Obsah:

- NA SLOVENSKÉ HRANICI

- NA SLOVENSKÉ HRANICI

- VOJÁK BEZ UNIFORMY

- OBRANA NÁRODA

- SMĚR FRANCIE

- JE NA ZÁPAD CESTA DLOUHÁ…

- TOLONCZHÁZ

- SESTRY HOLYOSOVY

- TRANSPORT DO MARSEILLE

- PLAVBA POTOPENOU LODÍ

- AGDE

- BÉZIERS

- EVAKUACE

- OSTROV STATEČNÝCH

- S KONVOJEM DO VELKÉ BRITÁNIE

- CHOLMONDELEY PARK – CAMP

- ZROD BRIGÁDY

- PŘEDNOSTOU 2. ODDĚLENÍ ŠTÁBU BRIGÁDY

- NĚMEČTÍ AGENTI V NAŠEM ODBOJI

- SBOHEM, CHOLMONDELEY!

- LEAMINGTON

- PŘECHÁZÍM NA 1. ODDĚLENÍ

- CHURCHILL V PRVNÍ BRIGÁDĚ

- V LONDÝNĚ

- STUDIJNÍ SKUPINA

- PARAŠUTISTÉ VE WILMSLOW A AIRBORNE DIVISION

- ZROD HEYDRICHIÁDY

- OPOUŠTÍM ANGLII

- V ZEMI HRDINŮ

- SMĚR – SOVĚTSKÝ SVAZ

- Z AFRIKY DO ASIE

- ČEKÁME V TEHERÁNU

- LET DO MOSKVY

- MOSKVA A BUZULUK

- GENERÁL PÍKA A GENERÁL SVOBODA

- 2. PARADESANTNÍ BRIGÁDA

- PROSKUROVO

- 3. ČS. SAMOSTATNÁ BRIGÁDA

- DUKLA BEZ LEGEND

- BOJE O MĚSTO DUKLA

- OPĚT NA PŮDĚ VLASTI

- POSTUP NA ONDAVU

- BYLA KARPATSKO-DUKELSKÁ OPERACE NUTNÁ?

- DÁL S 1. ČESKOSLOVENSKÝM SBOREM

- S DĚLOSTŘELCI U JASLA

- PRONÁSLEDOVÁNÍ NEPŘÍTELE

- BOJE O LIPTOVSKÝ MIKULÁŠ

- PŘES VELKOU A MALOU FATRU

- OPOUŠTÍM SLOVENSKO

- DVOJÍ SETKÁNÍ

- Doslov

VILÉM SACHER

GENERÁLPORUČÍK V ZÁLOZE

POD ROZSTŘÍLENÝM PRAPOREM

NAŠE VOJSKO PRAHA

© Vilém Sacher, dědicové, 1991
Epilogue © Karel Richter, 1991

ISBN 80-206-0184-8

Až teprve teď, kdy jsem už stár a kdy se zdá,

že mi to věru za to nestojí, počínám chápat závrať časnosti.

Vždyť život je jen vzlyk, a jiný život není

a pod tím rozstříleným praporem je krásy dost.

JAROSLAV SEIFERT: KONCERT NA OSTROVĚ

NA SLOVENSKÉ HRANICI

NA SLOVENSKÉ HRANICI

Nedalo se tomu říkat předsunutá pozorovatelna, byl to spíš pouhý okop, v noci narychlo vyhloubený. A v něm velitel 3. rychlé divize, generál Jaroslav Eminger; očekával útok, aby podle průběhu boje nasazoval své jednotky. Za ním, s dalekohledem v ruce, jsem stál já. Na druhé straně úzkého okopu, ještě vonícího čerstvou hlínou, dřepěl u svého aparátu telefonista, kterého přidělený kapitán zpravodajského oddělení divize neustále nervózně pobízel, ať ho spojí s nadřízenými štáby nebo s tou či onou předsunutou pozorovatelnou. Podle informací z hlavního velitelství naší armády se předpokládalo, že hitlerovské jednotky zahájí útok dnes ve 14.00 hodin. Proto už od ranních hodin 28. září stála celá rychlá divize v bojové pohotovosti v prostoru Nové Zámky – Štúrovo.

Pohledem na hodinky jsem se přesvědčil, že do začátku války by tedy zbývalo už jen několik minut. Znovu přikládám k očím dalekohled: přede mnou se táhne k Dunaji rovná jihoslovenská krajina. Pole už jsou sklizená, holá, pouze z kukuřičných lánů trčí prázdná stébla. Nalevo, u samého břehu řeky, se pne pustý porost, více napravo u obce Iža, kde se zakopala naše pěchota, se zelenají louky. Jasné modré nebe je bez jediného mráčku. Nikde ani stopa po nepřátelském pozorovacím letounu.

Odložil jsem dalekohled a utřel si pot. Slunce, skoro letní, pálilo přímo do obličeje. K pocitu nepříjemného dusna přispívalo však daleko více vnitřní napětí, pevné odhodlání bojovat, odrazit nepřítele. Konečně naše vláda projevila potřebnou rozhodnost!

Ani generál Eminger vedle mne nevypadal zvlášť klidně, každou chvíli si vyjímal monokl (jako bývalý jezdecký důstojník ho nikdy neodkládal) a pečlivě ho třel kapesníkem. I jeho bezvadně vyholený obličej se leskl potem. Vytáhl kapesní hodinky, pohlédl na ně a obrátil se na zpravodajce:

„Zavolej Goliáše a zeptej se, co je nového!“ Podle svého zvyku to říká pomalu a artikulovaně, jako by se bál, že nebude pochopen.

Zvoní telefon, zpravodajec se ohlašuje jako David a žádá zprávu o situaci. Vyslechne sdělení a už po tolikáté říká:

„Pane generále, hlásím: nic nového!“

Já se snažím si v duchu opakovat taktické zásady, jež by se daly aplikovat v nastávajících bojových situacích. Vysokou školu válečnou jsem opustil teprve před rokem. Při cvičeních na mapě a v terénu mi to vždycky šlo docela slušně; dnes mi to ale myslí nějak pomalu, těžkopádně. Ani netuším, jak se osvědčím, cítím jen, že válka v praxi je pro mne velkou neznámou.

Z Maďarů velký strach nemáme. Zpravodajské závěry o jejich armádě nejsou valné. Nehledě na to, že hranici před námi tvoří Dunaj a pro násilný přechod tak mohutného veletoku jim chybějí téměř všechny technické prostředky. Došly však nepotvrzené zprávy, že z Rakouska se tam přemístily jednotky wehrmachtu, což by situaci podstatně zhoršovalo…

Generálova štíhlá postava se ke mně nečekaně otočila:

„Co syn?“

„Tloustne, pane generále. Už váží přes sedm kilo!“

Jeho otázce se vlastně ani příliš nedivím, i mně myšlenky neustále přeskakují z jednoho předmětu na druhý.

„A jestlipak ti píše žena?“

Emingerovy otázky mě mžikem vrátily do Bratislavy, kde čeká Růženka se synem. Vybavuju si i poslední večírek: tančil jsem s ní a s paní Emingerovou, milou dámou, která si oblíbila sentimentální šlágr Já miluji jen vás a vaše oči šedé… Loučení mě ani tak nebolelo. Byl jsem vlastně rád, že nastal konec neustálému taktizování a uhýbání a že konečně naše armáda bude bránit samostatnost a svobodu vlasti. Proto jsem se vlastně stal důstojníkem. I když pro mne, syna chudého prostějovského krejčího, nebylo zrovna snadné dostat se na vojenskou akademii v Hranicích. Kdyby mě na ni můj profesor češtiny na prostějovské reálce Stanislav Letocha (v první válce kapitán ruských legií) nedoporučil jako jednoho z nejlepších žáků, nevím, jak bych to býval dokázal… A na jiné studium peníze nebyly!

Ale dříve než jsem stačil generálovi odpovědět, už se znovu (po kolikáté!) vyptává, co zařídilo 4. oddělení štábu, jehož jsem byl přednostou. Ať jsem si lámal hlavu jak chtěl, neobjevil jsem nic, co by nebylo v pořádku. A tak ho opět ubezpečuju, že jednotky divize jsou zásobené střelivem a pohonnými hmotami, že vojáci před svítáním obdrželi zesílenou snídani a oběd, že polní kuchyně připravují teplou večeři a nasazený cyklistický prapor už má zřízené i polní obvaziště.

Když jsem skončil, tázavě jsem se na svého velitele zadíval. Ten však sáhl na násep před sebou, zdvihl polní láhev a upil z ní malý doušek. Nato ji podal mně.

„Napij se taky!“

Pak jsme pro změnu oba chvilku pozorovali zpravodajce, který se znovu marně dotazoval u štábu nadřízeného velitelství, jestli jim není známo něco o vývoji situace. Ani tam však nevěděli nic. A tak nejklidněji z nás všech působil slovenský telefonista, záložní desátník Majerčík, pokuřoval si, občas zvedl sluchátko, ohlásil se jako ‚David‘ a zkontroloval spojení.

Tak se v marném čekání nekonečně vlekly minuty, potom i hodiny. Slunce se už začalo nížit k obzoru. K očekávanému boji však nedocházelo. A nejen na našem úseku. I na ostatních hranicích republiky. Radost jsem z toho neměl. Byl jsem na boj duševně připraven, rozhodně daleko lépe než na kapitulaci. Když se pak slunce naposled rudě zalesklo na západě, většina z nás se nemohla zbavit předtuchy, že nás možná potkalo horší neštěstí než válka.

Bohužel jsme se nemýlili.

28. září byl totiž britský velvyslanec v Římě lord Perth instruován svou vládou, aby vyhledal Mussoliniho a získal jeho pomoc při přesvědčování Hitlera. Měl na něho působit, aby na základě Chamberlainových návrhů na rychlé odstoupení Sudet přijal mírové řešení. Tato žádost umožnila Hitlerovi, aby se ukázal „velkomyslným“ a odložil svůj útok, který původně ohlásil zvláštnímu vyslanci Chamberlaina Horáci Wilsonovi na 28. září ve 14.00. Trval ovšem na tom, že „ať už jednáním nebo použitím síly bude sudetoněmecké území 1. října svobodné“.

Proto Hitler pozval Chamberlaina a Daladiera do Mnichova, aby se dohodli o proceduře kapitulace. Chamberlain pozvání rychle přijal, čímž ochromil odpor, jenž vzrůstal ve Velké Británii proti Hitlerovým agresivním požadavkům, a 29. září odletěl do Mnichova. Diskuse na konferenci čtyř mocností – Německa a Itálie na jedné straně, Anglie a Francie na druhé – byla krátká. Ve dvě hodiny ráno dne 30. září 1938 byla podepsána dohoda, podle které měli Češi evakuovat Sudety v pěti krátce vymezených etapách, počínaje 1. a konče 10. říjnem. Jediným ústupkem byla vzájemná záruka pro okleštěné Československo. Chamberlain však ke konci jednání poznamenal, že by se Češi mohli ukázat „dostatečně bláznivými a odmítnout podmínky“, a v tom případě pak uznává, že Hitler má právo je k tomu donutit invazí. Doufal pouze, že nedojde k bombardování českých měst, což mu prý Hitler také podmíněně slíbil.

Dne 30. září se sešla v Praze Státní rada za účasti předsedů vládních stran. Schůzi předsedal prezident republiky dr. Edvard Beneš a zúčastnili se jí i armádní generál Syrový jako předseda vlády, za československou armádu pak hlavní velitel branné moci armádní generál Ludvík Krejčí s generálem Husárkem. Mnichovský diktát byl přijat.

Ještě téhož dne odpoledne na štábu naší divize v Nitře jsme naslouchali rozhlasovému projevu předsedy vlády:

Občané a vojáci,

vy všichni dobře víte, že jsem jeden z těch, kteří ve světové válce dobrovolnou jednotou a sebekázní budovali daleko od vlasti národní armádu… Prozívám nejtěžší chvíle svého života, neboť plním svůj nejbolestivější úkol, nad který lehčí by bylo umřít. Jsme v jistém smyslu pevnost obležená silami, jež jsou daleko mohutnější nežli naše. Hluboce vzrušeni uvážili všichni naši vůdcové spolu s armádou a prezidentem republiky všechny možnosti, které nám zbývají. Shledali jsme, že ve volbě mezi zmenšením hranic a smrtí národa, je naší povinností zachránit životy našeho lidu…

Na štábu byli všichni, kdo to poslouchali, doslova ohromeni. Někteří důstojníci zdrceně mlčeli, jiní se zase snažili s touto kapitulací nějak vnitřně vyrovnat; nebylo to však snadné, neboť každý z nás byl vychován pro boj. Pamatuju si, že jsem tehdy ve svém bezmezném rozhořčení Syrovému zazlíval především to, jak mohl užít přirovnání naší republiky k obležené pevnosti. Dějiny válečnictví přece učí, že právě pevnosti se mohly bránit proti mnohonásobné přesile. Přitom naše republika byla pevností dobře vybudovanou, s výbornými zbraněmi, a její obránci měli výtečnou bojovou morálku. Měli jsme 40 divizí, jejichž obranyschopnost byla na důležitých strategických směrech zesílena na tu dobu velmi hodnotnými opevněními.

Měli jsme sice Achillovu patu: mobilizaci, nástup do opevněných prostorů a zaujetí sestavy; tento první bojový úkol byl však splněn včas a bez vážnějších nedostatků. Vzpomínám si, jak nás tehdy udivovala pasivita německého letectva, které přece mohlo všechno vážně narušit.

Dnes sice vím a chápu, že diskutovat o tom, co by se stalo, kdyby… je vždycky věc ošemetná, avšak nicméně nemohu dost dobře slevit ze svého tehdejšího stanoviska, že bylo třeba se bránit a bojovat. Vždyť i Liddell Hart, vojenský teoretik světového významu, za jehož žáky se pokládali i vojevůdcové jako Guderian a Manteuffel, ve svých pamětech dokazuje, že se Československo za mnichovské krize bránit mohlo a mělo, byť osamoceně.

Tehdy po projevu Syrového nám na štábu v Nitře přečetli ještě armádní rozkaz, v němž nás generál Krejčí vyzýval, abychom dodrželi vojenskou přísahu, kterou jsme složili prezidentu republiky. V duchu jsem si říkal, přísaha nás přece nezavazuje, abychom souhlasili s činy, které jsou namířeny proti celistvosti a bezpečnosti státu. A mnichovský diktát bez schválení parlamentu je dozajista aktem neústavním.

Pochopitelně že bylo také třeba vysvětlit, proč se nepřijala sovětská pomoc. Tohoto nevděčného úkolu se ujal ministr informací Vavrečka, který v rozhlase prohlásil doslova:

Naše válka po boku Ruska by nebyla válkou s Německem. Celá Evropa i s Francií a Velkou Británií by byly válku pokládaly za válku bolševismu s Evropou a tak by možná celá Evropa táhla proti Rusku i proti nám.

V tomto bodě, jak se pamatuju, se názory přítomných důstojníků rozcházely nejvíc. I když se předtím převážná většina stavěla proti kapitulaci, otázka spojenectví s bolševismem proti celé Evropě měla své rozhodné protivníky. Konečně jaký div, když podle posledního historického zkoumání se zdá, že v tomto bodě měl Vavrečka pravdu.

Rád bych na tomto místě uvedl kousavá slova Winstona Churchilla, pronesená v britském parlamentu na adresu těch, kdo se za mnichovské krize tvářili, že vlastně ani nevědí, co je to Československo. Četl jsem je až později v Anglii:

Anglickým uším zní prý jméno Československa cize. Jde tu sice jen o malý demokratický stát, avšak jeho armáda je dvakrát až třikrát tak silná jako naše a jeho zásoby zbraní jsou třikrát tak velké jako italské. A rozhodně nelze pochybovat, že tato země je obývána mužným lidem, má plnoprávné smlouvy, pevnostní linie a projevila pevnou vůli žít svobodně!

Mnichovským diktátem bylo Československo okleštěno o sudetská území. Dne 3. listopadu došlo ve Vídni k arbitráži mezi naší republikou a Maďarskem, během níž Ribbentrop za Německo a italský ministr zahraničí Ciano rozhodli, aby jižní část Slovenska a Zakarpatské Ukrajiny byly přiřčeny Maďarsku. Rozdělení bylo úmyslně provedeno tak, aby se Polsku a Maďarsku nedostalo společných hranic, neboť tak by se daly snadněji ovládat.

Funebrácká role uvést podmínky této arbitráže ve skutečnosti připadla (spolu s jinými jednotkami) naší rychlé divizi. Na její bratislavské velitelsví jsem byl přeložen po absolvování Vysoké školy válečné v roce 1937.

V naší armádě jsme měli celkem tři rychlé divize. Každá byla složena s hipomobilních, motorizovaných i mechanizovaných jednotek, tedy z částí značně rozdílných, pokud jde o jejich pohyblivost a tedy i taktické použití. Jejich řízení a využití v boji kladlo nemalé nároky na velitele a jeho štáb a stejně tak i na organizaci služeb zásobovacích a odsunových.

Zrod rychlých divizí je třeba chápat jako snahu našeho hlavního štábu odpoutat se od dosavadní francouzské strategické koncepce pasivní obrany a přejít k manévrovému vedení války. Pod vlivem německé a také sovětské vojenské doktríny se měly obranné úkoly podle možností řešit útočně. Je škoda, že tyto na svou dobu moderní myšlenky k nám přišly opožděně, takže už nemohly ovlivnit celou armádu. Brzdou byly i nedostatečné finanční prostředky.

3. rychlá divize dosáhla v roce 1938 svým způsobem vynikající bojeschopnosti, a to také díky svému veliteli. Generál Eminger v sobě spojoval uhlazeného rakouského kavaléristu a moderního velitele s bystrým taktickým postřehem i dobrým vztahem k lidem. Třebaže jako aktivní jezdecký důstojník rakouské armády musel sloužit převážně v německých posádkách, zůstal vždy Čechem. Vážil jsem si jeho lidských a vojenských vlastností a rád přiznávám, že jsem se od něho jako mladý důstojník generálního štábu mnohému naučil.

Už na válečné škole jsem tíhl především k operačnímu směru, ale při nástupu u divize jsem jako nejmladší důstojník musel převzít 4. oddělení, zásobovací, které mi pochopitelně moc nesedělo. Eminger mi však taktně a přesvědčivě dokázal vštípit úctu i k této práci. Vůbec učil důstojníky svého štábu, aby pozapomněli na plané teoretizování a řešili své úkoly s přihlédnutím k praxi. Málokdy se rozčilil. Pouze brunátné skvrny ve tvářích prozrazovaly, že je popuzen.

Rychlé divize byly zřízeny dost pozdě, domnívám se, že až v roce 1936, a proto se urychleně prověřovaly možnosti jejich nejvhodnějšího využití jak při četných cvičeních na mapě, tak i v terénu. Pamatuju si, že tématem jednoho štábního cvičení byl i nájezd na Budapešť.

Nevím už, jak to dopadlo, mapa snese všechno, avšak teď v praxi jsme místo teoreticky tak snadného hlubokého nájezdu na maďarské hlavní město krok za krokem ustupovali a bez jediného výstřelu, v klidu a pořádku předávali špatně vyzbrojeným a vystrojeným maďarským vojákům Komárno, Štúrovo, Nové Zámky a značnou část jihoslovenské nížiny.

Raději jsme se na sebe ani nedívali. Velitelský sbor zmalomyslněl a otevřeně kritizoval jednání vlády a své nejvyšší velitele. Zjitření se projevovalo i mezi mužstvem. Armáda ztratila smysl a víru ve své poslání. Teď už to byla pouhá hra na vojáčky. Myslím, že právě za mnichovské krize naše armáda propásla historickou příležitost dokázat svou oprávněnost našemu – ve své podstatě hluboce antimilitaristickému – národu.

Do bratislavských ulic jsme se vrátili úmyslně až v hluboké noci. Styděli jsme se pochodovat ulicemi města za světla.

Počátkem roku 1939 jsem převzal 2. (zpravodajské) oddělení naší divize, což mi vyhovovalo daleko lépe než dosavadní práce v zásobovacím. Úloha armády se po Mnichovu omezovala v podstatě už jen na vnitropolitické problémy a já jsem se musel čím dál intenzivněji zabývat politickými poměry na Slovensku a v jeho hlavním městě.

Tím spíš, že po mnichovské katastrofě došlo na Slovensku k podstatným politickým změnám.

Luďáci se na žilinské konferenci dne 6. října 1938 dohodli se slovenskými agrárníky. Za souhlasu ostatních politických stran, až na sociální demokraty a komunisty, požadovali autonomní vládu v čele s vůdcem luďáků Jozefem Tisou. Pražská vláda těmto požadavkům vyhověla a parlament počátkem listopadu odhlasoval změnu státního zřízení. Autonomie byla poskytnuta i Zakarpatské Ukrajině a v obou zemích byly zřízeny nezávislé zemské sněmy a vlády. Republika byla přejmenována na Česko-Slovensko.

Slovák, oficiální deník Ludové strany, nicméně stále sršel nenávistí vůči pražské vládě. Na bratislavských ulicích se pořád častěji objevovali Hlinkoví gardisté v černých uniformách. Vařila se ve mně krev, když pochodovali pod okny našeho velitelství, pokřikovali protižidovská a protičeská hesla a zpívali:

Slováci jsme od zrodu, slovenskému národu, nebude z nás ani jeden nikdy na škodu!

Němci se zase soustřeďovali do Deutsche Partei, vedené výbojným nacistou ing. Franzem Karmasinem, který byl později, po 14. březnu 1939, jmenován státním tajemníkem pro věci národní německé skupiny při představenstvu slovenské vlády.

Nová práce mě doslova pohltila a často jsem po několik dní a nocí neopustil budovu velitelství. Spal jsem ve své kanceláři na podlaze na kavalci.

Z řad placených informátorů (po pravdě řečeno mnoho peněz nedostali, poněvadž moje fondy byly velmi skromné) a z přesvědčených antifašistů jsem zorganizoval zpravodajskou síť, která mě dost přesně informovala o poměrech v luďáckém podzemí. Přicházelo stále víc zpráv o tom, že na různých místech v Bratislavě, i v klášterech a kostelích, shromažďují zbraně a že gardisté organizují výcvik bojůvek pro pouliční boje. Že přitom nešlo o neškodnou hru, o tom mě přesvědčila prohlídka, kterou jsem na vyšší rozkaz provedl v jednom bratislavském klášteru.

Spal jsem právě vedle telefonu, když se rozdrnčel zvonek. Zvedl jsem sluchátko a na dotaz přisvědčil:

„Ano, kapitán Sacher osobně!“

Hlas na druhé straně řekl:

„Stmívá se!“ A pak se ještě ujistil: „Rozuměl jste?“

„Ano!“

Měli jsme řadu hesel, toto znamenalo: Ihned a bez prodlení se dostavit na posádkové velitelství!

Nabil jsem zbraň, popadl plášť a rychle jsem vyšel ven. Ulice v ranní polotmě zely prázdnotou, potácelo se jimi jen několik opilců. Na posádkovém velitelství se už shromáždilo mnoho důstojníků, převážně zpravodajem Letmo jsme se zdravili. Každý byl napjatý, zřejmě se chystá nějaká větší akce. Pak nás odděleně volali k důstojníkovi, který zastupoval velitele posádky generála Žáka.

Když přišla řada na mne, předal mi obálku s výzvou, abych ji otevřel a přečetl svůj úkol: Měl jsem neprodleně provést prohlídku jistého kláštera v Bratislavě, zajistit zbraně a zatknout osoby za to zodpovědné.

