poslední se nachází necelých sto metrů od státní hranice se Slovenskem. Saran si nedokázal odpovědět na otázku, proč na tak zastrčeném místě bydlí lidé. Za co se zdejší rodiče svým dětem mstili? Správně to charakterizoval jeho parťák Ožana, který ráno přijel do Třince a pak společně vyrazili Stříbrnou prověřit majorovo noční „osvícení“.

„Bydlet tu, tak mi z toho jebne,“ prohlásil kapitán, když konečně z klikaté silnice na Hrčavu vybudované teprve před čtyřiceti lety odbočili na lesní cestu k osadě. Nositele tetovaného kříže hledali nejprve v bytovce v Návsí, kde byl trvale hlášený, tam jej však nenašli, a tak se po telefonické poradě s nadporučíkem Heczkem, který ho znal a věděl, odkud pochází, vydali do nejvýchodnějšího kouta České republiky.

Šance na to, že zde muže najdou, existovala, neboť zde pěstoval konopí nikoliv pro léčebné účely. To mu před dvěma lety řekla Hotova láska Regina. Dojeli až k poslední chalupě, která bývala dřevěnkou. Pak se někdo rozhodl, že ji přestaví, ovšem z úmyslu po čase vycouval. Zbylo těžko definovatelné obydlí, jakýsi surrealistický kříženec.

Kromě šumění větru v korunách mocných smrků v okolních lesích tu panovalo ticho. Zvonek u oprýskaných dveří ho rázně uťal drnčením tak hlasitým a nepříjemným, že muselo probudit i nebožtíky na hrčavském krchově. Nikdo však neotvíral. Saran se vydal chodníčkem mezi domem a stodolou dozadu, kde zahlédl políčko s dvoumetrovými lodyhami konopí. Ožana zkusil na dveře ještě zabouchat.

Major kráčel obhlédnout rajskou zahradu každého huliče trávy. Dřevěnou stodolu měl po pravé ruce. Když minul postranní vrata, zaslechl za sebou šramot, jako kdyby někdo vyšel ze stodoly, a hluboký nádech. Instinktivně sklonil hlavu a zdvihl pravačku, takže boční úder směřující na temeno zachytila paže, rameno a shrbená záda. Rána však byla tak silná, že Saran padl dopředu na zem. Okamžitě se překulil na záda, aby na útočníka viděl.

Nad ním stál Josef Jochymek a zvedal dlouhou neopracovanou smrkovou fošnu k likvidační ráně. Brunátný obličej měl zkřivený nenávistí. Tupý bůh pomsty za to, že jej Roman před dvěma lety zesměšnil před početným obecenstvem v jablunkovském rockáči tím, že ho lehce odzbrojil a poté mu zarazil obličej do tácku s hořčicí.

Svalovec s oholenou hlavou se dopustil fatální chyby. Postavil se nad Sarana na dosah, přesněji na dokopnutí. Romanovy rváčské reflexy zafungovaly ve zlomku sekundy. Vystřelil pravou nohu před sebe a prokopl Jochymkovi koleno. Ten zařval bolestí, pustil fošnu, která hnána kinetickou energií pokračovala v pohybu vzad, a svalil se na majora. Roman ale stačil uhnout, aby se mohl dostat za něj. Když se muž řvoucí bolestí pokusil zvednout trup, major mu zezadu nasadil „kravatu“, čímž pevně sevřel protivníkovo hrdlo a zmáčkl krční tepny. Jochymek sebou několik vteřin cukal a potom omdlel. Mezitím doběhl Ožana, který bezvládnému útočníkovi bez problému spoutal ruce za zády.

„Co se tu, do prdele, stalo? Jsi v pořádku?“

„Jo, do svatby se to zahojí.“ Roman se zvedl na nohy a mnul si prsty levé ruky bolavé rameno. Pak chvíli kroužil celou paží jako lopatkou vrtule chvíli dopředu a potom dozadu. A vytáčel hlavu ze strany na stranu, aby uvolnil krk.

„Ten hajzl na mě vystartoval tady z těch bočních vrat, počkal si, až projdu kolem, a pak mi chtěl urazit hlavu. Podle mě nás viděl přijíždět a počkal si na mě,“ zhodnotil situaci major.

„Proč zrovna na tebe?“ nechápal kapitán.

„To je dlouhá historie, raději zavolej záchranku, ten zmrd potřebuje ošetřit koleno. Možná jsem z něho vyrobil invalidu.“ Pak ukázal Ožanovi kříž se dvěma stejně dlouhými příčnými břevny vytetovaný na Jochymkově tlustém krku. Všiml si jej náhodou, když během rvačky v rockovém klubu na Bělé tiskl svalovcovu hlavu do hořčice. Když se včera večer zmínil Marek o hulení, vzpomněl si, že tehdy po incidentu odnesli Regi do Hotova bytu a dali si jointa. Díky asociaci skleróza povolila.

„A taky zavolej Koutného a jeho forenzní tým. Pokud se nepletu, támhle stojí černý passat kombi,“ kývl směrem za stodolu.

Jochymek se probral a skučel bolestí. Saran se něj podíval chladnýma modrýma očima.

„Tak jsme se zase potkali, ty pojebaný sráči.“

Kapitola 77

Sanitka se zraněným Jochymkem, doprovázená policejním vozem s nadporučíkem Heczkem, odjela. Saran se procházel podél vzrostlého konopí a kouřil, nechtěl si sedat, bolestivě naražená záda by mohla zatuhnout a zablokovat se. Večer si řekne Petře o masáž. Čekal, co najdou forenzní technici.

„Máš něco?“ zeptal se Ožany, který se vracel z prohlídky stodoly.

„Místo sena tam suší konopí. Jinak pro náš případ nic podstatného. Co ty? Jak ti je, kovboji?“

„Ještě mě trochu bolí rameno, ale to jsou malé věci.“

„Neviděl jsem, jak tě praštil tím dřevem, ale samozřejmě ti dosvědčím, že tě brutálně napadl zezadu,“ řekl Ožana a zadíval se na majora.

„Díky.“ Saran dobře věděl, že kdyby neměl svědka, mohl Jochymek tvrdit, že byl napaden. Zranění kolena může přinést trvalé následky.

„Stejně tě obdivuju. Kdyby ten magor napadl mě, tak jsou z mých děcek poloviční sirotci.“

„Byly to spíš intuice a štěstí, že jsem stačil zvednout ruku. Jinak by mě tou fošnou zabil,“ řekl věcně major.

„Měl bys nosit služební pistoli.“

„Ta by mi dneska byla na hovno.“

Od modrého passatu k nim přicházel Koutný. Kroutil hlavou.

„Jak jsi to mohl vědět?“ podíval se na Romana.

„Co jako?“

„V kufru auta jsou kaluže zaschlé krve, ten chlap to jenom zakryl starou dekou. Vsadím se, že krev patří Tatarkovi. Značka i model vozu stejně jako barva odpovídají popisu auta, které stálo nedaleko místa činu,“ sděloval udiveně zkušený forenzní technik, „a tady máš speciální úlovek.“

A podal Saranovi důkazní sáček s klíčem na šrouby kola. I přes igelit bylo poznat, že jsou na něm tmavé skvrny.

„Může to být vražedná zbraň?“ zeptal se kapitán.

„Pravděpodobně taky je, ale řeknu ti to nejdřív pozítří,“ odvětil Koutný, který se znovu zahleděl do očí malého blonďáka. „Majore, jestli jsme našli vraha, tak jsi génius. Jak jsi na toho Jochymka přišel?“

„To mi poradil Till Lindemann,“ usmál se Roman.

„Kdo?“

„To je takové alter ego našeho génia,“ řekl Ožana a podíval se na šéfa. Teď už se pochechtávali oba.

„Kolik té trávy jste vyhulili, než jsme dojeli?“

Kapitola 78

Ležel nahý na břiše, obličej měl zabořený v polštáři a ruce položené na dece, jako kdyby se vzdával. Jako voják, který před namířenou zbraní dává ruce vzhůru na znamení kapitulace. Cítil, že Petra dobyla poslední baštu odporu k emocím vůči ženám. Poprvé v životě se jim nebránil. Nepoznaná zranitelnost mu přinášela slast.

Vnímal její dlaně, jimiž jemně roztírala emulzi po bolavých zádech. Všechny jeho starosti se rozplynuly v teplé srpnové noci. Nemyslel, nechal se unášet pomalým proudem jako bárka bez kotvy. Po chvíli dlaně vystřídaly bradavky a plná ňadra, která mu klouzala po lopatkách. Nakonec na něj nalehla celým nahým tělem. Rozprostřela ruce na jeho a dala mu pusu za krk.

„Vypadáme jako při tandemovém seskoku,“ zamumlal do polštáře.

„Ale padák mám já, chlapče,“ zasmála se.

„Co tím naznačuješ?“

„Že můžu kdykoliv odpojit zátěž.“

„Abych se dřív neodpojil sám, děvenko.“

„To by sis zkusil.“

„Zkusím, protože musím,“ řekl Roman a snažil se přetočit. Bolel ho ztopořený penis přimáčknutý tíhou Petřina těla. „Kolik, prosím tě, vážíš, ženská?“

Když se ocitl na zádech, Petra si na něj obkročmo sedla.

„Mám tu správnou žokejskou váhu.“ Napřímila se, začala se pohupovat v bocích a zdviženou pravicí máchat ve vzduchu.

„Rodeo, nebo Pardubická?“

Petra se sklonila a hadím jazykem mu zasyčela do ucha.

„Hlídej si Taxis.“

Kapitola 79

Zraněného Jochymka převezla sanitka do nejbližší nemocnice, do špitálu Na Sosně, což byla městská část Třince. Saran o svém městě tvrdil, že je třípodlažní, dole Lyžbice, kde bydlel, nad nimi Terasa a nejvýš na opačné straně nad Olzou Sosna. Členitá okrová budova nemocnice byla její dominantou. Lékař mu ráno sdělil, že Jochymkovi čéška naštěstí nepraskla, má pouze zpřetrhané postranní vazy a natržený meniskus, koleno zatím zafixovali a operace je naplánovaná na pondělí. Což znamená, že jej zítra může vyslechnout.

Vyšetřovatel seděl ve své ostravské kanceláři a věnoval se nenáviděnému papírování. Sepisoval hlášení a doplňoval spisové materiály. Když překonal prvotní odpor, změnil se v puntičkáře. Byl na oddělení sám, s Ožanou se domluvil na zítřejší společné návštěvě útočníka z Bukovce a ostatním dopřával volný víkend. Jen v laboratořích makal forenzní tým, výsledky musely být co nejdřív.

V poledne se na oddělení zjevil plukovník Jánoš. Bydlel nedaleko a zřejmě se doma nudil, usoudil major. Jánošík oslavil před měsícem šedesátku, byl středního vzrůstu, štíhlý až hubený, a navzdory věku měl černou kštici krátkých ježatých vlasů. Dávno přesluhoval, ale nějakým zázračným způsobem se mu podařilo přesvědčit krajského policejního ředitele, že je zatím nepostradatelný, a hlavně úspěšný v objasňování trestné činnosti. Což byla sice pravda, ale dobrý výkon oddělení stál především na kvalitní práci Saranova týmu i ostatních skupin. On sám měl na úspěších zanedbatelný podíl. Major byl nejradši, když mu dal Jánošík volnou ruku a neházel mu klacky pod nohy, což měl ve zvyku. Dnes však měl dobrou náladu a požádal Romana o všechny informace o dosavadním průběhu vyšetřování.

Bohužel, když mu Saran sdělil všechny podrobnosti, začal se mu Jánoš svěřovat se svými rodinnými problémy, místo aby komentoval případ. Na jednu stranu to bylo dobře, protože by k objasnění nijak nepřispěl, iniciativa a nápady mu došly tak před dvaceti lety, na stranu druhou patálie u Jánošíkových Sarana naprosto nezajímaly. Bylo jistě mrzuté, že šéfova manželka trpí těžkou cukrovkou, že dcera mu odpírá přístup k vnoučatům a zeť je flákač, ale major potřeboval pracovat.

Nakonec dospěl k názoru, že sblížení s nadřízeným nemusí být na škodu. Udělal si kafe a v klidu pokuřoval.

Těšil se na večer. Domluvili se s Petrou, že si u něj doma udělají filmový večer. Roman sice už Casablancu s Bogartem a Bergmanovou viděl, ale jeho černovlasá žokejka nikoliv.

A stará dobrá americká klasika se neokouká.

Kapitola 80

Saran s Ožanou se pozdravili s policistou, který hlídkoval přede dveřmi pokoje v lůžkové části ortopedického oddělení. Vypadalo to trochu legračně. Těžko kdo mohl předpokládat, že zrovna z tohoto místa bude někdo prchat po svých.

Jochymek ležel na pokoji sám, postel šoupnutou k oknu. Koleno levé nohy měl fixované v ortéze. Prohlížel si Blesk. Když spatřil policisty, odhodil obrázkovou parodii na noviny na parapet a nasadil překvapený výraz majitele nočního lokálu Ricka z Casablanky. Jako kdyby chtěl říct, „ze všech nemocnic po celým světě oni přijdou zrovna do tý mý“. Roman se té představě zasmál.

„Co se, kurva, chlameš, ty maly chuju?“

„Nedovolená výroba a jiné nakládání s omamnými a psychotropními látkami, napadení veřejného činitele, pokus o vraždu,“ vyjmenovával bez známek emocí major, který si mezitím sedl na židli naproti lůžku a zapnul diktafon. „Budeme to my, kdo se bude smát naposledy, pane Jochymek.“

„A nezapomeň na neposkytnutí pomoci a vraždu,“ podotkl kapitán, který se postavil k oknu a tvářil se, že přes žaluzie pozoruje panoráma Třince.

„Si ze mě děláte piču, ne?“ znejistěl Jochymek.

„To je tak na doživotí. Bukovec už neuvidíte.“ Ne že by to byla tragédie, chtěl dodat Saran. Schválně přeháněl.

„Cože, co… počkat,“ blekotal pěstitel konopí.

„Proč jste zavraždil Tatarku?“ zaútočil opět kapitán.

„Koho? Kurva, dyť já žádného Tatarku neznám.“ Znělo to autenticky.

„Minulý pátek po desáté hodině jste v parčíku u Olzy v Jablunkově na Bělé fyzicky napadl, zmlátil a smrtelně zranil Daniela Tatarku, který hodinu poté zranění podlehl v poli na Písečné, kam jste ho autem odvezl a hodil.“ Saran přitlačil na pilu. Tohle zatím nebyl oficiální výslech podezřelého, chtěl jen, ať Jochymek zpanikaří a přizná se. Major potřeboval „zatřást stromem“.

„Počkejte, počkejte, o ničem takovém nevím.“ Svalovec z osady Markov zvedl ruce před sebe, jako kdyby chtěl policisty zastavit v náporu.

„Čekáme, čekáme, tak nám povězte, co víte.“

„Kurva, dyť já vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„Vážně? Jak nám tedy vysvětlíte, že máte podlahu kufru auta od krve a našli jsme vražednou zbraň. Taky od krve. Zítra budeme mít hotovou analýzu vaší DNA, a tu porovnáme s DNA získané z biologických stop na těle Tatarky, které jste tam zanechal, když jste ho utloukl,“ řekl Saran chladně, vstal a vypnul diktafon tak, aby si toho Jochymek všiml.

„Tak co, ty zmrde? Umlátil jsi dvacetiletého kluka a pak ho hodil do pole jako pytel odpadků. Klidně ti to koleno rozdrtím tak, že se budeš do konce života belhat o holi. Jsme tu sami a tady kapitán mi dosvědčí, že jsi spadnul z postele.“

Jochymek ztuhl hrůzou, nepochyboval, že to malý blonďatý rabiát myslí vážně.

„Dokonce máme svědka, který poznal tvoje auto. Stálo zaparkované nedaleko místa, kde jsi Daniela Tatarku zavraždil.“

„Už jsem vám to říkal, žádneho Tatarku neznám.“

„Když se přiznáš, budeš mít body plus, soud ti zmírní trest. A my můžeme zapomenout na tu marihuanu i na to, že jsi mě napadl.“

Byla to pitomost, nic takového zařídit nešlo, ale zdálo se, že se Jochymek zamyslel. Alespoň to tak vypadalo. Možná je to premiéra, napadlo Romana. Mladý muž chvíli zíral z okna.

„Co chcete vědět?“

„Zajímá nás minulý pátek večer.“

„Byl jsem v rockáči na Práskání.“

„Na čem?“

„To je taková diskotéka.“

„Co se tam stalo?“

„Ten synek do mě začal zajebavat, tak jsem mu řekl, ať jdeme na ferovku.“

„Proč jste šli až k Lomňance?“

„Já nevím. Bo tam byla nejvíc tma.“

„A dál?“

„Dal jsem tomu chujovi párkrát do pysku, a on začal řvát. Tak jsem ho jebnul kamenem do hlavy. Zůstal ležet. Přes most začali chodit lidi. Asi z Gorola. Přiletěl tam tež nějaký chlap, a tak jsem se schoval za křok. Zarušal z tym chujem, ale hned letěl zpatky. Měl jsem strach, že jde pro policajty, tak jsem ho naložil do kufru a odvezl pryč.“

„Proč na Písečnou?“

„Já nevim, zmatkoval jsem.“

„Proč jsi ho zanesl do pole?“

„Už se mi s ním nechtělo jezdit dál.“

„A co ty kruhy v obilí?“

„Co? O čem to mluvíte?“

„Proč jsi mu nepomohl a nezavolal záchranku?“

„Bál jsem se, že mě nabonzuje. Byla to sebeobrana, musíte mi věřit. Myslel jsem, že se z toho vzpamatuje.“

„Bohužel, nevzpamatoval se, zemřel v tom poli,“ řekl Ožana.

„To mě nenapadlo. To on začal. Zajebával do mě, tak jsem mu chtěl přidupat.“

„Ještě jedna otázka,“ Saran měl sto chutí prolomit mu i druhé koleno, a tentokrát by si na tom dal více záležet, „proč máš na krku vytetovaný ten kříž?“

Jochymek k němu překvapeně vzhlédl a instinktivně si na kérku sáhl, jako by se chtěl ujistit, že tam pořád je.

„Má ho kamoš Andrej z Čierneho, mně se líbil, a tak jsem ho chtěl mít tež.“

„A víš, co ten symbol znamená?“

„Nevím. Satana?“

Major se podíval na kapitána, pokynul hlavou a zamířil ke dveřím.

Kapitola 81

„Ten vyhulený imbecil nemá šajna, co ten kříž znamená,“ řekl Ožana, když stoupali po schodech k parkovišti, „takže pochybuju, že tu jde o rasistický motiv.“

„Podle mě Tatarku ani osobně neznal. Ten údiv, když jsme mu řekli jméno, byl pravý,“ pokračoval Saran. Zastavili se u oktávky a on si konečně zapálil.

„Ale biologické stopy se budou shodovat, Jochymek Tatarku určitě zmlátil a odvezl v kufru auta na Písečnou. A na tom klíči na kola i v kufru bude krev oběti.“

„Problém je, že on o žádném klíči neví. Řekl, že ho udeřil kamenem.“

„Třeba se spletl, přeřekl, blbý je na to dost.“

„I kdyby se spletl, tak ho do hlavy nepraštil.“ Major vyfoukl dým z cigarety.

„Proč?“

„Hromada jasně řekl, že smrtelný úder zasadil pravák.“

„Naznačuješ mi, že Jochymek je levák? Jak to můžeš vědět?“ zeptal se udiveně kapitán.

„Před dvěma lety, když jsme vyšetřovali případ zastřelené Husarové, mě ten hajzl napadl nožem. A držel ho v levé ruce.“ Saran zašlápl vajgla do štěrku. „Takže z toho vyplývá co?“

„Že má pro tebe Jochymek slabost?“ zasmál se Ožana, protože to bylo zřejmé.

„Vole. Že zabíjel někdo jiný. Někdo třetí, který tam s nimi byl taky.“

Kapitola 82

„Nezdá se ti, že se Jochymek přiznal moc snadno? Čekal jsem, že bude zatloukat a zatloukat. Sice jsme to na něj sehráli dobře a vystrašili ho, ale ne zase tolik, aby se sesypal,“ přemítal Saran. Mezitím vyjeli z Třince směr Ostrava.

„On se ani moc nesesypal. Přiznal se klidně, bez nadávek, jako by se s tím smířil,“ řekl Ožana.

„Něco nám uniká.“

„Až se po operaci zmátoří, zmáčkneme ho znovu.“

„Řekne nám to samé.“ Saran by na to vsadil své boty koně, které po italském šoku odpočívaly ve skříni.

Kapitola 83

Na oddělení je kromě Koutného čekal i dozorující státní zástupce Procházka. Také na něm byla patrná nervozita. Kauza „Kruhy“, jak případu začala říkat média, poutala značnou pozornost, ovšem výsledky zatím postrádal.

„Proč jste jel do Bukovce, majore? Jak jste mohl vědět, že zrovna Jochymek má na krku vytetovaný kříž? Hlášení jsem četl, ale není mi jasné, proč na vás tak zaútočil. Vy se znáte? Nejsem si jistý, jestli obranný zákrok byl adekvátní vašemu ohrožení. Vaši verzi sice potvrzuje svědectví kapitána Ožany, ale rád bych to slyšel osobně.“

Saran si všiml, že forenzní technik obrátil oči v sloup, čekal tu na policisty s důležitými informacemi. Procházka však měl přednost. Major mu tedy obšírně vysvětlil, jak na spojitost kauzy s Jochymkem přišel. Napadení nožem v rockáči vynechal, protože ho tehdy neoznámil a útočníka pustil.

„Chápu vaše obavy, pane doktore,“ začal opatrně Koutný, „ale major Saran se trefil do černého. Podle našich výsledků krev útočníka, která ulpěla na Tatarkovi, patří Jochymkovi, takže ho prokazatelně brutálně zmlátil právě on. Podle krevních stop pak převážel Jochymek tělo oběti v kufru svého auta, které zadržený Palovský bezpečně poznal. V kufru jsme našli i vražednou zbraň.“

„Takže tuto část případu můžeme uzavřít a Jochymka obžalovat z vraždy,“ konstatoval Procházka. „Jenže co ty kruhy?“

„O tom, kdo vyrobil na Písečné kruhy v obilí, zatím nevíme nic. Nemáme stopy, svědky, ale pro případ vraždy Tatarky to není podstatné.“ Major byl o tom pevně přesvědčený. „Také si s kapitánem Ožanou myslíme, že smrtelné zranění úderem do hlavy nezpůsobil Jochymek.“

„Přestávám se v tom orientovat,“ přiznal státní zástupce, „vysvětlete mi to.“

„Podle doktora Hromady oběť utržila ránu kovovým předmětem, dnes víme, že klíčem na kola, vedenou zezadu zprava. Jochymek předběžně uvedl, že použil kámen, a kromě toho je levák. O tom, co znamená kříž, který má vytetovaný na krku, nemá ponětí. Nechal si ho vytetovat jen proto, že se mu líbil. Viděl symbol u svého kamaráda, pravděpodobně neonacisty z Čierneho, slovenské obce, která leží za hranicí v údolí. Jochymek je obyčejný primitiv, nezaměstnaný buran s agresivními sklony, který žije ze sociálních dávek a z výroby a prodeje marihuany. Útok na Tatarku byla podle nás předem naplánovaná akce, ovšem nikoliv Jochymkem, ten na to není dost chytrý, nýbrž neznámou třetí osobou. Josef Jochymek oběť podle reakce ve špitále ani neznal. Alespoň ne podle jména. Na místě činu byl i někdo další.“

„Ještě jedna zvláštnost,“ ozval se Koutný, „na hlavici klíče je sice Tatarkova krev, ale na rukojeti jakékoliv otisky chybí.“

„Třeba je setřel.“ Procházkovi to pořád nedocházelo.

„To by setřel i krev.“ Sarana to nijak nepřekvapilo.

„Přesně tak,“ přitakal forenzní specialista. „A co je taky zajímavé, v kufru jeho auta jsme našli ještě jeden klíč, identický, na kterém Jochymkovy otisky prstů byly. Vypadá to, že měl nedávno defekt a nasazoval rezervu.“

„Sakra, chlapi. Měli jste tři čtyři podezřelé, a teď zase nic,“ řekl zklamaný státní zástupce. „Zítra si vás ředitel podá. Je pod velkým tlakem.“

„A co ten Tatarkův kamarád, o kterém mluvila Palovská? Jak se jmenuje? Patrik Bojko?“ vzpomněl si Ožana. „S tím si přece v den vraždy Tatarka telefonoval, ne?“

„Ten má alibi, byl v té době v Chorvatsku,“ namítl Saran.

„Já vím, ale zítra dopoledne má Tatarka pohřeb. Bojko tam určitě bude. Promluvíme si s ním. Třeba se dozvíme něco zajímavého. Měl by tam být i ten jeho spolubydlící z kolejí. A taky Kraus.“

„To máš pravdu.“ Saran pohřby nesnášel. „Pošleme tam Gomolu s Pezdou, ať je vyzpovídají.“

„Ještě jedna věc, Romane,“ řekl Koutný.

„Mluv.“

„Výpis telefonických hovorů. Jochymek měl v inkriminovaný den pouze dva příchozí. První hovor se uskutečnil v 18:10 až 18:21, a ten druhý…“

„Nech mě hádat. Podruhé mu někdo volal v deset večer z předplacené karty.“

Kapitola 84

Ale nebyl si tím tak jistý. Že byla likvidace Tatarky naplánovaná, o tom byl přesvědčený, stejně jako o tom, že Jochymek sehrál roli užitečného idiota. Měli sice vražednou zbraň, ale chyběl jim motiv. Proč by se chtěl někdo zbavit nekonfliktního a inteligentního kluka? Seděl na posteli, respektive na rozkládacím gauči, jen ve volných trenýrkách na spaní, kouřil a přemýšlel. Otevřeným oknem proudil do pokoje teplý větřík. Dusno konečně povolilo.

Vedle něj ležela na břiše nahá Petra. Oznámila mu, že zítra odjíždí s partou na přehradu Olešná, kde mají pronajatý srub. Zůstane tam do úterka, nechce o prázdninách celé dny být v Třinci. Kromě toho mu sdělila, že poslední dva týdny před začátkem školního roku stráví u ségry v New Yorku. Odlétá příští pátek. Pochopil, že s jeho doprovodem nepočítá. Cítil, že se mu zase vzdaluje. Před hodinou spolu vedli hovor, jehož závěr ho šokoval.

„Přemýšlela jsi, co budeme dělat dál?“ zeptal se.

„Jako my dva? Jsme spolu týden, chlapče, a to ještě jen po večerech, když přijdeš z práce, a v noci.“

„Lidé spolu žijí různě. Navíc ty začneš po prázdninách taky chodit do práce.“

„To chceš, abych se k tobě nastěhovala do garsonky?“

„Proč ne? Pro začátek?“

„Nic o mně nevíš, ještě se moc neznáme.“

„Neřekl jsem, že to má být hned.“

Otočila se na bok, aby mu viděla do očí, a podepřela si rukou hlavu. Usmívala se. Roman chtěl věřit tomu, že se usmívá zamilovaně. Vlastně si to moc přál.

„Mám tě moc ráda, hrozně mě přitahuješ, máš takové to charisma sympatického parchanta,“ zasmála se. „To jsem řekla kámošce, která tě zná. Ta vůbec nechápe, co na tobě vidím.“

„Vyřiď kámošce, že to taky nechápu.“

„Ale nejsem si jistá, jestli se chci vázat. Líbí se mi svoboda stejně jako tobě. A taky se bojím, že se do tebe zamiluju.“

„Je ti dvacet sedm, zas tak mladá nejsi, nefandi si.“ Chtěl se zasmát, ale přišlo mu, že to moc vtipné není. „A s tím zamilováním jsme na tom stejně.“

„A tobě je třicet sedm, žiješ si svobodně sám a jenom pracuješ a rozšiřuješ si portfolio ženských.“

„Portfolio rozpustím, budeš jenom ty,“ překvapil Roman sám sebe. Nelhal, skutečně to tak cítil.

„Já taky umím být věrná. Pokud bychom spolu měli být, žádné bokovky ti tolerovat nebudu. Jediné, co ti odpustím, je, když se v opilosti na nějaké akci vyspíš se ženskou, která ovšem pro tebe nebude nic znamenat. Protože takové věci se stávají a dají se pochopit.“

Roman okamžitě pocítil bolest, jako by ho praštila klíčem na kola do hlavy. Z logiky vyplývalo, že by měl podobný Petřin mejdanový úlet tolerovat taky. Chtěl dodat, že se patnáct let nenapil ani nealkoholického piva, ale najednou mu to připadlo zbytečné. Navíc to dobře věděla.

Debata vyšuměla. Petra spala na břiše. On seděl opřený o napěchovaný polštář s dekou a kouřil. S Jochymkem si poradil, i když zaútočil ze zálohy. Roman měl v sobě dokonalý emocionální chaos. Rozložila jej síla, na niž nebude připravený nikdy, pomyslel si. Dumas měl pravdu.

„Cherchez la femme.“

Kapitola 85

„Ty ses naštval?“ zeptala se Petra s plnou pusou.

Seděli naproti sobě v kuchyňce u malého stolu a snídali. Roman namazal každému dva krajíce chleba s máslem a marmeládou. K tomu studené mlíko.

„Ne. Proč?“ zalhal a podíval se jí do černých očí. Stejně věděl, že má v sobě jako většina žen jakýsi echolokátor, jímž spolehlivě pozná nepravdu. Přál si, aby už dojedla a odešla a on nemusel vysvětlovat své vnitřní rozpoložení. Čekal, až dorazí Ožana, měl dneska v plánu vrátit se do nemocnice na ortopedické oddělení a vyzpovídat sestru, která měla z pátku na sobotu službu.

„Nebudu tě zdržovat, chlapče,“ prohlásila rezolutně. Vstala, vešla do pokoje a prudce popadla kabelku. Když si ji chtěla přehodit přes rameno, vysmekl se jí řemínek z ruky a světle hnědá semišová kabelka dopadla na zem k Romanovým nohám. Petra zapomněla zatáhnout zip, takže už během letu z ní vypadávaly nejrůznější propriety. Nejprve klíče, následované peněženkou, tampony, a na podlahu se pak vysypalo téměř všechno ostatní. Rtěnka, hřeben, malé nůžky na nehty, řasenka, parfém, papírové kapesníky a další předměty. Roman zaklekl, aby jí pomohl vše sesbírat. Z papírové obálky vypadly dvě letenky. Petra po nich vystřelila ruku jako chameleon jazyk po mouše a strčila je zpátky do kabelky.

„Já jsem si myslel, že letíš sama?“ zeptal se.

„A co segra, ty detektive?“ odsekla mu.

„Promiň.“

„Myslím, že ten tvůj vrah může být v klidu.“

Roman si připadal jako debil. Možná má pravdu.

Kapitola 86

Zdravotní sestra Iva Zowadová, která měla v pátek noční, byla patrně velmi mladá, ale díky pestrobarevnému make-upu se dal její věk určit těžko. Výrazným malováním se snažila zamaskovat tuctovost své tváře. Především délkou očních linek a modrými víčky Saranovi připomínala egyptskou královnu Kleopatru z komiksů o Asterixovi a Obelixovi.

Saran s Ožanou zamířili za ní. Policista, který strážil Jochymka první noc po příjezdu, se v telefonickém hovoru dušoval, že do pokoje žádnou návštěvu nepustil. Dovnitř vstoupili pouze lékař a opakovaně sestra, která měla službu.

„Pana Jochymka zrovna operují,“ sdělila policistům nervózně. Skoro se třásla. Major to chápal. Odznak kriminální policie znejistí kdekoho.

„My jsme si ale přišli promluvit s vámi, slečno.“

„Vážně?“ zajíkla se Kleopatra a zamrkala víčky tak, že to vypadalo, jako kdyby chtěli vzlétnout motýli.

„Vážně,“ přikývl Saran a tvářil se vážně. „Vy jste měla v pátek noční službu. Je to tak?“

„A stalo se něco?“

„Přišel někdo v pátek večer navštívit pana Jochymka?“

Dívka se zatvářila vyděšeně i provinile zároveň.

„Tak byl tady někdo?“ zopakoval otázku důrazně Ožana.

„Nebyl. Nikdo za ním přece nesmí,“ bránila se egyptská královna. Tudy cesta nevede. Saran se zamyslel.

„Tak jinak. Kontaktoval ho někdo, mluvil s někým?“ hromadil se v něm vztek.

„Já… já za to fakt nemůžu. Pepa Jochymek je kluk mé kamarádky, a tak jsem jí volala, že měl úraz a leží u nás. Ona za ním chtěla přijet, ale když jsem jí vysvětlila, že to nejde, že u dveří stojí policajt, požádala mě, ať mu do pokoje zanesu mobil.“

„Jak se jmenuje ta vaše kamarádka a přítelkyně pana Jochymka?“ přerušil ji Saran.

„Monika Cieslarová.“

Kapitola 87

„Dává ti to smysl? Myslíš, že jde o klasický milenecký trojúhelník?“ začal Ožana, ledva vyjeli z areálu třinecké nemocnice.

„Jochymek Tatarku zmlátil, ale smrtelnou ránu nezasadil. Tělo pak odvezl na Písečnou. Proč ho pohodil zrovna do pole, zatím není jasné. Asi fakt zmatkoval. Každopádně tam ještě žádné kruhy nebyly, to by nám řekl.“ Saran řídil levačkou a v pravé ruce držel cigaretu, popel klepal z napůl staženého okýnka. „Ten blb z Bukovce podle mého jen plnil úlohu užitečného idiota. Cieslarová se s ním asi párkrát vyspala a omotala si ho kolem prstu. Celá akce byla předem naplánovaná.“

„Myslíš si, že svého oficiálního přítele udeřila klíčem na kola ta křehká modelka z Playboye? Jaký měla motiv? Chtěli přece společně odletět do Izraele, ne?“

„To říkala ona. Jestli to byla pravda, nevíme.“

„Libor s Lukášem měli vyslechnout toho Tatarkova kamaráda Patrika Bojka, tak uvidíme, s čím se vrátí.“

„Důležité je místo činu. Zapomněl jsem, že Cieslarová bydlí na rynku. Zpovídali jsme ji jenom v hospodě. Vsadím se, že půjde o dům na západní straně náměstí a má zahradu směrem k Lomňance. Holce stačilo jenom vyběhnout na deset patnáct minut z domu. Rodiče to ani nezaregistrovali.“

„Co klíč na kola? Ten ženské po kabelkách nenosí,“ namítl Ožana.

„Mohla ho vzít doma v garáži.“

„To by ale znamenalo, že na schůzku šla s úmyslem Tatarku zavraždit. Ale proč, proboha?“ Ožanovi to nešlo na rozum.

„Do ženských a do melounů nevidíš,“ řekl major a vzpomněl si na Petru.

„Ale Jochymek se přiznal. Třeba se Hromada plete. Proč by levák nemohl udeřit zprava? Možné to je, ne?“

„Vyloučit to nelze. Ale pochybuji, že Tatarku osobně znal. O klíči nevěděl nic. Na vražedné zbrani ani nejsou otisky prstů. A vzal to na sebe, aby chránil Cieslarovou, do které je zamilovaný. Vyšukala mu poslední zbytky mozku z hlavy. Když jí kámoška ze špitálu volala, došlo jí, že se to může provalit. Vsadím se, že Jochymkovi do telefonu srdceryvně brečela. A on to vzal všechno na sebe. Musíme ho zmáčknout víc.“

„Na vražedné zbrani nebyly otisky prstů.“

„To znamená jediné, měla rukavice nebo nějaký hadřík. Chtěla to hodit na Jochymka.“

„Kurva, já to peču. Tomu se mi nechce věřit,“ kroutil hlavou kapitán.

„Mně taky ne. Ale hvězdy nelžou, Bobo.“ Roman se pokusil zavtipkovat, ale představa, že mladého muže úkladně zabila vlastní přítelkyně, byla natolik hrozná, že se ani jeden z nich nezasmál.

„Danečku sem, Danečku tam. Ta mrcha je dobrá herečka.“

„Nejlepší. Na cenu Thálie.“

„A co ten vyrytý kříž? To u sebe nosila i nůž?“

„Dámská kabelka, to je jedna velká záhada,“ opět si vzpomněl na ranní výstup s Petrou, „kříž mu vyřezala do hrudi přímo na místě.“

„A Jochymek to neviděl?“

„Když si nevšiml klíče… Kromě toho byla tma a v něm pumpoval adrenalin. Už ses někdy doopravdy porval?“ Saran věděl, že je to jenom řečnická otázka. Jeho parťák byl mírumilovný člověk, který v životě zápasil maximálně se štikou či sumcem.

„Ale stejně, musela to naplánovat rychle, ještě v šest byla s Tatarkou v penzionu.“

„Máme tady dva hovory z neznámého čísla. Cieslarová volala z předplacené karty Tatarkovi o půl sedmé a dala si s ním schůzku na místě, kde byla tma. O tom, že lampa u mostu týden nesvítí, věděla. Ještě předtím volala Jochymkovi a poslala ho na stejné místo. Pak slyšela a viděla z okna, jak se Tatarka s Palovským u kašny hádají. Následně ve spěchu telefonovala svým milencům, aby jejich setkání, na které dorazila vzápětí, koordinovala. Přes zahradu tam byla za minutu. Jochymek Tatarku zmasakroval a Cieslarová ho praštila klíčem na kola. Nepočítali však s Palovským, který se vrátil. Stihli se schovat do křoví. Jochymek odnesl tělo do kufru auta, kam ona přihodila klíč na kola, poté co na něm očistila rukojeť. Pak se v klidu vrátila zadem domů.“

„To je šílené,“ zděsil se upřímně Ožana, „a co ten kříž?“

„Ten mu stihla vyříznout ještě na místě. Šmik, šmik, šmik ve tmě, a je to. Jochymek šel možná v tu chvíli otevřít kufr auta, nevím. Každopádně vražda nemá s rasismem nic společného. Cieslarová byla tak fikaná, že symbol, který viděla na krku u Jochymka, vyřezala do Tatarky. Akorát jí nedošlo, že ten trouba nemá nejmenší ponětí, co symbol znamená.“

„A ona sama věděla, jaký má dvojramenný kříž význam a co symbolizuje?“

„Možná to zjistila u Tatarky v pokoji v nějakých materiálech o antisemitismu. Možná se stýkala nebo spíš spala i s mladým Juránkem. Je to hezký chlap, sám jsi viděl, jak reagovala prodavačka u Kantora.“

„To všechno stihla vymyslet a připravit pár minut potom, co se vrátila z penzionu? Ta holka moc rozumu nepobrala.“

„Podcenili jsme ji. Myslím si, že to měla tak nějak promyšlené už dřív. Proto si pořídila telefon s předplacenou kartou. Jenže v tom penzionu se muselo odehrát něco, co to urychlilo.“

„A kruhy v obilí? Kdo je vyrobil?“

„Mimozemšťani. To je přece jasné, ne?“

Kapitola 88

Na oddělení bylo plno. Saranův tým, Koutný, Hromada, Jánoš, krajský policejní ředitel, tisková mluvčí, dozorující státní zástupce i pár kolegů z ostatních týmů. Saran už mluvil dvacet minut. Občas ho doplnil Ožana. Sdělili všem přítomným svá zjištění podpořená argumenty. Ostatní mlčeli. Divoké teorie nafouklé neobvyklými okolnostmi kruhů v obilí splaskly. Případ nevybočoval z obvyklého schématu, že vrahem je většinou někdo z blízkého okolí oběti. Major měl pocit, že si ředitel i státní zástupce oddechli.

„Tatarkovi nejbližší přátelé vaši verzi de facto potvrzují,“ ozval se kapitán Gomola, který se s kapitánem Pezdou vrátil z Jablunkova z Tatarkova pohřbu, „všichni tři, Patrik Bojko, Šimon Marek, tedy spolubydlící z koleje, i David Kraus ze židovské obce byli ochotni s námi zajet na služebnu v Jablunkově, kde podali výpověď.“

„A co říkali?“ zeptal se major, byť tušil odpověď.

„Shodli se na tom, že Tatarka se s Cieslarovou už půl roku marně rozcházel, poté co mu konečně došlo, že to je Bojkovými slovy vymaštěná kráva. Marek použil výraz, že jeho kamarád z výšky začal uvažovat rozumně, až když přestal myslet ptákem. Bojko s Markem ji znali a oba vypověděli, že to bylo těžké, že Daniel jí několikrát řekl, že je konec, ale ona ho vždycky dostala do postele. Prý ho citově vydírala, manipulovala s ním, hrála divadlo, dokonce mu namluvila, že se pokusila o sebevraždu.“

„No dobře, ale proč to dělala, když s jejím ksichtem a postavou mohla mít každého chlapa, na kterého si ukázala prstem?“ nechápal Ožana.

„Kraus řekl, že věděla, že Tatarka zdědil po otci dost peněz a jeho židovští příbuzní jsou významní a bohatí podnikatelé v Tel Avivu. A zřejmě skutečně věřila tomu, že se tam stane modelkou.“

Saran si vzpomněl, že Pezda vyvrátil židli, když Cieslarovou uviděl. A také sám sobě přiznal, že by si dal se servírkou říct. Monika Cieslarová byla mimořádně hezká mladá žena.

„A co se odehrálo v penzionu?“

„Bojko, se kterým si Tatarka v pátek volal, vypověděl, že mu Daniel řekl, že to s ní ten den definitivně skončí. Bojko se údajně smál. Tipoval, že jestli skončí, tak spíš v posteli.“

„Co tajemník židovské obce, který se sešel s Tatarkou následně?“

„Kraus tvrdí, že Daniel vztah ukončil s tím, že Cieslarovou s sebou nebere. Naše modelka z Jablunkova prý nejprve plakala a pak Tatarku lákala k sobě domů. Když to nezabíralo, začala mu vyhrožovat.“

„Čím?“

„Prý jako obvykle. Sebevraždou. Tentokrát se Tatarka zlomit nenechal.“

„Ale o půl sedmé mu ještě volala. Co říkal Kraus?“

„Prý se chtěla s Danielem rozloučit. To je v kostce celé. Jo, Bojko přiznal, že ho jednou svedla. Prý bych s ní šukal taky, kdybych ji viděl nahou,“ zakončil Gomola a zčervenal. Na něj by si ovšem nepřišla, byl gay. To věděli všichni.

„Tahle verze zní přesvědčivě,“ řekl spokojeně Novák a podíval se na státního zástupce. „Co na to říkáš, Pavle?“

„Že je to na obvinění málo. Máte jen indicie, žádný důkaz. Soudce nám to shodí ze stolu.“

„Tak jo, dneska byl pohřeb, nebudeme dělat rozruch, ale zítra Cieslarovou přivezte k podání vysvětlení,“ ukončil kriminalistickou seanci krajský policejní ředitel.

Kapitola 89

„Jak ses k té práci dostala?“

„Nijak jsem neplánovala být reportérkou. Prostě to tak přišlo. Někdy si říkám, že psát a mluvit je asi to jediné, co v životě umím.“

„Tomu nevěřím. Ještě jsi na sebekritiku moc mladá.“

„Jasně. Díky. Ale je mi už třicet.“

„Každopádně vypadáš mladší,“ řekl Roman a pozoroval hezkou tvář Evy Pokorné. Seděli u stolečku před Café 10 na Kuřím rynku, jak se říkalo Jiráskovu náměstí v centru Moravské Ostravy. Drobná štíhlá dívka měla na sobě jednoduché letní minišaty s květinovým vzorem a se zavazováním za krkem. V římských sandálech k tomu vypadala, jako kdyby se vrátila z procházky po louce, nikoliv z prvorepublikového noblesního salonu, kam si ji zařadil. Našel její vizitku, zavolal jí a pozval ji na kafe. Neměl v plánu balit ji a ona z něj netahala detaily případu. Hned v telefonu se dohodli, že se nesejdou jako policajt a novinářka. Už si nějakou chvíli povídali. Její milá bezprostřednost bez známek afektu ho uklidňovala. V duchu si říkal, že se v ní spletl. Je to normální holka, žádná neodbytná stíhačka z TV Nova, jak po dvou setkáních očekával. Tykání přišlo po pěti minutách jako naprostá samozřejmost.

„Abychom nezamluvili tu práci zuřivé novácké reportérky.“

„No, no. Zatím jsem tě ještě moc neprohnala,“ usmála se, „vystudovala jsem žurnalistiku na masárně v Brně. Zamilovala jsem se do spolužáka a odešla za ním do Prahy. Vdala jsem se a začala pracovat jako elév v České televizi. Pak se mi narodila Markétka. Manžel od nás po dvou letech odešel, zůstala jsem sama. Pomohla mi ale tchyně, skvělá ženská. Do České televize jsem se už nevrátila, kamarádka mi pomohla dostat se do TV Nova. Přihlouplou podbízivost a afektované komerční zpravodajství neřeším, potřebuji uživit sebe a dceru, a NOVA platí líp. Měla jsem štěstí, umožnili mi vrátit se do Ostravy, kde pro Televizní noviny obstarávám regionální zprávy. A tak jsem zpátky doma u rodičů v domku ve Staré Bělé, rozvedená a sama s pětiletou dcerou. To je v kostce příběh zuřivé reportérky Evy Pokorné.“

„Zajímavá kostka,“ řekl Roman a pak udělal něco, co minimálně deset let neudělal. Zeptal se:

„Nebude ti vadit, když si zakouřím?“ Překvapil tím nejen ji, ale především sám sebe.

„Ne. Dám si s tebou. K dobré kávě cigárko patří. Já ale nekouřím moc, tak tři čtyři za den, a k tomu jenom slimky. Ty tvoje kamelky by mě porazily.“ Vytáhla z úzké krabičky tenkou bílou cigaretu a vteřinu zaváhala. Vylovil z kapsy své frajerské zippo, nemotorně před sebe natáhl ruku, až rozkymácel stoleček, a připálil jí.

„A trochu vína si nedáš? Nebo vinný střik?“

„Ne. Díky. Mně bývá po alkoholu blbě, navíc je moc horko. Stačí mi voda.“

„To já nepiju alkohol vůbec. Už patnáct let.“ Znělo to ovšem tak, jako by se chtěl v jejích očích vylepšit, nebo něco zakrýt.

„Nevypadáš na vzorňáka,“ rýpla si jemně, a vzápětí rychle dodala, „promiň, nechtěla jsem se tě dotknout.“

„To taky nejsem. Kdybych se napil alkoholu, měl bych velký problém ovládat se. Mládí jsem měl dost bouřlivé,“ upil ze šálku kávy a podíval se na ni.

„Ty jsi spíš Rubikova kostka, že?“ zasmála se znovu.

„Ale kdo zná postup, složí mě za pár sekund.“

„No, já tě skládat nebudu.“ Podvědomě čekal Petřino oslovení „chlapče“, ale Eva jen potáhla z cigarety a zamžourala do sluníčka. Neměla potřebu hrát s ním slovní ping-pong. Vytáhla z kabelky tmavé brýle.

„Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem jen říct, že možná vypadám složitější, než ve skutečnosti jsem,“ mluvil klidně, šlo to samo, neměl pocit, že se vydává všanc, když se otvíral člověku, kterého znal půl hodiny. „Částečně je to taky póza. Vždycky jsem měl komplex z toho, že jsem malý. A ostatní kluci mi to dávali sežrat, měli snahu mě šikanovat. Ale já jsem se zatvrdil. Každou ránu jsem vrátil. A nakonec jsem zjistil, že se ubráním. Nemám v povaze ustupovat.“

„To je pro kriminalistu výhoda, ne?“

„Asi jo. Pro policajta. Ale v osobním životě s tím mám problém,“ pohlédl na ni, aby zjistil, jak bude reagovat, ale viděl jen svou neoholenou tvář a žlutou kštici odrážející se v zrcadlovkách. Ksicht grázla. Neříkala nic.

„Abych byl upřímný, ty rvačky jsem nakonec začal vyhledávat.“ Tak, a je to venku.

„Nezlob se na mě, ale mě to napadlo hned, když jsem tě viděla poprvé,“ smála se, „dokonce jsem měla strach, že Jirkovi vyrveš tu kameru z ruky a omlátíš mu ji o hlavu.“

„No, kdyby tam nebylo tolik lidí…“

Povídali si ještě hodinu, pak se Eva omluvila, že musí za dcerou. Dohodli se, že se zase někdy sejdou.

„Počíhám si na tebe s kamerou za bukem,“ řekla na rozloučenou.

Kapitola 90

Rodiče potvrdili její alibi, údajně byla celý den doma. Všechny biologické stopy na těle oběti patřily Jochymkovi, na vražedné zbrani její otisky prstů nebyly, výpisy z telefonických hovorů potvrdily pouze ten odpolední, servírka z penzionu na Bělé žádnou hádku neslyšela ani neviděla, na záznamu z kamery na rynku sice byla v době hádky Tatarky s Palovským vidět v okně domu Cieslarových silueta, ale nedalo se poznat, o koho jde. S Jochymkem se znala, což potvrdil majitel rockového klubu na Bělé Martin Rusnok, který je tam spolu párkrát viděl. Tvrzení Krause a Bojka, že se s ní chtěl Tatarka rozejít, označila za hloupost. Přiznala, že se s nejlepším kamarádem svého přítele vyspala, stejně jako s Adamem Juránkem. Nevěry však svědčily pouze o její promiskuitě, o ničem jiném. Jistě by se dala najít celá řada dalších mužů, se kterými měla sex, ať už v době, kdy chodila oficiálně s Tatarkou, nebo předtím. Nic na ni neměli, žádná indicie nenasvědčovala tomu, že by měla v úmyslu zločin spáchat, nebo ho spáchala. Soudce nebude mít jinou možnost než žádost o domovní prohlídku zamítnout. Saran to věděl.

Monika Cieslarová seděla na židli s nohou přehozenou přes nohu v kanceláři nadporučíka Heczka v Jablunkově, kam ji přivedli k podání vysvětlení. Měla na sobě bílé tílko. Skrz látku prosvítaly široké dvorce bradavek pevných ňader, která cíleně neuvěznila v podprsence.

Cieslarová přesně věděla, co dělá. Dokonce i Ožana přestal žvýkat bagetu a odložil ji mimo krásčin dohled. Nadporučík Heczko se usmíval jako měsíček na hnoji. Určitě není tak hloupá, jak se chová, napadlo jej. O tom, že vraždu spáchala, byl přesvědčený. Ovšem její schopnost plánovat ho překvapila. Zatím jí vše vycházelo. Pokud to zblblý Jochymek vezme na sebe a nenapráská ji, bude takřka nemožné Cieslarové něco dokázat. Což může být obtížné i v případě, že svalovec z Bukovce přece jen pod tlakem kápne božskou.

Možná pak soudce povolí domovní prohlídku. Major doufal, že v garáži, odkud vzala klíč na kola, přece jenom něco najdou. Cieslarová sice měla plán, ale nakonec musela jednat rychle. Dokázal si představit, jak prochází garáží na zahradu a bere první kovový předmět, který jí přijde pod ruku. Jenže čím vyřízla kříž? Ženy většinou nože v kabelkách nenosí. A vyřezání symbolu odhadoval na okamžitý nápad. Jako když kuchař svůj kulinářský výtvor přizdobí ještě čtyřlístkem bazalky těsně před tím, než číšník odnese talíř hostovi.

Pak ho to přece jen napadlo.

Kapitola 91

Cieslarová podepsala výpověď, vstala a napřímila se. Pak udělala cvik, jímž si lidé většinou protahují tělo po delším sezení na tvrdé židli. U ní to však byla jen hra s muži. Pokrčila lokty a snažila se je dostat co nejvíce za záda, čímž vypjala hrudní koš, aby se policisté mohli ještě jednou pokochat jejími plnými ňadry, než nadobro odejde.

Už byla ve dveřích, když na ni Saran promluvil.

„Ještě moment, slečno.“

Otočila k němu celé tělo a ve tváři nasadila výraz naivní blondýnky.

„Přál byste si ještě něco, pane majore?“ řekla a lehce přimhouřila oči.

„Máte v té kabelce kosmetickou taštičku?“ zeptal se.

„Proč se ptáte?“

„Tak máte, nebo nemáte?“ opakoval důrazně a popošel k ní.

„Zbytečná otázka, majore, nemusíte na mě být hrubý. Samozřejmě že mám. Každá žena ji nosí u sebe,“ hraná naivita z obličeje zmizela. Ožana s Heczkem zpozorněli.

„Můžete mi ji ukázat?“ Saran natáhl ruku.

„K čemu vám bude?“

„Podejte mi ji,“ zavelel nekompromisně.

Cieslarová vylovila z kabelky růžovou taštičku a podala mu ji. Zjevně neměla v kabelce takový bordel jako Petra. Saran si nasadil gumové rukavice, otevřel ji a vyndal z ní manikúrní nůžky na nehty. Ožana to pochopil a podal mu důkazní sáček, do kterého major nůžky vložil.

„Co si to dovolujete?“ Monice Cieslarové rysy jemné tváře ztvrdly.

„Povinnost k předání nebo předložení věci, paragraf sedmdesát osm, slečno. Máme důvod domnívat se, že tato věc je důležitá v trestním řízení,“ usmál se vyšetřovatel a podal jí taštičku zpět.

„Co si to dovolujete? Okamžitě mi ty nůžky vraťte!“ zaječela. Modelka ztratila glanc. Tvář se jí škaredě zkřivila.

„Přece byste nevyváděla kvůli jedněm nůžkám.“ Ožana ji jemně přidržel za loket.

„Dej tu pracku pryč, dědku,“ zavřískla.

„Uklidněte se, slečno. Dokud si nebudeme jistí, jakou roli hrajete v případě vraždy Daniela Tatarky, přespíte tady v policejní cele. Máte štěstí, oproti našim ostravským je ta zdejší hotový grandhotel. Tady nadporučík Heczko vás ubytuje.“ Saran se na ni podíval ledovýma modrýma očima a dal si záležet, aby stejně chladně zněl i jeho hlas.

Za pár minut byla kráska z kanceláře pryč. Zbyly tu po ní jen vůně parfému a nenávist.

Kapitola 92

Roman vyšel před budovu jablunkovského oddělení PČR, posadil se na starou lavičku, zapálil si kamelku a hleděl na rychlík, který najížděl pravotočivým obloukem na železniční most přes Olzu a mířil někam na Žilinu. Cítil únavu. Nejraději by do toho vlaku naskočil a nechal se odvézt. Klidně i do Žiliny.

Přisedl si k němu Ožana. Dojídal bagetu. Mlčeli. Nebylo o čem mluvit. Oběma bylo jasné, že pokud Koutný najde na nůžkách mikroskopické stopy krve zabitého Tatarky, soudce domovní prohlídku povolí. Při troše štěstí najdou další důkazy, především telefon s předplacenou kartou.

„Doufám, že na těch nůžkách krev zůstala,“ prohodil kapitán.

„Vždycky něco zůstane,“ poznamenal suše major, „pak prohledáme garáž a dům.“

„Říkáš to nějak sklesle.“

„A jak to mám říkat?“ otočil se k němu Saran. „Ta mrcha nebyla zvyklá na to, že jí může někdo dát kopačky, její bezcitný mozeček nebyl s to pochopit, že ji může chlap odkopnout, ji, místní modelku, neodolatelnou krásku, ze které se mohli všichni, co mají ptáka mezi nohama, zbláznit. A ten jediný, kdo se jí vzepřel, za to zaplatil životem. Jak si vůbec něco takového mohl dovolit?“

„Takže my se druhý týden honíme za rasisty a mimozemšťany, a nakonec zjistíme, že je to obyčejná zhrzená, uražená a nenávistná ženská, která už se viděla modelkou na obálce časopisu.“

„Jsem unavený, Radime,“ povzdechl si Roman a zapálil si další cigaretu. Nechtělo se mu na to ani myslet, ale poslední větu musel vyslovit. „Připomeň Heczkovi, ať tu holku hlídají a ať se nenechají zblbnout. Ona by se s nimi klidně vyspala, jen aby ji pustili. Je to svině, ale není hloupá. Došlo jí, proč jsem jí ty nůžky vzal. Naši technici tu analýzu snad do osmačtyřiceti hodin stihnou.“

„Nechci tě nasrat, ale právě proto se ještě musíme okamžitě vrátit přes Místek do Ostravy.“

„Kurva,“ řekl Saran bezděčně a ztěžka vstal, jako kdyby mu bylo osmdesát.

Kapitola 93

Richard Prokel v ničem nepřipomínal „Peruánce“, jemuž málem zlomil prsty na Písečné. Vypadal jako dobře placený manažer prosperující firmy, jímž také byl. Dobře padnoucí šedý oblek, košile lososové barvy a černá kravata s miniaturními obrázky. Saran tipoval, že to budou létající talíře. Jediné, co prozrazovalo jeho „víru“, byl blahosklonný pohled, kterým dával najevo realistům, jímž byl i major, že má informace, které se všichni dozvíme, až nastane čas. Zároveň z něj však vyzařovala laskavost a klid, v jeho přítomnosti se lidé cítili dobře. I Roman to na sobě vnímal. Jako by se zastavil a bláznivý svět se přehnal kolem něj, upachtěný, nepodstatný.

Prokela vyhledal, protože mu záhada kruhů nedávala spát. Neměl rád nedořešené záležitosti. Doufal, že ho rozhovor s tímto zvláštním člověkem posune dál.

„Ocitl jsem se s pátráním po výrobcích kruhů ve slepé uličce,“ přiznal Saran.

„Žádné uličky nejsou slepé, jenom ty dopravní.“

„Jak to myslíte?“

„Jste moc velký materialista, pane majore.“

„Spíš realista, na majetku skutečně nelpím.“

„Nemyslel jsem peníze, spíš hmotu jako takovou. Ve filozofickém smyslu. Neuznáváte duchovní rozměr věcí.“

„Takže kruhy v obilí obecně mají duchovní rozměr? Není to spíš recese, snaha něco si dokázat, sázka?“

„Už jsem vám to říkal na Písečné. Jde o poselství, o sdělení.“

„Čeho?“

„Míru a lásky.“

„Něco jako že – lidi, nenecháme vás ve štychu?“

„I tak by se to dalo říct.“

„Takže kdo je jejich skutečným autorem?“

„Jsou to Andělé světla, Vesmírní lidé, Plejáďané, chcete-li.“

Roman si manažera pozorně prohlížel. Prokel se usmíval, ale nebylo pochyb, že to myslí zcela vážně.

„Pokud máte pravdu, pane inženýre, tak jen potvrzujete můj pohled na věc.“

„Teď vám nerozumím pro změnu já,“ Prokel byl viditelně zaskočený.

„Jestli k nám dorazili z hlubokého Vesmíru, tak museli přiletět v nějakém stroji a mají těla. A jsme zpátky u hmoty. Jediný problém je ten, že už je asi nevypátrám,“ Saran měl nutkání zasmát se.

„Vy to nemáte jednoduché, pane majore, že? Myslím sám se sebou.“

Tohle ovšem Roman věděl i bez vesmírného muže.

Kapitola 94 (o měsíc později)

Kapličku Matky Boží Čenstochovské na Písečné hlídají z obou stran dvě mohutné lípy. Roman seděl na trávě pod jednou z nich a hleděl na velký lán pole, které se mírně svažovalo k lesu v dálce. Ve žlutém strništi už nedokázal určit místo, kde bylo nalezeno tělo Daniela Tatarky. Hověl si ve stínu a na zádech cítil hrbolatou kůru stromu, který tady stál na stráži Matky Boží už stovky let. Rád by se ho zeptal, co se tady přednedávnem přihodilo.

Případ vraždy byl už v rukou státního zastupitelství a soudů, ale počítal, že to dá obžalobě ještě hodně práce. Výslechy, psychologické profily, proces příprav odhadoval tak na tři čtvrtě roku, když to půjde dobře. Doufal, že vražedkyni nakonec usvědčí, odsoudí a ona skončí v base. A že tam nějaký čas zůstane, zestárne a ztratí svou mimořádnou krásu. To bude pro ni největší trest. Analýza DNA potvrdila, že krev na manikúrních nůžkách, které Monika Cieslarová neutřela důkladně, patří Tatarkovi. Při následné domovní prohlídce pak našli mezi odpadky hadřík, který sebrala narychlo z ponku, se stopami od krve, a konečně v jejím pokoji mobil s předplacenou kartou, z něhož večer inkriminovaného dne volala svým milencům. Zatímco Jochymek se po operaci kolene sesypal a věrně situaci vylíčil, včetně účasti Cieslarové, dívka tvrdila, že je nevinná a o ničem nevěděla. Proč si k vraždění vzala kabelku, nechápal. Zřejmě to mělo vypadat, že jde na rande.

Kdo vytvořil kruhy v obilí, zůstalo a zřejmě zůstane neobjasněno. Ještě další tři týdny Roman intenzivně pátral po lidech, kteří obrazec vyrobili. Obcházel rodinné domy na Písečné, přinutil Koutného hledat nové stopy v lánu pšenice a znovu analyzovali všechny odebrané vzorky. Snažil se přečíst veškerou dostupnou literaturu na dané téma, hledal vodítka v článcích na internetu, k ničemu to však nevedlo. Sešel se s Prokelem. Pak si řekl, že na to kašle, ať už to udělal kdokoliv, a přestal se záhadou kruhů v poli trápit.

Vybavila se mu teorie bratří Strugackých, ruských spisovatelů sci-fi, o komunikaci mezi lidskou a vyspělou mimozemskou civilizací, již popsali v románu Piknik u cesty. Spisovatelé tvrdí, že jsme jako mravenci, kteří objevili v trávě otvírák na konzervy, zapalovač nebo láhev od piva, již tam zapomněli výletníci. Pochopit účel a význam těchto předmětů je mimo naše schopnosti. Člověka nikdy nenapadlo navázat spojení s mravencem, stejně jako bytosti z Vesmíru nemají potřebu komunikovat s tak primitivním živočichem, jako je člověk.

Podobně jako turista, který šlápne do bláta vedle mraveniště a pokračuje v chůzi, aniž by si všiml udivených mravenců rojících se kolem otisku boty, bytosti z Vesmíru si udělaly přestávku na svačinu v poli pšenice na Písečné, aniž by měly potřebu klepat na dveře nedalekých domků, a pak prostě fičely dál.

Začalo se pomalu stmívat. Zapálil si cigaretu a chvíli pozoroval první hvězdy. Třeba měl nakonec esoterik Prokel pravdu. Ovšem jediným poselstvím Plejáďanů byl fakt, že nechali tělo Daniela Tatarky pietně ležet v samém nepolehlém středu piktogramu. Sdělení bylo jasné. Jste primitivní podřadní živočichové, s nimiž komunikovat nechceme.

Roman vstal, nasedl do Stříbrné, sjel z Písečné dolů do Jablunkova a po několika minutách nechal město za sebou.

Kapitola 95

Seděl u stolku před Café 10, střídavě upíjel kávu a mattonku. Z Poštovní ulice směrem od Masarykova náměstí spatřil ve slunci přicházet ženu s holčičkou. Ta sbalila dlaň levé ruky do kornoutku, přiložila si ji jako dalekohled k oku a pozorovala ho. On udělal totéž.

V kruhu na konci svého dalekohledu viděl Evu v květovaných šatech, dcera Markétka měla podobné. Šly lehce, jako by se právě vracely z procházky po louce. Mladá žena se usmála a zamávala mu, děvčátko radostně poskočilo.

ČTVERKA

září 2007

Kapitola 1

Když otevřel oči, byl naprosto dezorientovaný. Jako krtek, který netrefil chalupářovu zahrádku, ale vykopal se z hlíny na zcela neznámém místě. Jeho mozek točil klíčkem v zapalování, ale motor nechtěl naskočit. Místo toho mu v hlavě třeštilo. První pomyslnou přítelkyní na telefonu v zábavné soutěži Kde to jsem a co se stalo?, která mu napověděla, byla chuť. V jeho ústech se rozkládala Sahara, již kdosi pokropil odporným kyselým deštěm. Vzápětí se přidal čich. Připomněl mu zápach přecpaných sídlištních kontejnerů na odpad. Z každého póru jeho těla unikaly alkoholové výpary, neboť jeho vnitřní orgány se proměnily v chemickou továrnu na odbourávání etanolu, která jela na plný výkon. Roman po šestnácti letech abstinence zapomněl na to, jaké je to být opilý, a následně mít těžkou kocovinu.

Ležel na gauči a hleděl na paspartovaný obrázek na stěně, na kresbu motýla, z jehož podivných křídel vystupovala lidská lebka s děsivýma očima, které jej upřeně pozorovaly. Pohled se propaloval do jeho svědomí. Do místa, kde panovala černočerná tma. Ale proč? Na tuto otázku jeho zamlžené vědomí nedokázalo odpovědět. Pokoj, v němž se nacházel, mu připadal povědomý.

„Proč ses tak ožral, ty vole?“ promluvil na něj vysoký muž s krátkými černými vlasy a skobovitým nosem. Zjevil se nad ním a zakryl mu výhled na kresbu. Pohled černých očí však zůstal. Naklonil se k němu a postavil na stoleček vedle gauče sklenici s vodou.

„Napij se, Regi ti přihřívá zelňačku.“

Romanovi došlo, že dlouhán je Marek Hota, kamarád, který se před měsícem vrátil po dvou letech z Anglie. Jeho charakteristické dlouhé vlasy byly pryč, takže vypadal jako herec Adrien Brody ve filmu Pianista. Už věděl, kde se nachází a kdo mu poskytl útočiště.