„Rozumíte rozkazu, pane kapitáne?“ zeptal se mě důstojník, který řídil celou akci.

„Ano!“

„Na dvoře na vás čeká rotmistr Sychra s patnácti muži. Proveďte rozkaz a splnění úkolu ihned hlaste!“

Náš nákladní vůz se rozjel do ranního šera a po půl hodině zabrzdil před kostelem. Nechal jsem rotmistra s mužstvem ve voze a sám, pouze s jedním vojínem, jsem vstoupil dovnitř. V matně osvětleném kostele probíhala právě nepříliš navštívená ranní pobožnost. Rozkaz sice zněl „bezodkladně“, avšak přece jen jsem zaváhal – pomohly mi zkušenosti, kterých jsem nabyl, když jsem v dětství ministroval faráři Dostalu-Lutinovi, básniku katolické moderny. Zasáhl jsem, až když se mše blížila ke konci. Při prohlídce kostela a kláštera jsme našli v sakristii ukryté kulomety, ruční granáty a pušky s příslušnou municí, jež by stačily vyzbrojit asi 200 mužů.

Během akce jsem neměl tušení, oč běží. Teprve dodatečně jsem se dověděl, že šlo o operaci prováděnou generálem Homolou na celém Slovensku, a to z příkazu Prahy.

Počátkem března se totiž slovenská státní krize blížila kulminačnímu bodu. Autonomní slovenská vláda ultimativně trvala na zvláštní slovenské armádě a na právu samostatné slovenské zahraniční politiky.

Naším vojenským zákrokem byla sesazena autonomní Tisová vláda, několik luďáckých vůdců bylo zatčeno, ale Sidorovi a Ďurčanskému se podařilo utéct do Vídně. Odtud vedli štvavou rozhlasovou propagandu proti Čechům. V Bratislavě pak byla jmenována nová vláda v čele s Karolem Sidorem.

V tomto případě šlo jistě o nejrozsáhlejší zásah předmnichovské armády do vnitropolitických poměrů. Nevěřil jsem však, že by mohl mít za dané situace úspěch, a v duchu jsem si říkal, že si hrajeme na vojáčky; kdybychom byli raději bojovali v době Mnichova!

Moje nevíra v úspěch zásahů armády do vnitřních věcí Slováků pramenila nejen ze zpráv informátorů, nýbrž i z osobních zkušeností, kterými jsem je doplňoval. Skoro každý večer jsem v civilu navštěvoval schůze, shromáždění, večírky a také četné bratislavské hospůdky. Moje dobrá znalost němčiny a slovenštiny mi napomáhala, abych nebyl nápadným. A když jsem jednou na srazu gardistů vzbudil jejich nedůvěru, posloužilo mi moje jméno. Prohlásil jsem se za Němce a pořadatelé se mi ještě dodatečně omluvili.

Za své nejdůležitější zprávy jsem však vděčil dvěma mimořádným osobnostem: plukovníku gen. štábu Ferdinandu Čatlošovi a generálnímu konzulovi Jugoslávie Miloši Kičevacovi.

Čatloš byl jedním z mála slovenských důstojníků, kteří ke mně po Mnichovu nezměnili postoj. Seznámili jsme se několik let předtím v prostějovském leteckém učilišti, kde jsem jako frekventant Vysoké válečné školy prodělával výcvik na letounového pozorovatele štábu. Tehdy to byla novinka a tak se v prvním kursu sešli jak frekventanti, tak i starší absolventi válečné školy, mezi nimi i Čatloš. Byl to nenápadný tichý důstojník a budil dojem zakřiknutého a odstrkovaného člověka. Později, když jsme se už stýkali přátelsky, si mně často stěžoval, že ho na generálním štábu podceňují a zneuznávají. Neměl jsem důvod mu nevěřit; sám jsem se často v armádě (a nejen v armádě) střetával se stanoviskem, že Slováci jsou méněcenní. Osobně jsem tento názor naprosto nesdílel.

Když Čatloše po Mnichovu přemístili do Bratislavy, do čistě luďáckého prostředí, stal se – jako jeden z nejvyšších důstojníků slovenské národnosti – jakýmsi poradcem dr. Tisa. Úzce spolupracoval i s Tukou, Machem a jinými hlinkovskými předáky. Vypadalo to, že tu našel své pravé uplatnění, aspoň se mi to tehdy zdálo při našich občasných schůzkách, kdy jsme slovenský klábosili o všem možném. A já jsem právě z těchto hovorů získával nejlepší přehled o zákulisních problémech vysoké luďácké politiky…

Nevím, jestli Čatloš tušil, jak důležité jsou pro nás takové zprávy, rozhodně však jsem měl dojem, že na rozdíl od jiných slovenských důstojníků s námi nechtěl úplně přerušit styky…

14. března 1939 byl můj telefon na velitelství od rána v permanenci, takže když kolem 14. hodiny opět zadrnčel, zvedl jsem sluchátko zcela mechanicky. Ihned jsem však poznal hlas:

„Tady Čatloš, rád bych tě na něco upozornil. Poslouchej dnes večer v osm rádio. Dozvíš se velkou novinu!“

Svou záhadností vystupňoval mou zvědavost. Požádal jsem ho, aby mi aspoň naznačil, oč jde.

„Do telefonu to nejde! Počkej do večera a dozvíš se všechno!“

Zavěsil, mně se však nechtělo tak dlouho čekat. Spěchal jsem k Dunaji do budovy, kde bylo předsednictvo vlády, a ptal jsem se po něm. Přestože jsem naléhal, všude mě neoblomně odbývali: Pan plukovník Čatloš je na velmi důležité schůzi a nesmí být rušen.

Vymotal jsem se z předsednictva přeplněného ruchem a shonem a na nábřeží jsem usedl na lavičku. Hlavou mi vířily různé dohady, z nichž ani jeden nebyl pro nás příznivý, ovšem pravou podstatu věci jsem uhodnout nedokázal.

Večerní rozhlas oznámil, že zasedal slovenský autonomní sněm, který bez debaty odhlasoval odtržení Slovenska a vytvoření slovenského státu, jenž zároveň ihned požádal Hitlera o ochranu. Jozef Tiso se stal prezidentem a předsedou vlády, plukovník gen. štábu Čatloš pak byl jmenován ministrem národní obrany.

S Čatlošem jsem bohužel už nikdy neměl příležitost hovořit.

Hned příští den – 15. března 1939 – obsadila německá armáda bez odporu okleštěné území Čech a Moravy. Praha trpce pykala za podzimní kapitulaci zřízením protektorátu. Zato Bratislava hýřila prapory, zpěvem a smíchem. Na náměstí před Národním divadlem zfanatizované davy bouřlivě vítaly projevy prezidenta Tisa a dalších vůdců. Bezmocně jsem musel naslouchat skandovaným heslům: Češi peši do Prahy! anebo Čecha do mecha – mech do Dunaja! popřípadě také: Češi a Židi von!

Nedělal jsem si žádné iluze o tom, co mě očekává. Ale ještě víc než slovenská nenávist se mi hnusil postoj některých českých důstojníků. Servilně se snažili podlézat novým mocipánům a zdůrazňovali například, že mají slovenské manželky, že posílali své děti do slovenských škol, že pocházejí z moravského Slovácká anebo ze Sudet a podobně.

Hodiny jsem proseděl u rozhlasového aparátu a poslouchal Prahu, abych si učinil představu, jak to vypadá doma. Tuším, že to bylo 19. března, kdy mě zaujala působivá reportáž o slavnostní defilírce nacistických vojsk na Václavském náměstí. Snad až tehdy jsem si do všech důsledků uvědomil bezednou hlubinu mnichovské zrady. Nikdy také nezapomenu na nečekaně odvážná slova rozhlasového reportéra o černých havranech, kroužících nad staroslavným Václavským náměstím. Byl to hlas dr. Kocourka, jehož jméno jsem znal z Tvorby. Psal tam i články, v nichž jako záložní důstojník kritizoval výstřelky některých velitelů a nezdravé poměry v jednotlivých posádkách. (Za svou vojáckou neohroženost zaplatil životem, roku 1942 zahynul v Osvětimi.)

Narychlo jsme předali naši 3. rychlou divizi skupině slovenských důstojníků. Snad to vyprovokovala velkopanská přehlíživost škpt. Doubravce, který ji přebíral, snad i poníženost některých českých důstojníků, ale, přeháněl jsem tehdy v duchu, kdybych si už musel vybrat mezi německou a slovenskou armádou, tož raděj do té první! To uvádím pochopitelně pouze jako ilustraci hloubky svého tehdejšího zoufalství.

Ihned po předání mě navštívila dvojice slovenských tajných a dala mi pokyn, abych do konce března opustil Slovensko. Urychlil jsem však přípravy a už po týdnu jsem se stěhoval s celou rodinou do Prahy. Na nových hranicích mezi Slovenskem a Moravou provedla skupina gardistů poslední prohlídku našich svršků. Nevzpomínám si, že by oplývali přívětivostí.

A přece jsem opouštěl Slovensko nerad; zapustil jsem tu kořeny: narodil se mi tady syn, manželka za svobodna chodila do slovenských škol, mluvil jsem dobře slovenský a měl jsem tu také řadu výborných přátel. Pevně jsem věřil, že se se Slováky opět sejdu. Kdy a kde, na to bylo tehdy těžko odpovědět.

Ve vzpomínkách jsem si odvážel obraz jiné Bratislavy, té ještě nezaškareděné politickými vášněmi a fanatismem, města, kde vedle sebe svorně žili Slováci, Češi, Němci, Maďaři a Židé a jemuž prudký Dunaj, komíny parníků a táhlý nářek sirén dodávaly romantiky. Rušný život na promenádách, četné kavárny, viechy a noční dancingy jako by potvrzovaly mínění Bratislavanů, že jejich město je malou Vídní. Byly tu sice i krčmy, brlohy a nezastřená bída v podhradí, ale na to se rádo zapomínalo.

V předmnichovské armádě neměli důstojníci těžký život. Ve štábu divize jsme měli úřední hodiny, ve volném čase jsme tenisové kurty střídali s posezením v některé sympatické vieše.

Z vojáků mi tehdy nejvíc imponoval armádní generál Josef Šnejdárek, zemský vojenský velitel v Bratislavě. Upjatý šedesátník měl přísně vojácký vzhled a byl až nepřístupně uzavřený, avšak mimo službu býval docela příjemným společníkem. Hrával jsem s jeho o deset let mladší paní, rodilou Francouzkou, tenis. Trénoval nás obvykle tehdy přední československý hráč, mistr Rumunska, ing. Svatopluk Černoch a „Velký Josef“, jak jsme Šnejdárkovi říkali, s účastí přihlížel sportovním výkonům své manželky. Potom se často společně s námi odebíral do některé blízké viechy.

Kolem jeho osoby kolovalo mnoho historek, pravdivých, polopravdivých i smyšlených, převážně o jeho životě v cizinecké legii, což ho obestíralo aureolou jakési legendárnosti. (Když v Českém slově vycházely na pokračování Šnejdálkový paměti, náklad několikanásobně vzrostl.)

Roku 1926 se tehdejší ministr národní obrany Jiří Stříbrný spolu se zástupcem náčelníka generálního štábu Radolou Gajdou snažili využít vládní krize, aby nastolili fašistickou diktaturu. Pro své cíle chtěli získat i Šnejdárka jako zemského velitele na Slovensku. Ten je však rozhodně odmítl a celé spiknutí bylo prozrazeno. Když později v MNO usoudili, že generál je zralý pro penzi, měli nemálo starostí, aby ho o tom přesvědčili. Nepomáhaly ani jemné, ani hrubší náznaky a tak nakonec, jak se všeobecně tvrdilo, generál Krejčí, náčelník generálního štábu, připravil vzpurnému Šnejdárkovi takový takticko-operační námět, že jeho řešení prostě nezvládl. Pak už do penze odejít musel. Takové jednání jsme tehdy považovali za nepřípustně drastické.

Z celé naší tehdejší bratislavské společnosti jsem si však nejvíc oblíbil jugoslávského generálního konzula v Bratislavě, Miloše Kičevace. Imponoval mi výbušný jižanský temperament tohoto černovlasého pětatřicátníka s knírkem, který se těšil i mimořádné oblibě u žen. Mne však k němu táhlo především jakési společenství myslí. Kičevac byl výtečný diplomat. Nejvíc mi imponovala jeho až fantastická informovanost jak o mezinárodních, tak i vnitropolitických otázkách. Často, když jsem si nevěděl rady jako zpravodajec, obrátil jsem se na Miloše a téměř pokaždé jsem dobře pochodil.

Kičevac vášnivě odsuzoval naše kapitulantství, třebaže mnichovskou krizi dobře předvídal, dokonce i zradu našich spojenců. Tvrdil, že všechno už bylo měsíce předem dohodnuto v takzvaném salónu lady Astorové. Osobně byl spíše demokrat. Pro jugoslávský královský dvůr neměl mnoho dobrých slov, vyjímaje zavražděného krále Alexandra. Zapřísahal se vždy, že Jugoslávci nás nikdy neopustí.

Jednou, to už v Bratislavě zhloustlo těžké a dusné předmnichovské ovzduší téměř k nedýchatelnosti, jsme seděli ve vieše při dobrém pezinockém vínu spolu se svými manželkami. Vypravoval jsem právě cosi paní Kičevacové, něžné krasavici, jež byla skoro ve všem opakem svého manžela, když mě Miloš náhle chytil za ruku:

„A víš, Vildo, že jsme si ještě nepřipili na pobratimství? Chceš?“ Chopil jsem se sklenky: „S tebou vždycky, Miloši!“

On však k mému údivu vytáhl kapesní nůž, vyhrnul rukáv košile, bodl se do paže a nakapal několik kapek krve do mého poháru. Pak mi podal nůž a tak se i troška mé krve ocitla v jeho vínu. Nejsem mysticky založený, ale bylo mi tak podivuhodně zvláštně, když jsem pil víno narůžovělé krví. Rozhodně jsem však tehdy neměl ani nejmenší tušení, jakou roli tento akt jednou sehraje v mém životě…

V oněch kritických zářijových dnech část důstojníků přece jen věřila, že se v posledním okamžiku někdo z vyšších velitelů nakonec postaví proti kapitulaci a vyzve národ k boji. V zasvěcených kruzích se vědělo, že tímto mužem nebude generál Syrový, třebaže jeho jmenování předsedou vlády přijala veřejnost s jistými nadějemi. Syrový nebyl v podstatě typem bojovníka, žil z legionářských legend a ze své černé pásky na oku, jež ztratil při bitvě u Zborova. Navíc duševně i tělesně zpohodlněl.

Víc se věřilo generálu Ludvíkovi Krejčímu, který by svým sukovitým zavalitým zevnějškem mohl dobře reprezentovat typ zemitého sedláka nebýt knírku, který podle tehdejší módy nosil. Svého času bylo jeho jmenování náčelníkem generálního štábu pro zasvěcené kruhy překvapením, protože vojensky velkou kapacitou nebyl a teoreticky rovněž nepracoval. Za své místo vděčil spíše charakternosti, spolehlivosti a pracovitosti. Během krize měl sice vůli bojovat, ale nakonec ho přesvědčil Beneš, že válka by za daných podmínek byla šílenstvím. Mám také za to, že nemalou roli přitom sehrála i jeho absolutní disciplinovanost. Už jen díky jí okamžitě odmítl návrh generála Lva Prchaly, který mu tehdy navrhl odstranit Beneše a vyhlásit vojenskou diktaturu.

Prchalu jsem poznal prostřednictvím svého tchána generála Vedrala, který pod ním sloužil jako velitel zemského dělostřelectva. Jednu dobu jsem ho vídal skoro denně v košické vinárně U dvanácti apoštolů. Vedle tchána se našich debat zúčastňoval i plk. gen. štábu Vrzáček. Hovor se ponejvíc točil kolem čistě vojenských problémů, o politice se mluvilo málo. Prchalovi nebylo tehdy ani padesát let, jeho úsudky měly švih a břitkost, o Syrovém a Krejčím se vyjadřoval velmi ostře, především o jejich vojenských kvalitách. Pamatuju se však, že mě zaráželo, jak často uvádí své výroky slůvkem „já“, nebo „kdybych já“. Nedá se ovšem popřít, že Prchala měl na své okolí značný vliv a jako voják měl dobrý postřeh a úsudek. Podle mých tehdejších znalostí a názorů vojensky rozhodně předčil Syrového i Krejčího, ovšem povahově se jim vyrovnat nemohl. Byl označován za neupřímného, úskočného a přehnaně ctižádostivého. Říkalo se, že nemá daleko k fašismu. Na pověsti mu nepřidával ani rozmařilý život jeho manželky, bělogvardějky. Její časté a podezřelé výlety do Polska a Maďarska neušly pozornosti naší zpravodajské služby.

V prosinci 1938 mi tchán vyprávěl, co mu Prchala svěřil krátce před Mnichovem. Protože prý u Beneše nic nepořídil, chystá se s několika důstojníky svého štábu obsadit pražský rozhlas a vyzvat národ do boje. Je fakt, že během mnichovské krize se šířily nepotvrzené zprávy o jeho údajně energickém vystoupení proti prezidentu Benešovi. To mu vyneslo určitou krátkodechou popularitu.

Později v Londýně se mi dostal do rukou antibenešovský pamflet Prchalova obdivovatele Františka Schwarze, poslance předmnichovského Národního shromáždění, z něhož cituju výňatek o srážce mezi Prchalou a prezidentem. Zdůrazňuju, že to nebyl žádný seriózní historický dokument, nýbrž politická protibenešovská brožura, a je dnes opravdu těžko odhadnout, co a kolik z toho Schwarz upravil pro účely své proprchalovské kampaně. Konečně zůstává otázkou, na kolik už sám Prchala zachytil rozmluvu tak, jak se udála. Nesmíme totiž ani na okamžik zapomenout, že Prchala vždy pěstoval kolem své osoby nimbus hrdiny. Ovšem při veškerém možném zkreslení má v sobě Prchalův záznam cosi z atmosféry tehdejších dnů a tak také na mne tehdy zapůsobil.

Na straně 31 svého pamfletu Dr. Beneš o vojně před válkou i po ní Schwarz uvádí:

Mám ostatně po ruce zápis o zcela důvěrné schůzce tehdejšího prezidenta republiky s generály armády dne 21. září 1938. (Je to výpis z deníku armádního generála Prchaly, který mi na mou žádost nadiktoval z původního svého zápisníku dne 16. července 1939 v Chulici v Polsku.) Byly to rozhovory naprosto tajné, nebylo tedy třeba se při nich přetvařovat a skrývat skutečné názory.

Dne 21. září v 16 hodin 30 minut se generál Prchala dostavil na Hrad, aby učinil pokus zmařit ohlášenou kapitulaci (přijetí „Godesbergského plánu“). Prezident ho přijal. Byli přítomni ještě náčelník hlavního štábu generál Krejčí, generál Husárek, generál Luza a generál Bláha.

Prezident jim úplně zdrcený vylíčil zoufalou situaci republiky a zradu spojenců.

Prchala navrhuje vojenskou diktaturu s Benešem v čele, mobilizaci, stanné právo, rozpuštění politických stran, zatčení vlády a společnou akci s SSSR. (Generál Prchala se zřejmě domníval, bohužel klamně, že vláda a zástupci politických stran jsou pro kapitulaci, Beneš však nikoli.) Prezident namítá, že v tom případě by proti nám šla celá Evropa jako proti bolševikům a že nezbývá nic jiného než podmínky Německa přijmout. Generál Prchala odpověděl: „Jaká Evropa? Ti zbabělci, kteří nás zradili! A Německo jde stejně proti nám. Polsku a Maďarsku dá SSSR ultimátum, Rumuny požene proti Maďarům a bude klid.“ Ještě jednou se Benešovi snažil vysvětlit, že to znamená úplné vazalství ČSR. To bylo u stolu. Pak následovala scéna u okna a u mapy.

Ani to však prezidenta neleká. Chce mír a doufá v revoluci v Evropě, která nás opět osvobodí.

Na mapě už bylo zakresleno, co máme Německu odevzdat. Beneš tvrdí:

„To přece ještě nic neznamená, i když přijdeme o část území, zůstaneme samostatný, svobodný národ, budeme sami sebou, uspořádáme si život podle vlastního přání.“ Generál Prchala na to: „Tenhle žebrácký útvar přece není možné nazývat státem. Jak chcete dělat zahraniční politiku, když odevzdáte pevnosti? Zahraniční politika spočívá na bajonetech. Za šest měsíců bude dělat vnitřní politiku i pan Hitler. Ten řekne: Židy ven, marxisty ven, zednáře ven atd.“ Na to prezident odpoví, že není všemu konec, že v Evropě vypukne revoluce a my se z toho dostaneme – bez boje. Prchala: „To budeme zase tři sta let čekat!“

Ostatní generálové mlčeli. Generál Krejčí poznamenal, že vojáků se nikdo na mínění neptal. Generál Husárek pravil, že Alexandrovský (sovětský vyslanec) mu telefonoval, že se třikrát pokoušel přijet na Hrad, ale nikdy se tam nedostal. Potom přišel ministr Machník, kterého prezident přijal ve vedlejší místnosti. Tou dobou z otevřeného okna všichni slyšeli, jak národ putuje na Hrad. Když se prezident vrátil, řekl mu Prchala: „Slyšíte, pane prezidente, národ táhne na Hrad!“ Beneš mu odpověděl: „Ano, volá po armádě.“ Potom se schůzka rozešla. Večer v hlavním štábu pokračovala stejná rozmluva. Vojáci poukazovali na Polsko, Maďarsko a na pochybnou pomoc SSSR. (Přítomni byli generálové Krejčí, Luža, Husárek, Fiala.) „Nikdo, zdá se, nechce čestně umřít!“ končí Prchalův zápis o tomto dni.

Je ovšem nutno dodat, že teoretický rytíř bez bázně a hany – Prchala – se ohnul přesně tak jako ostatní a přijal mnichovské rozhodnutí bez jakéhokoli odporu. A nakonec svým fašistickým vystupováním v legionu v Polsku a ve Velké Británii nadobro pošpinil svou pověst.

Při kritice postoje našeho generálního štábu za mnichovské krize nesmíme však zapomínat ani na to, že jeho obavy z vedení obranného boje nebyly nikterak přehnané. Vždyť vedle přepadení hitlerovským wehrmachtem hrozily i útoky polofašistického Polska a Maďarska. Tohle byla ovšem nejobtížnější eventualita, která do značné míry závisela na postoji Jugoslávie a Rumunska, jenž by však zřejmě nebyl jednoznačný.

Přesto všechno si myslím, že tu přece jen existovaly předpoklady k vedení obranného boje. Vždyť Německo by nemohlo soustředit všechny své síly proti nám, muselo by rovněž krýt své hranice proti západu i východu. Byl by to zajisté dlouhý a krutý boj, ale kapitulací jsme promarnili příležitost dokázat, že svoboda a státní samostatnost stojí za oběti a že podle slavného hesla španělských republikánů je lépe umřít vstoje než žít na kolenou.