„Co tu dělám?“ Hlas zněl dutě a určitě nebyl jeho.

Kapitola 2

„No, momentálně smrdíš u nás v obýváku,“ řekl s úsměvem Marek a posadil se naproti do křesla, „a to doslova.“

„Co?“ Rozbřesk jeho vědomí se nacházel ještě daleko za horizontem. „Sorry, musím se vychcat.“

Těžce vstal a odšoural se do předsíně. Záchod našel na první pokus. Když močil, upřel zrak na plechová dvířka do šachty se stoupačkami. Byla na nich přilepená á čtyřka s psychedelickou malůvkou a k tomu připsaný verš „měsíc se ukryl do rozvalin jak Alexandr Blok“. Zašklebil se. Cítil, že tohle zásadní sdělení si vybaví i po letech, ale co se stalo včera, zůstávalo ve tmě.

V koupelně si opláchl obličej studenou vodou. V zrcadle jej přivítal vousatý viking s rozčepýřenou blonďatou kšticí a krví podlitýma modrýma očima. Vypadal, jako kdyby vyplenil anglosaský klášter, pozabíjel mnichy a vypil všechno jejich víno. Brutální barbar.

„Nemáš cigáro?“ zachrčel na Hotu, když se vrátil zpět a ztěžka dosedl na gauč.

„Nejdřív sněz tu polívku,“ řekl jeho kamarád tónem matky mluvící na dítě, které odmítá jíst.

„Neser mě a dej mi cigaretu,“ trval na svém Roman a začal si ohmatávat džíny i černé tričko, které žádné kapsy nemělo.

Marek jej pobaveně sledoval. Věděl, že s malým pitbulem nemá cenu se dohadovat, a tak vytáhl z pomačkaného paklíku poslední kamelku a podal ji přes stolek Romanovi. Ten cosi zamručel a na třetí pokus si ji zapálil. Zdálo se, že nikotin zafungoval jako droga, po které se policistovi začalo vracet vědomí.

„Co dělám v Jablunkově?“

„Přivezli tě třinecký šerif, co nevím, jak se jmenuje, a ten z kriminálky, Siuda.“

Hota zaznamenal v Saranově obličeji výraz, který si vyložil jako překvapení. Také zaslechl něco jako „a kurva“.

„Myslím si, že bys měl hlavně tomu veliteli státních poděkovat, že tě neodvezl rovnou na záchytku. Nevěděl, co s tebou, a doma tě nechtěl nechat samotného. Takže Siuda volal Ožanovi a ten je nasměroval ke mně.“

„Mám totální okno,“ diagnostikoval se Roman.

„Úžasná dedukce, pane majore. Hodná šéfa ostravské mordparty.“

„Asi jsem něco posral, že?“

„Vypadá to tak, a tví kámoši se zřejmě hodně zapotili, aby to ututlali.“

„Co znamená to ‚to‘?“

„To ‚to‘ znamená, že ses ožral jako doga a málem jsi vymlátil hospodu.“

„Cože? A co říkal Siuda?“ V Romanově mysli se objevil obraz připomínající Monetovu Impresi. Východ slunce se blížil. Začal se ho děsit.

„Prý ses najebal ve Vidlích, začal jsi být agresivní a chtěl ses porvat. Ale v Třinci asi všichni vědí, že jsi policajt. Naštěstí. Měli z tebe strach, a tak vrchní duchapřítomně zavolala šéfovi státních. Ten to prý se Siudou na místě srovnal. Ale jestli z toho v práci budeš nebo nebudeš mít problémy, to nevím.“

„Něco se mi vybavuje.“ Tentokrát to byl Renoir. Tanec v Moulin de la Galette. Barevný shluk tančících postav.

„Super. Možná se ti vybaví i to, proč ses po tolika letech abstinence ožral do bezvědomí.“

„Tak to vím náhodou přesně.“ Impresionismus vystřídal klasicismus s ostrými konturami.

Ingres. Velká odaliska. Ležící nahá žena odhalující především záda a velký zadek. Krátké černé vlasy a uhrančivé černé oči.

Jeho femme fatale Petra.

Kapitola 3

Petra Tomková měla nad Romanem stejnou moc jako jantarová hora nad mytickým Bruncvíkem. Když ji jednou spatřil, byl k ní připoutaný navždy. Podezříval ji, že kromě speciální pedagogiky vystudovala v Bradavicích černou magii. Obzvláště odzbrojovací kouzlo Expelliarmus ovládala výtečně. Připadal si vůči jejímu erotickému magnetismu bezbranný. Nechápal, proč tomu tak je. O deset let mladší žena nevynikala mimořádnou krásou, spadala do kategorie „hezká česká holka“. Kouzlila především očima. Vyzývavá živočišnost, intelekt a ironie zračící se v Petřině pohledu probouzely v Romanu Saranovi hladového vlka. Muselo to fungovat i obráceně, protože jejich sex připomínal souboj divokých šelem.

Svou původně dvoutýdenní návštěvu sestry v New Yorku protáhla na celý rok. Během té doby se Romanovi neozvala ani jednou. Po příjezdu z Ameriky však uběhl sotva týden, a zazvonila u dveří jeho garsonky. Později ho napadlo, že nemačkala zvonek, ale rovnou vyťukala číselnou kombinaci jeho bezpečnostní schránky, kam svou slabost pro černookou, emočně manipulativní provokatérku ukryl.

V té době už Roman bydlel střídavě v Třinci a v Ostravě u své přítelkyně Evy Pokorné, televizní reportérky, s níž se seznámil během loňského vyšetřování vraždy Daniela Tatarky. Z jeho strany nešlo o třaskavou zamilovanost, vztah s Evou byl jako piknik na letní louce, pokojný a prosluněný. Neklidný rváč, který se v něm skrýval, byl utlumený. Jeho parťák Ožana tu a tam s úsměvem prohodil: „Není to super mít blízko do práce?“ Ve Stříbrné už neduněli Rammstein, ale hráli Cranberries, v přihrádce na cédéčka měl dokonce Ebenem namluveného medvídka Pú pro Evinu dcerku Markétku. Kvůli dívence také omezil kouření. Roman měl Evu moc rád, ale po desetiměsíčním poklidném „piknikování“ mu jeho vnitřní rarach kladl otázky, zda se nezměnil příliš, zda neztratil dřívější svobodu, kterou miloval ze všeho nejvíc.

Dilema vyřešila Petra. Když jde o to získat muže, žádná ženská solidarita neexistuje. Veni, vidi, vici. Bez ohledu na okolnosti si Petra vzala, co chtěla. Roman zvládal nevěru měsíc, než ho lhaní a výmluvy začaly požírat zevnitř, a především měnit, což Evě neuniklo. Stačil jeden výslech, ne nepodobný těm, ve kterých jako úspěšný kriminalista vynikal právě on, aby se přiznal, že ji podvádí.

„Všechno jsem to posral,“ řekl Hotovi. „Evu jsem ztratil.“

„Takže s tebou vyrazila dveře.“

„Eva není teatrální hysterka. Rozplakala se, což je pro mě mnohem destruktivnější, než kdyby křičela. Pak mě požádala, abych odešel.“

„A co Petra?“ Saran nebyl svěřovací typ, malý blonďák se nikomu neotvíral, ale Marka Hotu, kterému v Jablunkově nehezky přezdívali Wruna, pasoval na jediného člověka na světě, s nímž svou vášeň i slabinu jménem „baby“ probíral. Aspoň mu dnes dopoledne nemusel nic vysvětlovat.

„Jo, spíme spolu. Ale je to psychicky vyčerpávající.“

„Tak co vlastně chceš?“ Marek byl zmatený. „Svobodu, nebo klidný vztah?“

„To kdybych, kurva, věděl?“

Roman típl cigaretu, vstal a šel si dát studenou sprchu. Nechal se skrápět ledovou vodou až na hranici snesitelnosti.

Kapitola 4

„Vstávej.“ Povel utnul Romanův sen. Už se nikdy nedozví, proč vařil své školní lásce Jitce v kuchyni jakési restaurace francouzskou polévku. Probudil se a uvědomil si, že ještě pořád leží u Hoty na gauči.

„Kolik je hodin?“

„Tři odpoledne. Volá ti Siuda,“ řekl Marek a podával mu vlastní vibrující mobil. Saranovi se nechtělo přemýšlet, kde nechal ten svůj.

„Co je? Co se děje?“ zachrčel do přístroje.

„Žiješ?“ V otázce kriminalisty z třineckého oddělení policie slyšel starost.

„Ale jo. Vyspal jsem se a přežil jsem to. Ale pamatuju si hovno.“

„Potřebuju tě v Třinci.“

„Proč? Stalo se něco?“

„Stalo. Mám tu utopeného chlapa v Boublíkově stavu u kravína na Kamionce.“

Návrat do hladiny vědomí alfa byl dokonán.

„Sebevraždy a tragické nehody jsou tvoje, ne?“

„Mně se to ale jako nehoda moc nezdá, potřebuju, aby ses na to podíval.“

Návrat do mládí, napadlo jej hned. Část města zvaná Kamionka byla protkaná cestami a cestičkami jako některá lýtka křečovými žilami. Před několika desítkami let tady byla jen pole a pár statků, bouřlivý rozvoj města však volné plochy osázel nejprve jednopatrovými kostkami s brizolitovou omítkou zvanými sztokule a postupem času i vzhlednějšími rodinnými domy, které v posledních letech doplnila honosná sídla movitých Třinečáků. Vzhledem k tomu, že od čtvrté základní školy s atletickými třídami, řečené čtverka, již Roman navštěvoval, dělila rozlehlou Kamionku jen silnice I/11, stala se celá oblast ideálním místem pro výběhy. Šesti- sedmikilometrové klusání po asfaltovém krevním řečišti mladý Saran nesnášel. Jejich učitel tělocviku, bývalý reprezentant v maratonském běhu, rozmarů počasí nedbal. Vedro, sníh, déšť, výběh se konal vždycky. Platil jenom pro kluky, holky měly svého trenéra, kterého zajímalo víc rašící ženství než jejich fyzička. A paradoxně právě hoši svého trýznitele milovali, protože nepostával s píšťalkou u škvárové dráhy a nekomandoval je, ale běhal v nečase s nimi. Viděno zpětně, právě jemu byl nyní Roman vděčný za položení základů své výborné fyzické kondice.

„Jasně, přijedu. Ale nevím, kde mám auto a mobil.“

„Klídek. Poslal jsem pro tebe služební vůz. Oktávka ti stojí u baráku. A tvůj mobil mám u sebe.“

„Díky.“

Neděkoval jen za záchranu telefonu, ale zřejmě i práce.

Kapitola 5

Když přijížděl k danému místu, překvapilo ho početné stádo koní ve výběhu kravína. Uvědomil si, že tady dobrých dvacet let nebyl. Dlouhá nízká budova s oprýskanou žlutou omítkou a červenou střechou plnila od jednotnědružstevních časů dávno jiný účel. Trochu jej mátly slepice za drátěným plotem, ale měl teď jiné starosti, než aby nad tím přemýšlel. Navíc ho pořád bolela hlava. Než odjel, spolkl aspirin. Cestou si ještě poručil zastavit na benzince v Bystřici, aby si koupil balíček kamelek.

Policejní auto u kravína odbočilo doprava a sjelo z kopce do zalesněného údolíčka, jímž protékal bezejmenný potok. Nevelký rybník se nacházel vlevo od cesty. Napravo od ní klesal svah o pár metrů níž až k volnému odtoku vody. Vypadalo to, že hrází je sám val s komunikací napříč údolím. Udusaná široká stezka mezi řídkými stromy podél levého břehu Boublíkova stavu vedla k rybářské boudě. Vjezd na ni byl přehrazený červeno-bílou policejní páskou.

Major vystoupil z auta a zamířil k hloučku uniformovaných policistů. V ústrety mu vyrazili nadporučík Karel Mazur, vedoucí oddělení PČR v Třinci, a kriminalista Siuda.

„Čau, zachránci,“ pozdravil je alkoholovým chraplákem Saran. „Tak co se tu stalo, s čím ti můžu helfnout? A ještě jednou díky.“

„Ahoj. Poděkuj vrchní Jolaně ve Vidlích. Kdyby včas nezavolala Karlovi, rozmlátil bys hospodu. Mám tu utopence bez dokladů, tělo bylo ve vodě den dva, nevím. Zatím ani netuším, o koho se jedná, doklady se nenašly. Jenom klíče a mobil. Doktorka říká, že příčinou smrti bylo utonutí,“ řekl Siuda a podal Saranovi jeho nokii.

„A v čem je problém?“

„Má na sobě sportovní hadry a na ruce hodinky s měřičem tepové frekvence, takže nepředpokládám, že se vracel ožralý z hospody a náhodou spadl do vody. Podle mě běžel normálně po cestě. Ale našli ho až v rákosí u stezky k rybářské boudě.“ Nemusel ani ukazovat. Místo nebylo vzdálené od asfaltové cesty víc než pět metrů. „Každopádně jsem ho zatím nenechal odvézt.“

„No tak běžel k boudě, možná tam měl domluvené rande s nějakou babou. Nebo se šel vychcat, dostal infarkt a spadl do rybníka.“

Došli k tělu, policisté se rozestoupili. Byla mezi nimi i žena kolem padesátky v černých džínách a modré mikině. Major tipoval, že je to narychlo povolaná obvoďačka, která dnes měla službu, a pracovala na zahrádce před domem, když pro ni dojeli.

„Doktorka Kozelová,“ představil ji Siuda. Pobledlá žena působila nejistě. Saranovi bylo hned jasné, že viděla dvoudenního utopence poprvé. Nedivil se jí. Obličej mrtvého už chytal zelenomodrou barvu a tělo zjevně nafukovaly plyny. Kolem se šířil puch.

„Hm, fešák. Odhaduju, že byl ve vodě tak tři dny, a včera bylo dost vedro, pokud si vzpomínám. Kde má druhou botu?“

„Tu jsme zatím nenašli, asi je někde ve vodě,“ řekl nadporučík, „břehy jsme prohledali.“

„Tak to vemte ještě jednou, a pořádně.“ Saran už automaticky převzal velení. „Proč jste mu tu šusťákovku nesundali a neohledali tělo?“

Když se podíval na doktorku, pochopil, že položil řečnickou otázku. Požádal Siudu o latexové rukavice a přiklekl k tělu. Muž měl na sobě tmavě modrou šusťákovou bundu a červené sportovní legíny. Na pravém chodidle modrou běžeckou botu značky Puma. Major nejprve smetl z hrudi mrtvého muže listy zachycených vodních rostlin.

„Máte všechno nafocené?“

„Jo,“ přisvědčil Siuda.

„Oukej. Tak mi pojďte pomoct mu tu bundu rozepnout a sundat,“ řekl, aniž se otočil. Dva strážníci neochotně přistoupili. Nakonec se jim podařilo utopenci vysvléknout i triko. Roman si chvíli pozorně prohlížel bílou kůži. Pak se napřímil a podíval se nejprve na Kozelovou a posléze na Siudu. Nemělo smysl jim to vyčítat.

„Zavolej docenta Hromadu, výjezdovku a moje operativce, tohle není utonutí, ale nejspíš vražda.“

Nadporučík zvedl překvapeně obočí.

„Vidíte tu bodnou ránu v oblasti srdce?“ zeptal se opět řečnicky obou a pokračoval, „jo, a mimochodem, vím, kdo to je.“

Šéf třinecké kriminálky pořád mlčel.

„Jmenuje se Milan Adamec. Je to zazobaný podnikatel, který má sausfork kousek odtud. Taky je to atlet běžec a pěkný hajzl.“

Kapitola 6

Plukovník Jánoš, dávno přesluhující totalitní relikvie a jeho šéf, trávil odpoledne na oslavě dceřiných narozenin. Saran mu zavolal a vysvětlil, oč kráčí. Přebírá vyšetřování. Jánošík reagoval nevrle, nic jiného Roman ani nečekal, a informaci přijal. Zprávu chce zítra na poradě.

Kamionka byla oblíbeným místem na randění. Zamilované dvojice trajdaly po bohaté síti cest a zdejší lesíky poskytovaly zajímavá zákoutí. Však také tělo ve vodě našel páreček náctiletých směřující k rybářské boudě. Major nechal Třinečáky důkladněji prohledat místo činu a vydal se po asfaltce na opačnou stranu návrší.

Cesta se nahoře rozdvojila v jakousi vidlici a napojila se na další. Uprostřed rozcestí vytvořila travnatý trojúhelník, kde rostla mohutná lípa. Do příjezdu jeho kavalerie zbývala minimálně hodina. Opřel se zády o kmen a konečně si zapálil cigaretu. Už podruhé v duchu poděkoval Tomášovi Siudovi, že jej zachránil. Tentokrát od přemítání nad vlastním milostným životem. Ironie. Petru s Evou vytěsnil nafouklý Adamec.

Znali se od dětství. Vyrůstali v městské část Lyžbice na dvoře zvaném plac a bydleli ve stejném domě nad druhými laubami, jak se přezdívalo pětipodlažnímu paneláku s podloubím, kde se nacházely až na čistírnu peří obchody s potravinami. První lauby rámovaly centrální náměstí T. G. Masaryka. Adamec byl o sedm let starší než Saran. Jako výrostek rád šikanoval mladší kluky, obzvlášť Romana, který z nich byl vždycky nejmenší. Dalo by se říct, že z něj Adamec vychoval rváče. Roman si vzpomněl, jak odmítl svému trýzniteli zaběhnout koupit mastné rohlíky. Adamec ho začal fackovat. Malý blonďáček se zatvrdil, a když i po třetím úderu vstal ze země, odešel si násilník pro svačinu sám. V patnácti už měl Roman sporé tělo a svaly vypracované atletikou a posilováním. V potyčce, kterou záměrně vyprovokoval, zlomil dospělému Adamcovi nos a dvě žebra.

Při vzpomínce na skučícího dvaadvacetiletého mladíka, který se svíjel bolestí pod nohama kluka, který právě ukončil povinnou školní docházku, se major usmál. Dobře mu tak, hajzlovi. Incident nezůstal bez odezvy. Adamec, odjakživa kariérista, byl v té době už dva roky v komunistické straně, navrch zastával funkci předsedy třineckého SSM. Romana vyloučili z tréninkového střediska mládeže a on se už k atletice nikdy nevrátil. O to usilovněji se začal věnovat bojovým sportům, nejprve karate, později propadl krav maga. Bylo to v podstatě logické. Pouliční kontaktní boj, rychlý a účinný, zvládal od puberty. Prožil bouřlivé mládí. Šel z něj strach. Byl jako vzteklý pitbul. Když nastoupil po vojně k policii, raději přestal pít. Vydrželo mu to víc než patnáct let.

Seru na ženské, zopakoval si novou mantru. Zapálil si další kamelku a vydal se k rybníčku, kam zrovna dorazil jeho tým.

Kapitola 7

„Přesná rána,“ zhodnotil docent Hromada bodnutí stylem Roberta Záruby komentujícího Jágrovu trefu, „vrah zasáhl oběť přímo do srdce. Jednou a šlus. Víc zranění jsem zatím nenašel. Jenom třísky ze dřeva zabodnuté v obličeji. Ale skutečnou příčinou smrti je hypoxie mozku v důsledku utonutí. Jinými slovy, někdo ho bodnul a on spadl do vody, kde se následně utopil.“

„Takže nůž uzpůsobený k bodání, nikoliv k řezání.“ Saran to spíš konstatoval, než že by se tázal.

„Tipuji vystřelovák, ale přesně ti to řeknu až po pitvě,“ potvrdil domněnku soudní lékař.

„Co čas smrti?“

„Pokud se po zásahu ocitl hned ve vodě, tak hádám, že v ní byl od pátku. Přesnou hodinu ti ovšem neřeknu ani po…“

„Jasně,“ nenechal major docenta dokončit větu, „ale co když ho vrah zabil dřív a tady tělo jenom přivezl?“

„Našli jsme druhou botu,“ přerušil je Siuda a ukázal mu v důkazním sáčku chybějící pumu, „jinak nic, co by mohlo patřit oběti.“

„Že bych se, pánové, chytila práce?“ ozvala se majorka Ivana Sušková, která nervózně postávala za Saranem. Čtyřicetiletá štíhlá bruneta vyhrála před pár týdny výběrové řízení na uvolněné místo zástupce vedoucího oddělení kriminalistické techniky a expertíz po majoru Koutném, který odešel do důchodu. Předtím působila přes deset let v Praze, pocházela však z Frýdku-Místku, takže se vrátila domů. Saran si ji vylustroval, ale ještě s ní nepracoval. Kolegové z Prahy mu sdělili, že je profík. Ale ať si ji prý nechá. Tak se ukaž, holka, pomyslel si v duchu.

„Milerád vám ho přenechám. Užijte si to,“ rýpl si do ní.

„A vy si, majore, běžte koupit mentolku. Zřejmě jste si užíval už včera,“ kontrovala pohotově a kývla na forenzní fotografy a techniky, ať se chopí práce. Sama se začala oblékat do bílého overalu.

Major na ni chvíli hleděl, jejich pohledy se setkaly. Líbila se mu, měl rád bystré ironické ženy. Mávl rukou a vydal se k místu nálezu boty. Za policejní páskou postávali u zaparkovaného služebního vozu jeho tři operativci, kapitáni Ožana, Gomola a Pezda.

„Co je, krasavci, nemáte co dělat?“ houkl na ně Saran, „Lukáši, mrtvý je inženýr Milan Adamec, bude tak ročník šedesát dva, je majitelem stavební firmy ArgoStav. Prolustruj ho, sestav jeho profil, chci o něm vědět všechno. I to, co sám nevím.“

„Provedu, šéfe.“ Pezda byl členem týmu od loňska. Nejprve ho měl Roman za nekňubu, kterého mu na zlost přidělil Jánošík. Z dvaatřicetiletého zrzavého obrýleného policisty se však vyklubal svědomitý pracant. Jeho doménou bylo IT. Lukáš byl pečlivý a neremcal.

„Libore, ty zůstaneš s naší majorkou. Až bude hotová, necháš odvézt tělo.“ Kapitánu Gomolovi bylo čtyřiatřicet a žil se svým přítelem v paneláku v městské části Karviné zvané Ráj. Po nedávném coming outu, kdy konečně s úlevou přiznal homosexuální orientaci, se to dalo vyložit doslova.

Poslední z trojice, Radim Ožana, mohutný bodrý padesátník s mrožím knírem, byl spíš Saranův přítel, parťák a mentor než podřízený. Dojedl koblihu, promnul si dlaně a beze slova se k majorovi přidal. Došli k místu, kde chyběla značná část drátěného plotu, který odděloval rybník od asfaltky. Za plotem rostly olše a malé buky, v proluce polámané. Tady to někdo nabořil autem, napadlo Romana.

„Majorko,“ zavolal na šéfku forenzního týmu, „můžete sem na okamžik, prosím?“

„Podívejte se na to,“ ukázal jí nízký břeh za dírou v plotě, když k nim došla. „Stromy, větve, klacky na zemi. Nebožtík má v ksichtě zabodnuté třísky. A taky tu ležela ta bota.“

„Takže se do vody skácel tady,“ konstatovala Sušková. „Prohlídnu to, možná najdeme stopy krve.“

„Dost divné místo na vraždu,“ ozval se kapitán, „v noci tu musí být světla jako na jevišti.“

Vpravo od silnice stály kousek od sebe dva betonové sloupy veřejného osvětlení. Lampy se nakláněly nad místem činu.

„Vrahovi to zřejmě bylo ganz egal.“

„Tys toho chlapa asi neměl v lásce, co?“

„Byl to zkurvený hajzl.“

Kapitola 8

Během doby, kdy byla z důvodu vyšetřování silnice kolem rybníka uzavřená, se na obou stranách shromáždili před policejními páskami početní zvědavci. Jak odhadoval major, dobrou polovinu z nich tvořili cyklisté a běžci. Někteří se po chvíli otáčeli a vraceli. Ožana mu četl myšlenky.

„Vypadá to, že tudy běhá a projíždí na kole půlka Třince. Počet potenciálních vrahů je vysoký.“

„Většinu můžeme vyloučit. Adamcovi zůstaly na ruce drahé hodinky a v kapse nejnovější nokie. Ty pumy byly taky pěkně mastné. Kdyby ho chtěl nebo chtěli okrást, určitě by mu to vzali,“ přemýšlel nahlas Roman.

„Oukej, takže krádež ne, ale to nám okruh pachatelů nijak nezúžilo.“

„Neznám nikoho, kdo dělá jogging a nosí u sebe útočný vystřelovací nůž. Ženy můžou mít v kapse maximálně pepřák. A s prachama taky nikdo neběhá.“

„Lupiči pomlčka běžci nám teda vypadávají?“

Postávali u lípy, Ožana odněkud vylovil dvě bagety a jednu podal Saranovi. Neměli čas je dojíst. Odzdola k nim kráčela majorka Sušková. Tvářila se komisně.

„V místě u rákosí, kde ti dva mladí našli tělo, nejsou žádné stopy po rvačce, natož po krvi. Adamec spadl do vody v místě proluky mezi ploty. Měl jste pravdu, majore.“ Romanovi připadalo, že na něj mrkla. „Nejprve se skácel obličejem mezi větve u břehu, a proto ty třísky. Taky jsme tam objevili stopy krve. Nespadl přímo do vody. Do rybníka ho musel vrah vtáhnout. Tělo oběti váží tak osmdesát kilo, vrahovi to dalo práci šoupnout ho do vody. Musel se nohama pořádně zapřít. V hlíně na zemi nám nechal otisky podrážek sportovních bot, velikost sedm.“

„Ženská?“ nadhodil Ožana, sám měl jedenáctky.

„Já mám taky sedmičky, vole,“ řekl dotčeně Saran.

„Klidně to mohla být i žena, kapitáne.“ Roman měl pocit, že ho nová kolegyně schválně provokuje. „Já mám nohu šest, ale na běhání si kupuji boty o číslo větší. To je běžná praxe. Tady pan major určitě netrénuje v sedmičkách.“

Jejich pohledy se znovu střetly. Modrý narazil na hnědý. Nezdálo se mu to, provokuje ho. Pak si uvědomil, že ona ho jen zkouší. Střapatý, zarostlý a páchnoucí alkoholem. Rozhodně nevypadal jako elitní detektiv, natož policista.

„Zabili ho na místě, nebo ho tam někdo přivezl?“

„To se po dvou dnech nedá zjistit, po silnici projely desítky aut. Možná bude chytřejší pan docent Hromada.“ Měla pravdu, ptal se hloupě.

„To je všechno?“

„Ne. Za nehty jsme u mrtvého našli černá vlákna. Možná najdeme i nějaký biologický materiál.“

„Dobrá práce, majorko. I když po třech dnech ve vodě bych s tou biologií moc nepočítal.“

„Díky, majore. Můžu mít dotaz já?“

Saran tušil, že jen tak neodejde.

„Adamec byl v rybníce od pátečního večera. To se po něm nikdo nesháněl a nenahlásil zmizení?“ nečekala na odpověď. Kývla hlavou na rozloučenou a vracela se dolů.

Vyšetřovatel si najednou připadal jako idiot. Měl se Siudy zeptat hned, jestli po tom hajzlovi někdo nepátral. Jak to, že nikomu nechybí?

„Je dobrá, co?“ usmál se Ožana.

„Ona jo, ale já jsem pitomec.“

Kapitola 9

„Kdybychom měli hlášeno, že je někdo pohřešovaný, řekl bych ti to hned, jak jsi přijel,“ uklidňoval ho Siuda.

„Bydlí kousek odtud, uběhl necelý kilometr, jeho ženu znám,“ kroutil hlavou Saran. „Jak to, že se po něm nesháněla?“

„Asi to budeme muset zjistit,“ pravil Ožana.

„Bohužel,“ vzdychl major. Představa, že musí sdělit Adamcově mladé manželce, že její choť plaval dva dny zavražděný v rybníce nedaleko baráku, mu byla krajně nepříjemná. Došel ke služebnímu vozu a ztěžka dosedl na sedadlo spolujezdce.

„Jeď zpátky nahoru k tomu kravínu a pak doprava,“ řekl policistovi, který se chopil volantu služebního vozu. Bydliště oběti našel Saran hned napoprvé. Nedalo se přehlédnout.

Vila Milana Adamce vypadala jako kříženec bojnického zámku a narozeninového dortu. Samozřejmě v menším měřítku. Postavil ji na počátku devadesátých let pro svou první ženu a syna. Především však pro sebe. Miloval okázalost a růžový hrádek s věžičkou se stal jakousi bizarní dominantou jedné části Kamionky.

Po krátkém čekání jim otevřel asi patnáctiletý kluk. Útlý, bledý, obrýlený. Hnědé vlasy mu spadaly na ramena. Pravý opak svého vysportovaného otce.

„Ahoj, mohl bys mi zavolat mamku?“ vyzval jej Saran.

„Proč?“ otázal se logicky.

„Jsme od kriminální policie.“

„Mamka tu nebydlí,“ odpověděl klidně mladík.

Ještě nejsem střízlivý, řekl si Roman v duchu. Jasně že jeho matka tady nežije.

„Promiň, myslel jsem nevlastní matku.“

„Tereza tu není.“

„A kdy přijde?“

„Nevím, to neříkala.“ Mladý Adamec zůstával netečný.

Major začínal být nervózní. Potřeboval se osprchovat, oholit a převléct.

„Tereza už s otcem měsíc nebydlí.“

„A kde bychom ji našli?“ zeptal se místo majora Ožana.

Kluk pokrčil rameny.

„Myslím, že teď žije u svých rodičů.“

„A to je kde?“

„Klid, já vím, kde to je,“ zarazil Saran parťáka a otočil se zpět k Patrikovi Adamcovi.

„A kde máš otce?“

„To taky nevím. Před hodinou mě přivezla mamka z Bystřice.“

„Tak jí, prosím tě, zavolej, ať přijede zpátky. A zavolej i nevlastní matce, s ní potřebujeme mluvit taky. Počkejte tu na nás, my se za hodinu vrátíme.“

„A proč?“ neduživý apatický kluk mu začal lézt na nervy.

„Prostě to udělej, chlapče, je to důležité. Řekni, že to chce major Saran z kriminální policie Ostrava.“

Když odcházeli k autu, Roman se ohlédl a všiml si, že divný hoch ani teď nezměnil výraz.

„Hoď mě domů, Radime, musím se umýt a převlíknout.“

„Noc byla rušná, co?“ rýpl si Ožana.

„Ještě ty mě, kurva, ser.“

Kapitola 10

„Ganz fešák.“ Jeho bodrý mentor si ho nepřestával dobírat. Přitom malý blonďák se od osoby, která vešla před dvaceti minutami do dveří bytovky, nijak zvlášť nelišil. Měl pouze hladkou tvář a čisté bílé tričko. Černá kožená bunda, džíny a boty koně zůstaly. Major se k image motorkáře bez motorky po roce zase vrátil.

„Máme chvilku čas, zakouřím si.“ Major se opřel o svou ojetou oktávku, o Stříbrnou. Dal tak kolegovi jasně najevo, kterým autem pojedou.

„Odkud znáš Terezu Adamcovou?“ zeptal se Ožana.

„Je to neuvěřitelné, ale vyrůstali jsme všichni na jednom placu, dvoře. Já, Milan Adamec, Terezina matka Majka Trombíková, teď Konečná. Znali jsme se od děcka. A všichni jsme chodili do školy na čtverku a do atletické sportovky. Chodila tam i malá Tereza, i když Koneční bydleli a myslím si, že pořád bydlí, v jednom ze čtyřdomků v Čínské zdi.“

„Jak je ten svět malý,“ konstatoval Ožana, „v Čínské zdi?“

„Tak se v Třinci přezdívá řadě čtyřdomků podél jedna jedenáctky. Je jich tak deset a stojí naproti Kamionky.“

„Takže mladá to neměla k rodičům daleko.“

„To fakt ne,“ připustil Saran.

„Na to, že je Třinec docela velký, se zatím motáme na pětníku.“

„Víš, co si myslím? Že je v té vraždě něco osobního.“

„To mě tež napadlo,“ řekl kapitán a významně se na blonďatého šéfa podíval.

Saran nastartoval Stříbrnou a zapnul přehrávač cédéček. Pomalá táhla předehra písně Please Forgive Me od Bryana Adamse Ožanu překvapila. Než se ozval chraplák kanadského zpěváka, ironicky prohodil: „Co to posloucháš za sračky? Kde máš wehrmacht?“

Kapitán tak říkal německé kapele Rammstein, kterou jeho šéf miloval a kterou ho v autě trýznil. Roman byl překvapený taky. Plačtivý cajdák o odpuštění zřejmě poslouchal, když jel v pátek z Ostravy, poté co jej Eva požádala, ať už se nevrací. Zapomněl na to. Hudbu vypnul, dřív než Bryan začal fňukat.