VOJÁK BEZ UNIFORMY

Po návratu ze Slovenska jsem našel Prahu přeplněnou šedými uniformami wehrmachtu, černými košilemi SS a hnědými SA. I takhle zhanobená se mi zdála stejně krásná jako před lety. Zato Pražané nějak zvážněli, na mnoha tvářích byla patrná odhodlanost. Ironizovali německou nenasytnost a honbu za lahůdkami a usuzovali z toho na nízký standard „říše“. Bývalí vojáci zase srovnávali německé zbraně s našimi a činili závěry v náš prospěch, ujalo se přísloví o „cirkusu plechovém“. Zveličovaly se všechny záporné vlastnosti Němců, vždyť jsou pouze bezduchými kolečky hitlerovského stroje! Poznané nebezpečí se rázem stalo nebezpečím polovičním a tak se postupně vytvářela atmosféra podceňování protivníka, za kterou jsme později těžce platili lidskými životy.

Ve všech posádkách zatím probíhaly přípravy k předání našich vojenských skladišť Němcům. A tak Hitler v předvečer svých narozenin, dne 19. dubna 1939, mohl vytrubovat do světa:

Československo bylo arzenálem Evropy! Nabyl jsem tam: 1 582 letadel, 501 protiletadlové dělo, 2 175 lehkých a těžkých děl, 469 tanku, 43 876 kulometu a jiné a jiné zbraně!

Výzbroj pro 40 divizí byl opravdu královský prezent k narozeninám! A o výborné jakosti našich zbraní se ještě téhož podzimu mohli na vlastní kůži přesvědčit polští vojáci a o rok později i francouzští. Ale bohužel i naši příslušníci první československé divize ve Francii.

Tuším, že začátkem května 1939 mě předvolali na ministerstvo národní obrany do tzv. likvidační komise, která se zabývala rozmísťováním velitelského sboru bývalé armády do civilních zaměstnání. Tam jsem dostal umístěnku do Elektrických podniků.

S přípisem v aktovce jsem se na chodbě srazil se svým bývalým velitelem gen. Emingerem. Když jsme se zdravili, řekl mi:

„Víš, Sachře, že mě jmenovali velitelem vládního vojska?“ Nedal mi ani možnost, abych mu na to něco odpověděl, a cvalem z místa, jak říkají kavaléristé, mě vybídl: „Nechceš nastoupit u mě ve štábu?“ Když jsem se k jeho nabídce okamžitě nevyjádřil, odvedl mě stranou a snížil hlas: „Víš přece, že jsem byl vždycky dobrým Čechem a nemusím tě snad ujišťovat, že jím zůstanu.“ Rozhlédl se kolem sebe, jako kdyby nás na prázdné chodbě mohl někdo odposlouchávat, a pokračoval: „Před svým jmenováním jsem dlouho mluvil s prezidentem Háchou. Zavedl mě do své ložnice – chudák má strach, že mu do všech telefonů zamontovali odposlouchávací zařízení.

Nakonec mě přesvědčil, že když to nevezmu já, jmenovali by na to místo nějakou svou kreaturu. Proto jsem považoval za svou povinnost to přijmout. A o Háchovi nepochybuju, není zrádce, jak se povídá!“

Odpověděl jsem mu vyhýbavě, ale myslím, že okamžitě pochopil, že k němu nepůjdu. Měl jsem sice své vojenské povolání rád, ale stejnokroj vládního vojska, i když měl jiný střih, jsem považoval za německou uniformu. A v takovém oblečení bych se cítil v nejlepším případě jako žoldnéř.

V Elektrických podnicích jsem se hlásil u ředitele Běšinského, který si mě vybral za svého tajemníka. Podnes si rád vzpomenu na toho starého pána, na jeho laskavé jednání s notnou dávkou shovívavosti k mým začátečnickým chybám. Nikdy se přede mnou nešířil o mimoslužebních záležitostech, nicméně jsem se brzy nemohl zbavit dojmu, že na tohle místo jsem se nedostal jen tak náhodou. Ve své funkci jsem se tu poprvé dostal do užšího kontaktu s říšským Němcem. Zeitz, jak se jmenoval treuhánder Elektrických podniků, byl robustní, usměvavý a navenek nesmírně slušný člověk. Jako tajemník jsem k němu chodíval pro podpisy, oslovoval mě „Herr Kapitán“ a rád se se mnou bavil na vojenská témata. Moje tajemnická činnost mě pochopitelně nemohla plně uspokojit a tak jsem se zapsal na novinářskou fakultu. Tam si mě povšiml jeden z mých učitelů, redaktor Národní politiky František Bauer, a přitáhl mě k drobné zpravodajské práci. Navázal jsem styk rovněž s redaktorem Schmoranzem, který vedl skupinu důstojníků v ČTK.

Ovšem moje skutečná zpravodajská činnost započala, teprve když jsem se opět sešel s Janem Bemasem, bývalým kapitánem generálního štábu. Byl to můj dobrý přítel, s nímž jsem soupeřil o prvenství na válečné škole. Po krátkých vzájemných informacích o tom, jak se vede nám a našim rodinám, jsme přešli, jak tomu v té době jinak ani nebylo možné, na politickou situaci. Honza si mě krátce oťukal a pak se přímo zeptal, jestli nejsem zapojený do některé podzemní organizace. Řekl jsem mu podle pravdy, že vlastně ne. Nijak to nekomentoval. Slíbil jen, že za mnou brzy pošle svého bratra Františka, rovněž kapitána.

Skutečně už za několik dnů mě v naší vile na Hanspaulce navštívil František Bemas. Byl o něco mladší než jeho bratr Honza, vyšší a štíhlejší než on. Pamatuju si, že mě zarazily jeho propadlé tváře a hluboké rýhy kolem úst – dříve je neměl. Usedl na lenošku proti mně tak, aby ke mně nastavil zdravé ucho. Na druhé silně nedoslýchal. (Proto se při rozhovoru svému společníku skoro nedíval do očí.)

„Posílá mě za tebou Honza,“ začal bez velkých okolků. „Ty ses prý vrátil ze Slovenska, jak to tam vypadá?“

Vylíčil jsem mu své tehdejší pocity a zklamání z většiny Slováků.

„Co budeš dělat?“ zeptal se mě František, když pečlivými a konkrétními dotazy vyčerpal „téma Slovensko“. Ani neskrýval, že jeho zájem není čistě osobní.

„Nevím,“ pokrčil jsem rameny. „Vypomáhám jednomu redaktorovi. Takové zpravodajské maličkosti.“

František se poprvé za tuto rozmluvu na mne podíval. Pak znovu nastavil zdravé ucho.

„Sám víš, Vildo, že takové věci je třeba dělat buď s plnou vervou, nebo vůbec ne. Tobě to snad mohu prozradit… Tvoří se důstojnické skupiny po celé republice, s nejrůznějšími úkoly.“ Opět se odmlčel. Pak se zeptal přímo: „Pamatuješ se na podplukovníka Josefa Balabána?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Býval přednostou osobního oddělení u velitelství dělostřelectva na MNO,“ vysvětlil Bemas. Příliš mi to neimponovalo. Autorita v mém tehdejším rozpoložení mysli začínala tak od generála výš.

Jako kdyby uhodl mé myšlenky, Bernas dodal, že Balabán je ve styku přímo s Benešem. Tím mě pro Balabána definitivně získal. Pro akci proti Němcům mě nikdo verbovat nemusel. Všechno ve mně se přímo pudově rvalo do boje s nimi. Slíbil jsem mu tehdy, že se s tím podplukovníkem sejdu, napřed si však o tom promluvím se svou ženou, před kterou nic neskrývám. Růženka ovšem neměla nejmenších námitek a tak mě Bernas za několik dní odvedl na schůzku.

Taxíkem jsme odjeli do kavárny Daliborka. Asi uprostřed kavárny seděl sám u stolku muž středních let s líbivou, hladce vyholenou tváří. Když jsme se představili, Balabán se mě, po obligátním vyptávání na Slovensko, svým rozvážným způsobem zeptal:

„Ty se k nám tedy chceš přihlásit?“ A když jsem přisvědčil, dodal: „Máme organizaci a byl bych rád, kdybys s námi spolupracoval.“

Pak jsme se při kávě bavili o Mnichovu a o Němcích. Ani slůvko nepadlo o tom, co bych měl dělat. Teprve při rozchodu mi Balabán řekl, abych si to ještě jednou rozmyslel a že pro mne opět brzy pošle Bemase.

Tak tedy proběhlo mé seznámení s podplukovníkem Josefem Balabánem, v té době už jedním z čelných pracovníků ilegální odbojářské organizace Obrana národa.

OBRANA NÁRODA

Podruhé mě už Bernas zavedl za Balabánem do bytu, kde bydlel spolu se svou matkou, která se ve svém synovi zhlížela. V jejich bytě vládla uklidňující atmosféra a šedivá drobná ohnutá paní Balabánová mi připomínala až takovou nerudovskou matičku.

Hlavním oborem Balabánovy ilegální činnosti v rámci Obrany národa byla zpravodajština. Sklízel v ní významné úspěchy, což mi tehdy ovšem nebylo známo. Zpočátku si mě zřejmě prověřoval drobnými úkoly. Například jsem na jeho příkaz předal zpravodajský materiál profesoru tělocviku Josefu Kratochvílovi, který odjížděl do Švédská. Později jsem dostal za úkol organizovat sledování význačných Němců v „Malém Berlíně“ v Holešovicích, popřípadě zjišťovat stav morálky příslušníků wehrmachtu před odjezdem do Polska.

V průběhu své nové činnosti jsem se s Balabánem scházel stále častěji. Buď v různých předem dohodnutých lokálech, anebo jsem na určeném místě a v určenou hodinu sedl do čekajícího auta, které mě pak odvezlo na neznámé místo schůzky. Výjimečně jsme se scházeli u něho v bytě, kde se nás pokaždé starostlivě ujímala jeho matka. Tam mě taky překvapil Balabán úkolem, který se dal nesrovnatelně snáze vyslovit než provést: měl jsem v tehdejší Praze 7 vybudovat ilegální pluk a připravit ho k ozbrojenému povstání.

Jasný byl jedině cíl akce: na daný povel zničit okupanty v prostoru Prahy 7, celý úsek vojensky obsadit a až do dalších rozkazů se bránit na místě. Všechno ostatní mi však bylo čínskou vesnicí. Taktické problémy ozbrojeného povstání jsme pochopitelně na válečné škole neprobírali. Dostal jsem však od Honzy Bernase menší knížku s titulem Státní převraty a jak se organizují od Curzia Malaarta. Ta mi skutečně pomohla: obsahovala dostatek zkušeností z úspěšných státních převratů; za vzorový tam byla označena Říjnová revoluce.

Dal jsem se tedy do toho. Zhodnotil jsem na mapě významné administrativní budovy, zásobovací zdroje (jako elektrárnu, jatky, vodárnu, velké výrobní podniky a sklady), poštovní centrálu, dopravní prostředky. Vyznačil jsem rovněž křižovatky, mosty a důležité body s dobrým výhledem a výstřelem. Po studiu na mapě jsem si pak všechno ověřoval v terénu.

Největší starosti mi dělala skupina činžovních domů, obydlených Němci, které se říkalo „Malý Berlín“. Zde se dal očekávat tuhý odpor a bylo třeba najít slabá místa, kterých by bylo možno využít ve skutečném boji. Tu mi účinně pomohl ing. Kletschka, který mu doporučil dílovedoucího Hojdu, až jsme, všichni tři přestrojeni za montéry, prolezli tyto domy od sklepa na půdu.

Potom jsem přistoupil k organizaci pluku. Od Jaroslava Ryšavého jsem převzal zbytky tzv. pluku Stráže Svobody, pozůstávajícího ze zaměstnanců různých vozoven a provozoven Elektrických podniků, později jsem k nim přiřadil i další dobrovolníky. Bylo jich dost, protože četní bývalí příslušníci naší armády byli odhodláni bojovat proti německým vetřelcům třeba i za svízelnějších a nebezpečnějších podmínek než na frontě. Nemálo ovšem bylo i takových, kteří hleděli jen nějakým způsobem přežít.

Když se dnes dívám s jakou bezstarostností jsem se tehdy pustil do této akce, myslím, že to silně zavánělo lehkomyslností. V té době ovšem jsme si tím hlavu příliš nelámali, a proto jsme také důsledně nedodržovali konspirativní zásadu, že navzájem se smějí znát pouze a nanejvýš tři osoby, což později mělo tragické důsledky.

Jmenoval jsem velitele rot a přidělil jim určené cíle, ti se zase rozdělili na úseky svých čet, popřípadě družstev. Z velitelů rot si pamatuju na Jaroslava Ryšavého, kapitána v záloze, na ing. Arnošta Navrátila a kpt. gšt. Josefa Hozmana. Zpravodajským důstojníkem pluku se stal František Bernas.

Jestliže se ještě dalo omluvit, že jsem udržoval osobní styk s Františkem Bemasem, hrubým porušením konspirativních zásad už bylo, že jsem navíc udržoval spojení i se všemi čtyřmi veliteli rot a dokonce i s vůdcem skupiny skautů, kteří nám za povstání měli sloužit jako spojky. Vrcholem nekonspirativnosti bylo však to, že jsem se přímo stýkal ještě s četařem Bobkem, který ukrýval naše zbraně jak u sebe v bytě, tak i v budově Elektrických podniků.

Zbraně nám opatřovali tzv. cukráři, jak jsme říkali skupině pověřené většími sabotážemi, jíž velel podplukovník Mašin od bývalého 1. dělostřeleckého pluku v Ruzyni. Mašin, druhý z trojice slavných odbojových mušketýrů Balabán, Mašin, Morávek byl vyšší postavy a vyznačoval se téměř jižanským temperamentem; byl až hazardérsky odvážný, ale současně i předvídavý. Na schůzky například přicházíval teprve poté, co jeho osobní strážci s pistolemi v kapsách obsadili křižovatky přilehlých ulic, až na jejich signál, že je všechno v pořádku.

Když vznikl problém, jak dopravit do Elektrických podniků sedm těžkých kulometů, navrhl Mašin, aby se to provedlo za bílého dne. Projeli jsme skoro celou Prahu, aniž nás některá z četných německých hlídek zastavila. Jediný incident během transportu jsme si zavinili sami, když na křižovatce u Národního divadla znervóznělý řidič nedal přednost elektrice.

Jel jsem vzadu pod plachtou u kulometů. Iniciativu jsem musel přenechat Mašinoví, který seděl v kabině vedle řidiče. Na pokyn protektorátního policisty náklaďák přirazil k chodníku. Nahmatal jsem zbraň a čekal, co bude. Policajt se nevrle osopil na oba vpředu, když však viděl, s jakou pokorou vyslechli jeho napomenutí, bez zjišťování je propustil. Oddechl jsem si a Mašin určitě taky, třebaže by jistě ani okamžik neváhal prostřílet si cestu, kdyby se situace vyvinula nepříznivě.

Asi po dvou měsících soustavné a drobné práce jsem mohl Balabánovi oznámit splnění úkolu. Pluk tvořilo asi 700 mužů, bývalých vojáků i nevojáků, a 20 důstojníků. Prováděli jsme také cvičné poplachy, abychom zvyšovali svou bojovou připravenost, každá jednotka v určený den a hodinu. Můj zpravodajský důstojník měl v prostoru pluku dobře zorganizovanou síť zpravodajů, kteří mu hlásili všechny události a změny.

V té době vznikla celá řada ilegálních odbojových skupin. Jednou z nejmasovějších však byla vojenská orgnizace Obrana národa. Pracovali v ní bývalí aktivní velitelé a příslušníci mužstva, nyní vykonávající svá obvyklá povolání jako dělníci, řemeslníci a podobně. Ale vedle nich tu působili příslušníci svobodných povolání a nevojáci. Vojenský charakter této organizace byl však dán tím, že ústřední velitelství se skládalo z vysokých důstojníků předmnichovské armády. V čele Obrany národa stál čestný a statečný voják, armádní generál Josef Bílý, kterého později Němci popravili. Jeho zástupcem byl generál Neumann, známý v Anglii pod jménem Miroslav.

Obrana národa byla napojena na československé emigrantské kruhy na Západě. Její úkoly a činnost byly mnohostranné, ale daly by se shrnout do následujících bodů:

1. Organizace, výcvik a vyzbrojení jednotek pro povstání proti Němcům. Podobné úkoly, jaké se ukládaly mně, plnilo i mnoho dalších důstojníků po celé republice. Osobně mi bylo známo, že plukovník Melichar organizuje pluk v prostoru Dejvice s prvořadým úkolem obsadit budovy MNO a gen. štábu. Také můj tchán, gen. Vedral, velel jednotce Obrany národa na Hanspaulce.

2. Zpravodajská činnost a předávání zpráv do Paříže a Londýna. V té době ještě ponejvíc prováděné spolehlivými zřízenci lůžkových a jídelních vozů, občas je propašovávaly i osoby odjíždějící do zahraničí. Dále protivýzvědná práce v ústředí gestapa v Praze i ve zdejším oddělení abwehru. Osoby, které nám předávaly informace, pochopitelně neznám, pokud však vím, šlo o velmi důležité údaje, které Balabán platil ve valutách. Zprávy byly předávány i Sovětům prostřednictvím jejich pražského konzulátu, a to ještě před vypuknutím sovětsko-německého nepřátelství.

U Balabána jsem se několikrát setkal se štábním kapitánem Morávkem, ale přímo s ním jsem nespolupracoval. Povahově byl tak uprostřed mezi Balabánovým typicky anglickým klidem a Mašinovou jižní výbušností, ale z očí mu zářila klukovská bezstarostnost.

(V těchto souvislostech bych rád upozornil na jednu záhadu, kterou se mi podnes nepodařilo rozluštit. Jak jsem už uvedl, pplk. Balabán dodával na Západ zprávy prvořadé důležitosti. Také mi několikrát naznačil, že mu je poskytuje osoba, která zaujímá velmi vysoké postavení v gestapu nebo abwehru. Podle autorů knížky o agentu A-54 Amorta a Jedličky to nemůže být Thümmel, neboť s ním na pokyn Londýna navázal Morávek spojení až někdy v červnu 1940, kdy jsem už z protektorátu odešel. To by tedy předpokládalo existenci další nacistické špičky, která by byla s Balabánem ve spojení a o jejíž odvaze a informovanosti se zmiňoval velmi pochvalně. Význam zpráv tohoto agenta prý značně přesahoval hranice protektorátu. Nebo se autoři knihy o A-54 mýlí? Pro tuto druhou variantu by mluvilo i svědectví Jaroslava Ryšavého, který mi ještě v květnu 1945 tvrdil, že Balabán měl spojení s Reném už na začátku roku 1940. Poněvadž ale hlavní aktéři tohoto dramatu Balabán, Mašin a Morávek už nejsou naživu – první dva byli popraveni Němci a poslední si vzal život kulkou do spánku, když krátce předtím zastřelil několik gestapáků, kteří ho obklíčili – už se to asi nikdy nedovíme.)

3. Sabotážní akce tzv. skupiny cukrářů, vedených pplk. Mašínem. Ta měla rovněž na starosti materiální vybavení našich ozbrojených jednotek.

4. Tisk letáčků a jejich distribuci. Účinnou zbraní organizace byl i ilegální časopis V boj, který vycházel týdně v nákladu asi pěti tisíc exemplářů. Obsahoval informace a články z pařížského Československého boje, který nám dopravoval zřízenec spacích vozů Mašin (nebyl příbuzný pplk. Mašina), o němž Balabán v mé přítomnosti prohlásil: „Je to statečný člověk!“

5. Organizace odchodů za hranice pro ty, které reklamovala Paříž – letce, dělostřelce a ženisty, popřípadě ty, jimž hrozilo zatčení.

Potom přišel blesk z čisté oblohy: dne 23. srpna 1939 uzavírá Sovětský svaz s hitlerovským Německem pakt o neútočení. Rusové nás opouštějí! Tato děsivá novina zapůsobila otřesně na všechny. Všude v naší organizaci zavládla bezradnost, neklid, pobouření.

Pochopitelně že mě v první řadě zajímalo, co o tom soudí Balabán. Vysvětlil mi, že podle slov zástupce sovětského konzulátu, s nímž je ve spojení, je třeba se dívat na tento pakt jako na strategický tah. Sověti prý potřebují čas na přípravu. Podobně mi to na novinářské fakultě zdůvodňoval i dr. Bauer. Ani jeden mě však nepřesvědčil.

Přesto jsem se snažil v tomto smyslu zapůsobit na rozpálené hlavy svých spolupracovníků. Považovali to většinou za zradu a opětovné obětování zájmů malého národa ve prospěch většího. Ti, kteří ve svém zápalu neztratili schopnost uvažovat logicky, poukazovali zase na rozpor mezi sovětským příslibem vojenské pomoci za mnichovské krize a dnešní sovětskou argumentací.

Brzy poté projížděly Prahou četné vojenské transporty wehrmachtu směrem na východ. Podle zpráv ze Slovenska se i tam objevily německé jednotky. Naši zpravodajští důstojníci hlásili, jak se Němci vychloubají, že potáhnou na Varšavu. Tak teď tedy bylo na řadě Polsko, jehož vládnoucí kruhy před necelým rokem přispěly k zničení naší samostatnosti…

Pplk. Balabán mi předal rozkaz, abych z příslušníků svého pluku poslal do Polska co nejvíc bývalých důstojníků a vojáků, pokud možno technických zbraní. Vytváří se tam prý početná československá armáda vedená gen. Prchalou. Už jsem si natolik zvykl na zásady ilegální práce, že jsem se ani nezeptal, od koho tyto rozkazy jsou. Jen si pamatuju, že o Prchalovi Balabán pronesl poznámku: „To není československý voják, ale obyčejný dobrodruh a kariérista!“

1. září v časných hodinách přepadli nacisté ze čtyř směrů Polsko. 3. září vypověděly Francie a Velká Británie podle smlouvy o spojenectví s Polskem válku Německu. 17. září zahájila postup do polské západní Ukrajiny a Běloruska Sovětská armáda.

Polská armáda i civilisté bojovali statečně, ale válka trvala pouze čtyři neděle. Varšava padla 28. září a poslední polská pevnost Modlín se vzdala o den později. Dobyté území rozdělil Hitler na dvě části: západní připojil k Německu, ze zbytku vytvořil takzvaný Generální gouvernement, kam jako svého zástupce určil Hanse Franka.

Hodnotili jsme průběh války, třebaže jsme pro to – hlavně zpočátku – mnoho podkladů neměli. Překvapilo nás především, že Poláci podlehli v tak neuvěřitelně krátké době, ačkoli jejich zeměpisná poloha byla mnohem příznivější než naše. Přisuzovali jsme to hlavně tomu, že polskému velení se nepodařilo včas ukončit mobilizaci a nástupy armád. Němci měli převahu v letectvu a hlavně – tamější roviny umožňovaly zasazování tankových armád rychle pronikajících do týlu polských jednotek. Konečně pak – Polsko bojovalo osamoceně. Ani Francie, ani Velká Británie do bojů prakticky nezasáhly.

Ze zpráv, které jsme později dostávali ilegální cestou, jsem si učinil osobní závěry, že naše armáda byla lépe vycvičená a vyzbrojená než polská.

Na 28. říjen, den výročí naší samostatnosti, připravovaly odbojové skupiny, mezi nimi i Obrana národa, bojovou manifestaci českého lidu. Vydané letáčky se vlastně lišily pouze formou, obsah měly v podstatě stejný: český lid měl v tento den zastavit práci, obléknout se do svátečních šatů a klopy kabátů ozdobit trikolórou. Jádro manifestací mělo být v Praze na Václavském náměstí. Mezi spolupracovníky Obrany národa se diskutovalo i o tom, jestli by se městským rozhlasem neměl vysílat projev dr. Beneše k tomuto památnému dni, zachycený na gramofonové desce. Návrh neprošel a jedním z rozhodných oponentů byl pplk. Balabán. Projev byl ostatně všeobecně známý a znamenal by tedy jen další dráždění Němců.

Václavské náměstí bylo toho dopoledne doslova přeplněno. Zpívala se státní hymna, vlály československé prapory. Pražané dali zřetelně najevo, že se s okupací nesmířili a že neuznávají protektorátní vládu.

Čeští četníci a policie, stažení do Prahy, se k vážnějším zákrokům neodhodlali. Ani nacisté zřejmě nečekali tak mohutnou manifestaci, takže německá policie zasáhla se značným zpožděním. Teprve když začala používat zbraně, ovládla situaci.

V podvečer se na Václavském náměstí, obklopen smečkou ozbrojených esesáků, objevil sám K. H. Frank. S pravicí na pažbě ukryté pistole jsem pozoroval, jak se s bičíkem v ruce vrhal na občany s trikolórou na klopě, zpravidla na starší osoby. Křečovitě při ranách poskakoval, brunátnou tvář vztekle sešklebenou.

28. říjen a 17. listopad jsou spojité nádoby. Vražda studenta Opletala, jeho pohřeb a další střelba, zatýkání, popravy a koncentrační tábory. České vysoké školy jsou uzavřeny. Postiženo je na 20 000 studentů a profesorů.

Vedení Obrany národa rozebíralo a hodnotilo situaci po 17. listopadu. Ze zpráv, které jsme získávali přímo z ústředí pražského gestapa, bylo zřejmé, že se tam chystají tvrdě zakročit proti odbojovým skupinám. Podařilo se nám získat seznam osob, které měly být v nejbližší době zatčeny. Ty pak odešly za hranice nebo do ilegality. Vydali jsme i zákaz nosit při sobě zbraň, poněvadž tak bylo při náhodných prohlídkách zatčeno několik členů organizace.

Sovětsko-finská válka byla pro nás novým šokem. Znovu jsme byli svědky toho, jak je další národ zbavován svobody. V mé představě žili Finové jako stateční sportovci, zřejmě díky jejich zázračnému běžci Paavu Nurmimu, a držel jsem jim palce.

Na druhé straně jsem jako voják musel rozumově chápat sovětské strategické pohnutky. Leningrad, druhé největší sovětské město, leželo těsně na hranicích Finska, tehdy zuřivě proněmeckého.

Ze zahraničí zatím docházely pokyny a směrnice, které nám ukládaly, abychom co nejdříve dobudovali pevné ilegální organizace, schopné ozbrojeného povstání. To nám bylo důkazem, že se zřejmě počítá s naším brzkým nasazením. Také ostatní zprávy ze Západu překypovaly optimismem a naznačovaly, že válka proti Německu skončí v nejkratší době jeho porážkou.

Sunday Times z 5. listopadu 1939 otiskl rozhovor s dr. Benešem, jehož názory nás zajímaly především.

Dr. Beneš, kdysi prezident tragické republiky, pronesl svůj projev klidným, vyrovnaným tónem, ale plným důvěry. Domnívá se, že válka může skončit do roka.

V Obraně národa jsme podlehli tomuto optimismu a budovali své organizace ve chvatu. Především jsme podceňovali zásady konspirační práce; okruh osob, jež se navzájem znaly, byl příliš široký. Rovněž jsme ještě dobře neznali nelidské metody gestapa. Tak se stávalo, že zatčením jednoho člena organizace, kterého gestapo donutilo vypovídat, byl zasažen široký okruh osob. Po takových průlomech do našich řad se mnozí přikláněli zase k opačné krajnosti: původní bezstarostnost střídaly pocity bezmocnosti, proti které byl jediný lék – zbraň stále po ruce.

Po první vlně zatýkání odcházejí do ilegality i Balabán, Mašin a Morávek. Přesto jsem zůstal s Balabánem v denním spojení, skoro by se dalo říct, že jsme teď na sebe měli víc času než předtím. Zapřáhl mě ještě intenzivněji do různých zpravodajských úkolů, ale nejzajímavější byl příkaz navázat kontakt s komunisty.

Sešel jsem se proto několikrát s různými představiteli strany nebo s jejich zástupci a prostředníky, ovšem moje snažení bylo neúspěšné. Nakonec jsme s Balabánem došli k závěru, že u ilegální komunistické strany převládá hluboká nedůvěra k naší organizaci. Mně se tehdy zase zdála jejich ilegální činnost samoúčelnou.

Asi měsíc předtím, než jsem sám musel opustit protektorát, jsem dostal rozkaz likvidovat jednoho zrádce. Bylo jich bohužel dost! Je zajímavé, že se vyskytovali daleko víc v mimopražských organizacích než v hlavním městě. Prostřednictvím Balabánova důvěrníka v ústředí gestapa jsme občas dostávali jejich krycí jména a popisy.

Neznal jsem jméno toho chlapa, což mi tehdy, bůhsuď proč, poněkud vadilo. Měl jsem pouze jeho popis, z něhož mi v paměti utkvělo, že má irské vlasy. Skutečně jsem podle nich svého ryšavce ihned poznal, když opouštěl Pečkárnu. Měl totiž ve zvyku procházet se dopoledne po Václavském náměstí a pak si zaskočit do Pečkárny.

Balabán mi uložil, abych ho zastřelil, aniž bych tím ohrozil svou vlastní bezpečnost. Nešlo totiž ani tak o to, aby onen muž zmizel nebo byl potrestán, jako spíš o výstrahu jiným, jemu podobným.

Asi měsíc jsem ho marně sledoval ve snaze najít vhodnou příležitost. Ale zpravidla nechodil sám a rovněž se úzkostlivě vyhýbal osamělým místům.

V té době si mě zavolal Balabán a sdělil mi, že má zprávy o chystaných zatýkáních v mém nejbližším okolí. Sdělil mi svůj závěr. „Nedá se, chlapče, nic dělat, budeš muset také ven.“

Neodmlouval jsem, třebaže se mi do zahraničí nechtělo. Cítil jsem se vlastně jistější doma a z neznámé ciziny jsem měl spíš obavy. Vyrostl jsem v chudých poměrech a jediná velká cesta, kterou jsem kdy podnikl, byla za mých studentských let pěší túra po Slovensku.

Pro ilegální opuštění hranic protektorátu přicházela tedy v úvahu vlastně jedině cesta přes Slovensko a Maďarsko do Jugoslávie. Hranice tu nebyly zdaleka tak dobře střeženy jako přes Polsko do Ruska. Ostatně tam mě to ani moc netáhlo. O Sovětském svazu jsem tehdy měl představy dosti chaotické. Jednak jsem soudil, že je to země hladu, bídy a nelidského teroru, což bylo způsobeno zejména referáty v novinách o moskevských procesech. Osobně na mne nejvíc zapůsobila poprava maršála Tuchačevského. Na druhé straně jsem ovšem viděl film o kyjevských manévrech, který ukazoval zdatnou, bojově připravenou armádu se znamenitou výzbrojí a výstrojí. A totéž mi potvrzovali i naši vojenští přidělenci v Moskvě při soukromých rozmluvách. Ovšem rozhodující roli přece jen sehrálo vědomí, že československé jednotky bojující proti Němcům tehdy existovaly pouze na Západě.

Pohladil jsem naposledy své děti, Vilémovi bylo něco přes tři, Růžence ani ne rok. Ty ještě nevědí, co je to válka. Potom jsem se krátce rozloučil se ženou. Se vší vážností jsem jí slíbil že na vánoce už budu opět doma.

Na začátku roku 1940 totiž v Praze všichni věřili, že teprve toho roku začne skutečná válka mezi Hitlerem a západními spojenci, ve které Německo bude na hlavu poraženo. Konečně i sám Beneš ve svém novoročním poselství k českému národu řekl:

Rok 1940 bude rozhodujícím pro vítězství spojenců!

SMĚR FRANCIE

JE NA ZÁPAD CESTA DLOUHÁ…

Sedíme všichni čtyři v útulné ostravské vinárně při dobrém vínku a hudbě: oba bratři Bernasové, kapitán gen. štábu Náprstek a já. Podle Balabánových propozic měla být naše skupinka už přes týden za hranicemi. Osud nám však nepřál. Po dvou neúspěšných pokusech překročit hranice stále ještě trčíme v tom prašivém protektorátu. Náladu nám to ale nezkazilo, zítra se to povést musí. Do třetice všeho dobrého!

Poprvé jsme se pokusili přejít přes Velkou na Moravě, která ležela zhruba deset kilometrů od tehdejších státních hranic. Ale sněhové bouře vytvořily až třímetrové závěje, takže adresát, ač nás dobře přijal a dokonce pohostil výbornou slivovicí, nás ani při nejlepší vůli nemohl převést. Navíc jsme přijeli v městském ustrojení: měli jsme totiž představu, že do zahraničí pojedeme vlakem nebo autobusem. Já například strašil v tmavém dvouřaďáku a v lakýrkách.

Vrátili jsme se do Prostějova. Na nádraží mě uvítal bratr Josef se zprávou, že gestapo zatklo starostu města profesora Sedláčka, kdysi i mého třídního. Přijeli jsem v podvečer. Ulice byly ztichlé, všechno živé se před hrozbou hákového kříže uchýlilo za domovní dveře. Tenhle poslední neradostný obraz rodného města mě provázel po celou válku.

Přespali jsme neohlášeni v hotelu Avion (vedl ho dnes bývalý kapitán Bedřich Krakovič). Příští den jsem se vrátil do Prahy. Udali nám novou, tentokrát prý zaručeně spolehlivou linku přes Strážnici na Moravě. Tam nás však čekalo nové zklamání: před několika dny tu gestapo provedlo rozsáhlé zatýkání a tak i tady nás odmítli převést na Slovensko.

Bylo už jasné, že z Prahy nemůžeme očekávat nic. A tak jsme se po krátké poradě rozhodli pokusit o překročení hranic v prostoru Bílý Kříž. Východiskem bude Ostrava. Proto tu dnes sedíme v lyžařském oblečení, které jsme si zakoupili za peníze, jimiž nás v Praze vybavil Balabán. Každý jsme obdrželi valuty v hodnotě asi 1 500 korun.

Ani zdaleka jsme ovšem netušili, co všechno nás ještě čeká. Už jsme se viděli v Paříži. Snad proto mě popadla furiantská myšlenka dát si zahrát oblíbený šlágr: Je na západ, cesta dlouhá… Ostatní nadšeně souhlasili. Přivolaný primáš zastrčil bankovku, kývl na kapelu a už se ozývá melancholická písnička. Z chování hudebníků se dalo snadno vyčíst, že nás dobře pochopili, ale nám to vůbec nevadilo. Objali jsme se a naše poháry zvonily v taktu hudby. Jsme mladí, konečně se dostaneme na druhou stranu a za pár týdnů, až propuknou boje na západní frontě, poženeme nácky svinským krokem.

Kdo z nás mohl tehdy jen tušit, jak doopravdy dlouhá bude naše cesta…

Beskydy nás uvítaly nádhernou zimou. Větší část cesty jsme museli jet na lyžích, protože závěje znemožnily autobusovou dopravu. V blízkosti Bílého Kříže jsme potkali německého celníka, který se zřejmě nudil. Milou bavorštinou nás upozornil, abychom si při túrách dávali pozor: slovenští kolegové prý zatknou každého, kdo byť jen omylem překročí hraniční linii. Poděkovali jsme mu za tuto skutečně cennou radu.

Příští den jsme vyměnili Bílý Kříž za chatu pod Konečnou, jež měla být naší poslední zastávkou na domácí půdě. Po celý den se pilně trénovalo; Bernasovým totiž lyžování vůbec nešlo.

Teprve 26. února 1940 – to datum nikdy nezapomenu – vlastně začala naše anabáze. Vyrazili jsme brzy ráno. A podle zákona schválnosti jsme znovu potkali onoho bavorského celníka, tentokrát na lyžích.

„Guten Morgen!“ pozdravil nás bodře a my jsme mu stejně přívětivě odpověděli. Potom jsme chvilku jeli spolu lesní cestou a klábosili o všem možném.

„Víte co, lidičky,“ prohlásil po chvilce. „Bude nejlepší, když s vámi půjdu až na hranice, abych vám je ukázal. Nedej bůh, přejedete je, a už máte maléry se Slováky…“

Trošku mě zamrazilo. Není v tom nějaký úskok? Ale bavil se s námi tak srdečně, že jsem takové podezření odvrhl. Přivedl nás skutečně až na hranice, popřál nám dobrou zábavu a odjel.

Chvilku jsme jeli podél hraniční linie, abychom si vyhlídli nejlepší místo. Přitom jsme se střetli i se slovenskými celníky. Přes hranici se posměšně poptávali na náš cíl a nedoporučovali nám, abychom si ho spletli. I jim jsme slušně poděkovali. Začalo silně sněžit – počasí nám přeje! Objevila se vhodná mýtinka s povlovným svahem. Obrat doleva – a už ujíždíme na Slovensko. Po chvilce jsem se ohlédl a vidím, že oba Bemasové leží ve sněhu. Zvedli se a po několika metrech znovu padají. Nervozita jim svázala nohy a tak sjezd neškodné mýtinky trval nekonečně dlouho. Posléze jsme se autobusem a vlakem šťastně dostali do Nového Města nad Váhom, kde jsme podle pokynů vyhledali hotel Kolár.

Při večeři jsem se zeptal vrchního číšníka sjednaným heslem:

„Máte francouzské šampaňské?“

„Máme,“ zpozorněl číšník. „Jakou značku si přejete?“

„Mum, cordon bleu.“

„V pořádku, pánové,“ usmál se. Pak napsal na účtenku nitranskou adresu. „Ten vás v pořádku odvede do Maďarska!“ Po večeři nám ještě sdělil, že už nám zařídil pokoje, kde můžeme přespat bez přihlášení. Nemáme však nikomu otevírat, i kdyby klepal sebevíc. Shodou okolností se prý v hotelu ubytoval na noc i státní tajemník Karmasin, takže není vyloučena šťára.

Přespali jsme tu šťastně. A neotevřeli jsme, ani když nás v noci dvakrát budili. Ráno jsme sympatickému číšníkovi ponechali naši lyžařskou výzbroj a odjeli.

Vlak se už blížil k Nitře, když se ve dveřích našeho oddělení objevila helma a pod ní příjemný kulatý obličej s očima jako trnky.

„Legitimace prosím!“ požádal nás četník.

Posunky mu naznačuju, že slovenský neumím, a ptám se ho:

„Sprechen si deutsch?“ Teď byla řada na četníkovi, aby ukázal, že nikoli. Proto – už s větší sebedůvěrou – mu vysvětluju, že jsme němečtí občané na výletě z Bratislavy.

Vlak právě zastavil na nějaké zastávce. Četník vyhlédl oknem a povzdechl si slovenský:

„Škoda že musím vystupovat, jinak bych se podíval, co jste to za Němce…“

V Nitře na udané adrese jsme se dohodli, že po šesté hodině vyrazíme. Náš průvodce, pamatuju se, že to byl mlynář, nás skutečně dovedl na hranice, hned za město, a tam nás opustil, jen jsme mu zaplatili. Ještě poradil, abychom šli stále po zamrzlé řece až do Velkých Šuran, takových dvacet kilometrů, a tam nastoupili do vlaku přímo do Budapešti.

Ujal jsem se vedení skupiny. Šlo se nám ztěžka, led byl kluzký a při březích se prolamoval. Po nějaké době se k nám připojili ještě další tři muži. Nevyptávali jsme se vzájemně, jim i nám bylo jasno, kde je cíl společné cesty. S námahou jsme se plahočili krajinou, kterou jsem ještě nedávno měl bránit jako voják 3. rychlé divize. Jednou jsem se dokonce probořil až po kolena do ledové vody, ale únavou jsem zprvu ani necítil chlad. Ráno kolem páté, jsme úplně utrmácení ulehli pod mostem. Na měkkém sněhu se pěkně odpočívalo, jenom se nesmělo usnout! Ti tři s námi nezůstali. Pokračovali v cestě.

Vyrubal jsem v ledu díru a napil se. Chladná voda mě vzpružila. Donutil jsem i ostatní, aby se osvěžili. Pak jsme opět vyrazili do tmavé noci a kolem sedmé jsme úplně vyčerpaní konečně dorazili do Velkých Šuran.

Podél kolejí jsme zamířili k nádraží. Vlak nikde! Zato však na nástupišti, s puškou na řemeni, ve starorakouských kloboucích s vlajícími chocholy z kohoutích per, vyčkávají dva maďarští žandáři. Má první myšlenka byla: uteč! Zároveň ale cítím, že jsem k smrti unavený, že prostě už nemohu.

„Tak pojďte! Kde jste byli tak dlouho?“ vyzvali nás dobrácky lámanou slovenštinou a odvedli do šatlavy.

Z otázek, které nám kladli při sepisování protokolu, vyplývalo, že nás zradila skupinka tří mužů, kterou rovněž zadrželi. Byli jsme však tak unaveni dvanáctihodinovým nočním pochodem, že nás to ani nepobouřilo. Chtělo se nám jen strašně spát.

Příštího rána, kdy nás žandáři odváděli do Nových Zámků, jsme se už cítili mnohem lépe. Po cestě František Bernas naše průvodce důležitě požádal, aby mu dovolili zatelefonovat do Budapešti. Má tam prý vlivného příbuzného, grófa Holyose. Vrozená maďarská úcta k šlechtickému titulu nabyla vrchu nad předpisy. Po krátké poradě mu to dovolili.

Na ten den, 1. března 1940, připadal maďarský státní svátek. Před dvaceti roky totiž maďarský parlament obnovil monarchii a namísto krále zvolil prozatímní hlavou státu admirála Mikuláše Horthyho.

Stěny cely v Nových Zámcích byly ty nejlepší nástěnné noviny, jaké jsem kdy četl. Měl jsem dostatek času je prostudovat. Vedle lidových průpovídek, jadrně vystihujících a glosujících politicky rušnou dobu, a vedle nezbytných pornografických kreseb zobrazil neznámý umělec docela pěkně Hitlera na šibenici nebo jak na něho útočí polská orlice, galský kohout a dokonce i český lev. Z Prahy jsme měli ještě nějaké pengó. Ochotný strážník nám doběhl pro víno a cigarety a tak jsme na dané poměry strávili odpoledne docela příjemně při kartách.

Na večeři nás odvedli spolu se štěbetajícími prostitutkami z vedlejší cely a několika pobudy do místní špeluňky. Obyvatelstvu korzujícímu na hlavní třídě jsme poskytovali lepší zábavu než biograf.

Následujícího rána započal výslech.

„Kdo jste?“ zeptal se mě otráveně úředník. Má odpověď ho zřejmě překvapila.

„Kapitán Vilém Sacher. Bývalý důstojník československé armády.“ Dohodli jsme se totiž, že nebudeme zapírat a udáme svá jména a účel cesty. „Jsme na cestě do Jugoslávie,“ dodal jsem proto.

„Co tam chcete dělat?“

„Máme tam příbuzné, u nichž zůstaneme do konce války.“

Zřejmě jsme kápli na pravou notu. Vyslýchající si rychle poznamenal naše výpovědi a pak nás spoutali po dvou a převezli do Budapešti.

Z nádraží nás odváděli pěšky. V duchu jsem odprošoval zevlouny z Nových Zámků, neboť obyvatelé královského hlavního města civěli neméně bezostyšně. Snad to způsobovaly svítící reklamy, hudba, zaznívající z osvětlených kaváren a restaurací, a vybrané dámské toalety, ale najednou jsem byl v pokušení na některého zvlášť dotěrného čumila plivnout.

TOLONCZHÁZ

Budapešťská fišpánka byla sběrnou pro tuláky, příživníky, prostitutky a zlodějíčky ze všech končin království, které sem do hlavního města lákala vidina lepšího a pohodlnějšího života. Tolonczház hostil však i ty, které z rodných vsí vyhnala bída, a protože Budapešť měla dostatek vlastních nezaměstnaných, policie je chytala po parcích a pod dunajskými mosty, zadržovala při šťárách a po odpykání trestu je šupem posílala domů. Tento normální koloběh narušila doba plná mezinárodních a vnitřních změn, která do tolonczházu dodala nový druh obyvatel – politické vězně.

Po tělesné prohlídce nám odebrali všechny osobní předměty. Mohl jsem si ponechat jedině snubní prsten, když jsem předstíral, že ho nedokážu sejmout. K mé lítosti a zlosti mi zabavili i tabák a dýmku. Potom nás za doprovodu hlučných nadávek strčili do malé cely, kde jsme ihned tvrdě usnuli. Hned příštího rána nás navštívil příbuzný bratří Bernasů, hrabě Holyos. Skromně, ale pečlivě oblečený šedesátník určitě nepatřil do skupiny zámožných šlechticů, z jeho poněkud přihrblé postavy však vyzařovala důstojnost. I dozorce a kápo s námi od tohoto okamžiku jednali o poznání slušněji. S hrabětem jsme se domlouvali německy. Požádali jsme ho, aby se pokusil především nás odsud dostat a usnadnit nám odjezd do Jugoslávie. Přislíbil a odporoučel se s tím, že příště sem za námi pošle dcery. Zajímalo mě ihned, jak vypadají, ale Bernasové mi v tom ohledu nemohli poskytnout mnoho informací – se svými maďarskými příbuznými byli pouze v korespondenčním styku.

Vězeňský způsob života jako všude na celém světe: po budíčku v pět ráno jsme vynesli postele na chodbu, kde zůstaly až do večerky. Ranní půlhodinová procházka po vězeňském dvoře vyplňovala nejoblíbenější část dne. Přes pokřik dozorců tu celkem nerušeně probíhala zpravodajská a zbožní burza svého druhu, kterou se ředitelství tolonczházu marně snažilo narušit občasnými prohlídkami cel. V sedm snídaně. Vodnatá polévka s chlebem. K obědu denně čočková polévka. Nabýval jsem dojmu, že Maďaři trpí nadbytkem úrody této luštěniny. K večeři opět polévka s chlebem. Jinak jsme se celý den váleli v cele po zemi a očekávali návštěvu nebo dopis. O poschodí výše seděly spolu s maďarskými prostitutkami Češky, které doprovázely své manžele. Občas se jim podařilo k nám propašovat moták, v němž si stěžovaly na hrubé jednání dozorců a na nadávky pouličních holek. Třebaže se mi stýskalo, byl jsem rád, že Růženka zůstala doma.

Před kamarády mi poskytovala určitou výhodu dosti obstojná znalost maďarštiny, díky jíž jsem se stal do jisté míry jejich mluvčím. Ke klidnému životu v tolonczházu však stačily v podstatě tři výrazy: Itt maradni! Zůstaň tady! Kesób! Potom! a Gyorsan! Rychleji! Kdo se jimi dokázal pohotově řídit, vyvaroval se zbytečných oplétaček. Osobně jsem si však na vězeňský způsob života zvykal jen velmi těžko, třebaže dozorci vůči nám nikdy neužili fyzických prostředků.

SESTRY HOLYOSOVY

Starý gróf dodržel slib a za několik dní nás navštívily jeho dvě dcery Minka a Kamuš. Jejich návštěvy pokaždé jako by přinášely paprsek naděje, přinejmenším něco na zub a několik skrytě předaných pengó. Především ale zprávy o tom, co se děje ve světě.

Starší Mince mohlo být tak čtyřicet, v jejích až modravě černých vlasech už prosvítalo několik šedivých pramínků. Vypadala jako dáma v nejlepším slova smyslu a v mládí musela být krasavicí. Avšak opravdu nezapomenutelné byly její oči. Její o deset let mladší sestřička Kamuš si ještě ráda hrála na diblíka, a když s nimi mluvila, oči jí koketně přelétávaly z jednoho na druhého. Na rozdíl od své vážné sestry si zřejmě nedělala mnoho starostí se životem.