„Neboj, to byla jen slabá chvilka, Herr Hauptmann.“

„Wehrmacht nebo tohle, prašť jako uhoď,“ utrousil Ožana.

Saran věděl, že parťáka by uspokojil jen Kájou.

Kapitola 11

Seděli v kožených křeslech v obývací hale úctyhodných rozměrů. Celou čelní stěnu od podlahy až ke zkosenému stropu tvořily velké tabule skla. Za nimi panovala noc. Saranovi se ale nechtělo dumat o tom, zda byli projektant a majitel domu při smyslech, když podobu zámečku vymýšleli. Sledoval dvojici žen a kluka sedící na gauči před ním. Ani pět minut poté, co jim sdělil tragickou zprávu a nejnutnější informace o vraždě, nikdo z nich nejevil známky bolestných emocí nebo hlubokého zármutku. Tvářili se, jako kdyby jim vyšetřovatel zkazil náladu zprávou o tom, že někdo naboural jejich auto, v případě hocha pak ukradl kolo.

Ožana si několikrát přejel prsty po kníru, jako kdyby ho chtěl učesat, a podíval se na Romana. Taky nic nechápal. Nezdravě bledý Adamec junior si dokonce přečetl došlou esemesku. Major si byl jistý, že si patnáctiletý výrostek dal před jejich příjezdem jointa. Charakteristická nasládlá vůně marihuany mu to jen potvrdila.

„Můžu jít do pokoje na počítač?“ zeptal se nečekaně jakoby všech okolo. Poslední pohled patřil matce. Ta kývla a mladík s výrazem somnambula odešel.

Když mizel v útrobách zámku, ozvala se Adamcova první manželka. Štíhlá, dobře vypadající žena s melírovaným mikádem Saranovi připomínala herečku Jennifer Anistonovou. Akorát ve starším vydání.

„Asi přemýšlíte, pane majore, proč se nehroutíme.“

„Proč?“

„Říkejme tomu zkušenosti a prozření.“

I přes ironii Roman v jejím hlase zaslechl smutek.

„To platí pro mě a pro Patrika, a myslím si, že v posledních měsících i pro Terezu.“

Dala najevo, že k současné ženě svého bývalého manžela nechová žádnou antipatii, že ji naopak chápe. Začínal tomu rozumět i Saran.

„Když to shrnu stručně, mě mlátil a podváděl, a Patrika šikanoval, protože ho nebaví sport, ale počítače. Vydržela jsem to s Milanem patnáct let, když nepočítám ty dva roky před svatbou. Posledních deset kvůli Páťovi. Předloni jsme se konečně rozvedli. Do roka se oženil s Terezou. Nevím, jestli se znali už dřív, a je mi to fuk. K synovi se chová hezky a on ji má rád, na rozdíl od svého otce. Myslím, že už jí taky došlo, co je Milan zač. Tedy byl.“

Smutek, který dříve zaslechl, tedy neměl souvislost s exmanželovou vraždou, spíš litovala zpackaných nejlepších let svého života.

„Tys ho přece taky znal dobře,“ promluvila k němu Tereza.

Měla pravdu, ale současně poznal v akci i nyní již mladou vdovu. Nevěděl, že je dcerou jeho bývalé sousedky, dokud mu to při sklence vína neřekla. Coby krásná dlouhonohá zrzka tehdy řádila v disko klubu Relax na Terase. On tam byl náhodou s jinou slečnou, jejíž jméno mu vypadlo z hlavy. Zřejmě proto, že začal komunikovat s Terezou v naději, že si ji odvede domů. Pak se tam zjevil Adamec s kumpány, aby si svůj majetek ochránil. Zrzka patří jemu, vyjel na něho tehdy. Než letitá nenávist přerostla v incident, Roman vyklidil pole. Neměl na rvačku náladu. O půl roku později vyhrála mladá Konečná konkurz na podnikatelovu manželku. Ostatním milenkám chyběla její oslnivost. Saran Terezu podezíral, že naplnila známé rčení „lásce nelze poroučet, ale lze ji hmotně motivovat“. Adamec si ji do svého cukrkandlového sídla pořídil jako doplněk. Jí to zřejmě nevadilo, dvaadvacetiletá bohatá paní domu, uvažoval Roman. Ale pak se muselo něco stát, možná jí došla trpělivost, a možná ji taky mlátil a podváděl.

„Znal jsem ho na můj vkus až moc dobře,“ přikývl. „Co se mezi vámi stalo, že jsi odešla? A jak je to dlouho?“

„Důvody byly v podstatě stejné, jaké měla Iva,“ podívala se na svou předchůdkyni, jako by hledala oporu. „Ale protože jsme nestihli mít děti, nic mě tu nedrželo. Asi před měsícem jsem odešla zpátky k rodičům.“

„Kdy jste Milana Adamce viděly naposledy a co jste dělaly v pátek?“ zeptal se Ožana, když pochopil, že oplakávání se konat nebude.

„Patrik žije se mnou,“ začala exmanželka, „s otcem se vídá jen o víkendech, případně o dovolených. Syna jsem si tu vyzvedávala minulou neděli večer, tehdy jsem ho viděla naposledy.“

„A co jste dělala v pátek?“

„V pátek jsme byli s Páťou v Ostravě ve Futuru, nejdřív jsme šmejdili po obchodech a dali si pizzu, a pak jsme šli na šestou na animák Ratatouille.“

„Od té doby nic?“

„Včera ráno jsem Milanovi volala, že mu na víkend Patrika přivezu, jak jsme domluveni, ale volaný byl nedostupný. Tak jsem syna přivezla až dneska. Ale dům byl prázdný.“

„Nenapadlo vás ho hledat?“

„Proč, proboha? Patrik není malé děcko a jeho otec míval několikadenní úlety. Kdyby se neobjevil do deseti, pro syna bych přijela,“ vysvětlila Iveta Adamcová.

„A co ty?“ Saran se podíval na zrzavou krásku.

„Co já? Já se o něho už měsíc nestarám. Volal mi minulou středu, že se chce sejít a promluvit si, ale odmítla jsem.“

„Jak často chodil běhat?“

„Nepravidelně. Když byl večer doma,“ řekla Tereza a exmanželka souhlasně přikývla.

„V kolik hodin? A na jak dlouho? Měl nějakou trasu?“

„To bylo různé, ale během týdne většinou večer. Tak mezi devátou až jedenáctou. V sobotu a v neděli běhal dopoledne.“

„Nevím, jak poslední dva roky, ale vyrážel směrem ke kravínu, pak kolem toho nešťastného rybníka a dál na Kamionku a přes Oldřichovický les a Karpentnou až pod Kozinec. V létě až k chatě,“ doplnila Adamcova bývalá žena. „Kdysi jsme to běhali spolu.“

„Běhával s ním ještě někdo?“

„Na té trase trápil svou vytrvaleckou skupinu, akorát že oni běhávali až dozadu do Tyry a na Javorový. Jinak býval sám. No, párkrát jsem to běžela s ním, ale on mi vždycky utíkal a nutil mě držet jeho tempo. Přestalo mě to bavit,“ odpověděla Tereza.

„Co nepřátelé?“ Saran se podíval na hodiny na stěně. Půl jedenácté. Je čas vypadnout. Jeho parťák už na něj vrhal významné pohledy.

„Nebyl zrovna oblíbený, to víš sám nejlíp.“ Už podruhé Tereza stočila téma do osobní roviny.

„O mě přece nejde.“

„O lidech, kteří ho neměli rádi, bych mohla mluvit půl hodiny.“

„Oukej, tak si to obě dvě promyslete, ještě se uvidíme.“

„Klidně ho mohly zabít obě a ten fracek by jim k tomu svítil,“ shrnul poznatky Ožana, když nasedli do auta a odjížděli. Dohodli se, že založení spisu a úřeďáky nechají na ráno.

Kapitola 12

Po sprše se svalil nahý do postele, podložil si hlavu dvěma polštáři, zapálil si a konečně si zkontroloval zprávy a volání. Včera mezi šestou a osmou večer mu třikrát volala Petra a pak mu poslala SMS.

KDE JSI CHLAPCE? VOLAM TI A TY NIC. MOJI FIFINCE JE SMUTNO. J J J

Před půlnocí mu psala Eva.

MOC TO BOLI.

Po půlnoci telefonoval bývalé milence Lucii/Katce. Vždycky se mu ta dvě jména pletla, aniž by tušil proč. V jednu mu přišla šťavnatá SMS.

SI MYSLS ZE SE TE BOJM TY MALY ZMRDE RZOBIJUTI HUBU CURAKU

Roman občas zapomínal, že i jeho milenky mohou mít přítele nebo manžela. O smutné fifince, o slzách smutku ani o neznámém opilci neměl sílu přemýšlet, chtělo se mu spát. Típl velblouda do popelníku na stole, otočil se na bok a zavřel oči.

Kapitola 13

Než se jeho tým ráno sešel, stačil v dračí sluji, jak občas říkal své kanceláři, založit spis a sepsat úřeďák. Papírování nenáviděl, ale kromě mladého Pezdy neznal žádného policajta, kterého by to bavilo. Porady se účastnili všichni zainteresovaní včetně plukovníka Jánoše, státního zástupce Procházky a nadporučíka Siudy, který dorazil z Třince. Na prezentační tabuli byly magnetkami připevněny fotky týkající se případu. Civilní Adamcův snímek ostře kontrastoval s jeho podobiznou po dvoudenním pobytu ve vodě.

„Takže fakta,“ nadechl se major a udělal dramatickou pauzu, „včera krátce před druhou hodinou odpoledne bylo v rybníce v Třinci v části Kamionka nalezeno tělo muže. Jedná se o Milana Adamce, stáří čtyřicet pět let, bydlel v rodinném domě nedaleko místa, kde došlo k nálezu těla. Podle předběžného odhadu docenta Hromady, pitevní zprávu očekávám během dopoledne, se muž nacházel ve vodě od pátečního večera, přibližný čas zatím nevíme, ale odhaduji to minimálně od desáté. Příčinou smrti bylo utonutí v důsledku pádu do vody po probodnutí srdce. Jiná zranění zatím zjištěna nebyla. Majorko.“

„Vrah použil podle soudního lékaře nůž s úzkou rovnou čepelí,“ pokračovala Sušková, „pravděpodobně vystřelovák. Zbraň nebyla nalezena. Zatím. Mrtvému muži zůstaly na ruce drahé hodinky, na krku zlatý řetízek. To znamená, že nebyl okraden. V místě u břehu, kde tělo nalezli, jsme nezjistili žádné stopy po rvačce. Stopy byly naopak patrné zde,“ ukázala na fotografii mezery v plotě oddělující cestu od vody. „K vraždě podle nás došlo na silnici. Tělo nespadlo do vody přímo, bylo tam vtaženo. Vrah po sobě zanechal otisky sportovních běžeckých bot, velikost sedm. Mrtvý měl obličej poškrábaný od dřevního porostu, do nějž spadl obličejem rovnou z cesty. Na kořenovém pletenci vrby jsme našli krev, předpokládám, že patří Adamcovi. Za nehty jsme u něj objevili útržky vlákna z černé tkaniny. Výsledky z laboratoře ještě nemáme. Majore.“

Ožana se pousmál. Ti dva si dávali galantně přednost jako na knížecím bále.

„Adamec měl na sobě sportovní oblečení.“ Také on ukázal na fotky. „Byl to atlet, vytrvalec. A cesta kolem rybníka patřila k trase, po níž často běhával, především mezi devátou a jedenáctou, jak nám potvrdily jeho současná i bývalá žena. Podle času na hodinkách běžel pouze necelých pět minut, což odpovídá vzdálenosti od jeho domu. Zvláštní je, že časomíru stopnul, z čehož usuzujeme, že se na tom místě sám zastavil. Nikdo jej tedy nepřepadl. S někým se potkal, s největší pravděpodobností s vrahem. Další zvláštností je výběr místa činu. Tento úsek je velmi dobře osvětlený. Provoz v této části Kamionky je sice řídký, v noci jen pár aut, nějaké to kolo, běžec nebo chodec. Přesto na tuto skutečnost vrah nemyslel. Musíme hledat svědky, Tomáši.“

Siuda kývl, jeho lidé se pohybovali na Kamionce od rána.

„Pokud se to stalo u rybníka v místě, kde je nejvíc světla, muselo to všechno proběhnout strašně rychle. Jako kdyby vrah čin plánoval, protože měl u sebe nůž, ale pak došlo ke zkratu, jelikož mu bylo fuk, jestli ho někdo uvidí nebo ne,“ vložil se do úvah Ožana. „V tom případě by spolu museli nejdřív mluvit, a to znamená, že se znali.“

„Přemýšlíš správně, taky si myslím, že se vrah s obětí znal. I nějaký plán v tom byl, nikdo neběhá s útočným nožem v kapse,“ navázal Saran.

„Ty určitě ne, tebe kdyby přepadli i tři chlapi s vystřelováky, jsou mrtví nebo na áru.“

Všichni přítomní se kapitánově poznámce zasmáli. Znali svého šéfa a někteří ho zažili i v akci. Věděli, že sporý blonďák se zlomeným nosem a chladnýma modrýma očima je bijec a rváč, který se nikoho nebojí. Vyšetřovatel nereagoval a pokračoval.

„Včera jsme předběžně vyslechli jeho současnou i bývalou ženu. Ze syna jsme nedostali nic. První od něj před měsícem odešla, tvrdí, že s ním komunikovala pouze telefonicky. Exmanželka ho údajně viděla předminulou neděli, kdy si odvážela syna Patrika, který jí byl svěřen do výchovy a u otce trávil pouze víkendy. Tvrdí, že bývalému muži v pátek večer i v sobotu volala, ovšem marně. Proto syna otci přivezla až v neděli odpoledne, a to na pár hodin. O tom, co Adamec dělal v pátek, případně celý týden, nevíme nic. Libore, ty zajedeš do jeho firmy. My s Radimem obejdeme rodinu a známé. Co všechno o něm víme, Lukáši?“

„Inženýr Milan Adamec, narozený 5. 2. 1962 v Třinci, bydlel v rodinné vile na Kamionce. Otec byl Slovák, matka zdejší Češka, ani jeden z nich nežije. Podruhé ženatý. První ženu Ivetu Škráčkovou, ročník šedesát, si vzal 2. 3. 1988, rozvedli se 15. 6. 2005 s tím, že poslední dva roky už spolu nežili. Mají spolu syna Patrika narozeného 6. 4. 1992, momentálně studuje na gymnáziu v Třinci. Syn žije s matkou. Ta dnes bydlí v Bystřici. 11. 1. 2006 se Adamec oženil s Terezou Konečnou, narozenou 22. 12. 1982. Adamec vyrůstal v Třinci v Lyžbicích v domě s podloubím na Jablunkovské, dříve Gottwaldově ulici. Chodil do atletické sportovní třídy na Čtvrtou základní devítiletou školu v Třinci. Kam mimo jiné chodila i jeho manželka a tchyně. A náš šéf taky.“ Pezda se podíval na Sarana, aby se ujistil, že nepřestřelil.

„No jo, čtverka je čtverka,“ prohlásil hrdě Saran. „Taky jsem bydlel s Adamcem v jednom baráku a naproti nám přes dvůr Adamcova současná tchyně Majka Trombíková, teď Konečná.“

„Wow, to je krajně podezřelé,“ neodpustila si Sušková.

„Jo, úplný Orient expres,“ ušklíbl se Saran a kývl na Pezdu, ať pokračuje.

„Adamec se věnoval běhům na střední tratě, konkrétně na patnáct set metrů, v žákovských kategoriích byl třikrát mistrem ČSSR. V dorostu přešel na delší tratě, pět a deset tisíc metrů, kde už tak úspěšný nebyl. Později se dal na maraton. U třinecké atletiky zůstal jako trenér. Má svou skupinu deseti vytrvalců ve věku od dvanácti do patnácti let. Co se týče jeho vzdělání, maturoval na stavební průmyslovce ve Frýdku-Místku, vysokoškolský titul v oboru stavitelství a inženýrství získal na VUT v Brně v roce 1985. O rok později nastoupil do Třineckých železáren na investiční oddělení, kde pracoval do roku 1994. Poté založil vlastní stavební firmu ML Stav, která se postupně stala úspěšnou, hlavně díky zakázkám ze železáren. Firmu založil se svým kamarádem a spolužákem Ladislavem Heinzem, postavili si vedle sebe dokonce baráky. V letech 2003 a 2004 Adamec společnou firmu vytuneloval, jmění převedl na svou novou firmu ArgoStav a dluhy nechal Heinzovi. Ten musel dům prodat, dnes bydlí v paneláku, dělá na sebe, ale moc se mu nedaří. Žena od něj odešla i se synem. Tipnu si, že Adamce v lásce moc nemá.“

„Není to další bývalý soused, který chodil na tu vaši slavnou čtverku?“ Sarkasmus v hlase majorky Suškové se nedal přeslechnout.

Podívali se na sebe. Tentokrát hnědá tvrdě narazila na modrou.

„Zajímavá je Adamcova politická kariéra. V letech 1985 až 1989 byl předsedou SSM v Třinci, od dubna 1983 do prosince 1989 byl členem KSČ. V roce 1991 spoluzakládal místní ODS, ve které je dodnes. V minulosti ho vyšetřovala hospodářská kriminálka v souvislosti s podvodně získanými veřejnými zakázkami, ale nic mu nebylo prokázáno. Stejně tak vyšumělo i podezření z korupce a tunelování firmy ML Stav. Údajně má silné vazby na poslance z ODS, ale také z ČSSD. Sponzoroval třinecký hokejový klub, peníze dával i do atletiky. Hrál golf, jezdil na koni. Pár jich chová.“

„Šikovný hoch,“ zahlásil Ožana.

„Skvělá práce, Lukáši,“ pochválil Saran mladého operativce. „Nechápu, jak a kde jsi tolik informací sehnal.“

Pezda k jeho údivu zčervenal. „Dal jsem si noční.“

„Tak se mazej domů vyspat.“

Kapitola 14

Saran se zavřel ve své sluji, zapálil si velblouda a vyťukal číslo majora Jaromíra Knoblocha z odboru hospodářské kriminality. Znali se dlouho a občas si vypomáhali.

„Čau, Miro. Máš se? Jak ti to cinká na veřejných zakázkách?“

„Čau, Romane. Starej se o svoje, násilníku.“

Saran si nebyl jistý, jestli kolega naráží na výraz pro policajty z oddělení násilné kriminality, nebo myslí jeho samotného.

„Co bys rád?“ pokračoval Knobloch.

„Potřebuju helfnout.“

„Co bych pro tebe neudělal, kámo.“

„Říká ti něco jméno Milan Adamec a firma ArgoStav?“

„No baže. Na toho zmetka z Třince si tu vedeme tlustý spis. Jako v pekle. Zatím jsme ho nedostali. Meleme pomalu, ale jistě.“

„Už mlít nemusíte, dostal ho někdo jiný.“

Knobloch se na pár vteřin odmlčel.

„Luca Brasi už spí s rybami?“

„Si, done Corleone. Tohle už nerozchodí. A s těma rybama ses trefil,“ zasmál se Roman.

„Co se stalo?“

„Někdo ho zapíchnul a hodil do rybníka, spal tam dva dny, než ho našli.“

„Přepokládám, že toho mstitele chytáš a chceš ode mě informace o Adamcově podnikání.“

„Jednou bych chtěl být tak chytrý jako ty.“

„To si počkáš, kámo.“

„Zajímá mě, jak vytuneloval ML Stav.“

„Byl chytrý a všeho schopný, a jeho bývalý společník blbý a neschopný.“ Knobloch se chrčivě zasmál. „Oukej, info ti pošlu do mejlu.“

„Díky, máš to u mě.“

„O tom nepochybuj.“

Do sluje vstoupil Ožana a oznámil mu, že se dostavil Hromada.

Kapitola 15

Ve dvě odpoledne se sešli znovu ve stejném složení jako ráno, jen bez Siudy, který se vrátil do Třince, aby pátral po svědcích činu, a bez Pezdy. A nedorazila zatím ani šéfka expertů z OKTE.

„Příčinou smrti byla hypoxie mozku, to znamená, že dotyčný vdechoval vodu a jeho mozek neměl přísun kyslíku. Oběť byla v šoku po probodnutí pravé srdeční komory,“ začal docent. „Zbraní je s největší pravděpodobností vystřelovací nůž, délka čepele deset centimetrů. Útočník zasadil oběti pouze jednu ránu, a to vedenou shora. Nutno dodat, že kdyby se oběť neocitla v rybníce, těžkému zranění by stejně podlehla. Vzhledem k úhlu, pod kterým byl úder zasazený, odhaduji výšku pachatele na sto sedmdesát až sto sedmdesát pět centimetrů. Oběť měla v obličeji škrábance a třísky z vrby a buku způsobené nekontrolovatelným pádem. Žádná jiná zranění neměla. Zavražděný byl v mimořádně dobré kondici, netrpěl žádnými zdravotními problémy. Za nehty levé ruky jsem našel černá vlákna tkaniny, která jsem předal majorce Suškové. Přibližný čas smrti jsem stanovil mezi desátou a jedenáctou hodinou večer minulý pátek. Toť v kostce vše.“

Saran se zatvářil zklamaně, čekal víc. „Jaká je pravděpodobnost, že útočník trefí srdce na první pokus?“

„Těžko říct. Ono to není tak jednoduché. Obecně je v povědomí, že srdce se nachází v levé části hrudního koše. Takže neznalý, pokud by měl v úmyslu bodnout oběť přímo do srdce, by mířil asi tam. Srdce je však umístěno ve středu hrudního koše, což znamená, že náš útočník má základní znalosti anatomie, nebo se jedná o náhodu.“

„Co hrudní kost?“

„Jak říkám, dobrá trefa a taky klika.“

„Omlouvám se, že jdu pozdě, ale mezi Místkem a Ostravou je havárka, stála jsem tam půl hodiny,“ zvolala majorka Sušková bez pozdravu, když vstoupila do zasedačky. Pak přece jen dodala: „Zdravím všechny vespolek.“

„V pohodě, vraha jsme ještě nechytili, zatím víme jenom to, že měří sto sedmdesát pět centimetrů a umí se trefit napoprvé do srdce,“ řekl major. Tentokrát se zatvářil kysele Hromada.

„Tak co máte?“ vybídl ji major. Sušková už byla u tabule a připevňovala na ni magnetkami další fotky. Vypadala unaveněji než ráno, měla kruhy pod očima. Roman hádal, že dnes si do práce přivstala.

„Nechcete nejdřív kafe, Ivano?“ poprvé ji oslovil jménem. Usmála se.

„Ne, dík, už jsem měla od rána tři.“

„Stačí říct.“

„Pojďme raději k věci, pánové,“ začala prezentovat výsledky práce svého odboru kriminalistické techniky, „oběť měla za nehty bavlněná vlákna, ze kterých se vyrábějí teplákovky. Vrah měl podle nás na sobě černou teplákovou bundu. A podle vzoru podrážky krosové sportovní boty. Výsledky analýzy DNA sice budu mít až zítra ráno, ale vsadím se, že krev na kořenech a větvích u břehu je Adamcova.“

„Co biologické stopy vraha na těle oběti? Krev, vlasy?“ zeptal se Ožana.

„Kromě vláken nic, jenom organické nečistoty a rostliny z hladiny, nezapomínejte, že byl dva dny ve vodě. Ale narazili jsme na jednu zajímavost. V otisku podrážky v hlíně zůstaly kamínky, zřejmě se uvolnily z podešve vrahovy boty, když se zapřel o zem, aby odvalil tělo do vody.“

„A pointa?“ zeptal se Saran. Kamínků se na břehu rybníka válí dost, vrah mohl jeden zašlápnout. Ale bystrá majorka měla v rukávu určitě jiný příběh.

„Vtip je v tom, že nejde o říční nebo jiný štěrk, ale o vysokopecní strusku frakce osm až šestnáct milimetrů, která se používá i na zpevnění lesních chodníků. Přesně taková struska je na stezce k rybářské boudě. “

Majorovi začalo svítat: „Chcete tím naznačit, že útočník čekal na oběť mimo světlo lampy na cestičce k té chajdě?“

„Neříkám, že čekal, ale mohl tam čekat. A stejně tak s ním mohl přijít. Tvrdím jen, že ten kamínek nepatří na místo, kde vrah tahal oběť do vody.“

„Stejně tak ho mohl zašlápnout na asfaltce a zbyl tam ještě od zimy, když cestu od kravína sypali. Je to nahoru a dolů, takových šutříků tam musí být hafo, tež jsem včera večer jeden vyndával z podrážky,“ přidal se Ožana.

„Akorát že na sypání cest v zimě tam použili ocelárenskou strusku. Dělejte si s tou informací, co chcete, pánové. Jen vám sděluji, co jsme zjistili,“ řekla Sušková podrážděně.

„Mně se ta teorie náhodou líbí,“ bránil ji Saran. „Vrah čekal na Adamce ve tmě a zavolal na něj, protože se znali. Pak došlo k hádce. Možná měl vrah v úmyslu zabít Adamce už tam, ale ten vyběhl zpět na cestu. A tak vrah musel za ním na světlo.“

„To už fantazíruješ,“ snažil se jej vrátit do reality kapitán.

Kapitola 16

Než odjel domů, přečetl si e-mail od kolegy Knoblocha z „hákáčka“.

ČAU, DRAKU, ŘEKNU TI TO JEDNODUŠE. DVA KAMARÁDI ZALOŽILI ESERÓČKO, KAŽDÝ VLOŽIL 100 TISÍC. ADAMEC BYL VE FIRMĚ JEDNATELEM. JAKO TAKOVÝ ČINIL ZA NI VEŠKERÁ ROZHODNUTÍ. PRAVDOU JE, ŽE HEINZ NA TO KAŠLAL, VĚNOVAL SE HLAVNĚ CESTOVÁNÍ A DĚVKÁM. ADAMEC MAKAL A JEHO KÁMOŠOVI STAČILO PRAVIDELNĚ VYPLÁCENÝCH STO LITRŮ MĚSÍČNĚ PLUS VÝNOSY ZE ZISKU. ADAMEC ZAČAL POSTUPNĚ VYVÁDĚT Z FIRMY ML STAV MAJETEK NA RŮZNÉ SPŘÁTELENÉ SUBJEKTY PROSTŘEDNICTVÍM NEVÝHODNÝCH SMLUV, A TY MU JEJ PROSTŘEDNICTVÍM PODOBNÝCH SMLUV VRACELY, NAPŘÍKLAD NA PORADENSTVÍ, NA JEHO NOVOU FIRMU ARGOSTAV A TAK. TRVALO TO PÁR LET, NEŽ SI HLUPÁK HEINZ NĚČEHO VŠIML. PŮVODNÍ ML STAV NESPLÁCEL ZÁVAZKY, DOSTAL SE DO LIKVIDACE A NAKONEC ZANIKL. ADAMEC MUSEL NA HEINZE NĚCO VĚDĚT, PROTOŽE TEN HO NEŽALOVAL. ARGOSTAV DNES VESELE PROSPERUJE A HEINZ SKONČIL NA MIZINĚ A DLUŽIL PENÍZE, KTERÉ SI PORŮZNU NAPŮJČOVAL. NAKONEC MUSEL PRODAT DŮM, AUTA. MANŽELKA S DĚTMI OD NĚJ ODEŠLA A ON BYDLÍ V PODNÁJMU NĚKDE V TŘINCI. VYŠETŘOVALI JSME TO, ALE TENHLE POSTUP TUNELOVÁNÍ JE BĚŽNÝ A DÁ SE TĚŽKO DOKÁZAT. A KDE NENÍ ŽALODCE, NENÍ SOUDCE.

Roman si vzpomněl na poučku, kterou mu kdysi dávno řekl jeden ekonom, že počet společníků firmy musí být lichý, ale tři je moc.

Kapitola 17

Doma se převlékl do tepláků, nazul si staré adidasky, které si říkaly o vyhození, a vyrazil do šera. Bylo teprve půl osmé, ale než doběhne k rybníku na Kamionce, bude tma. Vzal to nejprve cestou pod břehem po Okružní, a od náměstí T. G. Masaryka už běžel dlouhou Palackého ulicí. V místě křížení s ulicí Janáčkovou, která na opačném konci ústila do Jablunkovské, si uvědomil, jak špatný syn je. Jeho matka pořád bydlela ve stejném domě nad laubami, který před téměř dvaceti lety opustil. Už se jí měsíc neozval. Dal si za úkol, že ji během týdne navštíví, a přidal do kroku, jako kdyby chtěl utéct svému špatnému svědomí. Napadlo ho, že z rodného placu každý utekl. Majka Trombíková, Milan Adamec, on. Ale jako první domov opustil, respektive z něj uprchl, jeho starší brácha Petr. Emigroval za dramatických okolností před nástupem na vojnu, a to v době, kdy o šest let mladší Roman potřeboval chránit nejvíc. Třeba právě před Adamcem. Musel si poradit sám. Petr Saran nyní žil s rodinou na Novém Zélandě v městě Christchurch. Jednou za uherský rok si zavolali. Roman bratra viděl naposledy před deseti lety. A své dva synovce neviděl nikdy. Zaplašil myšlenky a vyběhl kolem čtverky na Kamionku.

Konečně se zastavil na místě činu, které tonulo v záplavě světla. Začal pochybovat o tom, že se vražda udála právě tady. Stál tu dvě minuty a kolem něj projeli cyklista a o chvíli později i stará stodvacítka. Vydal se k místu, kde se podle struskové hypotézy Suškové potkal Adamec s vrahem v krosových botách a v černé teplákové bundě. Po několika krocích po stezce před sebou zaslechl vzdychání. Hladina rybníka odrážela slabé světlo lamp u silnice. Roman spatřil dívku, která se v předklonu opírala o stěnu rybářské boudy. Sportovní legíny měla stažené až ke kotníkům. O její holý zadek s pleskotem narážel mladík se spuštěnými kalhotami.

Když se Roman otáčel k odchodu, začaly mu pod podrážkami hlasitě křupat doličné předměty a za zády uslyšel hlas.

„Vypadni, ty buzerante.“

V noci je tu docela rušno, zasmál se v duchu.

Než zalehl do postele, cinkla mu esemeska. Psala Petra. Text zprávy byl rázný.

TO SI ZE ME DELAS PRDEL?

Kapitola 18

„Našels někoho?“ zeptal se major nadporučíka Siudy. Seděli jako včera v kanceláři. Hlavní slovo měl Saran.

„Mám rodinku, nějací Nogovi. Seděli v pátek večer v altánku na zahradě rodinného domku, který stojí u cesty ke kravínu. Slavili dceřiny narozky. Zdravili se s Adamcem, který běžel kolem jejich plotu. Znají se dlouho. Nedívali se na hodinky, ale odhadují, že mohlo být kolem desáté. Paní Nogová si navíc vzpomněla, že několik minut před Adamcem kolem běžel člověk v černé mikině s kapucí přes hlavu. Zdálo se jí, že když míjel zahradu, díval se schválně opačným směrem.“

„Chlap, nebo ženská?“

„To nepoznala, osoba proběhla pod lampou a pak zmizela ve tmě.“

„To je všechno? Běžel ten člověk rychle, nebo pomalu, byl vysoký, malý, tlustý, tenký? Co styl běhu? Klusal lehce jako atlet, nebo ťapal jako Forrest Gump?“ dorážel na Siudu major.

„Ptal jsem se. Štíhlý, středně vysoký, takových běhají kolem jejich domu desítky.“

„Tak tu rodinku vyslechni znovu, pomůže nám každý detail. Nikdo jiný nic neviděl?“

„Adamec běžel jen od baráku k rybníku, dál už ne.“

„Vrah mohl přijít z opačné strany, ty hlavo, mohl přijet autem, na kole.“

„Jsem blbec, promiň, vracím se hledat dál,“ omlouval se Siuda a couval ze dveří.

„Co krev na kořenech u břehu, majorko?“ Saran se podíval na Suškovou. Ta začala mluvit, aniž by uhnula pohledem.

„Krev patří Adamcovi, skácel se z cesty v tomto místě, to je na beton,“ ukázala na snímek zachycující silnici, mezeru v drátěném oplocení a břeh.

„Oukej, včera večer jsem se tam zaběhnul podívat. Místo je pod světlem, jako útočník bych si ho nikdy nevybral, tedy pokud bych nechtěl být viděn, což je blbost.“

„Třeba vrah ztratil zábrany a jednal v afektu,“ usoudila majorka.

„To je možné, ale v tom případě je to hodně osobní. Zvlášť když Adamec nebyl okradený. A se zbraní normálně nikdo neběhá.“

„Tak vycházejme z toho, že to byla osobní záležitost. Co z toho vyplývá?“ řekl Ožana.