Sestry Holyosovy se pro nás staly živým pojítkem s ostatním světem a pochopitelně že jsme denně netrpělivě čekali, kdy se zase objeví. Zprávy o událostech ve světě, které nám sdělovaly, pocházely sice z maďarských pramenů, ale přece jen jsme z nich mohli dedukovat, že se obě válčící strany prozatím neodhodlaly k větším válečným operacím.

Náhle nás přeložili do větší cely, obsazené asi dvacítkou převážně politických vězňů. Myslím, že se to stalo na intervenci hraběnek Holyosových. Většinu z nich tvořili mladí příslušníci extrémní fašistické organizace „Šípové kříže“. Proč je tu věznili, to nám nepověděli, ale jistě nikoli pro jejich politickou příslušnost. To jim však nikterak nevadilo, aby se při každé příležitosti nevydávali za národní mučedníky. O admirálu Horthym se příliš příznivě nevyjadřovali. A za jedinou autoritu uznávali vůdce Šípových křížů Ference Szalasiho. Přijali nás kupodivu dobře, třebaže o nás byli předem informováni kápem.

Hlásali jakousi neorganickou směs z Mein Kampfu a extrémního maďarství, jejich politická praxe byla však víc než poznamenána prospěchářstvím. O tom nás přesvědčil incident s hráčem rulety, kterého jednoho dne přivedl do cely kápo. Hráčův přestupek přijali křížovci celkem sympaticky, ale do nepříčetnosti je rozlítil židovský vzhled nového vězně. Vykázali mu proto místo v opačném koutě cely a jejich nadávky silně obohatily mou beztak už solidní zásobu maďarských nespolečenských výrazů. Už jsem myslel, že budu muset nějak zakročit v jeho prospěch, když se oběť sama vykoupila pomocí pengó, odborně propašovaných do vězení. Rázem se stal jejich mužem…

Dny plynuly zoufale pomalu. Počáteční naděje, že nás přeloží do internačního tábora pro Poláky blízko jugoslávských hranic, odkud by byla větší možnost se už nějak dopravit do Bělehradu, ztroskotala na odporu maďarského vojenského velitelství. Selhal i další pokus dostat se ven s pomocí francouzského konzulátu. Minka, která toho dne přišla bez Kamuš, nám ohlásila, že na zákrok německé vlády byli zatčeni někteří konzulární úředníci, poněvadž prý organizovali přechody z Maďarska do Jugoslávie. Budou snad obžalováni z vyzvědačství.

Vězeňský život není ušit na mou míru. Jak dny ubíhaly, rostl ve mně neklid a vzdor. Při vycházkách jsem bedlivě pozoroval, jak jsou rozestavěny stráže, odhadoval výšku zdí a jakým způsobem je zdolat. Rozhlížel jsem se také po něčem, co by se dalo při útěku použít jako osobní zbraň. Se svými plány jsem se svěřil kamarádům. Tak došlo k poradě, na které jsme si řekli, že naše dosavadní pasivita nikam nevede, že na druhé straně ovšem nějaké divoké pokusy o útěk rovněž neobstojí. Nakonec jsme se dohodli, že se prostřednictvím Holyosových obrátíme s prosbou o pomoc na různé vlivné osoby.

František Bernas napsal dopis příbuznému své jugoslávské manželky, Karel Náprstek se jako absolvent válečné školy v Paříži obrátil na francouzský konzulát a já jsem sestavil naléhavý dopis svému pobratimovi Kičevacovi, o němž jsem soudil, že by mohl být na ministerstvu zahraničí v Bělehradě.

Příštího rána jsem si vzpomněl na svou manželku. Na svátek Růženek, 13. března, jsem jí pokaždé přinesl krásnou kytici. Dnes to mohla být pouhá vzpomínka…

„Jo, žena je jako zdraví, poznáš to, až když ti schází!“ poznamenal hovorný dr. Longin, další náš spoluvězeň, se kterým jsem se rád bavíval. Pocházel z Užhorodu a po záboru Podkarpatské Rusi ho Maďaři zatkli a obžalovali z velezrady. Přes toto těžké obvinění tu seděl už víc než šest měsíců bez jakéhokoli vyšetřování.

Longinova poznámka mě zarazila: odkdypak vlastně znám Růženku? Skokem jsem se ze zatuchlé cely přenesl na večírek k oslavě svaté Barbory v Budějovicích. Pak už jsem si přesně vybavil i datum: 4. prosince 1930.

„To je přece dcera našeho starého,“ vysvětlili mi kamarádi, když jsem se jich ptal na hezkou dívku v kole, která mě poutala hlavně svým mládím. Mně tehdy bylo 23, jí o pět míň.

V kurážné náladě jsem prohlásil, že dcera nedcera, jdu pro ni. Požádal jsem ji o tanec. Ani ve snu by mě tehdy nebylo napadlo, že o čtyři roky později nás ve vojenské kapli v Budějovicích kaplan Plojhar oddá.

Nedosáhl jsem toho snadno a už vůbec to pro mne nebyla snadná léta. Když jsme se začali scházet, Růženka mi s dětskou naivitou sdělila, že jí tatínek vlastně už ženicha vyhledal. Tak do mého života nečekaně zasáhl armádní generál Sergej Vojcechovský.

Byl výraznou postavou předmnichovské armády. Za první světové války sloužil v carské armádě a za občanské bojoval na straně bělogvardějců. Kyselým a nedůvěřivým pohledem pomačkaného obličeje zbavoval méně zdatné velitele sebedůvěry; vždyť platil za uznávanou autoritu. S generálem Vedralem, otcem Růženky, ho spojovalo přátelství. A tento vztah ještě utužila společná služba v Trnavě. Tam se také zrodil nápad, že si mladý Juraj Vojcechovský vezme Růženku Vedralovou. Oba chodili na tutéž školu a velmi se spřátelili. Ani později, kdy generála Vedrala přeložili do Budějovic jako velitele dělostřelecké brigády a poté divize, rodiny od svého plánu neupustily. Až do našeho seznámení byl Růženčin sňatek s Jurajem v podstatě hotovou záležitostí. Když poprvé nadhodila možnost, že by se rozhodla pro někoho jiného, vyvolala tím domácí bouřku. Generál ve mně viděl větroplacha a snažil se to dokazovat dosti originálním způsobem: objevil se v budějovické Besedě před plně obsazeným stolem a položil přede mne balík knížek.

„Pane nadporučíku, tady máte učebnice maďarštiny! Jsem zvědavý, kdy dokážete složit univerzitní zkoušku!“

Kamarádi se smáli, že mi ta Růženka přijde draho, ale já jsem natruc zkoušku složil ve velmi krátké době. Pak se totéž opakovalo s francouzštinou. V tu dobu mě už zvali na nedělní snídaně. Ani tady se generál nedal. Napřed jsem musel rozluštit několik taktických úloh a teprve pak se smělo ke stolu. Jednou jsem v rychlosti místo 105. pluk napsal 155. Těch řečí o mé nezodpovědnosti, která by ve válce stála lidské životy! Na tato slova jsem si ostatně nejednou vzpomněl u Dukly.

Když jsem šťastně složil zkoušku na válečnou školu, začali mě zvát i k obědům. Při této příležitosti jsem poznal i další výraznou postavu tehdejší armády, zemského vojenského velitele v Čechách generála Josefa Bílého. Přes pokročilé stáří chodil vojácky zpříma, jak si to navykl v rakouské kadetce. Při služebních cestách se pokaždé zastavil u Vedralů a při obědě nesměla chybět staročeská česnečka. Choval se spíše uzavřeně a moc řečí nenadělal, avšak když promluvil, udivoval svým chlapeckým diskantem. Za okupace zemřel hrdinskou smrtí před nacistickou popravčí četou.

Růženka už dávno stála na mé straně, později se k nám přidala i matka a tak jsem to byl nakonec já, kdo pana generála takticky vyšachoval. K rozhodnému střetnutí došlo v létě 1934, kdy do Budějovic vtáhl generál Vojcechovský se synem. Ale i tuto bitvu jsem vyhrál a tak ještě téhož roku došlo ke sňatku. Nakonec se s tím smířil i generál Vedral.

Minčiny oči vyzařovaly nepokrytou radost. Kamuš si zase jednou hrála na diblíka a koketně mi před nosem mávala telegrafním blanketem. Konečně jsem po něm chňapl a mohl přečíst: Tout est reglé, je souhaite á Mr Sacher bon voyage. Všechno je zařízeno, přeji panu Sacherovi šťastnou cestu, zněl telegram od Kičevace. A to vypadalo víc než slibně.

I další zpráva, že Francie má novou vládu v čele s Paul Reynaudem, nás potěšila. Zmizel další mnichovan!

A jak už tomu bývá, do třetice všeho dobrého: ředitelství věznice oznámilo, že všichni Čechoslováci budou postrkem posláni na slovenské hranice. Měli jsme nedoložené informace, že maďarští žandáři prostě doprovodí „toloncz“ na hranice, aniž ho předají Slovákům. Potom bylo třeba pouze vyčkat někde v úkrytu, až se setmí, vrátit se zpátky do Maďarska a učinit nový pokus dostat se do Jugoslávie.

Minka a Kamuš už měly plán: pojedou s námi stejným vlakem, počkají na nás a pak nás autem zavezou zpět do Budapešti.

Stáli jsme už nachystáni na cestu. Správa věznice nám v pořádku vrátila propriety, já jsem po dlouhé době opět s rozkoší bafal ze své dýmky, když náhle přišel rozkaz: zpět na celu! Kápo za bakšiš prozradil, že tento rozkaz platí pouze pro nás čtyři. Souviselo to s Kičevacovým telegramem? Nabízela se ovšem i horší varianta: Němci požadují na Maďarech vydání všech důstojníků bývalé československé armády. Optimisticky jsme se upnuli na první možnost.

Ještě téhož odpoledne nás v čekárně věznice očekávala rozveselená Minka. Tatíček získal informaci, že jugoslávský vyslanec Řadič zítra navštíví maďarského ministra zahraničí grófa Csakiho, aby jednal o našem vydání.

Před očima mi vyvstal pohár vína lehce narůžovělého od krve…

Naši radost kalily pouze špatné zprávy z bojišť. Minka nám pošeptala: Nacistická vojska zahájila útok na Dánsko a Norsko. První zemi obsadila za jediný den, v druhé nacistům pomáhali zrádci pod vedením Quislinga.

Příštího rána, třebaže to byl den obzvláště chmurný a jako stvořený pro tragické události, dostaly věci rychlý a příznivý spád. Holení, koupání, pak fotografování pro nové doklady. Pan Németh, ředitel tolonczházu, naznačuje, abychom všechno uchovali v tajnosti… Pochopili jsme: aby se to nedoneslo německé zpravodajské službě! Potom cesta autem na jugoslávské vyslanectví, kde nás mile uvítal sekretář Andrič.

Ubytovali jsme se u Holyosových, kteří nám sehnali i nějaké oblečení, protože jsme stále chodili v lyžařských úborech. Jako první Maďaři nám předvedli i své hlavní město, pochopitelně že pešťský Hrad, a autem nás zavezli také do jeskynní kaple – Szikli kápolna. Já, bezvěrec, jsem pocítil v jejím šeru podivné vzrušení…

Cesta rychlíkem po fádní maďarské rovině mi tentokrát připadala nebývalé zajímavá. Na pohraniční stanici Kelebia nás očekával jugoslávský důstojník. Zasalutoval a představil se nám jako náš průvodce. To nám připomnělo, že jsme vlastně opět občané svobodného Československa a důstojníci. Do Bělehradu jsme dorazili 16. dubna 1940 v 9 hodin 30 minut. Náš průvodce, který během cesty po Jugoslávii jel diskrétně ve vedlejším vagónu, se s námi přišel rozloučit.

„Mnoho úspěchů v boji za osvobození Československa!“ popřál nám až pateticky procítěně.

TRANSPORT DO MARSEILLE

Spěchali jsme, jen abychom už byli na frontě; vždyť v tolonczházu jsme ztratili plných 47 dní. Především jsem však musel za pobratimem. Připravoval jsem si slova díků, ale nakonec jsem ho jen mlčky objal a políbil. Miloš se změnil, nějak pohubl a zešedivěl. O našem osvobození mi naznačil pouze, že se uskutečnilo výměnou za čtyři maďarské agenty. Potom jsme přešli na světové události: Norsko a Dánsko Němci sice už obsadili, ale před dvěma dny se v norském přístavu Narviku vysadil britský expediční sbor v síle asi 30 000 mužů. Miloš mínil, že se to stalo příliš pozdě. Četl prý někde v novinách, že si Němci přímo oddechli, když Britové na počátku okupace jen nečinně přihlíželi. V té době byly německé jednotky slabší i početně, nemluvě o mnohem silnějším anglickém loďstvu.

V Bělehradě nás ubytovali v zaštěničené staré škole, ovšem proti tolonczházu nám připadala jako přepychový hotel. S úlevou jsme zapomněli na čočkovou polévku. Prodělali jsme odvodní řízení na francouzském konzulátu, kde nám sdělili, že odjezd transportu je určen na 20. duben.

Mezi Čechoslováky v Bělehradě vládla nevraživost. Vojenská skupina, vedená podplukovníkem Stojem, sočila proti skupině diplomatické, v čele s vyslancem dr. Lípou. To na mne přirozeně dobře nezapůsobilo. Zato s Jihoslovany jsme si rozuměli výborně. Všichni otevřeně projevovali svou protiněmeckou náladu.

Právě byl v proudu zdejší veletrh, na který přijela i spousta „návštěvníků“ z rajchu. Upozornili nás, že se tu zdržuje i major Salzer, bývalý důstojník našeho generálního štábu, Němec, který dnes pracuje pro nacisty. Znal jsem ho dobře a dával si před ním pozor.

Termín našeho odjezdu byl dodržen. A tak Orientexpres unáší nesourodou skupinu v počtu asi 40 mužů směrem k řeckým hranicím. Dala by se přirovnat k rozpustilému školnímu výletu bez pana učitele. V malém městě Čuprije nás srdečně uvítala delegace krajanů a popřála nám mnoho štěstí v boji.

Celní prohlídka na řeckých hranicích v Dovdelji je formální, řečtí celníci se spíše představovali a vítali nás. Krajina je teď svěže zelená. Co chvíli se v ní popásají stáda krav a ovcí. Kvečeru jsme dorazili do Soluně. Sotva jsem své skromné zavazadlo složil v hotelovém pokoji, už jsem spěchal do přístavu. Jsem poprvé u moře, u skutečného moře. To, co jsem spatřil, však naprosto neodpovídalo mým představám. Hladina zálivu, v níž se zrcadlil dorůstající měsíc, je klidná jako na prostějovském rybníku. Ve stínech neskladně kotvily menší lodě, všude panovalo naprosté, až zarážející ticho.

Příštího dne jsme opět ujížděli idylickou řeckou krajinou. U všech mostů a železničních objektů stojí na stráži vojáci. Ve svých historických stejnokrojích vypadají jako z knih o balkánských válkách. Všude, až do poslední stanice Pithion, nás provázely vlídné úsměvy.

Na nádraží v Cařihradě nás očekával úředník československého konzulátu. Vedl nás do hotelu Palace. Hlavní ulice vyhlížely svátečně. Všude záplava praporů na počest slavnosti dětí, které nastrojené vesele blýskaly na kolemjdoucí černýma očima. Když vjíždíte do Cařihradu z pahorků, které ho obklopují, je to doslova pohádkové město. Procházka ulicemi ho nelítostně zbavuje kouzla. Mešity Aia Sofia a Sultán Ahmed i sultánský palác jsou bezpochyby perlami. Jinak se však v nedlážděných ulicích či na proslulém bazaru směšoval křik handrkujících se prodavačů a zákazníků s ostrým pachem orientálního zboží, zahnívajících odpadků, poházených na každém kroku, a s výpary stok.

Když jsme křižovali Bospor, stáli jsme všichni na palubě. Loď zdálky míjela pohřebiště australských a novozélandských vojáků z první světové války. Na mysu Hellis se bělala nepřehledná řada křížů. Tvrdili nám, že je jich tu přes 400 000…

Tento pohled mnou otřásl tím spíš, že jsem na válečné škole dostal jako zkušební otázku dardanelsko-galipolskou operaci.

V únoru a březnu 1915 podniklo anglo-francouzské loďstvo ze Středozemního moře útok Dardanelským průlivem na Cařihrad a po těžkých ztrátách bylo odraženo. Nato se na Galipolském poloostrově vysadily australské, novozélandské, indické a africké divize, aby na město zaútočily ze souše. Avšak i tento pokus ztroskotal a zbytek spojeneckých armád byl v lednu 1916 evakuován. Nešťastnou operaci navrhl první lord admirality Winston Churchill.

K tomuto státníkovi, který během mnichovské krize tak odvážně vystupoval pro naši republiku, jsem vždy cítil obdiv a sympatie. V tomto okamžiku jsem však pochopitelně netušil, že ani ne za rok mu budu stát tváří v tvář na anglické půdě.

Opustili jsme Evropu řinčící zbraněmi. Jsme v Asii. Přestoupili jsme do vlaku. V kupé je dusno. Ze šedomodrého nebe neúprosně praží slunce. Nekonečná náhorní planina je pustá, jen sem tam je vidět chabý porost. Ve večerních hodinách jsme konečně dorazili do Ankary. Během celé naší cesty se k nám zástupci tureckých úřadů, všichni průvodčí, celníci, četníci a námořníci chovali upřímně a mile, až to překvapovalo. Všude pořádek, nic z takzvaného tureckého hospodářství. Prozradím spíš něco z hospodářství československého: všichni organizátoři, vojáci a konzulární úředníci nám kladli důrazně na srdce, abychom dbali všech zásad utajení, chodili jen ve dvojicích, nemluvili veřejně česky atd. Když jsem si však na moderním ankarském nádraží koupil francouzské noviny, vycházející v Cařihradě, měl jsem pocit, že jsem dostal ránu pod pás. Z první stránky se na mne šťastně usmívala naše skupina, jak ji vyfotografoval před nádražím v Uskudaru představitel československého konzulátu. Pod tím byl titulek: Další československý transport projel Cařihradem. Zdravíme nové bojovníky proti Němcům! Tím se jistě značně usnadňovala práce von Papenovi…

Moderní architekturou nového hlavního města Turecka chtěl jeho zakladatel Kemal Atatiirk dát najevo, že se odvrací od islámského starověku: od turecké nadvlády nad Evropou. Tehdy jsem však obdivoval především jeho vojenskou prozíravost: město totiž mělo výbornou strategickou polohu. Atatiirkův nástupce Ismet Inonii podepsal v roce 1938 s Francií a Anglií smlouvu o přátelství a vzájemné pomoci. My však cítili, že tu vládne silný pronacistický duch.

Z Ankary vedla cesta přes mohutné pohoří Antitaurus, přesahující výšku 3 000 m, kde jsme důkladně promrzli. Až teprve Adana nás uvítala příjemným teplem a ráz krajiny byl téměř jako u nás ve středních Čechách. Tady jsem poprvé spatřil velbloudy bez cirkusového příslušenství. Výjezdní branou z Turecka byla pohraniční syrská stanice Medain-Ektrése. Pozdě v noci jsme vysedali v Aleppu.

Československý konzulát v tomto třetím největším městě tehdejší francouzské kolonie Sýrie spravoval Joseph Poche, belgický konzul. Milý, hovorný pán nás uvítal jako své krajany. Pochlubil se i krásnou vyhlídkou na město z ploché střechy konzulátu: na první pohled zdálky změť kamenných domů s rovnými střechami, pestré mešity a minarety, ztichlé hřbitovy a staré pevnosti.

Při prohlídce zblízka tu překvapuje mnoho domů s evropskou nebo orientální architekturou, na asfaltových, úzkostlivě čistých ulicích soupeří čiperní oslíci, osedlaní dlouhonohými jezdci, s nejmodernějšími auty světových značek. Nápisy na obchodech, úřadech a kinech jsou francouzské. I peníze.

S franky, které jsem dostal ještě od Balabána, jsem zašel do domorodé arabské kavárny. K dobré kávě jsem si objednal vodní dýmku, byla asi metr vysoká, tabákový kouř procházel vodním sloupem a tak se filtroval. Všichni se zájmem sledovali, kdy mi začne být nevolno. Nemohli ovšem tušit, jak tvrdou mám školu: už přes deset let kouřím československé dýmkové tabáky.

Z hovorů v kavárně a z chování lidí byla všude cítit ostře protifrancouzská nálada. I když zdejší povstání roku 1926 skončilo porážkou, Francie musela souhlasit s autonomní správou. Loňského roku ovšem byly Sýrie a Libanon vyhlášeny za vojenskou oblast a pod velením generála Weyganda se tu soustředily značné vojenské síly.

Za Aleppem vlak vysupěl do výšky dvou tisíc metrů. Kolem dokola ležel sníh. Zimní scenérii však brzy vystřídaly subtropy, všude se rozsochatě rozrůstaly olivovníky, jasně se zelenaly citrusy. Pak se v dálce zamodralo Středozemní moře. Po několika hodinách jsme zastavili v Bejrútu.

Asi hodinu jsme čekali na nádraží, než se někomu z konzulátu uráčí odvést nás do hotelu Carlton. Dostal jsem pěkný pokoj s oknem na moře. Existoval vůbec tolonczház?…

Při obědě s naším konzulem dr. Bartoněm v „Cercle des officiers“ jsme se dověděli, že tu můžeme zkysnout pořádně dlouho. Zdejší francouzské úřady si dávají načas. Zato projevují velký zájem o zprávy z Československa. Měl jsem ke zpravodajským rozhovorům odůvodněnou nedůvěru a tak jsem se na francouzském konzulátu vymluvil, že jsem z domova už dlouho pryč.

Na našem konzulátu jsme obdrželi toto potvrzení ve francouzštině:

Československý konzul v Bejrútu tímto stvrzuje, že pan Vilém Sacher, kapitán generálního štábu, se dal k dispozici československým úřadům pro plnění svých vlasteneckých povinností a že je stále povazován tímto konzulátem za československého občana.

S tímto potvrzením měli mnozí potíže, poněvadž jim chyběly potřebné doklady. Svoje jsem sice také zničil, ale měl jsem štěstí: zaručil se za mne plk. gen štábu Sklenovský, který mě znal z válečné školy.

Na francouzském velitelství pro Blízký východ s námi pak sepsali Uact ďengagement s určením pro československou armádu, nikoli pro cizineckou legii. Už od 2. října totiž platila smlouva o organizování československé armády ve Francii a jako orgán k jejímu provádění se v Paříži dne 17. listopadu ustavil Národní výbor československý. Jako důstojník jsem měl nárok na přepravu první třídou lodí, za což prý náš Národní výbor platil 6000 frs. Pěkně draho tedy přišel každý voják, který jel bojovat i za Francii.

Naštěstí jsme se nezdrželi tak dlouho, jak se konzul obával, ale i těch osm dní jsem dobře využil k prohlídce města. Mísily se tu stavební slohy, gotický, románský a maurský. Evropské domy se ztrácely v záplavě arabských. Na perifériích se tísnily nevzhledné domečky s doškovými střechami i polorozpadlé chatrče, kolem nichž si spokojeně hrály hloučky otrhaných, ale neobyčejně krásných dětí.