„Vyplývá z toho, že musíme vytvořit profily všech blízkých osob v jeho okolí. Vdovy, exmanželky, tchyně, tchána, případně dalších příbuzných a známých.“ Saran začal rozdávat úkoly. „Majorko, vy vezmete svoje lidi a ještě jednou prohledáte široké okolí místa činu včetně rybníka. Víme, že se jednalo o vystřelovací nůž, pravděpodobně. Nevíme, jak dlouho nůž vrah vlastnil a kde ho koupil, ale za pokus to stojí. Libore, ty obejdeš nejbližší obchody se zbraněmi a poptáš se, jestli v posledních týdnech někdo takové nože kupoval. Třeba z toho něco vypadne. Lukáši, u tebe je to jasné, vezmeš si na starost profily. My s Radimem si pojedeme pokecat se vdovou a jejími rodiči. A ještě mi zjisti a pak zavolej, kde bydlí ten Heinz.“

„Mám i výpisy z telefonu a taky jsme s Liborem zmapovali, co dělal Adamec minulý týden,“ oznámil Pezda.

Saran si znovu uvědomil, jak se v tom klukovi zpočátku spletl: „Tak povídej. Co dělal a kdo mu volal?“

„To první je vcelku jednoduché. Od minulého pondělka rána až do pátku dopoledne pobýval v Benešově, kde jeho firma vyhrála zakázku na stavbu domu s pečovatelskou službou. Ale většinu času hrál golf na Konopišti. Ověřili jsme si to. Taky v tamějším luxusním hotelu, kde se ubytoval. Co se telefonování týče, v pondělí si volal třikrát se svým stavbyvedoucím v Třinci, večer pak volal poslanci parlamentu Rendlovi z ódéesky a v úterý se mu snažil dovolat nějaký Jan Mravec z Třince. Ten se o to snažil ještě ve středu, ve čtvrtek a v pátek ráno. Adamec hovor nepřijal. Ve středu volal Adamec manželce. Ve čtvrtek mluvil asi deset minut s Heinzem. A snažil se mu dovolat nějaký Ivan Holeksa z Třince. S tím Rendlem si volali vícekrát, hrál s ním golf. To je vše.“

„Super, Lukáši, tak ještě prověř ty dva chlapy z Třince.“

Kapitola 19

Dlouhé řadě čtyřdomků lemující část silnice 1/11, po které míjely centrum Třince stovky kamionů mířících na Slovensko a opačným směrem, se říkalo odjakživa Čínská zeď. Tvořila jakousi první obrannou linii, která zachytávala hluk a prach přetížené dopravní tepny. Obchvat města zatím zůstával jenom na papíře. Obytný prostor jednotlivých bytovek připadal Romanovi úzký a schodiště do druhého patra mu připomínalo spíš žebřík. Nikdo z přítomných ovšem nevážil sto kilo. Snad s výjimkou Ožany, ale ten se do prvního patra lézt nechystal. Seděli v přízemí v obýváku na gauči. Manželé Koneční a jejich dcera Tereza, čerstvá vdova. Usrkávali kafe, které jim paní Konečná uvařila. Kapitán se pak nijak nežinýroval v pojídání koláčků, jež také naservírovala.

Roman svou bývalou sousedku dvacet let neviděl, ale musel konstatovat, že je pořád kočka. Kdysi za ní pálila půlka kluků z placu. On sám také, byť byl o tři roky mladší a o dost menší. Její výšku nedohnal ani po letech, pořád chybělo pár centimetrů. Majka pouze vyměnila dlouhé černé kadeře za krátký účes, jinak jí zůstala štíhlá figura bývalé atletky, jejíž slibnou kariéru zastavilo v sedmnácti těhotenství. Jejího manžela Karla, který hezkou sousedku z jejich dvora tehdy odvedl, nesnášel a nebyl mu sympatický ani teď. Zřejmě to bylo vzájemné. Konečný tady seděl a mračil se. Zjevně mu vadilo, že si Roman tyká s manželkou i dcerou. Naser si, vzkázal mu v duchu Saran.

Nicméně byl rád, že je zastihl všechny pohromadě. To se vidí akorát v amerických seriálech, že policajt najde někoho doma na první dobrou. Tereza určitě nepracuje a Majka si vzala dovolenou, aby pomohla dceři se zařizováním pohřbu a záležitostí s ním spojených, Karel měl spát po šichtě.

„Aniž bych tím cokoliv naznačoval, musím se zeptat vás všech, co jste dělali v pátek večer?“ začal major.

„Byl jsem od rána do večera v hospodě, kde dělám kuchaře,“ prohlásil Konečný.

„Kde?“

„U Buriana, přišel jsem domů po půlnoci.“

„My dvě jsme byly spolu tady doma,“ odpověděla i za dceru matka.

„Oukej, v pořádku. Manžel se tu nezastavil, když přijel z Benešova?“ podíval se na Terezu Adamcovou.

„Ne. Už včera jsem ti říkala, že mi akorát ve středu volal. Ani mi neřekl, kde zrovna je.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„Chtěl, ať se k němu vrátím.“

„To je všechno? Nestěžoval si na nic nebo na někoho?“

„On si stěžoval věčně,“ reagovala matka.

„Na co konkrétně?“ chytil se vyšetřovatel.

„Třeba na Patrika. Že je líný, že nesportuje, že sedí u počítače a hraje videohry. Chtěl z něho mít atleta.“

Romanovi bylo jasné, že fyzicky zdatný otec šikanoval svého subtilního syna za to, že nesplňuje jeho představy o chlapáckém sportovci, jakým si myslel, že je on sám.

„Na koho si ještě stěžoval?“

„Na jeho matku. Že Patrika špatně vychovala, že mu všechno dovolí.“

„Byl to zasraný hajzl, který mlátil moji dceru,“ vypálil Konečný.

„To je všechno?“ Saran mu nevěnoval pozornost.

„Nadával na kluky, které trénoval,“ vzpomněla si Tereza.

„Jak to myslíte?“ zapojil se konečně Ožana, jenž snědl všechny koláčky, až na jeden, který nechal šéfovi.

„Doslova říkal, že hovno vydrží, že dnešní mladí nemají výdrž ani disciplínu a tak. Dost je honil. Vím, že jeden z nich dokonce zkolaboval.“

„A nevzpomněla byste si na jméno toho kluka?“

„Uf, to chcete po mně moc.“

„Byl to ten synek od Holeksy. Stary k nám chodí na pivo,“ opět se zapojil Konečný.

„Jak to víte?“ Nikdo jiný si Adamcovu šikanu neuměl představit líp než Roman.

„Nadával na Adamca. Prý že za ním zajde osobně a rozbije mu hubu.“

„Máš pravdu, tati,“ rozpomněla se jeho dcera, „a pak mu přišel vynadat přímo k nám domů ještě jeden.“

„Nejmenoval se náhodou Mravec?“

Kapitola 20

Seděli na zahrádce u Burka, jak se říkalo hospodě U Buriana na Terase. Byla to všeobecně oblíbená knajpa, především študáků třineckého gymplu. Roman tu zamlada obracel krygle piva a nejednou se i porval. Teď se vyhříval na sluníčku, pokuřoval a čekal, až jeho kolega dojí svíčkovou. Jemu stačila gulášová polívka a rohlík. Nebyl gurmán, potřeboval se najíst, stejně jako jeho Stříbrná potřebuje naftu. Volal Pezdovi, ať mu pošle adresu Ladislava Heinze. Bylo to pár kroků, stačilo obejít garáže za Burkem a sejít dolů po Beskydské.

„Já se na tebe nemůžu dívat, Baloune, před hodinou jsi u Konečných sežral aspoň pět koláčků.“ Pracovali spolu už šest let a Romanovi připadalo, že parťák nabral za tu dobu tak deset kilo.

„Poslušně hlásím, že jsem měl zase hlad. Dej si dalšího velblouda, klídek, ani nevíme, jestli je Heinz doma,“ zamlaskal Ožana.

„To je fakt, to už by bylo moc štěstí najednou.“

„No. Občas sedne i na vola,“ mrkl na něj kapitán a utřel si mohutný knír, což znamenalo, že je hotov.

Saran ještě jednou zavolal Pezdovi, aby mu poslal Heinzovu fotku. Přišla obratem. Hleděl na něj hezký modrooký muž s pečlivě střiženými vlasy. Takhle vypadal před pěti lety na občance. Fotku zkresloval Saranův nekvalitní telefon.

„Máš pravdu, vole. Máme tolik štěstí, že si můžeš dát repete. Heinz bydlí tady,“ řekl major a kývl hlavou k muži, který seděl o dva stoly dál. Byl k nim otočený obličejem, který naštěstí občas zvedl, jinak to ovšem vypadalo, že se snaží něco vyvěštit z nedopité sklenice piva. Zřejmě svou chmurnou budoucnost, hádal Roman. Kdyby nepoužil svůj mentální photoshop a neupravil si pohublého muže s vodnatýma očima do přibližné podoby fešáka z fotky, nepoznal by ho.

Ani tak si nebyl úplně jistý.

Kapitola 21

„Omlouváme se, že rušíme, ale jste pan Ladislav Heinz?“ začal Saran a ukázal služební průkaz, „kriminální policie Ostrava. Potřebujeme s vámi mluvit.“

Aniž čekali na souhlas, přisedli si s Ožanou k jeho stolu.

„Jestli se chcete zeptat na Adamce, nemám vám co říct.“

Zpráva o vraždě známého podnikatele už byla venku. Věděl to celý Třinec. Adamec patřil k okruhu větších či menších planet a meteoritických rojů, které kroužily kolem hvězd – majitelů Třineckých železáren.

„Možná se vám bude lépe mluvit u nás,“ usmál se na něj Saran.

Zdálo se, že podnapilý Heinz přece jen zpozorněl.

„Co jste dělal v pátek večer?“ pokračoval vyšetřovatel, Ožana mezitím požádal servírku o dvě mattonky a popelník.

Majora napadlo, že pro omšelého muže, který býval lvem třineckých salonů, představuje minulý pátek 8. září 2007 totéž co zářijový pátek před dvaceti lety.

„Byl jsem doma,“ překvapil Heinz.

„Sám?“

„Sám.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“

Ladislav Heinz se podíval na Sarana jako na pitomce.

„Pokud televize nebo gauč nezačnou mluvit, tak asi nikdo,“ chrčivě se zasmál svému vtipu.

„Povězte nám něco o Milanu Adamcovi a vaší bývalé firmě,“ vystřídal majora Ožana. Roman si zapálil a pozoroval zlomeného muže před sebou. Přestože seděl a hrbil se, odhadoval, že může měřit tak ke dvěma metrům. Měl na sobě drahou koženou bundu z doby, kdy se mu dařilo, dnes však již značně vyšisovanou. O černých džínách to platilo dvojnásob. Tvář měl dva dny neholenou, což mu kupodivu slušelo. Kdyby nechlastal, tak je pro ženy pořád velmi žádoucí.

„O mrtvých jen dobře, ne?“ ironie se mísila s nenávistí.

„To platí i pro vás?“

Heinz najednou vstal a začal zpívat.

„Přátelství, to je někdy víc než láska,je to víra v to, že ruka svírápevně jinou dlaň.“

Dokonce si pravou ruku položil na srdce a levačku teatrálně rozhodil. Pak si sedl zpět a znovu se chrčivě a ironicky šklebil.

„To si nechte na Superstar a teď začněte mluvit.“ Sarana to přestávalo bavit. Jeho hlas zdrsněl a oči zledovatěly.

„Co chcete slyšet, pánové? Příběh dvou kdysi nejlepších kamarádů? Chodili jsme spolu od základky, na gymplu jsme seděli v jedné lavici. Dokonce jsme oba studovali VUT v Brně, každý sice jiný obor, on pozemní stavitelství, já architekturu, ale bydleli jsme v jednom pokoji na koleji. Pár let po revoluci jsme založili firmu, dařilo se. Ale pak mě podvedl a firmu vytuneloval. Já jsem zůstal bez peněz, a protože jsem měl nějaké dluhy a úvěry, musel jsem prodat barák. Žena ode mě odešla i se synem.“

„Adamec byl, jaký byl, znal jsem ho moc dobře. Ale nemůžete si za své problémy tak trochu sám?“

„Jasně že jo. Když se nám začalo dařit, zblbnul jsem ze ženských, vozil je po světě, a řízení firmy jsem nechal kompletně na Milanovi. Byl jsem úplný idiot, nenapadlo mě, že se mnou tak vyjebe. Věřil jsem mu jako nikomu na světě.“ Heinz kývl na číšnici a poručil si velký fernet a další pivo.

„Čím se živíte dneska?“ chtěl vědět Ožana.

„Jsem óesvéčko, kreslím plány, hlavně rodinných domů. Není toho moc, ale na živobytí, nájem a alimenty to stačí.“

„Napadá vás, kdo by ho chtěl zabít?“ Roman chtěl dodat „kromě vás“.

„To si, kurva, děláte srandu, ne?“

Kapitola 22

„Proč jsi mu dal takovou otázku?“ zeptal se Ožana, když se vraceli zpátky do Ostravy.

„Protože si myslím, že Adamce nezabil.“

„Měl silný motiv a nemá alibi.“

„Ale měří dva metry a Adamec sto osmdesát, Heinz by bodal zdola, ne shora. Kromě toho by se u něj Adamec ani nezastavil, pro něj byl Heinz odpad, běžel by dál. A taky pochybuju, že by se Heinz trefil přímo do srdce. Taky by tam nedoběhnul a auto nemá.“

„Ale stát se to mohlo. Zatím nevíme jak, ale mohlo,“ trval na svém Ožana.

„Všiml sis jeho nohou?“ vyložil major eso.

„Ploutve, to máš pravdu,“ uznal kapitán téměř posmutněle.

Kapitola 23

Vidle’s pub byla jedna z nejznámějších hospod ve městě. Nacházela se v nízkém objektu bývalé kotelny na sídlišti Terasa. Image panelákových sedmdesátek nepřebily ani cool název s dovětkem Steakhouse, ani rádoby country interiér. Nicméně na popularitě to Vidlím neubíralo, spíš naopak. Zvlášť o víkendech tady bývalo narváno. Roman se šel kát a omluvit vrchní Jolaně, která správně vyhodnotila jeho sobotní opilecké chování a zavolala nadporučíkovi Mazurovi. Zachránila tím hosty před útokem malého blonďatého rváče, ke kterému by dříve nebo později zcela jistě došlo. Stačila jiskra v podobě neuvážené nadávky.

Jolana ho znala z dob, kdy ještě pil. A když pil, obvykle se porval. A když se porval, většinou to odnesl ten druhý. Pár týdnů spolu dokonce chodili. Hnědooká bruneta, o tři roky mladší než Roman, měla v mládí sexy postavičku à la přesýpací hodiny. Velká ňadra, úzký pas a velký zadek. I přes pár kil navíc jí zůstala dodnes.

Úterní večer přilákal do Vidlí jen pár hostů. Situace dovolila Jolaně přisednout si k Romanovi.

„Omlouvám se.“

„V pohodě, naštěstí se nic nestalo,“ uklidnila ho vnadná vrchní, „zaplatíš mi dvě rozflákané židle a je to v pořádku.“

„Poslední měsíc se to všechno nějak sere. A je to moje vina.“

„To je mi jasné. Znám tě. Jenom mě nenapadlo, že zas piješ.“

„Nepiju. To byla jednorázovka, úlet. Slováci tomu říkají samonáser.“

„Co se děje? Povídej.“

Roman si zapálil další kamelku a ve stručnosti jí vysvětlil, o co v jeho případě kráčí. Poslední hosté už odešli. A tak zatímco dvě číšnice uklízely lokál, bývalí milenci vzpomínali na staré časy. Roman se po hektických dnech konečně uvolnil a začal Jolanu skenovat pohledem Terminátora. Míry 120-90-120 útočily na jeho libido. Osmdesát kilo zábavy.

„Ten pohled si pamatuju,“ řekla vesele, „zase myslíš na blbosti, co?“

„Potřebuju psychoterapeutku.“

„Ale takovou, co má noční, že?“

„Nezajdeme ke mně? Jako za starých časů?“

„Za starých časů jsem měla o patnáct kilo míň.“

„Dneska jsi mnohem hezčí.“

„Tyhle kecy zabírají?“

„Občas jo.“

Kapitola 24

Masíroval její pětky jako dýdžej gramofonové desky na mixážním pultu. Jolana ležela na zádech, roztažené nohy si přidržovala za kotníky jako gymnastka a hlasitě vzdychala. Faldy na břiše se jí vlnily Romanovými přírazy. Když konečně dosáhla orgasmu, objala jej rukama i nohama na několik vteřin tak silně, že se cítil jako v náručí anakondy. Dokonce slyšel dlouhé „tsssss“. Po dvou třech silných záškubech sevření uvolnila.

„Tys jel jako sbíječka, blázne,“ zašeptala mu blaženě do ucha. Už souložili dobré dvě hodiny.

„Zdař bůh,“ zasmál se zadýchaně, setřel si z čela pot a odvalil se stranou.

„Spíš fajrunt. Podej mi, prosím tě, ručník, ať se můžu utřít, já už musím jít.“ Euforii z dobrého sexu zchladila realita.

Roman zapomněl, že po dlouhé době spal zase s vdanou ženou.

Jolana odešla, Roman se slastně protáhl a do minuty usnul. Probudilo ho vyzvánění mobilu. Podíval se na displej. Půl šesté, a Siuda. Posadil se na posteli.

„Co blbneš, vole?“

„Vstávej a přijeď na Beskydskou. Máme další vraždu.“

„Co? Kdo?“

„Ladislav Heinz.“

Kapitola 25

Roman dorazil k domu v Beskydské ulici do patnácti minut. Heinz bydlel v jednom ze čtyř paneláků o šesti patrech, které stály v řadě za sebou podél levé strany ulice stoupající do mírného kopce. Na jejím konci čekala na štamgasty hospoda u Burka, kde si včera se zavražděným povídal. Oblast kolem domu byla zajištěna, Siuda a jeho lidé nikoho nepouštěli ven ani dovnitř. Za páskou se rozčilovala pětice mužů, která tvrdila, že mají po noční ve werku a chtějí se jít domů vyspat. Saran pásku podlezl a zamířil ke vchodu.

„Kde to je?“ zeptal se hlídkujícího strážníka.

„První patro, byt číslo šest.“

Než vešel do domu, všiml si, že vstup je vybavený zvonkovým panelem s vyzváněcími tlačítky a hovorovou mřížkou. Kdo neměl klíč, musel zmáčknout číslo bytu a požádat o vstup, jinak se do domu nedostal. Vystoupal kolem výtahové šachty do druhého podlaží. Siuda už tam na něj čekal.

„Čau, Tome, co se stalo?“

Nadporučík, který stál u dveří, beze slova ustoupil stranou. Heinz ležel na zádech v předsíňce na zemi. Měl na sobě modré trenýrky na spaní a bílé tričko s rudou skvrnou uprostřed hrudi.

„Volal jsi výjezdní skupinu?“

„Jo. Sušková a spol, včetně Hromady, by tu mohli být tak do hodiny, vytáhl jsem z postele i tvoje operativce, informoval jsem Ostravu.“

Major si vzal od Třinečáků návleky a rukavice a vstoupil do předsíně, což byla úzká chodba vybavená botníkem a věšáky na kabáty. Jednu bundu strhl Heinz s sebou, když padal a zřejmě máchal rukama. Dvoumetrové Heinzovo tělo zabíralo téměř celou podlahu úzké předsíňky. Vypadalo to, že vrah využil momentu překvapení a bodl ho do srdce ještě ve dveřích nebo hned za nimi.

„Další zásah do srdce,“ konstatoval Siuda.

„Vypadá to tak, jedna přesná rána,“ vyhodnotil pravděpodobné smrtelné zranění major. Rozhlédl se kolem sebe. Na první pohled neviděl žádné známky zápasu. Pak se vrátil zpět na chodbu. Raději počká na soudního lékaře a forenzní odborníky.

„Kdo ho našel?“

„Chlap, co šel na ranní. Dveře byly otevřené.“

„Muselo to proběhnout rychle, možná vraha někdo vyrušil.“

„To je v prdeli. Běhá nám tu šílený sériový vrah?“

„Nemyslím si, že je šílený nebo sériový. Kromě toho ti jsou od tří výš,“ řekl Saran. „Poslal jsi kluky vyslechnout nájemníky?“

Siuda kývl na znamení, že ví, co má dělat. Roman vyšel před dům. Pocítil chlad, zářijová rána už byla studená a on vyběhl narychlo jen v džínách a v tričku. Přes rameno si stačil přehodit jen koženou mošnu, ve které nosil všechny nezbytné propriety od klíčů přes peněženku až po krabičku cigaret. Inspiroval ho kámoš Hota, který nosil stejnou. Vytáhl kamelku a zapálil si. Vydal se pomalu ulicí nahoru k večerce v podloubí nedalekého vysokého panelového domu. Měli otevřeno. Času jak marasu, řekl si v duchu, měl hlad a žízeň. Koupil si bagetu se šunkou a vejci a mattonku, jeho obvyklá policajtská strava, kterou občas proložil hospodským obědem, k němuž ho donutil nenažraný Ožana. Sedl si na lavičku, snídal a přemýšlel.

Heinze zatím odložil, nemělo cenu pouštět se do předčasných závěrů dřív, než budou k dispozici další informace. Setkání s Jolanou nepřikládal větší význam. Šlo pouze o uspokojení sexuálních potřeb dvou spřízněných osob bez velkých morálních zábran, které od nahodilého sblížení nic neočekávají. Napadlo ho, že bude možná lepší vrátit se do starých kolejí, do časů před Petrou i před Evou. První z nich narušovala jeho klid, což ho velmi vyčerpávalo, druhá od něj navíc očekávala trvalý svazek včetně péče o dítě, případně o jejich vlastní děti, což znamenalo i ztrátu svobody. Ani teď, dva roky před čtyřicítkou, neměl potřebu se usadit. Nebyl na to ani čas.

„Jiní jsou jiní, ale já jsem já,“ vzpomněl si na oblíbenou hlášku Nikoly Šuhaje z filmu Balada pro banditu.

Výjezdová skupina dorazila. Docent Hromada i forenzní technici vstoupili do domu, Ivana Sušková zamířila k němu. Džíny, tričko, kožená bunda, ironický úsměv. Jako já, ovšem černovlasá a s vaginou, napadlo Romana.

„Vyhříváte se na sluníčku, majore?“

„Čekal jsem na chytráky jako vy a přemýšlel o životě.“

„A přišel jste na něco?“

„Jo, že bychom si mohli tykat. Vypadá to, že spolu teď budeme trávit hodně času.“

„Proč ne.“

Roman vstal z lavičky. Potřásli si rukama, čímž pracovní parťáctví stvrdili. Ani jeden z nich neměl potřebu doprovodit tento obřad vyslovením jména a polibkem.

„Dáš mi jednu?“ přešla ihned do nového modu majorka.

Saran jí beze slova nabídl kamelku a připálil jí. Chvíli kouřili mlčky spolu, pak Sušková odhodila půlku cigarety na rozpraskanou dlažební kostku a nedopalek se skutálel do pukliny, což doprovodila citoslovcem „hm“.

„Jdu něco dělat.“

Roman se za ní díval. Cítil spřízněnost. Před touhle ženskou si nemusí na nic hrát.

Kapitola 26

Dokouřil a vydal se k bytu číslo šest. Kolem dveří, uvnitř bytu i na chodbě pracovala spousta techniků, Hromada ohledával tělo.

„Tak co, jak to vypadá?“ promluvil na něj Saran, „jde o stejný způsob vraždy? Stejný člověk?“

„Podle mého soudu ano. Opět zásah do srdce, jedna rána, jiná zranění nemá. Tentokrát ale nespadl do vody. A vrah zřejmě bodal zdola. Asi to pro něj bylo vzhledem k prostoru výhodnější. Smrt nastala kolem druhé hodiny v noci.“

„Heinz otevřel dveře dokořán, dostal zásah, a šlus,“ řekla věcně majorka, „na dveřích je spousta otisků, ale to je logické. Víc mě zajímá ta rohož, pokud měl vrah stejné krosové boty, určitě najdeme i nějaké mikrostopy. Pokud to bude struska nebo bláto a ztotožníme je s podložím u rybníka, tak jsme doma. I kdyby si vrah boty umyl, vždycky se něco najde.“

„Ale pochybuju o nějakých stopách v bytě,“ řekl Saran, „tam vrah vůbec nešel, to jenom potvrzuje teorii, že nejde o zloděje. Heinz ho musel znát, jinak by ho nahoru nepustil. Nikoho nečekal, vstal rovnou z postele. A už vůbec nečekal bodnutí. Kdyby došlo ke rvačce, dopadne to jinak. Heinz byl chlap jako hora. Takže je za tím něco osobního.“

„Souhlas,“ přikývla Sušková.

„Jdu se podívat po svých mušketýrech.“

Šéfka forenzního týmu opět kývla. Romanovi se zamlouvala čím dál víc. Vyšel z domu ve chvíli, kdy jeho operativci zaparkovali, Ožana s Gomolou byli z Karviné, Frýdečák Pezda dorazil po vlastní ose pár okamžiků před nimi. Vypadalo to, že si čas příjezdu sjednotili.

„Fajn, aspoň to nebudu muset opakovat dvakrát,“ ocenil náhodu Roman. Během deseti minut a dvou velbloudů jim vše vylíčil a poslal je nahoru, aby si prohlédli místo činu.

Před domem zaparkovalo ještě jedno vozidlo. Nejprve vystoupil hubený mladík s vlasy sepnutými do ohonu, za ním pak hezká mladá žena v modrém kostýmku.

Kapitola 27

„Nejela bych tu, kdyby to nebyla moje práce,“ řekla tlumeně, ale neuhýbala pohledem. Zastavila se před páskou. Její kameraman začal kousek stranou bez souhlasu natáčet. Musí mít mezi policisty informátora, jinak by tady nebyla takhle vzápětí.

„Já vím,“ Roman nečekal, že se uvidí tak brzy, „náš soukromý rozhovor bude v televizi?“

Eva Pokorná vrhla na svého kolegu zlobný pohled a ten kameru okamžitě vypnul. Bránil se tím, že chtěl nejprve natočit pár záběrů okolí.

„Zeptala bych se tě, jak se máš, ale vidím to sama.“

„Víš, že ti k tomu nic neřeknu.“

„Třeba tě zas nachytám,“ přece jen se usmála a narážela na jejich první setkání loni v Jablunkově.

„To se ti podařilo už minulý týden,“ řekl Roman trochu ironicky.

„To je pravda, jsem v tom asi dobrá. Bohužel.“

Hovor uvázl na mělčině. Ani jeden z nich nechtěl krach jejich vztahu rozebírat. Ne tady a ne dnes. Všechno bylo příliš čerstvé. Roman si uvědomil skutečnost, že zatímco Eva prožívala bolest a smutek, on se stihl opít do němoty a vyspat s jinou ženou. Mlčeli.

„Můžu ti jen mimo záznam říct, že došlo během krátké doby k další vraždě a že souvislost zatím nebyla prokázána. Jinak se obrať na naši tiskovou mluvčí.“

„Takže o souvislosti přece jen uvažujete. Akorát zatím nebyla prokázána.“

Saran si uvědomil, že se na žádné souvislosti neptala, že s tím začal sám. Vážně mi to moc nepálí, zhodnotil svou intelektuální kondici.

„Prosím, nechytej mě za každé slovo.“

„Stejně si tu pár záběrů uděláme a poptám se někoho z těch lidí, co tu postávají.“

„Pokud zůstaneš za páskou, bránit ti v tom nebudu.“

Chtěla se otočit a odejít. On ji však chytil za útlou paži.

„Je mi moc líto, co se stalo. Jsem idiot.“

„Mně je to taky líto.“

„Možná bychom se mohli sejít a promluvit si.“

„Možná.“

Když odešla, zapálil si další cigaretu a uvažoval, jestli je mu to skutečně líto. Nejsi idiot, kámo, řekl mu vnitřní hlas, jsi pěkný hajzl.

Vrátil se nahoru.

Kapitola 28

Vedle nadporučíka Siudy stála mladá punkerka. Měla ježaté oranžové vlasy, stříbrné kroužky v nose, v obočí a v uších, skrz síťované triko prosvítala černá podprsenka. Z kožené minisukně trčely hubené nohy ve vysokých martenskách. Usilovně žvýkala a tvářila se stylem „všichni mi můžete“.

„Slečna Dosedlová,“ představil ji Siuda tónem, jako by očekával, že dívka udělá pukrle, „viděla v noci vybíhat ze vchodu postavu v černé mikině s kapucí. Prý s kamarády něco slavili. Když někteří z nich v noci odcházeli, sjeli dolů výtahem. Ona se pak za nimi dívala z okna. Bydlí až nahoře. Že tam byl kravál, potvrdili její sousedé, ale ti také vypověděli, že byly dvě hodiny v noci. Slyšeli hulákání a zpěv na chodbě a vřískání slečny Dosedlové z okna.“

Punkerka nafoukla žvýkačku do velké růžové bubliny.

„Viděl toho běžce v mikině ještě někdo?“

„Nikdo, ale někteří jsou v práci. Sjížděli asi výtahem, takže si otevřených dveří nikdo nevšimnul. Zajdu tu ještě odpoledne.“

„Kterým směrem utíkal?“

„Nahoru k šestce.“

„Je třeba obejít všechny lidi v domech okolo. Pokud partička punkerů hulákala, tak se možná někteří dívali z okna.“

„Tak co bude, fízlové? Chcete vykouřit, nebo už, kurva, můžu jít?“ překvapila chraplákem slečna Dosedlová.

Punk is not dead, napadlo Sarana.

„Fízlové s tebou nejdřív sepíšou výpověď. Vykouřit mi ho můžeš později,“ odpověděl jí major.

„Překvapuješ mě. Máš vybraný vkus,“ prohlásila za jeho zády Sušková.

„Měl jsem krušné dětství.“

Siuda překvapenou punkerku odvedl.

„Až tady budete hotovi, nechte Heinze odvézt. Sraz dole.“ Jeho slova platila operativcům i Suškové.

Kapitola 29

Postávali v hloučku u Saranovy Stříbrné. Major chtěl vyšetřování rozběhnout co nejdřív.

„Tomáš bude hledat svědky, vsadím se, že slečna punkerka nebyla jediná, kdo viděl postavu v černé mikině běžet od domu,“ začal major. „Jinak mi připadá, že se vrah za něco mstí, že je to hodně osobní. Dvě přesné rány do srdce nejsou náhodné. Napadá mě doktor, voják, těžko říct. Výběr obětí asi taky není náhodný. Heinze s Adamcem spojuje dávné přátelství, bývalá firma nebo sousedství rodinných domů, než ho musel Heinz prodat. Když připočítám společná studia, je to velký okruh lidí.“

„Někomu museli kurevsky ublížit, zničit mu firmu, rodinu, nevím,“ ozval se kapitán Ožana, „sranda je, že to vypadalo, že nejpádnější důvod zabít Adamce měl právě Heinz.“

„Musíme zjistit, jestli ještě jako ML Stav nezlikvidovali nějaké firmy. Libore, ty najdeš stavbyvedoucího z ArgoStavu, se kterým si Adamec telefonoval, a vytáhneš z něho, co se dá. Lukáši, ty jako obvykle sestavíš profily. Heinz, jeho rodina, příbuzní. Jejich profese. Nemáme vražednou zbraň. Vypadá to, že vraha vyrušili ti pankáči. Zabil Heinze, pak slyšel kravál, výtah, a tak si počkal, až se rozejdou, a utekl. Ivano, ať se tví lidé pokusí najít vystřelovák. A začněte výtahovou šachtou. Pak projděte okolí ve směru, kterým prchal. Chci výpisy z mobilu, prohlédněte všechny soubory v počítači obou obětí. My s Radimem si promluvíme s jeho bývalou ženou a najdeme otce těch mladých běžců, které Adamec šikanoval.“

„Ty, Romane, Heinze někdo zabil dva dny potom, co jsme našli Adamce. To je dost divné.“ Ožana měl pravdu.

„Je to divné, možná se vrah bál, že Heinz něco prozradí. Ale o tom, že chceme mluvit zrovna s ním, věděli jenom Koneční a jejich dcera.“

„A ti mají alibi.“

„Tak jo, jdeme na to, někde nám tu běhá vrah v černé mikině a s nožem v kapse.“

Kapitola 30

Z kruhového objezdu odbočili na Nýdek. Po několika stech metrech zahnuli doleva a vjeli mezi hustě osídlenou zástavbu vil a rodinných domů. Na první pohled bylo oběma policistům jasné, že si je nepostavili žádní chudáci. Jako by se do Bystřice přestěhovala půlka třinecké vyšší střední třídy, respektive vyšší i nejvyšší třídy.

„Měl jsem se ve škole líp učit,“ poznamenal Ožana.

„Mně stačí garsonka,“ řekl Saran.