Nikdy nezapomenu na své první koupání v moři, s kulisou zasněženého Libanonu v pozadí. Pohupoval jsem se právě spokojeně na vlnách v zátoce, ležící stranou přístavu, když se náhle několik set metrů ode mne vynořil z moře hřbet velryby. A hned vedle další. A ještě. To už jsem ale pochopil, že jsou to ponorky. Byla to francouzská eskadra nejmodernějších ponorek, která později vplula do přístavu a stala se senzací dne.

Pochopitelně jsem si nedal ujít ani exotiku nočního života syrské metropole. V příslušných lokálech jsem se obdivoval tanečnicím s pletí zabarvenou od černé přes čokoládovou a nažloutlou až k svítící bělosti kavkazských horalek. Na velké zakrývání vnad si tu už nějaké dva tisíce let moc nepotrpí! Posedět v nevěstinci bylo vlastně totéž jako navštívit kavárnu s výhradně mužskými hosty a dámskou obsluhou. Prodávaly se tu však i dívky, kterým nebylo snad ani deset, nebo zase takové krasavice, že nad tím člověk jen nevěřícně kroutil hlavou. Zato uličkami lásky, kde se v oknech a ve dveřích nevybíravě nabízely ženštiny, některé až dvěstěkilové (což prý je tu zvlášť oceňováno), jsme probíhali poklusem.

PLAVBA POTOPENOU LODÍ

Dne 5. května 1940 jsme se šťastně nalodili na Mariette Pacha, luxusní parník o výtlaku 10 000 tun. Kabiny jsou pěkně vybaveny, stejně i lodní jídelny, bary, čítárny, knihovna a jiné společenské místnosti.

Vypluli jsme za tmy podél pobřeží do Haify, kde nosiči svižně vyložili množství beden s neznámým obsahem a vynesli na loď tuny pomerančů a česneku. Při ranním sčítání nám chyběl jeden podnikavý Čechoslovák, který se takto zdarma dopravil do země zaslíbené. V noci nás zastavil britský křižník a zajímal se především o lodní zboží.

V Alexandrii byl vydán zákaz vystoupit z lodě. Přístav byl doslova ucpán britským válečným loďstvem. Zatímco nám nakládali bavlnu, sledoval jsem se zálibným zájmem vzlety a přistávání vojenských hydroavionů. Na vlastní oči jsem se mohl přesvědčit, že projev ministerského předsedy o nevídaně mocném soustředění britského námořnictva v tomto přístavu nebyl prázdnými slovy. Těsně před naším odjezdem odvysílal lodní rozhlas zprávu vrchního velitelství wehrmachtu, že německá ponorka potopila včera loď Mariette Pacha, ovšemže s patřičným komentářem.

Ráno jsme si trošku přispali, neboť lodní velitelství uspořádalo večírek na „potopené“ lodi. Francouzi se představili lehkým a frivolním pořadem. Poláci smutně pěli s pohledem upřeným na moře a my jsme střídali veselé písně se smutnými. Nakonec jsme se ale všichni družně zalkoholizovali, abychom zjistili, že podstata smutku i veselí je vlastně mezinárodní. Proto také chvilku trvalo, než mi došlo hlášení, které se ozvalo z lodního rozhlasu:

La guerre a commencée! La guerre a commencée! rychle opakuje hlasatel. Válka započala. A sděluje, že německá vojska vtrhla bez vypovězení války na území Belgie, Holandska a Lucemburska.

Přijali jsme tuto zprávu s radostí: konečně skončila podivná válka za Maginotovou linií! Tohoto dne, 10. května 1940, nikdy na něj nezapomenu, si píšu do deníku:

Lodní rozhlas vysílá zprávy z hlavního stanu francouzské armády. Hlasatel má energický sebevědomý hlas. Zprávy znějí příznivě. Odměňujeme obsah zpráv i hlasatele potleskem. Francie není Polsko. Hitler to brzy pozná! Dříve to začalo, tedy to dřív skončí. Jsme plni odvahy – jen abychom mohli co nejdřív zasáhnout!

I moře se náhle rozbouřilo a pohazuje si naší lodí. Z bezpečnostních důvodů se tlačíme k africkému břehu, od něhož vane řezavý vítr. Poprchává. Je chladno.

Asi tak na úrovni Tunisu loď prudce otočila doprava. Vlny jí teď pohazují daleko mohutněji. Už je mezi námi mnoho postižených mořskou nemocí, i mně bylo zle, ale zase ne natolik, abych se zájmem nepozoroval, jak u nás v prostoru jižně od Sardinie zastavila italská válečná loď. Co když provede prohlídku a odvede si nás? Bylo by to sice proti mezinárodnímu právu, ale co je právo ve válce? Myslím, že nejen mně otrnulo, když Italové pouze požádali, abychom označili svou příslušnost. Úsečný rozkaz kapitánův – a v prudkém větru zavlála francouzská trikolóra. Ital poděkoval a změnil kurs.

Znovu se vynořilo slunce a s ním i delfíni. Blížíme se k Marseilli!

Zúčastnil jsem se lodní mše. Hladina se uklidnila a tak na zádi mohli postavit lodní oltář. Kněz sloužil mši francouzský, ale na její závěr zazněly i české chorály: Svatý Václave a Kdož sú bozi bojovníci…

Nekonečnost moře až mrazila.

Když jsme přistávali v Marsaeille, už zdálky nás uvítala socha Notre dáme de la garde. Z výše paluby se objevilo překrásné panoráma města s nepřehledným množstvím kotvících lodí.

Na molu nás nečekal nikdo. Jak vidět Čechoslováci i ve válce světí neděle. Několikrát jsme marně telefonovali na konzulát. A potom už jen závistivě přihlíželi vylodění Poláků, na které čekali dva jejich důstojníci a francouzský major. Ukázněně sestoupili po můstku a odpochodovali do města.

Loď však bylo třeba opustit. A tak kapitán sehnal pár nákladních aut, kterými nás odvezli do pověstného sídla cizinecké legie – Fort Saint Jean. Mohutné pevnostní zdi na mne působily tísnivě, ale asi tomu tak mělo být: vzbudit ve vojákovi pocit malosti. Upoutaly mě různé nápisy a ten ústřední, pocházející od maršála Lyauteyho, jsem si dokonce opsal, protože vystihuje tvrdý úděl legionáře: Legionáři, jste vojáky smrti, posílám vás tam, kde se umírá!

Prohlédl jsem si poněkud nedůvěřivě přidělené ubikace a zejména postele. Ve škvírách jsem objevil smečky vypasených štěnic, legionářská krev jim šla zřejmě k duhu. Chtěl jsem už požádat o něco jiného, zavčas jsem si však vzpomněl na „žertovný“ nápis v jídelně mužstva. Na nápadném místě tam visel barevný nápis: Kniha stížností a pod ním pořádný obušek!

Raději jsme se tedy ubytovali za vlastní peníze v hotelu De Paris. Dalo se to provést snadno, protože se o nás doslova nikdo nestaral.

Po večeři jsem si zašel do hotelové kavárny. K velké radosti jsem nedaleko svého stolku spatřil kapitána v československé uniformě. Přistoupil jsem k němu.

„Nechcete si se mnou vypít skleničku?“ zeptal jsem se ho.

„Velmi rád!“ přisvědčil a přisedl ke mně.

„Právě jsme přijeli,“ začal jsem, když jsme se představili a objednali si po koňaku. „Ale kdyby na molo poslali alespoň domovníka!“ Potom jsem mu nakvašeně pověděl, že naše dosavadní zkušenosti během cesty z Bělehradu do Marseille mluví velmi nepříznivě o naší organizační schopnosti. „Člověk nestojí o nějaké uvítání, ale někoho by přece jen poslat mohli. Vždyť lodě s našimi lidmi tu přistávali minimálně jednou za týden!“

Kapitán se neurčitě usmíval.

„Je vidět, že jste tu nový…“

„Jak to myslíte?“

„To už poznáte sám, pane kapitáne.“ Potom, aniž jsem ho musel zvlášť nutit, pokračoval. „Kázeň u našich jednotek je mizerná. Většinu mužstva tvoří mobilizovaní Slováci, kteří jsou už dávno pryč z domova. Nechtějí do války a vymlouvají se, že jsou občany svobodného slovenského státu.“

„To je zajímavé,“ řekl jsem, spíš jen abych něco pověděl. Nechtělo se mi věřit, že by někdo nechtěl do války proti Hitlerovi. „A co důstojnický sbor?“

Neznámý kapitán pokrčil rameny.

„Máme naprostý nedostatek mužstva a nadbytek oficírů. A to víte…“ Nové pokrčení. „Začalo se s organizováním divize, ale jak to vypadá, Beneš ji nechce poslat na frontu. To málo, co tu je, si prý chce ponechat pro doma…“

Rozloučili jsme se. Když jsem osaměl, přemýšlel jsem o tom, co jsem se dověděl. Vlastně samé záporné zprávy. Je to pravda, anebo snad práce agenta rozvratníka?…

Znovu odvodní komise, doufám, že už naposledy! Hned nás taky rozdělili do dvou skupin: jedna pro prominenty, kteří pojedou do Paříže, druhá pro Agde, kam půjde plebs. Kromě jiných pojedou do Paříže plk. Sklenovský, škpt. Krček jako představitel těch, kteří se ze Sovětského svazu přemísťují do Francie, dále škpt. Podhora se zprávami z domova pro gen. Ingra. Měl jsem od Balabána rovněž zprávy pro Ingra, ale považoval jsem je za zastaralé, a proto jsem se s nimi ne vytasil. Mezi „Pařížany“ vzbudil mou pozornost nesmělý, ba plachý, krátkozraký mládenec jménem Smudek. Při útěku zastřelil příslušníka Schupo a na jeho hlavu byla vypsána odměna ve výši 1 000 000 korun.

Zůstali jsme ještě den v Marseille, skoro miliónovém městě, největším přístavu Francie, s přepychovými bulváry a úzkými, špinavými uličkami s vlajícím prádlem. V přístavní čtvrti by si každý kapitán pirátské lodě mohl vybrat vynikající typy pro svou osádku.

Plk. Sklenovský pozval kpt. Náprstka a mne na večeři na rozloučenou. Ve výborné restauraci jsme začali zdejší pověstnou polévkou, bouillabaisse, a skončili u prvotřídního koňaku. Vysoké ceny jídel a nápojů mě nechávaly klidným: byl jsem hostem plk. Sklenovského. Během večeře zaječely poplachové sirény. K očekávanému náletu německých bombardérů však nedošlo.

AGDE

Příštího rána – 15. května 1940 – jsme ujížděli přes Nimes a Sěte do přímořského městečka Agde. Na nádraží nás tentokrát čekalo milé překvapení: řízná československá vojenská kapela a spousta našich důstojníků a vojáků. Zvlášť srdečně mě vítal poručík Vávra, kterého jsem v Praze ukryl před gestapem do jezuitského kláštera.

V důstojnické jídelně nás slavnostně uvítal prošedivělý plukovník Janouch. První dojmy ze setkání s našimi vojáky byly příznivé.

Agde je starobylé městečko. Středověké domy, mizerné ulice s hrbolatými chodníky, žádná kanalizace. K hygienické potřebě sloužily plechové nádoby, které ráno odvážela městská služba, asi jako u nás popeláři. Díky blízkosti moře a silnému povětří se tu dalo jakžtakž žít. Obyvatelé jsou prý potomci slavných pirátů a živí se převážně rybářstvím.

Tábor našich vojáků, vzdálený od města asi 600 metrů, tvořila skupina dřevěných baráků, rozdělených na tři části a obehnaných ostnatým drátem. Do každého se vešlo asi 100 osob, byly špinavé, plné hmyzu a vlhké. Pochopitelně že tady neexistovala kanalizace a tak všechny cestičky se neustále ztrácely v mazlavém blátě. Baráky původně sloužily uprchlíkům ze Španělska.

Tohle nedůstojné, až urážlivé nekulturní prostředí muselo záporně ovlivňovat naše vojáky, kteří se připravovali k boji. Československý národní výbor v Paříži měl mít víc hrdosti a tyto barabizny prostě odmítnout.

Zdálo se mi, že i v tom se stále ještě ve Francii projevoval mnichovanský duch.

Počáteční optimistické zprávy z bojišť vystřídaly méně radostné: o bleskovém postupu Němců v Holandsku a Belgii. Nejnebezpečnější však byl průlom v Ardenách, kde se Rommelově tankové divizi v noci z 12. na 13. květen podařilo dokonce překročit řeku Mášu v úseku Namur – Dinant. Rozkaz vydaný generálem Gamelinem vyjadřoval vážnost situace. Jeho poslední věta zněla: „Vítězství, nebo smrt. Je třeba zvítězit!“

Tyto úspěchy německých divizí se připisovaly na vrub sboru, který jako předvoj 9. armády měl obsadit zalesněné břehy Másy v prostoru severozápadně od Sedanu. Velitel 9. armády generál Corap nepočítal s tím, že by Němci v tomto zdánlivě protitankovém terénu nasadili tankové divize, a postupoval, aniž vyslal předvoje. Rommel to však učinil. Jeho těžké tanky si proklestily cestu věkovitým lesem a zmocnily se mostů dříve, než je Francouzi mohli bránit nebo zničit.

Do rozhlasu promluvil ministerský předseda Reynaud a za hlavní příčinu dosavadních vojenských neúspěchů prohlásil právě tyto nezničené mosty na Máše. Na závěr pateticky zvolal:

„Kdyby mi řekli, že pouze zázrak může zachránit Francii, pověděl bych: věřím v zázraky, protože věřím ve Francii!“

19. května byl ze Sýrie narychlo povolán generál Weygand, aby vystřídal Gamelina, o němž se s despektem začalo psát jako o profesorském počtáři a politickém generálovi pana Daladiera. Všemožnými propagačními prostředky se zato citoval Blombergův výrok:

Generál Weygand je jeden z nejbystřejších manévrovatelů. Má Moltkeovu opatrnost, velmi zřídka riskuje, ale je smělý a odvážný. Je to muž, který před pasivní obranou dává přednost strategii Napoleonově nebo Friedrichově.

Naproti tomu italský list Popolo ďltalia ironicky nazval Weyganda lékařem nad mrtvolou.

Nechtělo se mi tomu uvěřit. Ne, Francie mrtvá není, ovšem dróle de guerre, podivná válka, rozhodně přispěla k snížení bojeschopnosti jejích armád. Otázkou však zůstávalo, má-li Weygand dostatek záloh na potřebné protiúdery.

Provedl jsem sám pro sebe rozbor situace na frontě. Dosavadní průběh bojů do 20. května přinesl Němcům nesporné úspěchy. Na severním bojišti postoupili za 11 dní do hloubky 300 kilometrů. V Polsku potřeboval Hitler na stejný postup 18 dní, a to je třeba vzít v úvahu, že Poláci nemohli dokončit mobilizaci a že jejich výzbroj nedosahovala francouzské úrovně.

Času na takové rozbory jsem měl víc než dost. V podstatě jsem tu neměl nic na práci a podobně i značná část důstojnictva, kterého bylo až moc, zatímco mužstva málo. Když jsem se trošku porozhlédl, měl jsem jediné přání, abych dostal baterii.

Místo toho mě však spolu s jinými přebytečnými důstojníky zařadili do dvoutýdenního zdokonalovacího kursu, jehož úroveň odpovídala požadavkům kladeným na nižší záložní velitele. Pochopitelně že jsem se nudil a považoval to všechno za zabíjení času. Hodnotě kursu nepřispěl ani jeho vedoucí plk. gen. štábu Jiří Hájek. Nechápal jsem, proč tento bývalý přednosta 2. oddělení našeho hlavního štábu už dávno není v Londýně, kam podle mého názoru především patřil.

Pramalou útěchou mi bylo, že i výcvik mužstva v Agde probíhal podobně neslavně. Pociťoval se nedostatek zbraní, dokonce i pěchotních. Francouzi nás utěšovali, že je dostaneme, až půjdeme na frontu. V nejlepším případě to byla lehkomyslnost; zbraně jsme přece potřebovali pro výcvik. Ani s výstrojí to nebylo lepší, staré a špinavé stejnokroje nosili naši vojáci s odporem.

Dal jsem si šít uniformu. V Agde však existovali pouze dva krejčí a ti měli objednávek víc než dost. Chodil jsem denně urgovat, poněvadž jsem se nemohl dočkat, až budu opět nosit náš stejnokroj. Zatím mi přidělili erární. Nebyl špatný, ale zimní. Do pole však bude dobrý.

Odstěhoval jsem se s Janošem Bernasem z baráků do Agde k jedné rodině. To mě pochopitelně přivedlo do těsnějšího kontaktu s obyvateli městečka. Neznali Němce, a proto válku nebrali příliš vážně. Ostatně, naposledy se tu válčilo před 150 lety! Francouzští vojáci zde byli neukáznění, nedbale oblečení, místo řemenů u pušek měli většinou provazy. O frontu, o to, co se tam dělo, valný zájem nejevili. Tím větší však o chlast a děvčata. Vive le Pernod! se tu ozývalo rozhodně častěji než Vive la France!

Tohle všechno ovšem ani zdaleka neodpovídalo mým představám o francouzském vojákovi. Utěšoval jsem se však stále, že tu jde o týlové části. Kromě toho se v Agde znovu formovala i ta část belgické armády, která se zachránila při německém průlomu a byla pochopitelně dost morálně rozložená.

Pak sem začaly proudit spousty uprchlíků ze severu z Belgie, převážně ženy a dívky, většina ve smutku. Není divu, že tu občas vznikla panika, zejména tehdy, když se prý v okolí Agde objevilo několik německých dopravních letounů, z nichž seskakovali parašutisté. Do akce proti nim byli nasazení i naši vojáci.

Když jsem si do deníku zapisoval datum 21. května, připomněl jsem si, jak bleskově jsme před dvěma roky při částečné mobilizaci obsadili naše hranice.

V té době do Agde přijeli na inspekci generál Ingr a armádní generál Faucher, náčelník francouzské vojenské mise. Na shromáždění v důstojnické jídelně nám řekli, že situace na bojištích je nejasná. Němci stále postupují, bojuje se už v prostoru Cambrai, kde za první světové války s úspěchem zasáhly britské tankové jednotky.

Do deníku jsem si toho večera zapsal:

Stále věřím ve vítězství Francie!

BÉZIERS

Upřímně mě proto potěšilo, když po vegetování v Agde nás s Janošem Bernasem přeložili ke štábu 1. divize v Béziers. V duchu jsem si říkal, že k 47 dnům promarněným v tolonczházu přistoupilo dalších dvanáct! A to v takové době!

Hlásil jsem se u náčelníka štábu divize podplukovníka Aloise Fišery, který nám na válečné škole přednášel taktiku. I zde uprostřed nervozity a shonu působil vážně a vyrovnaně, jako v Praze na katedře. Sdělil mi, že mě zařadí do 3. (operačního) oddělení divize, když jsem si však odpoledne přišel pro definitivní rozhodnutí, informoval mě, že si mě velitel divizního dělostřelectva plk. gen. štábu Sklenovský vymohl pro svůj štáb. Přijal jsem nové zařazení s uspokojením. Mé původní místo v 3. oddělení převzal pak J. Bernas. Spolu s ním jsem se nastěhoval k velmi sympatické rodině (až na paní domu, hovornou i nad zdejší průměr; protože jsem se však chtěl pocvičit ve francouzštině, snášel jsem ji odhodlaně).

Po průlomu na Máše a na ostatních frontách stíhala jedna katastrofa druhou. Belgický král Leopold se vzdal Němcům s celou armádou 28. května a obnažil tím severní křídlo spojenců. Situace britského expedičního sboru a značné části francouzské armády se tak stala téměř beznadějnou.

Den nato odsoudil ministerský předseda Pierlot královo jednání a přesídlil s vládou do Londýna. Tam vydal prohlášení, že krále už neuznává a že bude se svou vládou pokračovat v boji.

Předtím už kapitulovala i holandská vláda, avšak královna Wilhelmina odešla s celým dvorem do exilu ve Velké Británii. Také chování Itálie dávalo tušit, že brzy vstoupí do válečného stavu s Francií. Kvalita italské pěchoty se neposuzovala příliš vysoko. Mussolini měl však moderní loďstvo, ponorky a silné letectvo. Do Béziers začali přijíždět uprchlici od italských hranic.

V prvních červnových dnech se ústupové pohyby britského expedičního sboru skončily úplným obklíčením u Dunkerku. Zadní voje Angličanů zavodnily předměstí přístavu a zpomalily německý postup. Britům přálo štěstí: kanál La Manche, obvykle bouřlivý, se podobal rybníku a tak nejen válečné lodě, ale i stovky rybářských a soukromých plavidel odvezly asi 338 000 mužů. Churchill později v parlamentě prohlásil, že se původně počítalo se záchranou takových 30 až 35 000.

Mezi zápisy v mém deníku z oněch dnů si znovu čtu:

Věřím pevně ve vítězství naší společné věci, zdá se však velmi pravděpodobné, že doba mého návratu na vánoce se stala pouhou vidinou.

Do Béziers přijel škpt. gšt. Štrégl, který opustil protektorát až po mně. Přivezl zprávu, že 27. února provedlo gestapo v mém bytě prohlídku. Růženka se prý chovala obdivuhodně a pohotově vypověděla, že mám poměr s nějakou židovkou a že jsem s ní asi utekl. Zdá se, že jí gestapáci uvěřili. Teprve teď jsem pochopil, proč si až z Londýna několikrát ověřovali, jestli jsem skutečně ve Francii. Dostali totiž zprávu, že 27. února prý gestapo zatklo Balabána, Mašina i mne.

Od Strégla jsem se dověděl ještě další zajímavost. Z Hanáka, syna našeho diplomata, akreditovaného u Franka a nyní úřadujícího v Cařihradě, se vyklubal agent gestapa. Mne to však ani tolik nepřekvapilo. Poprvé jsem se s Hanákem sešel ještě v tolonczházu. Strčili ho do naší cely spolu s nějakým kumpánem. Oba mezi sebou mluvili francouzský. Mně se hned nějak nezdáli, ani ty jejich povídačky, jak utekli z pražského gestapa. Ale tolik jsem zase francouzský neuměl, abych je mohl usvědčit. Až večer při pohledu na hákový kříž, vyšitý na erární pokrývce, jednomu z nich bezděčně vyklouzlo: „Ale, ale!“ A to tak čistě pražským přízvukem, že se přiznali hned, jakmile jsem na ně udeřil. Tvrdili ovšem, že tolonczház je prolezlý špicly, a proto že se raději nehlásili jako Češi. Hanáka pak později v Bělehradě poznali a zatkli. Měl prý za úkol zjišťovat „linky“, po nichž se přecházely hranice, a obstarávat seznam důstojníků. A právě tohohle Hanáka si přibral škp. gšt. Kašpar na francouzský konzulát v Budapešti, aby mu pomáhal, třebaže jsme ho před ním varovali. I na to se dalo říct jen: Ale, ale!

Oba pěší pluky odjely do výcvikového střediska u Montigny, ostatní útvary je budou následovat, aby se secvičily v rámci divize. Dělostřelectvo ještě provede ostrou střelbu a potom – fronta.

Doprovázel jsem o několik dní později velitele divizního dělostřelectva plk. gšt. Sklenovského při inspekci. Naše dělostřelecké jednotky se nacházely v prostoru La Nouvelle, Sigean a v Le Lac. Znepokojovalo mě, v jakém asi budou stavu. Ve štábu si tím totiž hlavu příliš nelámali a výcvik přenechali příslušným dělostřeleckým velitelům. Třebaže právě na bojové připravenosti a součinnosti dělostřelců s pěchotou závisí bojeschopnost celé divize!