„To bude asi tamten barák.“

Ožanův „barák“ byl nízkoenergetický dům ve stylu funkcionalismu. Vkusný, moderní. Pravý opak Adamcova strašidelného zámečku. Do rozlehlé zahrady se vstupovalo přes zimní zahradu, kam je Heinzova bývalá manželka i usadila. Šikovný Pezda ještě na Beskydské zjistil, kde znovu provdaná Marcela Heinzová, nyní Kantorová, bydlí. Poté co ji informovali o tragické události, vystřídala šok i pláč. Nyní seděla s papírovým kapesníkem v ruce naproti nim. Poprvé nějaké emoce, napadlo Romana, když si vzpomněl na chlad Adamcové, exAdamcové i Konečných.

„To si Láďa nezasloužil. Měl spoustu chyb, ale takhle skončit, to ne. Byli jsme manželé osmnáct let, zpočátku to bylo krásné, byli jsme zamilovaní. Ale pak si s Adamcem založili firmu. Nejdřív ho zkazily prachy a pak ho zničil nejlepší kamarád. Když začal chlastat, tak jsem se s ním rozvedla.“

„Kdy jste ho viděla naposledy, paní Kantorová? A co jste dělala včera? Omlouvám se, ale musím se zeptat.“

„To je v pořádku, chápu to. Byli jsme s manželem doma.“ Pak chvíli přemýšlela. „Kdy jsem viděla Láďu naposledy? Asi před dvěma týdny. Občas brával Marka, našeho syna, na hokej. Myslím na zápasy Ocelářů. Častěji s ním Marek odmítal být. Viděl, jak se jeho otec mění v trosku. Kromě toho s ním mlátí puberta.“

„Zas taková troska asi nebyl. Živil se jako architekt, platil nájem a výživné. Kdyby jenom pil, tak by to nedokázal.“

„Vy se ho zastáváte?“ změnila tón.

„Mně je to upřímně fuk, my vyšetřujeme jeho vraždu. Hledáme souvislosti. Někdo zabil dva bývalé nejlepší přátele, kteří se znali od základky, pak spolu studovali v Brně, založili si firmu a postavili si vedle sebe na Kamionce domy. Nejsilnější motivaci zabít Adamce měl váš bývalý muž, ale evidentně je tu někdo třetí, který je nenáviděl víc než oni dva sebe navzájem. Netušíte, kdo by to mohl být?“

„Adamec byl hajzl, který zničil každého, kdo mu stál v cestě. Láďa ničil život akorát mně.“

„Když ještě podnikali společně, nepřivedli nějakou firmu ke krachu?“

„Nevzpomínám si.“

„Kdybyste si přece jenom na něco vzpomněla, zavolejte mi,“ řekl Saran a podal jí vizitku.

Byli už u branky, když se kapitán Ožana zeptal: „Ještě jedna věc, paní Kantorová. Co dělá váš manžel?“

Štíhlá blondýnka kolem čtyřicítky s tuctovým obličejem pozvedla obočí.

„Je soukromý zubař.“

„A vy?“

„Jeho instrumentářka. Dneska mám volno, pracuje kolegyně.“

Kapitola 31

„Můj policejní čuch mi říká, že ta ženská před námi něco tají,“ mudroval Ožana mezi jednotlivými sousty.

„Tvůj čuch se věnuje se tomu divnému kuřecímu plátku a nedosmaženým hranolkům.“

Seděli na terase restaurace Na císařské, které se všeobecně říkalo na gnoju podle hromady mrvy, která kdysi ležela na nedalekém poli. Hnůj dávno zmizel, nelibý název zůstal. Romanovi stačila česnečka, kafe, mattonka a nezbytná cigareta. Malý blonďák s dračím tetováním na paži měl zavřené oči a vyhříval se na slunci.

„Nic moc, u toho Burka vaří líp,“ konstatoval kapitán a odsunul talíř.

„Stejně jsi to snědl, tak co,“ usmál se Roman.

„Hlad je sviňa.“

Roman se cítil ospale a unaveně, nejraději by to dneska zabalil a šel se domů vyspat. Pezda mu ale před chvílí poslal esemesku s adresami Ivana Holeksy a Jana Mravce. Ožana mu četl myšlenky.

„Tak co ti dva, jedeme za nimi?“

„Možná jenom za Mravcem, vlastní večerku. Mohli bychom ho zastihnout. Holeksa je elektrikář ve werku a dělá na šichty. Může být v práci.“

„Ale stejně, doktor a zdravotní sestra,“ předchozí návštěva mu evidentně vrtala hlavou, „měli bychom prověřit jejich alibi.“

„Dejme tomu, že se vyznají v anatomii a dokázali by napoprvé trefit srdce, ale proč by to někdo z nich dělal? Jaký by měli motiv? Blbost. Mně spíš vrtá hlavou jiná věc. Bodnout do člověka, to není totéž jako bodnout do vepřové kýty. Navíc vrah jednal maximálně efektivně. Jako já, až na to, že já jsem do nikoho nebodnul nožem. Ten skutečný boj, alespoň podle mě, musí být krátký s okamžitou eliminací protivníka. Což se v našem případě stalo. Adamec byl svalnatý a silný, Heinz zas měřil dva metry. Nedokázali se bránit.“

„Co z toho plyne? Že nám tu běhá nindža?“

„Nevím, co z toho plyne. Ale přijdeme na to.“

Kapitola 32

Romanovi připadalo, že se točí v kruhu. Vyšetřování jako by ho vracelo na jedno místo. Mravcova večerka se nacházela v Lyžbicích na Jablunkovské v domě s podloubím, kde prožil půlku života a kde pořád bydlí jeho matka. Než odešel Milan Adamec do Brna na vysokou, byl jeho sousedem z vedlejšího vchodu. Naproti přes dvůr zvaný plac kdysi bydlela Adamcova tchyně Majka. Věděl, že se pod laubami nachází i večerka, ovšem netušil, komu patří.

V prodejně zjistili, že majitel bydlí v rodinném domku za glajzami, tedy za železniční tratí bývalé Košicko-bohumínské dráhy. Prodavačka vyšla před prodejnu a ukázala jim prstem na klasickou sztokulu, jednopatrovou kostku nehezké zelené barvy. Stříbrnou nechali na parkovišti u laub. Když přešli hlavní silnici tvořící přímku mezi čtverkou a budovou městského úřadu, ocitli se v úzkém pásu zeleně s řídce rostoucími stromy, který odděloval dnešní ulici Jablunkovskou od původní silnice do starého města. Té neřekl nikdo jinak než starka. Romanovi se vybavily chvíle, kdy se na ní učil jezdit na kole, později tady na lavičce vykouřil první cigaretu, opil se jablečným vínem alias jabčokem a poprvé neobratně políbil holku, mačkaje přitom její pravé ňadro. Tohle byl kdysi jeho svět.

Otevřel jim tělnatý čtyřicátník v montérkách. Zadíval se pozorně na Sarana.

„Co je, co chcete?“

„Kriminální policie Ostrava, potřebujeme si s vámi promluvit,“ řekl Ožana a ukázal průkaz. Mravec mu nevěnoval pozornost.

„O čem?“ stále sledoval majora.

„O Milanovi Adamcovi, který trénoval vašeho syna.“ Teprve nyní se Mravec podíval na kapitána.

„Ten se přece utopil, našli ho v rybníku na Kamionce.“

„Neutopil se, byl zavražděn.“

Mravec zpozorněl, nafoukly se mu tváře a zbrunátněl mu obličej.

„To si jako myslíte…?“

„Nic si nemyslíme,“ uťal mu větu major, „jen chceme vědět, proč jste mu vyhrožoval.“

Nachové skvrny v jeho tváři se ještě zvětšily.

„Tak jeho mladá mě nabonzovala,“ došlo mu, proč za ním kriminalisté přišli. „Dobře, byl jsem za ním, abych mu vynadal. Nikdo nebude fackovat mého kluka. Kuba sice není žádný andílek, ale tohle si trenér nemůže dovolit. Ale to už je tak půl roku zpátky, co jsem za Adamcem šel.“

„Co se stalo? Povídejte.“ Pořád stáli přede dveřmi. Mravec je očividně nemínil pustit dál.

„Běželi v mrazu nahoru na Javorový a synek si mu postěžoval, že už nemůže. Adamec mu řekl, že slabochy v týmu nechce, a když mu kluk odpověděl, že je mu to fuk, tak mu ten hajzl jednu vrazil.“

Saran si to dokázal představit. Akorát že on by mu to v patnácti vrátil.

„Oukej. Co jste dělal minulý pátek večer a v noci ze včerejška na dnešek?“

„Chodím na hokej. V pátek jsme hráli s Berany a včera s Vítkama,“ odpověděl po krátkém zamyšlení, „oba zápasy naši vyhráli, tak jsme šli s chlapama do hospody.“

„Kam?“

„Do Matesa,“ řekl a kývl hlavou směrem za glajzy ke starce. Hospoda stála na dohled. „Včera jsme to dost zapili. Kdy jsem přišel domů, to už nevim. Ale moc jsem toho nenaspal.“

„Ten chlap má běžeckou postavu asi jako já, ten by nedoběhl ani k té své večerce,“ uzavřel kapitolu „Mravec“ kapitán Ožana, když se vraceli k autu.

Kapitola 33

Ledva sedli do Stříbrné, volal Pezda. Sdělil vyšetřovateli, že Holeksa je po denní a že na ně čeká doma. Saran v duchu znovu ocenil pracovitost mladého operativce. Vyjeli nahoru na Terasu a zastavili před dlouhým panelákem zvaným Žabín. Když smějícímu se Ožanovi sdělil, že v jedné linii směrem k náměstí Svobody stojí ještě Kravín, Sedm statečných a Dům hrůzy, začal se kníratý kapitán hlasitě chechtat.

„Co se chlameš, vole, u vás v Kurviné nedáváte panelákům přezdívky?“

Rozmluva s Holeksou proběhla ve stejném duchu. Adamec se po jeho patnáctiletém Tomášovi vozil, zesměšňoval ho před ostatnímu, že tloustne, a přidával mu takzvané kopečky, což byl výběh posledních dvou set metrů strmého kopce k chatě na Javorovém vrchu. V srpnových vedrech tam mladý Holeksa zkolaboval a dolů ho svážela horská služba. Právě kvůli tomu incidentu se snažil jeho otec dovolat Adamcovi, ten však nepřijímal. Holeksa stejně jako Mravec žádného Heinze neznali. Alibi elektrikáři z werku potvrdila manželka.

„Tohle je slepá ulička,“ řekl Saran, když vyšli ze Žabína, „slabý motiv, mají alibi a představa těch dvou pupkáčů v teplákách je směšná.“

„Počkej si pár let, hochu,“ prohlásil dotčeně Ožana.

Kapitola 34

Další spis, další papírování. Saran i jeho tři operativci datlovali od božího rána.

Na oddělení vyšetřování násilných kriminálních činů přišli rovněž státní zástupce Procházka a krajský policejní ředitel Novák. Přibylo také fotografií na tabuli. Slovo si vzal docent Hromada, který se na majorovo přání dostavil rovněž.

„Příčinou smrti Ladislava Heinze byla srdeční zástava způsobená bodnou ranou do pravé srdeční komory, vražedná zbraň je totožná s tou, kterou byl zabit Adamec, podle všeho šlo o vystřelovací nůž. Útočník zasadil pouze jedinou ránu, tentokráte ale zezdola. Důvodem může být skutečnost, že útočník byl o hlavu nižší než dvoumetrový Heinz, možná vedl ránu zdola kvůli těsnému prostoru ve dveřích, těžko říct, šlo bezpochyby o moment překvapení. Trefit jednou ranou srdce může být náhoda, ovšem dvakrát po sobě, to už vyžaduje anatomické znalosti a také sílu, v cestě stojí hrudní kost. Žádná jiná zranění Heinz neměl. Jeho zdravotní stav byl dobrý. Smrt nastala včera v cirka dvě hodiny v noci.“

„Podle výpovědi svědkyně Barbory Dosedlové, která se v tutéž hodinu z bytu v nejvyšším patře dívala z okna na odcházející partu přátel, vyběhla chvíli poté ze vchodu postava v černé mikině s kapucí na hlavě. Dosedlová vypověděla, že postava běžela nahoru. To znamená směrem k šesté základní škole. Totéž viděli další tři svědci, které probudil hluk odcházející party, a šli se podívat k oknu, co se děje. Nelze určit, jestli šlo o muže či ženu. Všichni se ale shodli na tom, že postava běžela rychle. Dvě svědkyně, které událost sledovaly z protějšího domu, řekly, že postava odbočila z Beskydské ulice, proběhla mezi paneláky a zmizela ve tmě.“ Saran se podíval na Siudu.

„Je to tak, budeme hledat dál, možná najdeme i jiné svědky,“ řekl poručík.

„Takže shrnu fakta. Adamce i Heinze zabil pravděpodobně jeden a ten samý člověk. Výška sto sedmdesát až sto sedmdesát pět centimetrů, štíhlý, zatím nelze s jistotou prohlásit, zda se jedná o muže nebo ženu. Svědci na Kamionce i na Beskydské se shodli na tom, že způsob běhu byl lehký, plynulý, atletický, tedy se jedná o někoho, kdo pravidelně běhá. Pokud se pustíme v uvažování tímto směrem, tak hned čtyři lidé v našem případu chodili do sportovní atletické třídy na čtverku, respektive čtvrtou základní školu v Třinci. Adamec, jeho manželka i tchyně, a také Heinz.“

„A také ty, majore,“ neodpustila si Ivana Sušková. Konstatovala to suše, po anglicku.

„Ano, já taky, ale já mám na úterní noc alibi, takže sorry, Ivanko,“ řekl s úsměvem Saran a pokračoval, „dva z nich byli zavražděni, zbývá manželka a tchyně. Ty si ale vzájemně potvrdily alibi.“

„Jsou to matka s dcerou, což snižuje věrohodnost,“ vložil se poprvé do debaty státní zástupce.

„To máte pravdu, ale chybí nám motiv.“

„Co takhle peníze?“

„To by pasovalo u Adamce, tam by těžila manželka, ovšem ta měla všechno, na co si vzpomněla. Vraždou by se o blahobyt spíš připravila. Ale jaký prospěch by měly jedna či druhá ze zabití Heinze?“

Procházka nic neřekl, a tak major pokračoval.

„Ještě víme, že vrah měl velikost nohy sedm. Tolik k popisu vraha. Co se týče způsobu, vše nasvědčuje tomu, že oběti pachatele znaly. Adamec přerušil běh, což dokládá mimo jiné zastavená časomíra na sportovních hodinkách. Heinz zase pustil vraha nahoru a čekal na něj ve dveřích, a ještě k tomu v pyžamu. Vraha znali, ale nenapadlo je, že zaútočí, vůbec se nebránili. Vrah je bodnul překvapivě, silně, a hlavně přesně, což vyžaduje jisté znalosti a schopnosti. A ještě jedna podstatná věc, která mě zaráží. Pachatel v okamžiku útoku odhodil veškeré zábrany, obě místa činu jsou veřejná, osvětlená. Kolem rybníka mohlo zrovna projíždět auto, chodbou mohl někdo procházet. Parta opilých pankáčů sjížděla seshora výtahem. Nejsem psycholog a na psychologický profil nemáme čas, ale buď je vrahem člověk psychicky narušený, nebo naopak někdo zcela normální, kdo oba nenáviděl natolik, že mu bylo lautr jedno, jestli ho v tom okamžiku někdo uvidí, nebo ne. Osobně se kloním k druhé variantě.“

„Co forenzní stopy, majorko?“ ptal se dál Procházka.

„Tak především jsme nenašli vražednou zbraň. Vzhledem k tomu, že ji použil opakovaně, je zbytečné hledat ji na dně rybníka. U první vraždy jsme si poměrně jistí, že vrah se s obětí nejprve setkal na cestě k rybářské boudě ve tmě, skutečné místo činu, kde jsme našli Adamcovu krev a stopy podrážek pachatelových krosových bot, je o pár metrů dál. Jak říkal major Saran, přímo pod lampou. Na rohožce přede dveřmi Heinzova bytu jsme objevili mikrostopy, které ještě vyhodnocujeme, výsledek bude zítra ráno. Ale podle mě najdeme i částečky vysokopecní strusky a bláta od rybníka.“

„To si pachatel před vraždou očistil na rohožce boty?“ zeptal se pobaveně Jánoš.

„To byste se divil, pane plukovníku, jaký biologický či organický materiál po nás zůstane. Třeba na židli, na které sedíte,“ utřela Jánošíka a Romanovy sympatie k Ivaně opět stouply.

„Lukáši, Libore, co máte vy?“ dal prostor svým operativcům.

„Vytáhnul jsem ze stavbyvedoucího názvy dvou firem, které kvůli ML Stavu v době, kdy ho vlastnili Adamec s Heinzem, zkrachovaly. Zítra to prověřím.“

„Oukej. Přepošlu ti e-mail, kde je popsán postup, jak Adamec vytuneloval firmu dvou nejlepších kámošů a založil si novou.“

„Vytvořil jsem stručné profily osob v blízkost obou zavražděných,“ začal Pezda, „a začnu nejbližší rodinou. Manželka Tereza Adamcová, rozená Konečná, dvacet pět let, vyučená kadeřnice, nyní v domácnosti. Její matka je Marie Konečná, rozená Trombíková, čtyřicet jedna let, střední zdravotnická škola, pracuje jako všeobecná sestra na interně v nemocnici Na Sosně, Karel Konečný, čtyřicet tři let, vyučený kuchař-číšník, vaří v restauraci U Buriana. Hana Konečná, dvacet dva let, Terezina sestra, studuje pajdák v Brně, češtinu – výtvarku. Inženýrka Iveta Adamcová, rozená Mazurová, první žena Milana Adamce, čtyřicet sedm let, vystudovala ekonomickou fakultu v Ostravě, nyní daňová poradkyně. Mají spolu syna Patrika, patnáct let, studuje na gymnáziu v Třinci. Anna Kantorová, dříve Heinzová, čtyřicet let, mají s Heinzem dvanáctiletého syna Marka, pracuje jako zubní instrumentářka v soukromé ordinaci svého muže, doktora Luboše Kantora, stomatologa, čtyřicet dva let. Společné děti nemají. Heinz má sestru Ivu, ale ta žije už deset let ve Skotsku. Adamec byl jedináček, rodiče už nežijí. Chcete i profily Heinzových rodičů?“

„Ne, Lukáši, zatím to stačí,“ zastavil ho Saran.

„Co ten Holeksa s Mravcem?“ zeptal se Gomola.

„Ty bych úplně vyloučil,“ řekl Ožana, „ti jsou bachratější než já.“

„Souhlasím,“ potvrdil informaci major a dodal, „bez urážky, Radime.“

„Interna, to je vnitřní lékařství, ne? Marie Konečná se musí vyznat v anatomii,“ vložil se opět státní zástupce.

„To ale ještě neznamená, že umí zacházet s nožem,“ řekl Saran. „Kromě toho nám pořád chybí motiv. Kdyby bodla Adamce, který jí mlátil dceru, tak se jí ani nedivím, ale proč by vraždila Heinze?“

„S nožem by to mohl umět Konečný,“ vložil se do hovoru Pezda.

Všichni přítomní se k němu otočili.

„Na vojně sloužil u paragánů.“

Kapitola 35

„Přesněji absolvoval základní vojenskou službu v letech osmdesát dva až osmdesát čtyři u výsadkového praporu v Chrudimi. Byli to elitní vojáci cvičení na diverzní akce. Znamená to, že prodělali mimo jiné výcvik pro boj zblízka,“ upřesnil kapitán Pezda.

„Něco jako Delta?“ zeptal se Jánoš. Saran věděl, že jeho šéf byl u železničního vojska.

„Jo, přepadové operace typu ‚najdi a znič‘. Ale určitě ne na takové úrovni jako Delta,“ cukalo Pezdovi v koutcích úst.

„Má alibi?“ zeptal se Procházka.

„Na pátek má, ptali jsme se v hospodě, kde vaří. Ale o tom, co dělal ze včerejška na dnešek, zatím nevíme nic,“ přiznal major. Nenapadlo ho ztotožnit Konečného s Heinzovou vraždou. „Libore, najdi si kontakt na tu hospodu, zavolej tam, a zjisti, jestli včera Konečný pracoval.“

„Co počítače, notebooky, mobily?“ obrátil se na Suškovou.

„Adamcova data jsme prošli, Heinzova procházíme teď, navrhuji podat zprávu zítra, podle mě potřebujeme najít souvislosti.“

„Oukej, máš pravdu. Tak zítra.“

„Telefonní čísla, na která Heinz volal nebo ze kterých někdo volal jemu, ještě prověřujeme, ale zatím máme zjištěno, že se jedná o jeho klienty.“

„Zítra to chci mít komplet,“ vyšetřovatel se podíval na hodiny na stěně. 22:34. „Balíme to. Jdeme spát. Zítra bude porada ve dvě, dopoledne mají technici i Libor s Lukášem co dělat. My s Radimem prohledáme Heinzův byt a požádáme Terezu Adamcovou, ať nás pustí do domu na Kamionce.“

„Pánové a dámo, máme tu dvě vraždy, chci co nejdřív nějaké výsledky, zítra budu mít za zadkem novináře a televize,“ poslední slovo měl krajský policejní ředitel.

Kapitola 36

Nastartoval Stříbrnou, ale než šlápl na plyn, přečetl si neotevřené SMS zprávy.

PETRA: KDE JSI, PARCHANTE? POKUD JE KONEC, TAK MI TO REKNI DO OCI.

JOLANA: NEKDY BYCHOM SI TO MOHLI ZOPAKOVAT. ROZMRDAL JSI ME NA MESIC DOPREDU. OZVI SE.

EVA: RADA JSEM TE VIDELA.

Roman si pustil Du hast od Rammstein a vyrazil domů. Oktávka se řítila nocí po dálnici mezi Ostravou a Místkem. Hlas Tilla Lindemanna burácel.

„Willst du bis der Tod euch scheidet, treu ihr sein für alle Tage? Ja. Nein! Ja.“

Chceš jí, pokud vás smrt nerozdělí, být po všechny dny věrný? Ano. Ne. Ano.

Nein!

Kapitola 37

„Jak se cítíš?“ zeptal se Roman Terezy.

„Bude to znít blbě, ale jsem v pohodě. Se zařizováním pohřbu mi pomáhá mamka.“

Nacházeli se v Adamcově zámečku, který býval ještě donedávna i jejím domovem. Adamec měl pracovnu v druhém patře, a tak stoupali točitým schodištěm, které připomínalo spirálovitě vykrojenou slupku pomeranče, a mělo dokonce stejnou barvu.

„Který debil to tu vymyslel,“ ulevil si Ožana, který funěl za nimi.

„Jsme v zámku, ne?“

„Milan mi slíbil, že až se nám narodí dítě, ty schody zmizí,“ řekla Tereza.

Roman chtěl říct, že nepřijde jedno ani druhé, ale pak se zarazil, v jejím hlase zněl smutek. I přes všechno příkoří, které jí manžel způsobil, s ním toužila mít dítě.

Adamcova pracovna vypadala jako sportovní muzeum. Všude na policích stály různé poháry, na zdi visely diplomy a medaile. Trofeje mistrovské i ty okresní. Zahlédl dokonce hliníkové medaile z bývalé NDR, z partnerského městečka třinecké čtverky Reuden v Sasku. A německé diplomy s legračním názvem Urkunde. Měl je někde u mamky v krabici taky. Mezi nostalgickými exponáty se vyjímaly ty současné, vesměs z golfu či tenisu. Každá sekunda strávená v pracovně měla Adamcovi připomínat, že je atlet, borec, sportsman a chlapák vůbec. Mezi sportovními publikacemi stálo několik fotoalb. Roman namátkou jedno z nich vytáhl. Staré fotografie pořízené na kinofilm policejní technici v odvezených počítačích nenajdou.

„Zakládal si i fotky z dětství,“ pronesla za jeho zády Tereza.

Skupinky hubených kluků v teplákovkách a botaskách na škvárovém oválu školního hřiště. Na některých snímcích se drží kolem ramen a smějí se do objektivu. Jindy fotograf zachytil prchavý okamžik sportovního výkonu. Všechny fotky byly černobílé, ale Roman si pamatoval, že fasované tepláky byly světle modré s jedním červeným pruhem. Další fotky zachycovaly jejich plac, dvůr mezi domy, v nichž bydleli. Parta kluků s kopačákem. Pak mladíci a dívky v úzkých džínách a s lahví jabčáku.

„Už jste na něco přišli? Heinze zabil stejný člověk jako Milana?“

Otázka přiměla Romana vynořit se ze vzpomínek.

„Jsme teprve na začátku.“

„Promiň.“

„Paní Adamcová, co je v tom sejfu?“ Ožana stál před bezpečnostní schránkou vestavěnou do zdi.

„Dával tam dvě pistole, pokud vím. Jsou legální. Měl zbrojní průkaz. Ale kombinaci neznám.“

„Možná si ji někde zapsal, zkuste ji najít.“

„Už půjdeme, díky, žes nás tu pustila.“ Roman se vydal k pomerančovému schodišti, pak se ale otočil.

„Kde byl tvůj otec z úterka na středu?“

Tereza vypadala zaskočeně.

„No… měl volno, ale večer odešel někam do hospody a vrátil se opilý až nad ránem.“

Kapitola 38

Zastavili před hospodou U Buriana. Ožana se na malého blonďatého šéfa podíval. Měl výraz, který dobře znal. Pitbul, jemuž se není radno plést do cesty. Prošli lokálem a zamířili rovnou do kuchyně. Saran rozrazil lítačky jako kovboj, který vstoupil do westernového saloonu a chce vyzvat padoucha na souboj. Kuchař, kulatý malý muž se světlým knírkem pod nosem, couvl o krok zpět.

„Tak ještě jednou, pane Sikora,“ udeřil na něj major, „kdo z vás dvou měl směnu minulý pátek? Vy, nebo Konečný? A rozmyslete se, než mi odpovíte. Za křivé svědectví jsou až tři roky.“

Tlouštík se okamžitě vzdal.

„Celý den jsem tu byl já.“

„Proč jste nám vy a číšnice lhali?“

„Karel nás o to požádal, že prý si musí něco nutně zařídit, a že kdyby se na to někdo ptal, ať řekneme, že vařil on.“

„A co si musel zařídit?“

„To fakt nevíme. Omlouváme se,“ řekla od lítaček servírka, spolupachatelka pondělní lži.

„Oukej. Ještě si vás dva podáme.“

„A v úterý ráno volal, že je nemocný a přijde až zítra. Šéf zuřil,“ iniciativně dodal kuchař.

Když vyšli z hospody, vytáhl Saran z kapsy mobil a nejprve zatelefonoval Procházkovi. Krátce mu vysvětlil situaci a pak zavolal Siudovi.

„Ahoj, Tome. Zajeď ke Konečným a sbal Konečného. Vodil nás za nos. Nemá na pátek alibi. Zavez ho k nám do Ostravy. Díky.“

„Proč by ale Konečný lhal? A jaký by měl motiv vraždit Adamce i Heinze?“ řekl Ožana.

„Netuším. Podíváme se ještě do Heinzova bytu, a pak se vrátíme do Ostravy.“

Kapitola 39

Majitelé bytu 3+1, který Heinz obýval, museli být postarší a konzervativní. Parně se odstěhovali někam na chalupu či k dětem, a byt si zatím nechali v záloze. Každopádně ho Heinzovi pronajali i s nábytkem ve stylu Expo 58. Prosklené vitríny, jednoduchý sektorový nábytek, plastové židle ve tvaru vajíčka, talířovité lustry, v rohu u okna bytelné gramorádio. Monitor počítače, který tu technici zanechali na psacím stole u okna, vypadal jako sci-fi artefakt z jiného světa. Pak si major všiml skleněné sošky ryby, již podpíraly dvě přední ploutve. Ryba, kříženec kapra se pstruhem, měla červeno-modro-zelené šupiny a otvírala hubu, jako kdyby chtěla něco říct. Doma nad laubami v bytě jeho mamky stojí na poličce její jednovaječná ségra. Roman jí bůhvíproč říkal Růža.

Vše relevantní už zřejmě posbírala Sušková, o tom vyšetřovatel nepochyboval. Saran s Ožanou po půl hodině hledání konstatovali, že nic, co by souviselo s vraždou, nenašli.

Kapitola 40

Ve dvě hodiny se opět všichni sešli. Saran přítomné stručně informoval o dopoledních prohlídkách, a především o předvedení Karla Konečného.

„To je zmetek,“ řekl Gomola, „volal jsem v devět nejprve do restaurace U Buriana a tam mi řekli, že je Konečný do pátku marod. Tak jsem volal manželce, která mi potvrdila, že je doma a leží s chřipkou.“

„Každopádně z něj musíme vytáhnout, kde byl v pátek večer a z úterka na středu v noci. Bývalý paragán bez alibi, to už je první stopa. Seděl by i popis, je štíhlý a neměří víc než sto sedmdesát pět.“ Saran to měl v oku, sám měřil sto sedmdesát. „Co máte dál?“

„V úterý před vraždou měl podle výpisu Heinz jen dva hovory. V poledne mu volal klient, nějaký Ivo Šingel, kterému maluje rodinný domek. A od 20:15 do 20:27 mluvil s Karlem Konečným,“ četl Gomola z notýsku.

Major se na Gomolu překvapeně podíval.

„Kdo komu zavolal?“

„Heinz Konečnému.“

„To není jediná souvislost mezi těmi dvěma,“ přidala se majorka Sušková, „Heinz si do počítače ukládal spoustu zajímavých informací. Vedl si seznamy věřitelů i dlužníků. Konečný si 15. srpna 2004 půjčil od Heinze dost velký obnos peněz. Chybí tam záznam o zaplacení dluhu. V tom byl Heinz pečlivý. Ovšem zajímavý je taky jiný seznam. Heinz si zapisoval jména svých milenek, pěkně podle abecedy.“ Usmála se, protože věděla, že chlapi zbystří. I po tom, co zkrachoval a začal pít, byl Heinz pořád hezký chlap.

„Tak kolik?“ zeptal se kupodivu plukovník Jánoš, aniž by si pořádně uvědomil, co říká. Předešel otázkou ostatní. Majorka se dobře bavila.

„Zajímá vás výše dluhu, nebo s kolika ženskýma Heinz spal?“

„Obojí, samozřejmě,“ řekl Saran a taky se usmíval, „začni tím vyšším číslem.“

„Heinz půjčil Konečnému šedesát pět tisíc a spal s pětaosmdesáti ženami. Vede písmeno A, jen Alen jsme napočítali šest, stejně jako Lucií a Ev. Zato kolonky C, Y a X jsou prázdné.“

„Vidím, že tví technici si dali na rozboru záležet,“ rýpl si do ní major. „Co z toho plyne pro nás? Kromě toho, že rád šukal.“

„Jen to, že se v jeho seznamu objevují hned čtyři Marie.“

„No a?“ Saran začínal být nervózní.

„Jedna z nich se jmenuje Konečná.“

Kapitola 41

„Konečných může být v republice několik tisíc, se jménem Marie možná stovka. Předpokládám, že akční rádius našeho dona Juana byl velmi široký. Osoba v seznamu milenek může být kdokoliv a bydlet kdekoliv, zatím bych tomu vůbec nepřikládal váhu.“ Romana Ivaniny náznaky popudily.

„Ale možné to je, ne? Sám jsi říkal, že jste všichni chodili na tu vaši slavnou čtverku,“ prohlásil Ožana.

„Mám se na to zeptat při výslechu Konečného?“

„Tak se uklidni, našli jsme podstatnější informace,“ otočila list Sušková, „Adamcovi i Heinzovi někdo vyhrožoval, oba si výhrůžky ukládali. Objevili jsme i e-maily, dotyčný to rozesílal oběma.“

Zapnula technikem připravený dataprojektor namířený na holou stěnu a požádala Pezdu, ať zatáhne žaluzie. Mezitím naskočila plocha jejího notebooku. Na pozadí vyplazovali jazyky dva němečtí ovčáci.

„Hezkýýý, majorko,“ nechal se unést Ožana, „jak se jmenujou?“

„Romulus a Remus,“ pochlubila se. Několikrát klikla myší a na stěně se rozsvítil text.

ZNIČILI JSTE FIRMU, MOU RODINU, VŠECHNO, VY ZKURVENÍ ZMRDI. TEĎ ZNIČÍM JÁ VÁS!

SLEDUJU VÁS, VAŠI RODINU, VAŠE DĚTI, ZAÚTOČÍM, KDYŽ TO NEBUDETE ČEKAT!

„Trochu infantilní a patetické, jako kdyby to psal Zorro mstitel,“ komentoval výhrůžky Ožana.

„A to je všechno? Víc nic?“ zeptal se major. „Kdy to přišlo? Ty fotky vypadají aktuálně.“

„První letos 28. srpna, druhý 1. září. Posílal jim k tomu fotky jejich synů, které tajně fotil.“

„Na to, aby se Heinz s Adamcem začali bát, e-maily možná stačily. Ale jako avízo vraždy je to podle mě hloupost,“ prohlásil vyšetřovatel. „Vrah oběti překvapil, vůbec to nečekali, on jim dopředu nepsal.“

„Zjistili jste, kdo to je?“ zeptal se státní zástupce.

„Každopádně moc chytrý není, podle IP adresy jsme obratem zjistili, že dotyčný to posílá z firemního počítače. Jmenuje se René Gavenda a pracuje v bezpečnostní agentuře AC Security v Českém Těšíně. Mají tam tři počítače, kam se přihlašují jménem. Stačilo porovnat datum a čas došlého výhružného e-mailu s datem a časem přihlášení, a vypadlo jméno. Žádná raketová věda,“ usmála se Sušková.

„Proč to ten pitomec dělal? Měl důvod?“

„Jeho otec se před pár lety pokusil o sebevraždu, střelil se do hlavy, ale tak blbě, že to přežil. Zůstal ovšem v kómatu na přístrojích a po šesti letech letos v červenci, měsíc před prvním výhrůžným e-mailem, zemřel.“

„Nejmenoval se náhodou Rudolf Gavenda?“ zeptal se Suškové Gomola.

„Jo, Rudolf Gavenda, ročník 1952.“

„To sedí. Měl stavební firmu, je to jedna z těch dvou, o kterých mi řekl Adamcův stavbyvedoucí.“

„Dyť to říkám, Zorro mstitel,“ zopakoval svou tezi kapitán Ožana.

„Tak si ho, Libore, vezmi na starost, zajeď do té firmy a prověř to,“ zaúkoloval Saran Gomolu. „Co ta druhá zkrachovalá firma?“

„ABL Stavby, s. r. o. Ta zkrachovala první. Její bývalý majitel dnes pracuje v Německu, v Řezně jako stavbyvedoucí pro jednu tamní firmu. Domů do Třince dojíždí tak jednou za měsíc. Prověřoval jsem to, v době vražd byl v Německu.“

„Co jeho rodina? Žádný potenciální mstitel?“

„Obě dospělé dcery žijí trvale v zahraničí, manželka bydlí v Třinci a je v invalidním důchodu.“

„Do prdele!“ ulevil si Roman.

„Motáme se jak Maďar v kukuřici,“ doplnila ho Sušková.

Kapitola 42

„Vážně máš dva ovčáky?“ Roman pozval Ivanu do své sluje na cigaretu a kafe.

„Jasně, je to moje rodina.“

„Nic mi do toho není, ale ty nemáš přítele ani děti?“

„Ne, a máš pravdu, nic ti do toho není.“ Sušková to řekla klidně. Bylo to suché konstatování. „Ty jsi na tom stejně, ne?“

Saran kývl. „Vypadá to, že žijeme podobně. Akorát jsem spíš na kočky.“

Ivana se nezasmála. Sám si uvědomil, že to byl hloupý pokus o vtip.

„Taky si občas někoho přivedu domů, nejsem jeptiška.“

Jejich pohledy se střetly. Dalo se napočítat třikrát jednadvacet. Pak Ivana Sušková potáhla z cigarety, a když vypouštěla dým, řekla: „Ale ty se nemusíš bát, nejsi můj typ. Bez urážky.“

„Bez urážky, ty můj taky ne.“

„Tak jsme si to krásně vyjasnili.“

„Oukej. Jdu si podat Konečného,“ típl kamelku a podíval se na kolegyni. Škoda, říct by si dal.

Kapitola 43

Nacházeli se ve výslechové místnosti. Policisté v obvyklé a mnohokrát úspěšně vyzkoušené pozici. Malý Saran za stolem, mohutný Ožana se opíral vedle stolu o zeď.

„Dnes, pane Konečný, pouze podáte vysvětlení, ale pokud se nám nebude zdát dostatečné, můžeme si vás tu nechat,“ vysvětlil major.

Kuchař jen kývl, že rozumí.

„Co jste dělal tento týden v úterý večer?“

Konečný se zatvářil nechápavě.

„Nerozumím.“

„Chcete zopakovat otázku?“

„Nerozumím, proč se ptáte.“

„Tak kde jste byl?“ Saran mu zatím nehodlal nic vysvětlovat.

„Měl jsem volno, šel jsem do hospody.“

„Do které? V kolik hodin jste tam šel a v kolik jste přišel?“

„Prostě jsem byl v hospodě, to je trestné?“

„Nehrajte si s námi, pane Konečný. Lhal jste nám, že jste minulý pátek u Burka vařil. Ten večer byl ale místo vás v kuchyni váš kolega Sikora. A zrovna v ten čas někdo zavraždil Milana Adamce. Na dobu vraždy nemáte alibi. Z úterka na středu byl zavražděn ve svém bytě Ladislav Heinz. Takže se vás ještě jednou ptám, kde jste v tu dobu byl?“

„Cože? Heinze někdo zabil?“ Terezin otec vypoulil oči jak outloň jávský. „To jsem vůbec nevěděl.“

„Teď to víte. Kde jste byl?“ zahřměl nad ním Ožana.

„Byl jsem v hospodě, opil jsem se, nemůžu si vzpomenout.“ Konečný se třásl po celém těle.

„Dlužil jste Heinzovi šedesát pět tisíc!“

Opičce vypadly oči z důlků.

Kapitola 44

„Ještě jsme ho měli dusit,“ vyčetl Ožana šéfovi, „možná by se rozmluvil. Posraný byl až za ušima.“

„Nedává mi to smysl,“ kroutil hlavou Saran. „Kvůli dluhu šedesát pět litrů se nevraždí. A proč by zabíjel vlastního zetě?“

„Třeba kvůli tomu, že mu mlátil dceru?“

„Dcera už byla měsíc u nich doma v bezpečí. Chápal bych, kdyby se porvali v afektu hned potom, co přišla zmlácená domů. Ale jak to jde, kurva, dohromady s Heinzem?“

„Píchal mu ženu.“

„To nevíme. Nevěra je spíš na rozbití huby, ne na vraždu. A ještě takovým způsobem. Viděl jsi, jak se ten blbec třásl, a to jsme na něho jen trochu přitlačili. Ten by srdce jednou ranou v životě netrefil. Kdyby vraždil nožem, tak by do oběti bodal dvacetkrát a nechal po sobě milion stop. Celé je to na hlavu postavené. Musíme rozšířit okruh podezřelých a u Konečných udělat domovní prohlídku. Konečného si tu necháme. A ty, prosím tě, zaskoč hned ráno za Procházkou a pak za soudcem, ať podepíše příkaz k prohlídce. Já to jdu ještě sepsat a pak domů.“

Kapitola 45

Zaparkoval oktávku před domem, byl vyčerpaný, měl hlad a toužil po sprše. Pak ještě cigáro a spát. Vydal se pomalu ke vchodu, když ze tmy zpoza velkého keře vyskočil mohutný chlap s rozpaženýma rukama, které se chystaly zaklapnout a sevřít Romana v mocném objetí. Ten však stačil na poslední chvíli zvednout paže, jinak by se ocitl jako ve svěrací kazajce. Muž tak sevřel pouze jeho pas a zvedl Romana nahoru, zřejmě ve snaze praštit s ním o zem, a zároveň ho zalehnout stokilovým tělem. Blonďatý rváč ve vzduchu také rozpažil, dlaně zformoval do tvaru misky a udeřil rukama protivníka přes obě uši. Ten zavyl bolestí a uvolnil objetí. Když se Roman ocitl nohama zpět na zemi, udělal pro jistotu tři kroky vzad, aby se mohl vyhnout dalším reakcím útočníka, přestože věděl, že je dotyčný vyřazený z boje.

Úder do uší způsobuje silnou bolest, šok, ztrátu rovnováhy a orientace v prostoru. Také protržení ušních bubínků. Roman chvíli sledoval, jak se mladý svalovec potácí jako ochlasta a neví, kterým směrem se vydat, a pak mu seshora úderem pěstí jako kladivem zlomil levou klíční kost. Nemusel to dělat, byla to jen pomsta, razítko na neschopenku.

Zatímco se útočník válel na zemi a skučel, Saran ho prošacoval. Na občance stálo jméno René Gavenda. Pracovník bezpečnostní agentury a autor výhružných e-mailů obětem.

Zavolal záchranku a posléze Mazurovi. Než dojela sanitka a třinecká policie, vykouřil dvě vítězné kamelky.

Spánek ho přešel.

Kapitola 46

Major měl štěstí. Jeho sousedka, která tráví veškerý čas přilepená k oknu, dosvědčila, že se soused pouze bránil. Viděla přesně, co se stalo, ale měla Romana ráda. Žila v hrůze z pochybných individuí, která by ji mohla přepadnout, a Saran, jenž bydlel ve vedlejším bytě, skýtal jakés takés bezpečí. Věřila, že kdyby se k ní někdo vloupal a ona začala křičet, přispěchal by ji zachránit. Fakt, že malý rváč udeřil toho lumpa pod jejím oknem podruhé, aniž by musel, považovala za správné.

Siuda, který také dorazil, si o tom myslel své, Sarana moc dobře znal.

„Tak protržení obou ušních bubínků a zlomená klíční kost najednou, a to jenom proto, že na tebe vyrukoval s nějakým ubohým zápasnickým chvatem?“ usmíval se ve chvíli, kdy dezorientovaného Gavendu nakládali do sanitky,

„Ten chlap je o hlavu vyšší a o třicet kilo těžší než já, chtěl mě zalehnout, musel jsem se bránit,“ tvrdil s vážnou tváří Roman. „Za pár týdnů zase uslyší a bude hýbat rukou.“

„Ani si nechci představit, co by z něho zbylo, kdyby tě fakt zranil,“ řekl stejným tónem nadporučík. „Měl bych dostat medaili za to, že jsme minulou sobotu s Karlem zachránili hosty ve Vidlích.“

Tohle se obešlo bez komentáře.

„Potřebuji tě zítra ráno, abys nám asistoval při domovní prohlídce bytu Konečných.“

Siuda kývl, stejně mu nic jiného nezbývalo.

„Díky, paní Podermanská,“ řekl Roman, když konečně zamířil ke vchodu a míjel sousedku.

„Szak se to zasłużył, pierun jedyn.“

Když se konečně doma osprchoval a ulehl do postele, zjistil, že mu před hodinou volal kamarád z Jablunkova Marek Hota, na kterého od neděle zapomněl. Nepřijatý hovor následovala sms.

TAK JA TE ZACHRANIM A TY SE MI ANI NEOZVES. JSI KURVA PREVLECENA ZA KAMARADA J

Kapitola 47

Domovní prohlídka u Konečných nezačala nejlépe. Tereza Adamcová i její matka, kterou znal Roman od dětství, to braly jako zradu důvěry. Zatímco je Ožana se Siudou uklidňovali, on si šel ven zakouřit. Stál na chodníku před schody do bytovky. Cítil, jak je mu to nepříjemné. Byl rád, že se prohlídky ujal parťák, kterému asistovali technici od Suškové. Přemýšlel nad tím, proč ho v noci Gavenda napadl. Jediné logické vysvětlení bylo, že poté co Gomola včera odpoledne provedl malou razii v těšínské bezpečnostní agentuře a zabavil počítače, Gavendu šéf vyrazil z práce. Svalovci došlo, že jeho vyděračské dopisy mohou souviset s Adamcovou vraždou, což už se dávno rozkřiklo, a šel si vybít zlost za ztrátu zaměstnání na jediném kriminalistovi z vražd, kterého v Třinci znal. Roman byl ve městě známá osoba. Gavenda svůj čin moc nedomyslel, či spíš nemyslel vůbec. Sice napadl policistu, ale z Adamcovy vraždy by ho nikdo neobvinil. Ať byl v té době kdekoliv, alibi mu poskytovala jeho výška, muskulatura a velikost chodidla. Je to blb, zakončil své přemítání Saran.

Otevřely se dveře a z nich vykoukl Ožana.

„Pojď se na něco podívat.“

Roman vyklusal po schodech nahoru. V předsíni stály Tereza s Majkou a probodávaly Romana pohledy. Ožana stál u botníku a tvářil se vítězoslavně. V ruce držel tmavě modré adidasky. Ukazoval majorovi podrážku a k ní přiloženou fotku otisku od rybníka na Kamionce. Vzor byl stejný.

„Velikost sedm.“

„To zatím dokazuje pouze to, že firma Adidas vyrobila mnoho stejných bot v této velikosti a se stejným vzorkem,“ zchladil major kolegu. „Vem je s sebou. Uvidíme, co řekne rozbor.“

„To si děláš, do prdele, srandu, ne?“ vyjela na Romana Marie Konečná.

„Omlouvám se, Majko, ale jinak to nejde. Tvůj chlap nám lhal o tom, kde byl v pátek večer.“

„A kde byl?“ zvážněla.

„To nám odmítá říct. Kdyby spolupracoval, tak tu nejsme.“

„To je blbec.“

„Ty víš, kde v pátek byl? A proč nám to nechce povědět?“

„Říkal, že je v práci. A proč nemluví, to fakt nevím.“

„Nesnáší mě. Nechceš mu k nám zavolat a domluvit mu?“

„Je strašně žárlivý. Nemá rád všechny chlapy, které znám. Hlavně ty z mládí. Ty z našeho placu.“

„Čí jsou ty adidasky?“ přehodil výhybku.

„Karlovy,“ řekla a podívala se na něho velkýma černýma očima. Když mu bylo čtrnáct, miloval ji.

„No, půjdu si ven zakouřit.“ Spíš utekl, než odešel.

Do půl hodiny našli technici černou pánskou mikinu.

Kapitola 48

Bylo krátce po poledni. Saran už dvě hodiny smolil úřeďák. Noční incident a domovní prohlídka. K tomu přikusoval dlouhou bagetu se šunkou. Jeho snídaně, oběd a patrně i večeře. Spěchat nemusel. Konečný tráví v cele blivajz, který dostal k obědu, a on stejně čeká na výsledky z laboratoře.

„Střevíček ti přivezu ve tři, princi,“ zašvitořila Sušková do telefonu.

Právě končil, když do jeho dračí sluje vstoupil Ožana.

„Nechceš si tu otevřít okno? Máš tu smradu jak v Cařihradu.“

„Nevíš, o čem mluvíš, kámo. V Istanbulu jsem letos v létě byl. Nádherné město. A Velký bazar? Tisíce barev a vůní, včetně létajících koberců a Aladinových lamp. A Turkyně jsou kočky, štíhlé, ne jako tlusté Řekyně na pláži na Korfu.“

Roman se chtěl začít rozplývat nad krásami chrámu Hagia Sofia, ale všiml si, že Ožanu to vůbec nezajímá. Kapitán si sedl na židli, položil na stůl hrnek kafe, který si přinesl ze své kanceláře, a požádal Sarana o jednu kamelku.

„Co se stalo včera večer? Proč tě Gavenda napadnul? Nedává mi to smysl.“

Saran si zapálil svou ikstou dnešní cigaretu a vyložil kolegovi svou teorii.

„Dejme tomu, že máš pravdu. Ale proč jsi ho musel tak zrasovat? Musels mu lámat tu klíční kost?“

„Bylo mi jasné, že to není náš vrah. Je dost blbý na to, aby napadl policistu, a dost mohutný, aby odpovídal popisu lehkého běžce mojí výšky. A to nemluvím o velikosti nohy. Tak si to aspoň bude déle pamatovat, že nemá přepadávat menší a slabší,“ uchechtl se major.

„Kristova noho, ty jsi pako. Měl bys navštívit psychologa.“

„Beru to jako kompliment.“

Kapitola 49

Opět se sešli před popisovací magnetickou tabulí, kam major připnul fotku Reného Gavendy. Stručně popsal včerejší napadení a důvody, proč se nejedná o vraha.

„Toho bych vyloučil.“

„Toho jsi vyloučil na několik týdnů,“ rýpl si Gomola.

Byly tři minuty po třetí odpoledne, opět čekali na majorku Suškovou. Vstoupila do dveří s omluvným výrazem, který měl asi znamenat, že dopravní situace mezi Místkem a Ostravou se nezměnila. Vzala to z mosta do prosta.

„Nevím, kdo v těch adidaskách běhá, ale vrah to není. Tyhle boty sice mají stejný vzor i velikost jako boty od rybníka, ale fragmenty se liší.“

„Co tím chcete říct?“ Státní zástupce byl viditelně zklamaný.

„Když to zjednoduším, tak jsou jinak sešmajdané než ty od rybníka. Nehledě k tomu, že jsme na podrážce nenašli žádné mikrostopy vysokopecní strusky, které zůstaly na Heinzově rohožce. Sorry, pánové. Ale tohle vrahovy boty nejsou. Tipuju, že to jsou adidasky Karla Konečného…“

„Proč si to myslíš? Jsou na nich skvrny od piva?“ Saranovi začalo svítat.

„Přesně. A taky mikrostopy od slunečnicového oleje a cigaretového popela.“

„A co mikina?“ nechtěl to vzdát Procházka.

„Vlákno, co zůstalo za Adamcovými nehty, je z černé mikiny, ale ne z té, kterou jste přivezli. Majitel této se pohyboval spíš v hospodě než na čerstvém vzduchu,“ zakončila výklad majorka.

„Kurva drát!“ uteklo Saranovi.

„Omlouvám se ti za zprávy, které jsi nechtěl slyšet,“ řekla Sušková.

Saran se drbal střídavě ve své žluté kštici a v rašícím strništi.

„Takže můžeme ty, co neodpovídají popisu, vyloučit. Akorát se nám do případu motají. Gavendu, Holeksu a Mravce.“

„Co Konečného?“ ozval se Gomola.

„Ten zůstává podezřelý. Je střední postavy, štíhlý a nemá alibi.“

„A má motiv. Aspoň u Heinze. Taky má bojový výcvik s nožem,“ přidal se Ožana a zavtipkoval, „z vojny i z kuchyně.“

„Popisu odpovídají i Adamcová a Konečná,“ vyjmenoval major a po chvíli dodal, „ještě Adamcova exmanželka.“

„A co ta bývalá od Heinze?“ napadlo kapitána.

„Motiv měli taky ti šikanovaní kluci, je jim přece patnáct, ne?“ nadhodil Pezda.

Na ty Roman úplně zapomněl. Když jemu bylo tolik, Adamce zmlátil.

„Máš pravdu, Lukáši. Sežeň jejich popis. Radime, ty obvolej všechny třinecké hospody. Konečný řekl, že byl v hospodě, a v adidaskách určitě vařit nesmí, pokud u Burka neserou na hygienické předpisy.“

„Vypadá to, že se nám pořád všechno točí kolem tvojí čtverky,“ usmála se Sušková.

„Ty budeš mít taky úkol. Ještě jednou prolezete Heinzův byt, třeba jsme něco opomněli. Pojedu s vámi. Radime, ty se pusť ještě jednou do Konečného.“

„S radostí, šéfíku,“ řekl zlověstně.

Kapitola 50

„Co když je vrahem někdo, koho zatím vůbec neregistrujeme? Třeba nějaký Adamcův a Heinzův spolužák z vysoké, který se po letech mstí,“ promluvila Ivana Sušková jakoby k sobě. Otázky se smíchaly s cigaretovým kouřem uvnitř Stříbrné. Okamžitě však unikaly pootevřenými okýnky. Policejní výjezdovka svištěla do Třince stočtyřicítkou po dálnici na Místek, seřazená podle šarží. V čele Saranova oktávka s oběma majory, za ní dodávka forenzního týmu.

„Věřím v logický princip Occamovy břitvy,“ řekl věcně Saran. Aniž by čekal na reakci spolujezdkyně, pokračoval, „pokud pro nějaký jev existuje vícero vysvětlení, je lépe upřednostňovat to nejméně komplikované.“

„Jasně, pan Occam už ve čtrnáctém století věděl, že vraždí hlavně zahradníci a příbuzní.“

„A žárliví milenci,“ doplnil major.

„V našem případě spíš milenky, ne? Kromě těch dvou puberťáků a Konečného nám z toho lezou samé ženské.“

Roman si představil, jak do něho bodají všechny jeho milenky, s nimiž se párkrát vyspal a pak je opustil. Poslední ránu by zasadila Petra, o tom nepochyboval.

„Musím si dávat větší pozor,“ řekl prorocky a tvářil se jako Libuše na kopci nad Prahou.

„Žena je plémě hadí, kdo ji hladí, toho zradí. Kdo ji souží, po tom touží, kamaráde.“ Ivana Sušková se usmívala.

„Tak to jsem v pohodě.“

Kapitola 51

Prohledávání Heinzova bytu trvalo už dobrou hodinu. Technici začínali být netrpěliví. Problém spočíval v tom, že Saran nevěděl, co konkrétně hledá. Chtěl najít něco, věc, fotku, zápisník, co by vyšetřování posunulo dál, případně mu dalo nový rozměr.

„Majitelé mu byt pronajali i s nábytkem, jeho osobních věcí je tu málo.“ Sušková už toho měla taky dost.

„Podobný nábytek jsme měli doma.“ Když to řekl, něco ho napadlo.

Vzal z prosklené vitríny sestru své Růži, uchopil ji za chvost a rázně s ní zatřepal. Z útrob bizarního kapro-pstruha vypadla otevřenými vyšpulenými ústy modrá USB fleška. Rybu svého dětství pak položil zpět, aby pózovala fotografovi.

„Pane vachmajstr, vy jste ale hlava,“ řekla napůl obdivně, napůl žertem Sušková.

„Měli jsme doma úplně stejnou rybu, vlastně je pořád v bytě u mamky. Říkal jsem jí Růža, už ani nevím proč. Jako kluk jsem si do ní před bráchou schovával figurky indiánů.“

„Co včil? Hledáme dál, nebo to sklo uklidíme a vypadneme?“

„Ať tví kluci dají byt trochu do pořádku a my se podíváme, co Růža schovávala.“

Sedli si do oktávky, Ivana vytáhla notebook a flešku zasunula do USB portu. Za pár sekund hleděli do poševního vchodu, který pro lepší viditelnost roztahovaly palec s ukazováčkem s červeně lakovanými nehty.

„Cha, já to peču,“ reagovala jako první Ivana. „Tak to je síla.“

„Vonnegut tomu říká ve Snídani šampionů rozcapený bobr.“

„To ovšem platilo v sedmdesátých letech, kdy tu knížku napsal. V dnešní době už bobři vymřeli.“

„Naštěstí,“ ušklíbl se Roman. „Zkus najít k tomu vchodu do ráje obličej.“

Následovalo několik detailních záběrů penetrace pochvy penisem, než se objevilo štíhlé mladé tělo s tváří Terezy Adamcové.

„Pokud je penis Heinzův, což předpokládám, tak se nám rýsuje motiv.“

„Jakože spal s matkou i s její dcerou? To není ani indicie.“

„Jasně, to je vlastně v pořádku, stává se to. Co ty na to?“ Sušková začínala být jedovatá.

Saran mlčel.

Kapitola 52

Roman vystoupil z auta a zapálil si. Ivana vylezla taky.

„Oberu tě o jednoho velblouda,“ vytáhla mu cigaretu z krabičky.

„Tak nevím, jestli Heinz ženy víc hladil, nebo soužil.“

„Každopádně Terezka je čiperná holka.“

„Musíte zjistit, kdy si fotky Heinz uložil.“

Chvíli postávali a mlčeli, Roman se podíval směrem nahoru. Tady na Beskydské kdysi bydlela jeho láska z gymplu. Napadlo ho, že to bylo naposledy, co byl zamilovaný. Většinou bral ženy jako kořist. Aspoň do té doby, než byl sám polapen Petrou. Už se jí týden neozval. Neměl chuť to napravit.

„Není to dětinské, schovávat si porno flešku do skleněné ryby?“ Sušková měla pravdu. Když strkal figurku Vinnetoua do Růži, bylo mu sedm.

„To už se asi nedozvíme. Třeba nechtěl, aby to jeho syn našel v počítači.“ Nikdy ho nenapadlo fotit si genitálie svých milenek.

„Tohle může napadnout jen chlapa,“ řekla, jako by mu četla myšlenky.

„Mě teda ne.“

„Měli bychom se vrátit, svatoušku,“ zasmála se.

„Běž do prdele.“

Kapitola 53

Během jízdy zatelefonoval Siudovi, aby se ujistil, zda má sepsány výpovědi jím vyslechnutých osob, případně svědků. Nadporučík byl jeho voják druhého sledu, ke kterému všechny, již nějak souviseli s případem, posílal.

„Tereza Adamcová u tebe byla vypovídat kdy? Před, nebo po Heinzově vraždě?“

„Až po. Přišla s matkou.“

„Nezmínila se nějak o Heinzovi?“

„Ne, ale všechno jsem ti už poslal. Děje se něco?“

„Objeď třinecké kluby, Relax, Vidle, Čárky, a poptej se, jestli tam někdy neviděli Heinze ve společnosti Adamcové. Pak ti to vysvětlím.“

Když dojeli na ostravské oddělení, už na něj čekali jeho tři mušketýři a nasupený státní zástupce. Došlo k posunu ve vyšetřování, bylo první, co ho napadlo. Záhy zjistil, že opačným směrem, než doufal.

„Karla Konečného jsem propustil,“ řekl Procházka.

„Má alibi,“ hlásil Ožana, „v pátek večer a z úterka na středu byl Konečný v Herna baru 101 v Třinci. Libor tam volal, souhlasí to.“

„Proč nám to neřekl hned?“

„Je to gambler, dluží kdekomu včetně Heinze. Nechtěl, aby se to dozvěděla jeho žena.“

„Už to trvá moc dlouho, pánové, pohněte s tím. Po Třinci nám běhá vrah s nožem, a vy zatím nemáte nic,“ prohlásil chladně státní zástupce. „Majore, potřebuju si s vámi promluvit mezi čtyřma očima.“

Saran odvedl Procházku do své kanceláře. Všiml si, že mu na psací stůl položil Pezda vyšetřovací spis. Jako by předpokládal, že se tam objeví prokurátor. JUDr. Pavel Procházka mohl být v Romanově věku, hladce oholená lebka a brýle mu dodávaly prvorepublikovou image. Majorovi připomínal nějakou postavu z komedie s Vlastou Burianem.

„Všiml jsem si, že Jánošík je většinou duchem i fyzicky nepřítomný. Chci znát váš názor na jeho práci.“

Majora překvapilo, že zná přezdívku vedoucího odboru.

„Nezlobte se, doktore, ale svůj názor si nechám pro sebe. Plukovník Jánoš je můj nadřízený.“

Jak rád by mu řekl, že ten starý komouš je líný pitomec, ale nebyl práskač. Jánošova neschopnost vést oddělení byla očividná. Nechápal, proč už se ho ředitel dávno nezbavil. Na druhou stranu to Saranovi vyhovovalo. Měl pro svou práci v podstatě neomezenou svobodu. Všem bylo jasné, že oddělení de facto řídí on.

Kapitola 54

Cestou domů mu volala Petra. Nechal Lennona volat o pomoc dlouho, pak přece jen hovor přijal.

„Co je s tebou, chlapče? Je pod mou úroveň shánět tě a doprošovat se tě. Pokud už mě nechceš vidět nebo máš jinou babu, tak mi to řekni do očí.“

„Jinou babu jsem měl, a teď už ji nemám.“

„Tím mi chceš říct, že za to můžu já?“ milenka na opačném konci zvýšila hlas.

„Hele, jsem unavený. Mám toho v práci hodně a moc se mi nedaří. Odjela jsi bez rozloučení na měsíc, ze kterého byl rok. Ani ses mi neobtěžovala ozvat. Všechno se to nějak zamotalo. Fakt to teď nechci řešit.“

„Už nic řešit nemusíš. Sbohem,“ řekla melodramaticky a ukončila hovor. Zjevně čekala, že zavolá zpět a omluví se. Ale to se nestalo.

Roman ujížděl nocí, zapálil si kamelku, stáhl si okénko a nechal dunět Rammstein.

Sbohem.

Kapitola 55

Vražda rovná se žádné volno. Jasné pravidlo. Dokonce i plukovník Jánoš dorazil do práce. Státního zástupce tím ovšem nepřesvědčil, Saran si toho dobře všiml.

„Teď, když jsme našli spojení mezi Heinzem a Terezou Adamcovou, se můžeme zaměřit na čerstvou vdovu víc,“ vrátil se k včerejší rybě nadívané pornem. „My s Radimem zajedeme do Třince na pokec. Libore, ty vezmeš fotky Konečného, Konečné, Adamcové i exAdamcové a objedeš s nimi všechny prodejny se zbraněmi od Těšína po Ostravu, možná někdo pozná, kdo z nich kupoval vystřelovací nůž. Lukáši, co ti kluci?“

„Sehnal jsem jejich popis, ale neptej se mě jak. Tomáši Holeksovi je čerstvě patnáct, měří sto osmdesát centimetrů, váží šedesát šest kilo, Jakubovi Mravcovi je čtrnáct, je sto sedmdesát pět centimetrů vysoký a váží šedesát čtyři kilo. Oba jsou hubení až vychrtlí jako všichni vytrvalci. Ani jeden z nich nemá nohu sedmičku. Podle třídního z devítky, oba ještě chodí na základku, samozřejmě na čtverku, je mladý Mravec trochu pomalejší v učení. Jasně dal najevo, že kluk moc rozumu nepobral, Holeksa je prý zas chytrý až moc, vyčůranec, jak jsem pochopil.“

„Bezva, Lukáši,“ ocenil práci svého pracovitého operativce major, „na webu Spolužáků bys mohl najít, s kým chodili Adamec s Heinzem na gympl, případně na vysokou, a vylustruj ty, kteří mají záznam v trestním rejstříku. Pokud někoho takového najdeš, chci znát i jeho adresu. Uvidíme, co z toho vyleze.“

Nadporučík Siuda začal sám.

„Heinz byl známý vymetač klubů, zvlášť když měl ještě prachy, choval se jako urvaný vagon. Znají ho všude, s Adamcovou ho viděli v Čarodějkách.“

„Jak je to dlouho?“

„Moc dávno ne, tak rok zpátky.“

„To vypadá, jako kdyby se chtěl Heinz Adamcovi pomstít,“ konstatovala Sušková.

„Až na to, že se někdo pomstil jim, majorko.“ Doktor Procházka začínal být jízlivý. „Máte už aspoň nějakou verzi? Ještě jsem žádnou neslyšel.“

„Terezu Adamcovou manžel podle její výpovědi podváděl a fyzicky napadal, Heinz ji mohl vydírat prostřednictvím pornofotek. Měří něco málo přes sto sedmdesát, je štíhlá a má stejnou velikost chodidla jako vrah. Má sice v obou případech alibi, ale pouze od matky, což může být nevěrohodné, jak jste sám říkal. Pro mě jsou to dost pádné indicie, abychom ji podezřívali.“

„A je sportovní typ, chodila přece na čtverku, ne?“ doplnil majora Ožana.

„Takže podle vás oba zavraždila Tereza Adamcová? Manžela i milence?“ reagoval státní zástupce.

„Odpovídá popisu, měla motiv a její alibi stojí na výpovědi matky, která přirozeně chrání své dítě. Je to zatím nejpravděpodobnější varianta. A víme, že oběti vraha znaly. Že šlo o moment překvapení. A to, že ve chvíli spáchání činu vrah odhodil strach a udělal to na dobře viditelném místě, svědčí o velké nenávisti.“

„Co způsob vraždy? Je to bývalá kadeřnice, pokud si dobře vzpomínám,“ pokračoval Procházka.

„Možná přeceňujeme vrahovy znalosti anatomie. Prostě dvakrát bodla do stejného místa a se štěstím trefila srdce.“

„Proč vrah v bodání nepokračoval? Nemohl si být přece po první ráně jistý, že oběť zranění podlehne.“ Vyšetřovatel si připadal jako ve škole před tabulí, ale bral to profesionálně. Státní zástupce jen dělá, co má.

„Adamec by zranění podlehl o pár minut později, ale vrah jeho tělo vtáhnul do vody, takže bezmocná oběť následně utonula. V případě Heinze byl vrah pravděpodobně vyrušen odcházejícími pankáči. Heinze našli až nad ránem, takže měl dost času na to, aby zranění podlehnul. Když to řeknu tak blbě.“

„To všechno zní věrohodně, ale k vznesení obvinění a návrhu na vzetí do vazby to nestačí.“

Kapitola 56

„Co kdybys ten wehrmacht vypnul?“ zeptal se kapitán cestou do Třince, „už mi z toho fakt hrabe.“

Roman se na svého kníratého parťáka podíval a vypnul CD přehrávač. Nastalé ticho přerušil Ožana.

„Nechceš si najít nějaký byt v Ostravě? Pendluješ každý den šedesát kiláků tam a zase zpátky.“

„Mně to vyhovuje, do roka by měli otevřít obchvat Těšína, takže se cesta zrychlí.“

Saranovi bylo jasné, že je to jen entrée k tématu, kterému se neměl šanci vyhnout. Popravdě, očekával, že se na jeho rozchod s Evou kolega zeptá už dřív.