Hned na počátku přehlídky mě zarazil nepěkný výstup. Velitel nastoupeného oddílu v Sigean, pplk. Husinecký, podal sice Sklenovskému hlášení, ale pak mu dvakrát odmítl podat ruku. Před nastoupeným mužstvem bylo divadlo dvojnásobně trapné. Sklenovský ihned poslal podplukovníka do ubikací. Oba prý měli mezi sebou v protektorátě nějaké nedorozumění.

Výsledky prověrky bojové připravenosti byly zdrcující. To všechno zjišťujeme až teprve v době, kdy odchod na frontu je přede dveřmi!

Dělostřelci na sobě většinou měli stejnokroje z roku 1918, kousky přímo muzeální, špinavé, záplatované, nedůstojné československých vojáků. Z obsluh mělo výcvik asi tak 60 %. Není tedy divu: baterie pozůstávaly z jednoho děla, u kterého se obsluhy střídaly. Citelný byl nedostatek pěchotních zbraní, kulometů a pušek. Se střelecko-taktickým výcvikem v rámci baterie se započalo teprve před několika dny. A na výcvik v oddílu, v základní dělostřelecké jednotce, se ještě vůbec nepomýšlelo.

Pro naprostý nedostatek koní se s výcvikem jízdních započalo pozdě, proto dokázali jet pouze krokem, výjimečně klusem. I u zásobovacích kolon jsme zjistili, že jízdní sedí na koni teprve podruhé. Taková je tedy připravenost mužstva, na němž závisí pohyblivost dělostřelectva! Příčiny tohoto stavu nebyly vůbec záhadné: francouzské úřady přidělily našim jednotkám koně teprve několik dní před přehlídkou.

Morálka vojáků bohužel odpovídala výcviku. Většinu dělostřelců tvořili mobilizovaní Slováci, usedlí ve Francii. Přišli sem za prací, protože se v republice nemohli uživit. A ta od nich teď požaduje, aby šli bojovat za její osvobození. Navíc byli zmateni vývojem po Mnichovu a zřízením slovenského státu.

Do deníku jsem si tehdy poznamenal:

Většina Slováků, kteří po povinném odvodu vstoupili do čs. armády, říká, že doma mají svůj stát a dávají přednost koncentračním táborům před službou v armádě.

Mezi těmito staršími, udřenými lidmi se vyskytovalo hodně takových, kteří neprodělali ani základní výcvik. A ostatní už dávno všechno zapomněli.

Dobrou připravenost prokazovali bývalí českoslovenští interbrigadisté. Po ústupu ze Španělska začátkem roku 1939 je napřed dlouho věznili ve francouzských internačních táborech. I když je to poznamenalo, oceňoval jsem jejich bojového ducha. Vedl jsem s nimi četné rozhovory a diskuse, protože mě přitahovaly jejich svěží válečné zkušenosti. Přes veškeré pochopitelné rozpory mezi námi říkali: „My, kteří jsme bojovali proti fašismu ve Španělsku, budeme bojovat i tady. Vždyť je to stejný nepřítel! A jako u Madridu, i tady bojujeme za Prahu.“

Mezi mužstvem a důstojníky nebyl dobrý vztah. Složení mužstva, jeho morální stav a názorová roztříštěnost vyžadovaly zcela jiný způsob zacházení a velení než v předmnichovské armádě. A to většina z nás neuměla anebo nechtěla. Ze strany důstojníků se vyskytovaly i případy nedůstojného zacházení s vojáky.

V deníku o tom čtu:

Kázeň, to ano, ale lidštější přístup k nim. Proniknout do jejich nitra a sdílet s nimi jejich starosti o rodiny.

Tak neuvěřitelně nízký stupeň bojové přípravy, jaký jsme odhalili, mě doslova vyvedl z míry. Jak to, že o tomhle nic nevěděl ani velitel divizního dělostřelectva se svým štábem a tím méně sám velitel divize? Z toho všeho vyplýval ovšem zcela jednoznačný závěr: jednotka není bojeschopná. A bylo by zločinem posílat takové vojáky na frontu!

V takovém smyslu jsem zpracoval podrobné písemné hlášení, které plk. Sklenovský ihned po návratu předal veliteli divize. Generála Viesta tento stav velmi překvapil, nechtěl tomu ani věřit a prohlásil, že se na to všechno podívá. Už se k tomu ale nedostal. Za dva dny byl vystřídán gen. Neumanem (Miroslavem). Podnes neznám skutečné pohnutky, které vedly Československou vojenskou správu v Paříži v čele s gen. Ingrem k tomuto rozhodnutí. Zdá se mi však, že bylo na pováženou v předvečer bojů odvolávat velitele. Stejně nikdo nevěřil, že Viest, Slovák jako většina příslušníků divize, odchází ze zdravotních důvodů. A mužstvu to na náladě také nepřidalo.

Po likvidaci Dunkerku německé armády znovu zaútočily směrem na Paříž a na některých místech dosahovaly rychlosti až 60 km za den. Silnice směřující na jih zatarasily kolony uprchlíků. Potomci legendárního „poilu“ z první světové války selhávali na celé čáře. Paříž byla vyhlášena za otevřené město. O srdce země se tedy bojovat nebude. Známý francouzský novinář Henry de Kerillis napsal: Francie nyní pocítila na vlastní kůži, jak výborné byly československé zbraně!

Ministerský předseda Reynaud se obrátil na prezidenta USA s naléhavou žádostí o pomoc, v níž prohlašoval: Budeme bojovat před Paříží, za Paříží, ve všech částech Francie, a budeme-li odtud vyhnáni, půjdeme do severní Afriky! Kde však je oněch 20 divizí a 17 tankových praporů záloh, o kterých neustále mluví kpt. Castaldo, francouzský styčný důstojník u naší divize? Zatím slyšíme samá slova a čekáme.

10. června vyhlásila konečně i Itálie válku Francii a Velké Británii, první italské útoky však na hranicích selhaly. Zato ve středu země německý wehrmacht postupoval jako stroj smrti. 14. června 1940 byla bez boje obsazena Paříž a nad Versailles zavlál hákový kříž.

Protože plk. Sklenovský plným právem odmítl odpovědnost za případný debakl našeho dělostřelectva, bylo rozhodnuto, že do bojů nebude nasazeno. Ovšem dva naše pěší pluky na frontu půjdou. To víme od naší vojenské správy, která z Paříže přesídlila sem, do Béziers. Poněvadž pěšákům absolutně chybějí protitankové zbraně, dostal jsem od plk. Sklenovského za úkol urychleně zorganizovat protitankovou baterii. Naše KPÚV sice měly ráži 47 mm, ale existovaly i baterie vyzbrojené 75mm dělem vzor 1897. Je zajímavé, že tento kanón-veterán přišel opět ke cti, když se prokázal jako nejlepší protitanková zbraň francouzské armády.

Při této příležitosti jsem prožil jeden z mála světlých okamžiků oněch dní.

V Agde, kde jsem rovněž sháněl mužstvo pro protitankovou baterii, jsem dal nastoupit i jednotku, která se skládala ze samých branců s klasifikací B nebo Bs. Vysvětlil jsem jim, že nasazení našich pluků má historický význam. Vždyť nepůjde jen o dva pluky, ale o čest celé naší zahraniční armády, poněvadž podle jejích úspěchů bude zdejší obyvatelstvo hodnotit celý náš odboj. Nemusel jsem však ani dlouho mluvit. Každý z vlastní zkušenosti věděl, že se počáteční dobrý vztah civilistů k nám velmi zhoršil. Navenek to vypadalo opravdu tak, jako bychom se tu pohodlně váleli, zatímco jejich synové, manželé a otcové krvácejí na frontě. Podle pravdy jsem ještě dodal, aby každý počítal s tím, že u protitankových kanónů bude vždy v první linii…

„Dobrovolníci, vystoupit!“ řekl jsem a čekal. V řadách přede mnou to zašumělo, potom vystoupilo šest mužů. Do dneška si pamatuju jejich odhodlané tváře. První z nich, sedmnáctiletý baťovec, měl jedinou obavu, aby se nezdál příliš mladý. Jako druhý se přihlásil mladý slovenský číšník, který utekl ze slovenského státu. Přihlásil se i letitý policejní inspektor v penzi, který žádal, abych zapsal, že místo 54 roků má pouze 45.

Už tohle mi bylo důkazem, že nepřipravenost a špatnou morálku způsobila v našich jednotkách především trestuhodná nedbalost francouzských civilních i vojenských činitelů. Obyvatelstvo o tom bohužel nemělo ani tušení, a proto jsem rozkaz, kterým se nový velitel divize gen. Miroslav snažil zmírnit napětí mezi ním a našimi vojáky, považoval za nedůstojný.

Vydal ho, přestože byl upozorněn na jeho nesprávnost. Zněl:

S ohledem na nynější situaci a animozitu francouzského obyvatelstva vůči čsl. příslušníkům nařizuji: Zákaz návštěvy kaváren, dobu potřebnou k jídlu v restauracích omezit na co nejkratší dobu. Zákaz chodit po promenádách města a užívat jen vedlejších cest.

Přes naši snahu nastalo to, čeho jsme se obávali: oba pěší pluky odjely na frontu naprosto nepřipravené. Zlostně jsem si v deníku ulevil:

Rozhodně bude vždy obžalobou Francie, že pustila tyto pluky do boje bez protitankových děl a že každý muž měl jen 12 (dvanáct) nábojů do pušky.

Proti této skutečnosti už téměř humorně zněla zpráva německého rozhlasu, že oba naše pluky budou nasazeny do prostoru Besanconu. Němci to věděli dříve než my, protože ani velitelství naší divize nebyl do posledního okamžiku znám cíl přemístění.

Do akce tedy vstoupila i pátá kolona.

Prezident Roosevelt přislíbil, že USA dodají potřebné zbraně a materiál, dokud spojenci budou bojovat. Ale už v té době se šířila šuškanda, že kapitulace Francie je přede dveřmi. V takovém případě bychom museli utéct. Ovšem kam?

Sovětský svaz obsadil Litvu a shromažďoval na německých hranicích vojska. K tomu jsem si zapsal následující úvahu:

Je nyní otázkou, jestli Rusko využívá plného zasazení německých sil na Západě a buď přímo, nebo nepřímo chce pomoct spojencům. Rusku musí být přece jasno, že jakmile prohraje Západ, bude konec i s ním.

Po cestě jsem zpozoroval zástupy kolem pouličních tlampačů a rychle se k nim připojil. Rozhlas oznámil, že Francie má nového ministerského předsedu, maršála Pétaina, legendárního hrdinu z první světové války od Verdunu. Lidé kolem mne to přijímali jako projev vůle k odporu. V tomto okamžiku jsem s nimi rád souhlasil, vždyť maršál byl také u nás doma populární osobností. K Pétainově oblibě mezi našimi důstojníky přispělo i vydání jeho dokumentárního díla Bitva u Verdunu.

V roce 1929 navštívil Pétain Československo, aby se zúčastnil velkých manévrů naší armády. Při rozpravě hodnotil kriticky, ale hodně vysoko její výkony a připravenost. Zejména se mu líbil bojový elán vojáků a vysoká úroveň řízení manévrů.

U bytné při sklence likéru jsem se však dověděl i druhý výklad této vládní změny, že tu možná jde o přípravu k jednání s nepřítelem. Na odpověď jsme nemuseli dlouho čekat. Hned příštího dne, 17. června 1940, ve 12 hodin 30 minut promluvil Pétain do francouzského rozhlasu. Už v noci požádal německé vrchní velení o sdělení podmínek pro příměří, dokud mu však nebudou oznámeny, má se bojovat dál.

Před zahájením jednání požádala Francie Velkou Británii o zproštění závazku neuzavírat separátní příměří s Německem. Winston Churchill učinil protinávrh: utvořit britsko-francouzskou unii. Jeho návrh však nebyl přijat.

Z poražené Francie ještě právě včas uprchl generál de Gaulle. V Londýně pak prohlásil, že bude pokračovat v odporu proti Německu, a ohlásil vytvoření Národního výboru bojující Francie.

Pétainův projev jen dovršil rozklad francouzské armády. Situace na frontě se měnila od hodiny k hodině a francouzské velení už prakticky nevelelo. Skupiny vojáků ustupovaly beze zbraní, bosé, avšak se slušnou zásobou vína a likérů. Po silnicích utíkaly spolu s armádou milióny zubožených žen, dětí a starců. Nevyspalí, špinaví a vyčerpaní vezli nebo nesli žalostné zbytky svého majetku. Hladové matky a děti žebraly o kousek chleba, když se proud aut, povozů a pěších, postupující hlemýždím tempem, co chvíli zarazil. Po obou stranách silnic leželi vyčerpaní, ranění nebo mrtví lidé i koně, válely se opuštěné povozy a auta. A nad touto lidskou bídou kroužili němečtí letci a občas ji pokropili dávkou z kulometů.

Německo přijalo Pétainův návrh na příměří: Francie určí jména vyjednávačů a vrchní velení wehrmachtu pak stanoví čas a místo jednání. Adolf Hitler měl tedy Francouze u svých nohou. Dokázal to za pouhých 37 dnů, zatímco Schlieffen ve svém pověstném plánu to předvídal za dvaačtyřicet.

Naše divizní pěchota pod velením gen. Znamenáčka jako celek do bojů nezasáhla, pouze oba pluky jednotlivě. První pěší pluk pod velením plk. Jana Kratochvíla byl přidělen francouzské 23. pěší divizi a zúčastnil se bojů na řece Seině a Loiře. Druhý pěší pluk, jehož velitelem byl plk. Jan Satorie, bojoval v rámci francouzské 239. pěší divize a do své plukovní historie si zapsal na nejvýraznější místo hlavně Marnu, Grand Morin, Seinu a Loiru.

Obě naše jednotky vstoupily do bojů v době, kdy už se projevoval celkový rozklad francouzské armády. Proto doba válečných operací nepřekročila jeden týden. Nezúčastnil jsem se tehdy akcí našich jednotek přímo.

O to s větším zaujetím jsem je sledoval a podrobně zachycoval do svého deníku na základě štábního materiálu a osobních rozhovorů s důstojníky a vojíny, kteří do bojů zasáhli.

Oba pluky provedly přesuny na bojiště ukázněně, třebaže jim zpočátku chybělo střelivo a protitankové zbraně, což pochopitelně na morálce nepřidávalo. Bojové akce samy měly v podstatě charakter ústupových bojů zadních vojů, zaujímání obrany pod tlakem nepřítele a časté úniky z hrozícího obklíčení. O bojových výkonech našich jednotek prohlásili francouzští velitelé divizí, že od svých vojáků by něco podobného ani požadovat nesměli. Naši vojáci se bili statečně a ustupovali pouze tehdy, když jim hrozilo obklíčení. Tohle hodnocení platí pro převážnou většinu.

Když armádní generál Faucher v doprovodu gen. Ingra navštívil 2. pěší pluk na bojišti, jeho velitel poté, co podal hlášení o situaci, se na něho obrátil se slovy:

„Jen o jedno vás, pane armádní generále, prosíme: chlapci od pluku vzkazují francouzským kamarádům, aby přestali ustupovat. Ať vydrží na místě a spolu se ubráníme a zaženeme Němce!“

Opravdu, oba pluky se ústupem francouzských sousedů neustále dostávaly do postavení, pro která slovo kritické je slabé. A takových situací se za jeden den vyskytlo třeba i několik!

Snad máloco může o podmínkách, v nichž bojovaly československé jednotky, podat tak přesnou představu jako následující scéna: Po těžkých bojových akcích se 1. pěší pluk nalézal na ústupu k řece Seině, kde francouzské velení předvídalo další hlavní obranné postavení. Vojáci měli za sebou 70 kilometrů pochodu a byli na nohou plných 48 hodin. Všechny silnice byly přeplněny běženci a ustupujícími jednotkami a před mostem přes řeku u Montreau vznikla zácpa, skrz niž si jen těžko klestili cestu.

Teprve druhý den časně zrána přešel konečně 2. a 3. prapor Seinu. První prapor se však zdržel, poněvadž palbou odrážel nálet německých stíhačů, také však proto, že se tím dostal do konfliktu s běženci: zděšeni představou, že by střelba našich mohla vyvolat odvetné německé bombardování, hystericky ohrožovali naše střílející vojáky. Když se tedy konečně k mostu prodral i 1. prapor, uvítala ho mohutná detonace. Nebyl to však nálet štuk, jak se předpokládalo v prvním okamžiku. Francouzští ženisté prostě podlehli panice a most vyhodili do vzduchu bez ohledu na naše vojáky.

Seina v těchto místech dosahuje značné hloubky a její proud je dravý. Několik dobrovolců se vrhlo do vody a přeplavalo. S loďkami a prámy, které shledali na druhém břehu, začala pak přeprava, trvající plných devět hodin. Po celou dobu ji ostřelovalo německé dělostřelectvo a naši vojáci museli přestát i několik náletů střemhlavých bombardérů. Pochopitelně že prapor měl těžké ztráty.

Jak už to bývá, došlo i k případům nestatečnosti jak u velitelů, tak u mužstva. Za zmatků při ústupech ztráceli jednotliví vojáci i menší skupiny dočasně kontakt se svými jednotkami a bloudili, někteří ovšem opouštěli své kamarády i ze strachu. Vyskytli se i dezertéři. Od 1. pluku například dezertovali všichni lékaři. Plukovní lékař odjel dokonce i s vozem, na němž byl uložen veškerý zdravotnický materiál, a zanechal veliteli pluku lístek: Prostor u Gien bude pro nás koncentrákem. Kdyby to nebyla pravda, tak se vrátím! Na jejich místo nastoupili mladí vojáci – medici, kteří jako neárijci museli opustit lékařskou fakultu v Praze. Se dvěma z nich – Flachem a Flaxem – jsem se dokonce později setkal u našich jednotek v SSSR.

U Gien rovněž dezertoval a zradil přísahu i zástupce velitele 1. praporu škpt. Ladislav Svoboda. Převlékl se do civilu, a než utekl, šířil mezi vojáky pocity poraženectví a paniku.

EVAKUACE

Ostatní jednotky 1. divize i s příslušníky Čs. vojenské správy z Paříže čekaly zatím na jihu v plné pohotovosti. Dověděli jsme se, že v přístavu Bordeaux se už naloďují někteří naši letci. Kam však půjdeme my?

I na velitelství divize těžce doléhala beznadějnost celé situace, což se projevilo v konceptu zvláštního rozkazu. Velitel divize v něm měl v úmyslu prohlásit československé jednotky ve Francii za rozpuštěné. Podtrhuju, že rozkaz ovšem nakonec nikdy nevyšel, i když jeho obsah částečně pronikl k nižším jednotkám.

Sotva se o tomto velitelově úmyslu dověděli někteří štábní důstojníci, mezi nimi i já, ohlásili jsme se u gen. Miroslava. Dokazovali jsme mu, že takový rozkaz by ztížil, popřípadě vůbec znemožnil organizovanou evakuaci. Bufallo Bill, jak se tehdy Miroslavovi všeobecně přezdívalo pro vousy, které si dal narůst, byl v maličkostech sice umíněný, ale v zásadnějších záležitostech rady přijímal. Zamručel něco, ale rozkaz zrušil. Ostatně, na jeho vydání ani neměl právo.

Už 17. června vyšel pak rozkaz, v němž se pravilo: Československé jednotky budou bojovat dál! V dalším se uvádělo, že odchod z Francie bude umožněn všem vojákům našich jednotek, kteří i nadále chtějí dobrovolně bojovat. Ostatní – šlo převážně o usedlé Slováky – mají-li pro to důvody, mohou zůstat ve Francii.

Další důvod, proč se naše jednotky zřejmě nepovažovaly za rozpuštěné, je i v obsahu zvláštního rozkazu, dne 21. června 1940 – tedy 4 dni po vydání divizního rozkazu! – velitelem divizní pěchoty gen. Znamenáčkem, který tu cituju doslovně:

Zvláštní rozkaz

Důstojníci, poddůstojníci, vojáci!

Těžká doba dolehla na Francii, k níž se vzpínala značná část našich nadějí.

Byla zasažena ve svých nejlepších složkách – armádě, trpí zčásti pod patou dobyvatelů a osud zbytku je velmi neutěšený a nejasný.

Vy dovedete pochopit i její ránu a bol, poněvadž jste zažili něco podobného doma ve své vlasti. Chovejte se proto vůči příslušníkům Francie s pochopením, jež musí mít dobrý bratr k trpícímu bratru. Buďte k bolu šetrní a snažte se svými skromnými silami a taktním chováním jej pomoci snášet, věříce ve vzkříšení Francie, jako věříte ve vzkříšení své vlasti.

Naše vedení, jak velitelé, tak i vojenská správa a Národní výbor, se o vás stará a jsem přesvědčen, že v krátké době bude zde pomoc pro vás všechny v obtížích, jimž jsme vystaveni.

Mějte důvěru a věřte! Plňte vždy svoji povinnost na svém místě!

Zajímavé jsou z tohoto hlediska i výňatky z rozkazu 1. pěšího pluku, vydaného v St. Martinu dne 22. června 1940, tedy v době, kdy francouzsko-německé příměří už bylo podepsáno. Tento Denní rozkaz č. 1 je za správnost podepsán pobočníkem pluku npor. Oldřichem Taláškem.

První výňatek:

Velitelé praporů, rot a čet zorganizují prapory, roty a čety podle dosavadních počtů, přičemž nesmí být původní organizace narušena.

A druhý:

Proveďte kontrolu stavil podle jmenného seznamu, s kterým jste odcházeli do pole, a zjistěte, proč a kdo schází. Každého nepřítomného hlaste! Vyložené případy dezerce budou uvedeny v rozkaze a proti nim bude zahájeno řízení jako o zběhu za války.

Konečně skutečností pro mne nejprůkaznější je, že ve svém deníku, který jsem si i za těch dnů denně vedl, není ani nejmenší zmínky o tom, že bych považoval naši armádu za rozpuštěnou. Domnívám se, že tedy máme právo tvrdit, že naše armáda ve Francii rozpuštěna nebyla, což vyvrací některé ne dosti podložené názory o jejím rozpuštění, které se občas objevily v našem tisku a jež našly ohlas i na stránkách některých knih.

Blížící se kapitulace Francie, nejistota a čekání na případnou evakuaci, to vše zapůsobilo velmi neblaze na část velitelského sboru. Cituju zde opět ze svého deníku z 23. června 1940:

Je smutné, jak na většinu našich důstojníků zapůsobila kapitulace Francie. Ohromná nervozita a panika. Samo sebou, že se to přenáší i na mužstvo. Mě to taky nebaví, že nejedeme, ale je nutno zachovat klid. Já také nechci padnout Němcům do rukou, ale panikou se nic nespraví. V nejhorším vezmu civil a pistoli a přejdu přes Pyreneje do Španělska. Nejvyšší osoba od soudu, která odsuzovala vojáky a důstojníky – utekla. Je to škpt. Bódó, který s sebou vzal por. Henzla – taky od soudu. Chytili je u španělské hranice. Byli degradováni. Praví se, že též popraveni. Stejně se musí jednou naložit s těmi důstojníky, kteří selhali v kritické době.