„Co se vlastně mezi tebou a tou reportérkou stalo? Vypadali jste v pohodě.“

„Co by? Spal jsem s jinou ženskou a Eva to poznala, má pro to vyvinutý šestý smysl. Kdybych měl takovou intuici já, už jsme ten případ vyřešili.“

„Odpustí ti?“

„Je otázka, jestli chci. Rodinný život není pro mě. Žralok se taky nesmí zastavit, jinak by se udusil.“

„A co Petra, ta ti vyhovuje?“

„Hlavně mi nevyhovujou tvoje otázky. Petra mě dusí zase jinak. Dobře ví, že pro ni mám slabost. A zneužívá toho. Loni jsem si myslel, že bychom spolu mohli žít, ale pak na rok zmizela do Ameriky. Neozvala se, nic. Kdyby aspoň tu zasranou esemesku poslala. A to jsem jí volal, psal. Ani hovno. A pak si přijde, zazvoní, a do minuty šukáme jako králíci.“

„A co tam vlastně celý rok dělala?“

Roman se zasmál.

„A víš, že ani nevím? K tomu jsme se moc nedostali. Řekla jenom, že byla u ségry. Neozývala se údajně proto, že jsem jí ukřivdil, což prý ona neodpouští.“

„A cos jí udělal?“

„Jak to mám, kurva, vědět? Něco si namluvila, aby byla v pohodě. Její logika mě vytáčí.“

„Promiň, nechtěl jsem tě nasrat.“

„To už je jedno. S ní jsem skončil.“

Ožanu tím rezolutním prohlášením možná přesvědčil, ale sám si tím nebyl tak jistý. Přitahovala ho jako Siréna námořníky. Do záhuby.

„Jsi si jistý, že bude mladá Adamcová doma?“

„Jistota je kulomet, kámo. Ale je sobota a včera měl Adamec pohřeb. Tipuju, že bude chudinka truchlit u rodičů.“

Sám se té představě zasmál.

Kapitola 57

Žalem zlomená vdova přišla otevřít v bílém županu, pod kterým byla nahá. Na to zase měl šestý smysl Saran. Vůni nahé ženy vycítil jako pes cvičený na hledání drog. Tereza vypadala jako princezna Vivian z Pretty Woman.

„Sorry, že tě otravujeme hned po pohřbu, ale potřebujeme se zeptat na pár věcí.“

Tereza krátce zaváhala, ale pak je pustila dál.

„Musím se jen oblíknout, byla jsem si zaběhat, a tak jsem se musela osprchnout.“

Z obýváku vyšla Konečná.

„Čau, Romane. Co chceš?“

„Přijeli jsme si popovídat s tvojí dcerou.“

„To ti nestačí, že jsi zavřel Karla? Nemůžeš nás nechat na pokoji ani den po pohřbu, co?“

„Kdyby nám tvůj chlap nelhal, bylo by všechno v pohodě. Tak se uklidni. Jenom děláme svou práci.“

Marie Konečná se jen ironicky ušklíbla a gestem ruky pokynula policistům, ať si sednou.

„Ať nám nevynesete spaní,“ řekla neméně ironicky. „Dáte si kafe, když už tu jste? Ale koláčky dnes nemám, pane kapitáne.“

„Kafe si dáme a tady kapitán to nějak zvládne.“

„Mama se ještě zlobí kvůli tatovi,“ vysvětlila Tereza, která se mezitím převlékla a sedla si naproti nim. Měla červené domácí legíny a bílé triko, pod ním žádnou podprsenku. Bradavky ji stály v pozoru jako dva vojáci před Matyášovou bránou. Saranovi se okamžitě vybavily její gynekologické fotky.

„Tak co se děje?“

Roman se rozhodl, že nebude chodit kolem horké kaše a foukat na ni.

„Jaký byl tvůj vztah s Ladislavem Heinzem?“

Terezu Adamcovou otázka zaskočila. Nebyla na ni připra-vená.

„Jak to myslíš? Jaký vztah? Proč se mě ptáš zrovna na Heinze?“ zdržovala hru, aby si mohla promyslet odpověď.

Do obýváku přišla Konečná a postavila před ně kávu.

„Proč tě zajímá, jaký měla Terezka vztah s Heinzem?“

Major chvíli přemýšlel, jestli nebude lepší odvést si Adamcovou s sebou. Bez matčina kafrání se to zřejmě neobejde, a to mohl být rád, že zatím neviděl otce. Tipoval, že u Burka dohání dva dny strávené v policejní cele.

„Tak odpovíš mi, nebo ne?“

„No… znali jsme se, byl to kdysi Milanův kámoš.“

„Jak dobře jsi ho znala?“

„Kam tím míříš?“ zaútočila matka.

„Ptám se Terezy. Jestli se nám do toho budeš montovat, odvezeme si ji do Ostravy.“

„Znala jsem ho tak normálně. Proč?“

„Našel jsem ty fotky.“

„Jaké fotky?“

„Hele, nehraj na nás čínu, Heinz si tě nafotil při souloži.“

„Vypadněte,“ řekla chladně Konečná. Roman na ni tentokrát nereagoval. Pozoroval princeznu Vivian.

„To určitě nejsem já.“ Hlas se jí začal lámat.

Roman vyndal z kožené bundy fotky a začal je sázet na stůl jako kartář tarotové karty. Nevěštily nic dobrého.

„Tady je vidět i tvůj obličej, majitele penisu bychom asi neidentifikovali, kdyby tě při focení nedržel jednou rukou za zadek. Vidíš to tetování? Heinz má úplně stejné.“

Tereza zbledla, což ji v kombinaci se zrzavou hřívou činilo ještě krásnější.

„Tak co? Jak to bylo?“ zeptal se vyšetřovatel důrazně. Zaregistroval, že její matka nevykazuje známky zděšení.

„Dobře. Stýkali jsme se. Milan mě podváděl a párkrát zbil. Chtěla jsem mu to nejdřív vrátit. Ale pak jsem se do Ládi zamilovala,“ začala vzlykat.

„Kdy to začalo?“

„Asi tak loni v létě. Potkali jsme se v Čárkách.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Pár měsíců.“

„Proč to skončilo a kdy jste se viděli naposledy?“

Slzy jí tekly po bledé tváři. Než stačila odpovědět, začal Saranovi zvonit v kapse mobil. Gomola. Major se zvedl a odešel do předsíně.

„Tak ji máme,“ spustil operativec radostně.

„Koho? O čem to mluvíš?“

„Stojím před Army shopem v Ostravě. Obešel jsem dva a ve třetím prodavač ukázal na fotku Terezy Adamcové. Kupovala tam před měsícem vystřelovací nůž. Na kameře není, ta uchovává záznam tři týdny, ale poznal ji.“

„Je si tím jistý?“

„Na beton, chodí tam hlavně chlapi. Říkal doslova, že takovou šuknu v krámě ještě neviděl. Loudil po ní číslo, ale ona jen zaplatila a odešla. Už se neukázala. Jo, a když se jí ze srandy ptal, koho chce zapíchnout, tak prý řekla, že manžela.“

„Dobrá práce, Libore.“

Kapitola 58

„Dobrá práce, majore,“ řekla trochu posměšně Ivana Sušková.

Schylovalo se k večeru, ale venku bylo příjemně teplo, seděli naproti sobě na zahrádce restaurace U Toma. Kousek od nich se třpytila modrozelená hladina vodní nádrže Olešná. Kolem břehu courala spousta lidí. Odbornice na forenzní vědy bydlela v domku svých rodičů s Romulem a Remem nedaleko odtud. S chutí zaháněla žízeň pivem, Roman, který ji přivezl z Ostravy, popíjel Birell.

„Hovno,“ utrousil naštvaně. Tereza Adamcová sice od rána seděla v policejní cele, ovšem využila práva nevypovídat a mlčela jako hrob.

„Má pravdu, to musíš uznat, moc toho na ni nemáme.“ Tentokrát majorka promluvila vážně. „Nůž sice koupila, ale nevíme, jestli je to ten, kterým se vraždilo. Vražednou zbraň jsme nenašli, nemáme boty, mikinu. Sedí na ni jen popis a motiv. Dokonce má i alibi, trávila večer s matkou. Ty dvě si to dosvědčí vždycky, s tím počítej.“

„Nejsem blbej,“ ohradil se Roman, ale nebyl si tím příliš jistý, „mám čas do pondělka do dvou, pak ji musím pustit.“

Před týdnem touhle dobou do sebe házel jednoho panáka za druhým. Když se na to díval zpětně s týdenním odstupem, došlo mu, že neporušil letitou abstinenci kvůli ztrátě Evy. Měl zlost na sebe, trestal se za to, že mu nasadily dvojitého nelsona ženy. Jedna ho chtěla spoutat, druhá využít. Byl ve své podstatě útočník, nikoliv obránce. Uměl zmlátit dvoumetrového chlapa, myšlení a emocionálnost některých žen ho však spolehlivě položily na lopatky.

Kapitola 59

Pokud se nezjeví deus ex machina, někdo neznámý, nečekaný, kdo zasáhne do děje, došel k závěru, že za oběma vraždami stojí Tereza Adamcová nebo Majka Konečná, případně obě dvě. Gambler Konečný vypadl ze hry a nikdo další se nenabízel. Většinu násilných trestných činů páchají nejbližší oběti, zpravidla rodinní příslušníci. To platilo u Adamce, ovšem jaký byl důvod zabíjet Heinze?

Roman seděl doma v křesle za psacím stolem a pročítal si vyšetřovací spis. Terezin pláč nad „Láďovou“ smrtí se mu zdál opravdový. Tvrdila, že do něj byla zamilovaná. Pořizování erotických fotografií spíš svědčí o vášni, emocích a jisté důvěře než o promiskuitě či odplatě, alespoň v případě mladé Adamcové. U Heinze si nedělal iluze. Někdo si pořizuje kolekce motýlů či známek, on sbíral ženy. Saran nebyl lepší, akorát si netvořil v počítači seznam a nefotil si milenky v akci.

Ve světle bankéřky se zeleným stínítkem ho zaujaly zmínky ve výpovědích obou Adamcových, že je manžel fyzicky napadal. Bez ohledu na to, že se blížila půlnoc, vzal mobil a zavolal Gomolovi do Ráje.

„Tereza Adamcová a Iveta Adamcová uvedly, že je manžel bil, nikoliv zbil.“ Saran se ani neobtěžoval omluvit, proč volá uprostřed noci. Začal rovnou hovořit. „Což znamená, že se to dělo opakovaně. To zaprvé. Zadruhé, a to je moje chyba, nezeptali jsme se jich, zda to nahlásily nebo se nechaly ošetřit.“

„Hm,“ mručel rozespalý operativec, „když to říkáš.“

„Ráno seženeš jejich zdravotní karty a zjistíš, jestli domácí násilí ohlásily.“

„Jasně, rozumím.“

Roman si zapálil a v duchu si nadával, že ho to nenapadlo dřív.

Kapitola 60

Během dopoledne se snažil o komunikaci s Terezou Adamcovou. Marně.

„Proč mlčíš, jen si tím přitěžuješ. Každopádně to vypadá, že před námi něco tajíš.“

Seděli spolu ve výslechové místnosti sami. Nevzal s sebou dovnitř Ožanu, žádná hra na bubáky. Nechal všechny za polopropustným zrcadlem. Kromě Gomoly, který sháněl zdravotní karty, se přišli podívat na výslech hlavní podezřelé státní zástupce i krajský policejní ředitel. Nechyběl ani plukovník Jánoš.

„Tomu bys nerozuměl,“ řekla Tereza a prohrábla si dlouhé zrzavé vlasy.

„Čemu bych nerozuměl?“

„Je to komplikované.“

„Komplikované je hlavně to, že jsou dva lidé zavražděni, a ty odmítáš vypovídat.“

Chtěl pokračovat, ale Adamcová nasadila indiánský výraz ve smyslu howgh.

Kapitola 61

„Tak co?“ začal major.

Kapitán Gomola dorazil o půl druhé odpoledne. Obvoďáci vydali zdravotní karty až na základě soudního příkazu, takže první ranní operativcova cesta mířila za soudcem. Byla neděle. Naštěstí Gomola požádal o pomoc Pezdu, který měl literární talent na formulování žádostí o podepsání soudních příkazů.

„Tak nic,“ Gomola na dokreslení pokrčil rameny. „Ve zdravotní kartě Terezy Adamcové není o domácím násilí ani čárka, Siuda volal, že stopro policii nic nenahlásila.“

„A co druhá Adamcová?“

„Tam je to právě naopak. Sice nic neohlásila, ale nechala se ošetřit. Pohmožděné levé rameno, oteklá levá tvář. Lékařskou zprávu doložila u rozvodu. Byl to silný argument v její prospěch ve sporu o péči o syna.“

„Tomu nerozumím,“ divil se Procházka, „proč by si to vymýšlela?“

„Možná proto, aby zakryla pravý důvod, proč od Adamce odešla.“ Vyznělo to, jako kdyby s tím měla majorka Sušková nějakou osobní zkušenost.

„Každopádně máme na Terezu Adamcovou prd, zítra ráno ji pustím,“ řekl zostra státní zástupce a odešel z oddělení následovaný krajským ředitelem. Jánoš se jako obvykle zdekoval do svého kanclu.

„Dáme si kafe u mě, ne?“ pozval major sirotky do své dračí sluje.

„Myslím si, že Ivana má pravdu,“ řekl Saran. Zapálil si a z okna pozoroval Ostravu. Město, které mu nikdy k srdci nepřirostlo. Kuličky hrál v Třinci. Na ulici táhla matka za ruku křičící, vzpouzející se dítě. Ani náhodou, řekl si Roman v duchu. Pak se otočil ke kolegům a zadíval se na Ožanu.

„Vzpomínáš si, co nám říkala Adamcová, když jsme v té jejich haluzně šplhali do těch blbých schodů?“

„Jak si to mám pamatovat, ledva jsem po nich vylezl.“

„Až se nám narodí dítě, tak ty schody zmizí. Tak to přesně řekla. To jí prý Milan slíbil,“ Roman měl pocit, jako kdyby doběhl odjíždějící vlak.

„To zní, jako kdyby to dítě čekala,“ reagovala jako první Sušková. „Ale těhotná přece není.“

„Nebo jí to slíbil v době, kdy ho ještě čekala.“

„Super, takže mám sehnat jejího gynekologa,“ konstatoval nevesele Gomola.

„Jedu s tebou,“ vstal Pezda.

Kapitola 62

Čekali do jednadvacáté hodiny. Ožana přinesl z nedalekého bufetu pár řízků a bramborový salát. Saran neměl hlad, snědl dětskou porci, část odložili Gomolovi s Pezdou a zbytek zdlabali Ožana se Suškovou. Seděl v křesle, usrkával třetí kávu a pálil nepočítanou kamelku. Vzpomínal na Majku Trombíkovou z jejich placu. Na černovlasou rozesmátou holku, která si z něj utahovala, protože se kolem ní pořád motal. Když se v sedmnácti vdala za Konečného a odešla, jako by pro malého Romana dvůr potemněl. Zbylo tam ještě pár hezkých holek, ale v jeho očích žádná nesahala Majce ani po kotníky.

Do čeho jste se holky zamotaly? Co vám Heinz s Adamcem provedli?

Do sluje vstoupili oba operativci, vypadali uštvaně. Gomolův pohled spočinul na řízku. Nejdřív práce, potom jídlo.

„Tereza Adamcová podstoupila letos 3. srpna interrupci.“

Chvíli bylo ticho a pak se vyšetřovatel zeptal: „A důvod?“

„U plodu byl zjištěn Downův syndrom.“

„Milostpaní postižené dítě nechtěla?“ Ožana byl jako otec tří dětí zhnusený. Nejstarší Anička měla po mozkové obrně levou ruku trvale ohnutou v lokti a přitaženou k tělu. Kapitán ji nade všechno miloval.

„Spíš milostpán,“ řekl Pezda.

„Cože?“ nechápal Saran.

„Nakonec jsme z toho doktora vypáčili, že ona si chtěla chlapečka nechat, ale k potratu ji přinutil manžel.“

„Ten zkurvený zmrd, svině, čurák zasraný,“ Roman chrlil jednu nadávku za druhou.

Ostatní jen hleděli.

„Vy to nechápete? Velký borec a chlapák, kterého první syn zklamal, protože ho sport nezajímá a není podle vlastního otce dostatečně fyzicky zdatný, přece nemůže mít druhého syna postiženého. Očekával, že se mu narodí olympionik. Víte co? Ten pičus Adamec si svůj konec zasloužil. Chudák Tereza. Nedivím se, že odešla. A jestli ho zabila, tak jenom dobře.“

„Ale jak do toho zapadá Heinz?“ zeptala se majorka Sušková téměř nesměle.

Kapitola 63

Roman se vracel do Třince s jasnou vizí. Vidle, Jolana, sex. Jeho dnešní dvojí prozření jen potvrdilo to, co věděl od dětství. Milan Adamec byl bezcharakterní člověk. Důkazy to však nepřineslo žádné. Zatím si tak akorát mohl hodit kostkou. Terezu zítra pustí. Vzhledem k dnešnímu zjištění jí ještě podrží dveře.

Zaparkoval Stříbrnou a kráčel ke vchodu. Náhle se dostavil intenzivní pocit déjà vu. Ve stínu koruny javoru, která bránila světlu lampy, aby dopadlo na chodník před domem, stála osoba v mikině s kapucí přetaženou přes hlavu. Nehýbala se a čekala, až dojde k ní. Z metru ji poznal.

„Maj…!“ nedořekl, protože zafungoval reflex. Podvědomí předběhlo vědomí. Onen zlomek sekundy stačil k tomu, aby nastavil levou dlaň do dráhy nože, který mířil k jeho srdci. Stačil malý pohyb, protože rána šla zdola. Pak už jen cítil, jak mu čepel proniká rukou. Osoba vedla úder značnou silou. Když se střenka nože zastavila o Romanovu dlaň, musel levačkou vyvinout protitlak, aby útok zastavil. Saranova pravá pěst s vteřinovým zpožděním tvrdě zasáhla tvář Marie Konečné.

Žena pustila nůž a skácela se k zemi. Když se Roman otáčel, aby si došel do auta pro lékárničku a pouta, zahlédl v okně vyděšenou tvář sousedky Podermanské. Napadlo ho, že tuhle historku bude v klubu důchodců vyprávět ještě hodně dlouho.

Vytáhl z kapsy mobil a zavolal Siudovi.

„Co zas máš?“ vyštěkl nadporučík.

„Vražednou zbraň, ty vole.“

„Super, a kdes ji našel?“

„Mám ji zabodnutou v ruce,“ zasmál se Roman.

Kapitola 64

Pachatel byl dopaden. Jediné, co chybělo, byl motiv vražd. Marie Konečná skončila v třinecké nemocnici se zlomeným nosem a poraněnou lícní kostí. Saran měl štěstí, čepel nože minula šlachy. Po ošetření ho propustili. Chtěl se okamžitě vrátit do práce. Jánoš mu přikázal sedět doma. Konečnou vyslechne Ožana.

Roman vzal dopoledne vyšetřovací spis, s problémy si oblékl uniformu, modré džíny, černé triko a koženou bundu, nasedl do Stříbrné a s obvázanou rukou vyrazil za Markem Hotou do Jablunkova. Wruna s Regi po návratu z Anglie skončili na pracáku, protože zaměstnání, které by jakžtakž odpovídalo jejich představám, nesehnali, a tak žili z podstaty, z našetřených peněz, a plánovali, že odjedou zpátky do Londýna. „Bo co tu, že?“ komentoval situaci Marek.

Rodina, které Hota svůj 2+1 pronajal, se odstěhovala už před několika měsíci, takže jeho přátelé museli byt opět zprovoznit. Tentokrát si Regina vymínila, že z obýváku nebude westernový saloon. Kuřáci, včetně jí samotné, museli na balkon. Tam se nyní nacházeli. Jasnozřivý projektant tady pro československý pracující lid navrhl dostatek plochy pro stolek a židle. Pili kafe a kouřili. Roman měl před sebou rozložený spis.

„Potřebuji se na případ podívat z jiného úhlu, a ty jsi napůl detektiv,“ připomněl Markovi společné vyšetřování před třemi lety.

„Nevím, co by sis beze mě počal. Nejdřív se tu necháš přivézt ožralý jak prase, a teď mám za tebe dokončit vyšetřování.“

Roman jim během dvaceti minut a tří velbloudů převyprávěl nejdůležitější informace a dosud zjištěná fakta, včetně barvitého vylíčení včerejšího útoku.

„Jak ta Konečná věděla, v kolik hodin se vrátíš z práce?“

„Předpokládám, že na mě nečekala a mířila rovnou do baráku zazvonit mi u dveří. Že jsem zrovna přijel, byla náhoda.“

„Kdybys jí nerozflákal ksicht, mohl ses třeba dozvědět motiv, lidi v afektu řeknou různé věci.“

„Nezapomínej, že na mě zaútočila a zranila mě. Měl jsem štěstí. Adamec s Heinzem zareagovat nestačili.“

„Chudáčku. A ty nezapomínej, že už jsem viděl, jak na tebe útočí chlap s nožem. Ty jsi takový prťavý nasraný Terminátor.“ Hota přezdívaný Wruna měl bezmála dva metry. „Obětí byla Konečná stejně jako předtím ten sekuriťák.“

„Řešíš nesmysly,“ utnul plané řeči Roman, „pojďme k věci.“

„Dobře. Kde bydlel před pětadvaceti lety Heinz?“

„V Žabíně. To je takový dlouhý panelák na kopci na Terase. V podstatě nad dvorem, kde jsme bydleli. Jenom sešel dolů. Proč se ptáš?“

„Protože se to všechno točí kolem vašeho placu. Když nepočítám tebe, tak vedle sebe vyrůstala vražedkyně i její oběti. Není zakopaný pes někde v minulosti?“

„To mě napadlo taky, ty génie. Akorát se na to dívám blbě.“

„Co ten seznam Heinzových milenek? Je tam i Marie Konečná. Ten magor si ke jménům připisoval čísla. Zatímco u ostatních ženských je to od deseti dvaceti nahoru, u ní je pouze jednička. Není to divné?“

„Možná se spolu vyspali jen jednou na nějaké akci, taky se mi to stalo, a víckrát.“

„Proč ses jí na to nezeptal? Když jsi zatýkal Adamcovou, seznam už jsi měl, ne?“

„Nechtěl jsem se na to ptát před dcerou.“

„Ta by z toho měla určitě šok,“ řekl Marek posměšně, „mimochodem u Adamcové je číslo šedesát devět. A u nějaké Doroty Fremerové dokonce dvě stě padesát jedna!“

„Heinz byl pečlivý statistik.“

„Třeba ta jednička znamená, že se teprve zastřeloval, že sbíral zkušenosti,“ vstoupila jim do debaty Regina. Oba muži se na ni překvapeně podívali.

„Myslím to tak, že ta vaše Konečná mohla být jeho první holka, rozjel se až potom. Já jsem přišla o panenství s chlapem, se kterým jsem pak už nikdy nic neměla, naštěstí,“ pokračovala dál.

Roman i Marek mlčeli, jen bledou krásku se zrzavými vlasy pozorovali. Pravými, nikoliv odbarvenými, jako měla Tereza Adamcová.

„První sex není pro většinu žen zrovna příjemný zážitek, někdy je z toho trauma na další roky. Mě znásilnil opilý přítel mé matky, která spala zdrogovaná vedle v pokoji.“ Marek ji chytil za ruku, ale Regina zůstala klidná, už se s tím dávno srovnala.

„Tím chceš říct, že Heinz mohl Konečnou znásilnit?“ ozval se konečně Roman.

„Nevím, jenom nahlas přemýšlím, chtěl jsi jiný pohled, ne? V těch tvých vraždách je hodně emocí, nenávisti. Takové té ženské. Kdybych dneska potkala toho zkurvysyna, co mi to udělal, asi bych ho nezabila, ale určitě bych ho kopla do koulí.“

Vzpomněl si na fotky, které si prohlížel v Adamcově pracovně. Omladina z placu. Ramenatý Adamec, vyčouhlý Heinz, snědá a krásná Majka Trombíková a další. Dlouhé vlasy, trička s rozhalenkami, aby byly vidět řetízky, a vypasované džíny. Parta stojí před výměníkovou stanicí, hubené tváře se usmívají do objektivu.

Kapitola 65

Saran zamířil z Jablunkova rovnou do třinecké nemocnice Na Sosně. Marie Konečná se nacházela v lůžkové části interního oddělení. Byl jí přidělený samostatný pokoj, který hlídal policista. Ten mu řekl, že kapitán Ožana odešel do kantýny na oběd. Nadával, že „ta baba drží hubu“.

Majka měla zvednuté opěradlo polohovací postele, takže vlastně seděla. Čekala Ožanu. Když spatřila Sarana, cukla hlavou. Účinek rány pěstí byl devastující, levou půlku tváře včetně očních víček měla ošklivě nateklou. Zlomený nos měla přelepený bílou páskou. Hleděla na něj pouze pravým okem. Z výrazu zraněné tváře se dalo těžko něco vyčíst, ale major cítil, že jeho pubertální láska má strach.

Přisunul si židli a posadil se vedle postele. Možná měl intenzitu úderu přece jen zmírnit. Byl to reflex.

„Promiň, že jsem tě tak praštil.“

Sledoval, jak se jí překvapením rozšířila zornice.

„Ty se mi omlouváš? Za co? Chtěla jsem tě zabít.“

„Jo, život je komplikovaný.“

„Co Terezka? Je v pořádku?“

„Nevím, když jsem ji viděl včera naposledy, odmítala mluvit. Stejně jako ty, jak jsem slyšel.“

„Čekala jsem na tebe, nikdo jiný to nepochopí.“

„A taky by na skutečný motiv nikdo nepřišel, kdybys mě včera zabila, co?“

Z jediného zdravého oka jí stékala slza.

„Vím, že mi to nikdy neodpustíš.“

„Přestaň plácat blbosti. To si nech pro syny těch, které jsi skutečně zavraždila. Co se stalo v květnu dvaaosmdesát?“

„O tom se těžko mluví.“

„Zkus to. Kdo tě znásilnil? Heinz? Adamec? Nebo oba? Řekni mi to. Pochopím to. Kdybych měl dceru a někdo ji znásilnil, zabiju ho, z fleku.“

„Jsi první, komu to říkám. Žiju s tím dvacet pět let.“

„Který z nich byl Tereziným biologickým otcem?“

„Nevím, který z těch dvou to byl.“

„Tak jsi je pro jistotu zabila oba, co?“

„Vracela jsem se večer od kamarádky, co bydlela za tratí. Šla jsem tou pěšinou, která vedla od starky k našemu baráku. Byla už tma. Někdo mě praštil do hlavy. Když jsem se probrala, měla jsem hlavu zabořenou obličejem do trávy, jeden z nich mě držel za krk a druhý mi to dělal zezadu. Zkoušela jsem křičet, ale zacpali mi pusu. Když odešli, zůstala jsem tam ležet. Nevím, jak dlouho. Plakala jsem a hrozně jsem se styděla, bylo mi šestnáct. Doma jsem řekla, že jsem šla dolů lesem z Terasy a spadla jsem. Stejně by to bylo k ničemu, protože jsem ty hajzly nepoznala.“

„Jak jsi na to přišla, že to byli oni?“

„Letos v květnu za mnou přišla Heinzová, Karel byl zrovna v práci. Ona už bydlela v Bystřici. Přišla mi vrátit nějaké věci, které jsem jí kdysi půjčila. Pohádaly jsme se. Vyčetla mi, že jsem spala s jejím chlapem, jako s Heinzem. Když jsem se bránila, tak mi řekla, že jednou slyšela opilého Adamce s Heinzem, jak se baví o tom, že kdysi šukali i Majku, abych Heinzovou citovala. Tehdy mi došlo, že to byli oni, kdo mě znásilnil, protože jsem Karlovi v životě nebyla nevěrná. Když potom Terezka otěhotněla a zjistilo se, že dítě má Downův syndrom, což je geneticky podmíněná porucha, kterou může zapříčinit mimo jiné taky incest, byla jsem si jistá. Představa, že moje dcera spí s muži, kteří mě znásilnili, a jeden z nich je jejím otcem. A navíc i otěhotní…“

Hlas se jí zlomil. Saran sklopil opěradlo postele a držel ji za ruku. Bylo to absurdní. Těžko uvěřitelné. Strašné. Neodpustitelné. Vůbec se Majce nedivil. Zabil by je taky.

„A co Karel?“

„Ten byl tehdy na vojně. Řekla jsem mu, že jsem těhotná s ním, byl na opušťáku pár týdnů předtím, než se to stalo. Uvěřil mi. Ale vždycky tak trochu pochyboval.“

„A těm dvěma nedošlo, že by Tereza mohla být jejich dcera?“

„Po několika měsících jsem se vdala a odešla. Nikdo to neřešil. A já jsem to nikomu neřekla. Ty jsi první.“

Do pokoje vstoupil Ožana a zůstal nechápavě stát. Dvojnásobnou vražedkyni utěšuje člověk, který se jen díky svým bojovým reflexům nestal třetí obětí. Majorovi došlo, že to působí divně.

„Nech nás, Radime, ještě chvilku. Pak ti to vysvětlím.“

Kapitán vycouval.

„Škoda, žes mi to neřekla dřív, zabil bych je místo tebe. A nikdo by na to nepřišel.“ Roman šeptal a hladil svou dávnou platonickou lásku po vlasech. Majka se na něho usmála, taky šeptala.

„Moc tě prosím, vynech z toho Terezku, o ničem nevěděla. Jenom mi koupila ten nůž. Namluvila jsem jí, že to má být dárek pro Karla. Jako že byl kdysi paragán.“

„Neboj se, vynechám ji z toho, a udělám všechno pro to, aby ti dali co nejnižší trest. Jen musíš říct státnímu zástupci to co mně. Musíš se ke všemu přiznat a detailně popsat, jak se to stalo.“ Věděl, že toho moc nezmůže, ale dnes by jí slíbil i modré z nebe.

Kapitola 66

Do dračí sluje vstoupila majorka Sušková, přešla místnost a položila mu na psací stůl složku s výsledky analýzy DNA. Roman je otevřel a zase zavřel. Zapálil si kamelku a skrz kouř se na Ivanu podíval.

„Adamec?“

„Ne.“

„Sakra, špatný tip. Chtěl jsem říct Heinz.“

„Ani jeden z nich.“

„Cože? To si děláš kozy, nebo co?“

„Vypadá to, že nám ta tvoje Majka lhala. Sorry, kamaráde.“

„Blbost.“

„Hvězdy a DNA nelžou, Bobo.“

„Nevěřím, že by mi Majka lhala.“

„Jak říkám, otcem Terezy nebyl ani Adamec, ani Heinz.“

„Tak přece jen Konečný.“

„Bohužel, ani on není biologickým otcem.“

Major na ni tupě hleděl, nechápal to.

„V tajence nám chybí někdo čtvrtý,“ zasmála se Sušková.

Romanovi to secvaklo. Ale byl to děsivý zvuk. Vytáhl z kapsy fotku rozesmáté party mladých lidí z placu. Položil ji na stůl před sebe tak, aby si ji mohla prohlédnout také Ivana.

„Čtverka stojí za objektivem.“

Teď se pro změnu zatvářila nechápavě Sušková.

„Máš někde po ruce vercajk na stěr slin pro testy DNA?“ zeptal se a zapálil si kamelku, aniž by si uvědomil, že první ještě hořící je odložená v popelníku.

Kapitola 67

V dřevěném bungalovu nad pláží se rozezvučel mobil. Muž jej vzal do ruky a podíval se na displej. Přijal hovor.

„Už vím, proč jsi utekl, ty hajzle.“

Muž mlčel.

„Neutekl jsi před vojnou. Adamec, Heinz a ty jste společně znásilnili Majku Trombíkovou.“

Muž neodpovídal.

„Máš tu dceru, bratříčku. Ale do Česka se už nikdy nevracej. Nikdy, kurva. Rozuměl jsi mi?“

Petr Saran odložil telefon a zadíval na nekonečný modrý Pacifik.

PODĚKOVÁNÍ AUTORA

Děkuji svým dcerám Michaele a Zuzaně, Marku Sikorovi, Pavlu Kufovi, Jaroslavu Glogarovi, Šimonu Markovi, Pavlíně Pyszkové, Jiřímu Popiolkovi a Haně Gelnarové.

Prodáno 14.10.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

POZNÁMKA EDITORA

Některé postavy hovoří slezsko-polským nářečím, které nemá standardizovanou transkripci. Autor je proto zapisoval foneticky s použitím znaků pro polské měkké hlásky.

OBSAH

DWUR

květen 2004

KRUHY

srpen 2006

ČTVERKA

září 2007

Poděkování autora

Poznámka editora