Do tohoto zmatku vneslo alespoň poněkud jasno rozhodné prohlášení Churchillovo, že Velká Británie bude bojovat dále. Ovšem stále se ještě nevědělo, jak se k nám zachovají francouzské úřady, jestli mezi podmínkami o příměří nebude i naše vydání. Z Londýna promluvil dr. Beneš a zdůraznil, že čs. jednotky budou pokračovat v boji a že máme vejít ve styk s britskými úřady. Z jeho vystoupení jsme si udělali závěr, že už v Londýně jednali o naší evakuaci. Že jsme předpokládali správně, nám potvrdili až později v Anglii. Evakuace byla dohodnuta přímo s Edenem. Z české strany ji organizačně zajišťoval major Emil Strankmüller, člen Moravcovy zpravodajské skupiny.

Benešově žádosti o pomoc britského loďstva při evakuaci našich vojáků z Francie silně napomáhalo, že se 1. čs. divize a naši letci hlavně za ústupu stali pilíři fronty na úsecích, kde byli nasazeni. Beneš rozpoznal politický význam této skutečnosti a operoval s ní u britské vlády. K tomu ovšem přistupovalo, že Britové po Dunkerku neměli mnoho vycvičených vojáků. Proto se taky Benešova intervence setkala s okamžitým souhlasem. Už sám tento fakt ukazuje, že boje ve Francii byly pozitivním vkladem do úsilí o naše osvobození.

Ovšem tehdy v Béziers jsme dobře nevěděli co podniknout. Proto mě velitel divize poslal do Porte Vendres, abych se tam porozhlédl.

Odjel jsem ihned vozem do tohoto malého přístavu pro lodě s výtlakem maximálně 10 000 tun, ležícího na dosah ruky od Pyrenejí.

Byl tu velmi čilý provoz, poněvadž se právě naloďoval sběrný letecký tábor z Argéles (asi 8 km severněji), kde se soustřeďovali převážně francouzští, polští a českoslovenští letci a letecký personál. Znal jsem pochopitelně řadu z nich, ale na delší rozhovory nebylo kdy. Ostatně, jejich názory mi byly dobře známy.

Naši letci totiž těžce nesli domnělý francouzský nezájem o ně, za nímž se ve skutečnosti skrývala nechuť k trapnému doznání, že nemají ani tolik leteckého materiálu, aby plně využili svých letců. Ovšem část z našich se přece jen dostala na frontu, kde se obratností a odvahou zařadili mezi nejlepší a v boji převyšovali i výkvět luftwaffe. Sestřelili 166 německých letounů. 21 československých letců padlo v boji za Francii a Československo. V některých fázích války představovali naši letci značnou část aktivních francouzských vzdušných sil, přibližně jednu čtvrtinu.

Protože jsem neměl přesné rozkazy, jednal jsem na vlastní pěst a nezávazně zajistil několik menších lodí, které by byly schopny nás dopravit aspoň do severní Afriky. Hned příštího rána mě však odvolali zpět do Béziers, že prý nám už definitivně přidělili přístav pro evakuaci.

S Janošem Bernasem, který se právě vrátil z Bordeaux, hodnotíme situaci při večeři v restauraci. Jeho zneklidňuje nejisté stanovisko francouzských úřadů, které se nad naší evakuací netváří příliš nadšeně. Není vyloučeno, že se nepokusí ji vůbec znemožnit. Velitel XIV. regionu v Montpelier prý výslovně prohlásil, že ji až na další nepřipustí.

V tom případě (zapsal jsem si do deníku), kdyby se naše armáda rozpadla, vyjednal bych to s Kičevacem a šel bych do jugoslávské. Sklenovský a Svoboda se táhli za mnou. Honza prohlásil, že mám počítat i s ním.

Ovšem z mých dalších zápisů vyplývá, že evantualitu partyzánského boje v horách Jugoslávie jsem pokládal za nouzovou, než se uskuteční to, co jsem v tehdejší terminologii označil květnatě jako spolek mezi medvědem a velrybou a co bylo už tehdy mou velkou touhou.

22. června 1940 v 18 hodin 45 minut Francie a Německo konečně uzavřely příměří. Válečný stav však měl být ukončen až šest hodin poté, co Itálie oznámí, že s ní Francie začala jednat. Německo dále požadovalo, aby mu byly poskytnuty veškeré možnosti k dalšímu vedení války proti Velké Británii. Když Francouzi takhle postupují proti svému bývalému spojenci, co potom podniknou vůči nám?

Na stejném místě v Compiégne a ve stejném vagóně, v němž maršál Foch diktoval 11. listopadu 1918 podmínky německé delegaci, přijal Keitel francouzské zástupce nabízející kapitulaci.

V deníku jsem si posteskl:

Smutný konec Francie. Viděl jsem kolem sebe nekázeň, nepořádek a defétismus. Domníval jsem se, že je to jen místní úkaz. Naprosto jsem nevěřil, že tímto duchem je prosáknut celý národ. Zastával jsem se Francie a často ostře odpovídal těm, kteří poměry kritizovali.

Hlavu vzhůru! Pokleslé ruce se vzmuží, vzpomenu-li si na naše drahé doma a na zotročenou vlast.

Velitel dělostřelectva divize plk. Sklenovský (Bosý) byl obdivuhodně na výši situace. Je zajímavé, jak tento výborný psycholog a v podstatě měkký člověk, který se dokonce dokázal rozbrečet nad nějakou nespravedlností, najednou v sobě objevil tolik rozhodnosti. Když zastihl náčelníka svého štábu, jak bezhlavě bez rozkazu ničí štábní dokumenty a šíří paniku, v jeho tváři nezůstalo nic z obvyklé usměvavosti.

„Pane majore, zbavuju vás funkce! Běžte si ke své rodině!“

Náčelník štábu divizního dělostřelectva se v posledních dnech v podstatě stejně už staral jen o svou rodinu, která s ním žila v Béziers. Jeho funkci jsem převzal a měl jsem proto víc než plné ruce práce s tím, abych dobrovolce našeho divizního dělostřelectva, kteří chtěli odjet do Anglie, aspoň trošku připravil k evakuaci. Definitivně se budeme naloďovat v Sěte, tak aspoň zněly poslední instrukce.

Prakticky to znamenalo, že jsem se nehnul ze štábní místnosti a od telefonu a že jsem tu taky spal.

24. června v 5.45 hod. ráno mě probudil telefon. Zřejmě se mi na krátkou dobu přece jen podařilo usnout. Volal Janoš Bernas, který měl službu u divize, že je nařízena pohotovost na šest hodin. Konečně! Vyhlásil jsem poplach a nařídil se připravit k přepravě.

Po deváté jsme spolu s plk. Sklenovským a mjr. Svobodou odjeli do Sěte, abychom na místě řídili evakuaci. Cesta zatarasenou silnicí trvala několik hodin. Pamatuju si, jak mě zarazil kontrast mezi panikou na silnicích a zabedněnými dveřmi i okenicemi domů. Stal se pro mne až jakýmsi symbolem: místní obyvatelé se od nás, psanců, odtahují jako od malomocných.

V přístavu vládl chaos. Na molu se shromáždily jednak zbytky 1. divize, které předávaly zbraně francouzským jednotkám, jednak ženy a děti našich příslušníků. Tísnilo se tu i nemálo československých občanů, žijících ve Francii, i cizinci. Pro těchto, hádám, 500 až 600 zoufalců loď znamenala život. A podle toho se i chovali.

Velitel divize nařídil, že se v prvé řadě budou evakuovat příslušníci naší armády, jejich ženy a děti. Nemohl jsem posoudit, jestli je toto nařízení správné, neznal jsem celkovou kapacitu lodního prostoru ani případná britská nařízení. Jako náčelník štábu divizního dělostřelectva jsem však byl v první řadě zodpovědný za evakuaci dělostřelců a jejich rodin.

Snažili jsme se uvést do nalodění jakýsi pořádek – a především – propašovat s sebou i dostatek zbraní pro případ, kdyby francouzské úřady chtěly dodatečně využít naší slabosti a nalodění zmařit.

Osobní egyptský parník Mohamed Ali el Kebir zůstal na rejdě mimo výsostné vody, poněvadž kapitán nechtěl porušit neutralitu a z mola na parník nás převážel britský torpédoborec Keppel, který najednou mohl pobrat asi 150 lidí. Po rozbouřeném moři mu trvalo dosti dlouho, než se připlížil k parníku natolik, aby se na něj mohlo přejít po spojovacím můstku. Proto se naloďování protáhlo.

Na molu se zatím odehrávaly srdceryvné scény. Civilisté se snažili dosáhnout přístupu na palubu, aby si zachránili životy. Byl jsem svědkem trapných výstupů, kdy majetnický pud ovládl jednotlivce z důstojnických řad, pro něž zavazadlo bylo bohem.

Jako dnes však vidím před sebou jinou scénu: uprostřed všech těch nepopsatelných zmatků a vřavy nehybně stojí, poněkud nachýlen dopředu, starší muž v uniformě francouzského generála. Jakoby duchem nepřítomný přihlíží bez jediného slova našemu naloďování. Teprve když jsme se Sklenovským nastupovali na torpédoborec jako poslední, náčelník francouzské vojenské mise a starý přítel Československa generál Faucher nám stiskl ruce a se slzami v očích promluvil:

„Stydím se za Francii už podruhé. Napřed Mnichov a teď váš odjezd. Vaše oběti za naše zrady. Šťastnou bojovou cestu a návrat do svobodného Československa!“

Francouzské břehy se pomalu ztrácely ve tmě. Ještě dlouho však jsem pozoroval zářící maják v přístavu Sěte.

OSTROV STATEČNÝCH

S KONVOJEM DO VELKÉ BRITÁNIE

Jako kdybychom nalodili i celou tu atmosféru porážky, nervy drásající výstupy na setském molu! Na palubě Mohamed Ali el Kebira během prvních hodin po našem odjezdu dosáhly zmatky a dezorganizace vrcholu. Z přídě na záď, z podpalubí na palubu a zase naopak se neustále prodírali jednotlivci i skupinky, aby si našli místečko. Plk. Vrzáčka sice gen. Viest, velitel transportu, pověřil úkolem připravit a rozdělit lodní prostory, ale ten ubytoval pouze svůj smíšeně předzvědný oddíl a o víc se nestaral.

Gen. Viest tedy pověřil plk. Sklenovského, aby tu zavedl pořádek, ale Sklenovský tento rozkaz přenesl na mne. Dal jsem se do práce už proto, že se mi jakákoli dezorganizace bytostně příčí. A v pozdních nočních hodinách zavládly už na lodi slušnější poměry.

Všechny ženy a děti jsem rozmístil v kabinách bez ohledu, jestli šlo o ženy důstojníků nebo vojínů, zbývající kabiny jsem přidělil důstojníkům. Mužstvo pak spalo v podpalubí ve stejných síťových závěsech jako britští vojáci z lodní ochrany. Příštího rána se mi podařilo sestavit seznamy a počty ubytovaných. Na Mohamedu Ali el Kebiru se evakuovaly: části velitelství 1. čs. divize, Československá vojenská správa z Paříže, vojáci od náhradního tělesa z Agde a smíšený předzvědný oddíl; dohromady asi 200 důstojníků a 1 000 poddůstojníků a příslušníků mužstva. Dále s námi jela asi stočlenná skupina civilistů, vesměs manželky důstojníků a vojáků a jejich děti.

Projíždíme kolem španělských břehů, abychom si zkrátili cestu do Gibraltaru, kde zakotvíme poprvé. Konvoj pozůstával ze dvou lodí vzdálených od sebe dva kilometry a ve stejné vzdálenosti za námi plula ochrana, britský torpédoborec Keppel.

Z lodního rozhlasu se dovídáme různé zmatené zvěsti, že prý Španělsko obsadilo Perpignan a některé francouzské departmenty v blízkosti Pyrenejí. S napětím jsme proto očekávali, jestli rovněž nevstoupí do války. To by naši cestu patrně velmi zkomplikovalo. Bez potíží proplouváme okolo Malorky, ale přece jen nám otmulo, když v dáli zasvitl zasněžený velehorský masív Sierry Nevady a náš konvoj zamířil k Gibraltaru.

V tomto pásmu ovšem operovaly četné německé ponorky, a proto kapitán lodi nařídil, abychom stále nosili záchranné vesty. Chodili jsme s nimi i do jídelny. Náš parník byl sice menší než Mariette Pacha, ale velmi pěkný. Jídlo dobré, ovšem takové britské dinner není obřad jako na francouzské lodi. Dokonce jsem tehdy přemýšlel, jestli i francouzská rozmařilost v jídle nemá svůj podíl na francouzské porážce…

Vtom – poplach! Rychle do kanceláře, kde jsem vykonával povinnosti jakéhosi náčelníka štábu transportu. Loď se zastavila: „Muž přes palubu!“

Zakrátko pro mne do kabiny přiběhl britský první důstojník. Cestou mi pověděl, že z jedné lodní kabiny kdosi vyhodil do moře dítě.

Vtrhli jsme do kabiny. Kulaté okno bylo dokořán a právě se z něho chystala vyskočit nějaká žena. Šílenou se nám podařilo zadržet v posledním okamžiku. Chtěla skočit za tříletou dceruškou, kterou před několika okamžiky vyhodila. Byla to žena našeho letce, kterého prý už před ní evakuovali z Bordeaux do Velké Británie. Hrůza před ponorkami jí zatemnila rozum. Děvčátko se patrně dostalo do lodního šroubu a nebylo nalezeno. Nešťastné ženy se ujal plk. dr. Langer, známý český dramatik. Co si počne, až se jí vrátí jasná mysl? Loď nastoupila další plavbu.

Tato dramatická příhoda může do značné míry ilustrovat celkovou dezorientaci a vnitřní rozpory mezi našimi lidmi na lodi. Na jejich nervy doléhala tíživá francouzská atmosféra a beznaděj příštích dnů. Navenek se to projevovalo v nekázni, nepořádku v ubytovacích prostorech, v zanedbaném osobním vzhledu. Většina důstojníků se k tomu stavěla lhostejně, a když některý i zasáhl, tak věci spíš ublížil, poněvadž křikem a nervózním jednáním se tu mnoho nespravilo. Mužstvo neustále vytvářelo hloučky. Diskutovalo, kriticky probíralo velitelské výstřelky. Odsuzovali sice šmahem všechno, ale na vlastní práh žádný vidět nechtěl. Demoralizace zasáhla i většinu důstojníků.

Kromě námořníků tvořila osádku lodi i britská vojenská jednotka, určená k ochraně pod velením plukovníka Austina. Přirozeně že jim neušla naše rozvrácenost, a tak jsme se stali předmětem soustavné vojenské převýchovy, především ze strany kapitána Crosleye, plukovníkova pobočníka.

Crosley si za tímto účelem vymyslel značný počet služeb, stráží a jiné, takže denně nastupovalo přes sto mužů a dvaadvacet důstojníků našeho transportu. Nespokojil se však pouze tím. Soustavně osobně kontroloval všechno, co souviselo s naším životem na lodi, a stal se tak nejčastějším návštěvníkem mé kanceláře.

Když se jednou objevil nečekaně pozdě, ihned jsem z jeho „Good evening, sir!“ vycítil, že něco opět není v pořádku. Přesto jsem s anglickým klidem čekal, s čím se vytasí. Vnitřně jsem pochopitelně vůbec klidný nebyl.

„Podle našich zákonů je na to ve válce trest smrti,“ nevzrušeně poznamenal Crosley. Zjistil totiž, že si naši strážní zcela klidně odskočili zdřímnout. Prohnal jsem sice dozorčí důstojníky, ale sám jsem pociťoval špatné svědomí, že jsem je osobně nezkontroloval. Jednou v noci se Crosley objevil znovu s dotazem, jestli je všechno all right Přisvědčil jsem a vyzval ho, aby si to se mnou šel zkontrolovat. Usmál se a odpověděl, že mu stačí slovo důstojníka. Ihned po jeho odchodu jsem všechno znovu oběhl, abych se přesvědčil, jestli jsem hlásil pravý stav. Přitom jsem si uvědomoval, že tentokrát se terčem jeho výchovy stala i moje osoba.

Snahy plk. Sklenovského ani moje se však pokaždé nesetkávaly s podporou velitele transportu gen. Viesta, Myslím, že tento důstojník se vyznačoval vlastnostmi odpovídajícími spíš vojenskému diplomatu než veliteli. A jak známo – vyslovovat rozhodná stanoviska nepatří k diplomatické profesi. Při jakési příležitosti jsem ho požádal o přešetření určitých vážnějších případů nekázně jak u mužstva, tak i u důstojníků a sdělil mu i stanovisko, jaké k nim zaujalo britské velení. Chvíli poslouchal se sklopenou hlavou, pak začal rudnout v obličeji a s energií u něho neobvyklou vykřikl:

„Nemluv mi víc o tom, nebo se rozčilím!“

Přestal jsem tedy o tom mluvit. Později Viesta prakticky vyřadil z jeho funkce nešťastný úraz. Při noční prohlídce na palubě generál ve tmě zakopl, upadl a přerazil si nos. Pak už jen polehával s knihou v ruce ve své kabině.

Třetí noc plavby na obzoru před námi zazářily stovky světel. Konečně jsme vpluli do gibraltarského přístavu, osvětleného jako v hlubokém míru. Dokonce i letadla měla rozsvícená orientační světýlka na křídlech.

Ráno jsem si přivstal, abych si prohlédl tuto jedinečnou pevnost. Pohled na strmou skálu, na jejímž úpatí leží město Gibraltar, je strhující. Jakoby s vědomím vlastní důležitosti a neporazitelnosti přehlížela ruch v přístavu pod sebou. Změtí zakotvených plavidel se proplétaly štíhlé torpédoborce, rozléhaly se sirény odplouvajících lodí a poněkud stranou se černal kolos mateřské letadlové lodi, z jejíž paluby neustále startovala a přistávala letadla.

Odpoledne gen. Viest v doprovodu plk. Sklenovského a plk. Hájka odplul do města pozdravit guvernéra Gibraltaru. Podle něho nebyla situace pevnosti příliš růžová. Britská zpravodajská služba například přinesla neprověřené údaje, že v prostoru západně od města, už na španělském území, má být soustředěno na 80 000 německých vojáků a že ve španělských přístavech Cadiz a Malaga, ale především na severním pobřeží v Biskajském zálivu, jsou umístěny operační základny německých ponorek.

Asi proto jsme na další cestu vypluli až pod ochranou noci. Tentokrát ovšem v početnějším konvoji, vytvořeném z 15 lodí osobních i nákladních a ze dvou torpédoborců. Z bezpečnostních důvodů jsme odbočili na západ, hluboko do Atlantského oceánu. Naše cestovní rychlost značně klesla, protože jsme se museli přizpůsobit nejpomalejší lodi. Atlantik zatím vystrkoval růžky a vrhal proti nám vlny. Některé vysoké jako dům. Skoro všechny ženy z transportu onemocněly mořskou nemocí, takže naši lékaři, vedení dr. Langrem, měli plné ruce práce. Rozbouřený oceán však zároveň znatelně přispěl i k uklidnění mužstva. Mně – jako letci pozorovateli – vlnobití příliš nevadilo. V dobré formě mě udržovala i výtečná skotská whisky, kterou bez vyzvání přinášel sympatický číšník Hindu.

V lodním baru jsem vyslechl zprávu BBC, že Rudá armáda obsadila Besarábii a Severní Bukovinu, prý po dohodě obou států. Nevěděl jsem dobře, co si o tom mám myslet. Zato další komuniké, že Britové potopili francouzské válečné loďstvo v africkém přístavu Orán, aby tak znemožnili jeho uchvácení nacisty, jsem přijal s naprostým pochopením. Bar byl mimo mé kabiny druhým místem, kde jsem si mohl být jistý, že potkám kpt. Crosleye. Tohoto večera se tu objevil ve společnosti svého velitele plk. Austina. Po chvilce přišel za mnou:

„Pan plukovník je velmi spokojen s pořádkem na lodi. Zůstane-li to tak i nadále, bude hrdý na to, že vezl československé vojáky!“ Taková pochvala z úst vysokého britského důstojníka mě přirozeně potěšila, nebyl jsem si však zcela jistý, kolik procent té chvály připadá na konto Neptunovo…

Hned příštího rána se moře utišilo. Slunce protrhalo ranní mlhu a na temně šedé hladině oceánu jsem pozoroval nejasné obrysy ostatních lodí konvoje. Na přídi i na zádi lodi nastoupili naši vojáci, aby vyslechli vzpomínkové projevy na bitvu u Zborova, první větší bojové vystoupení československých legií za 1. světové války na ruském území dne 2. července 1917. Na přídi mluvil plk. Sklenovský, na zádi dr. Langer. Zejména projev Sklenovského měl velký ohlas, má jedinečný dar přednesu a z jeho slov proudí lidské teplo. Řeč dr. Langra byla prý klidnější a skromnější.

Slavnostní ovzduší pokazila klukovsky nedůstojná rvačka dvou důstojníků před očima veškerého mužstva. U vojáků to vzápětí mělo zpětnou reakci. Gen. Viest vydal rozkaz, že se napříště s provinilými důstojníky a příslušníky mužstva budou sepisovat protokoly jako podklad k pozdějšímu potrestání. To zapůsobilo. (Přesto ke konci plavby narostla z protokolů slušná hromádka.) K dalšímu zklidnění přispělo i to, že jsme se dostali do pásma, kde podle zjištění námořnictva operovaly čtyři německé ponorky. Prováděli jsme cvičné poplachy a naloďování do záchranných člunů.

Dokonce i v noci jsme spali v teplých šatech, abychom snáze snesli případný několikahodinový pobyt ve studených vlnách Atlantiku. Záchranné vesty jsme měli stále při sobě.

Svátek Mistra Jana Husa – 6. července – na Atlantiku je a bude pro mne vždy spojen s obrazem dr. Langra. Pokaždé mě osvěžilo, když jsem se mohl dívat do jeho lidských, moudrých očí. Jeho stářím poznamenaná, ale dosud chlapecky štíhlá postava se objevovala v mé kanceláři, převážně jen když jsme projednávali služební problémy, týkající se zdravotního stavu našeho transportu. Tohoto dne jsme však oba měli nějak víc času…

Náš světově proslulý dramatik, který musel narychlo opustit před gestapem Prahu a nyní přes svůj vysoký věk aktivně bojoval proti fašismu, těžce snášel překotný vývoj událostí v milované Francii. Podle něho měla francouzská katastrofa hluboké, závažné příčiny politické, hospodářské a především kulturní. Porážka Francie vyrůstala ze současných základů francouzské společnosti. To, čeho jsme byli svědky, je pouze zákonitým vyvrcholením. Konec Francie to není a být nemůže, je to pouze konec dnešní Francie.

Náš rozhovor se pochopitelně stočil i na problém, který na mne doléhal ze všeho nejvíc, na morální stav našich jednotek na lodi. Mluvil jsem s ním zcela otevřeně a v duchu radikálního a nekompromisního postupu vůči všem bez rozdílu hodností. Ostatně dr. Langrovi by se těžko dalo zalhat! Při rozhovoru se díval takovým laskavým a současně pátrávým pohledem, jako by se chtěl přesvědčit, jakou jeho slova mají odezvu. Tento vynikající znalec lidiček, žijících někde na periférii světa oficiálních hledisek a měřítek, řekl tehdy něco, na co myslím podnes:

„Podívej se, to co vidíš kolem sebe na lodi, je docela přirozené a vysvětlitelné. Ti lidé v krátké době prožívají už druhý otřes. Otřes především lidský, mravní. Válka vždycky vžitý způsob života vytrhává i s kořeny a tak je jim už dnes sotva co svaté. Bude to hlavně otázka dobré perspektivy a pevné vůle, aby se jejich kořeny opět upevnily. Takových lidiček je tu dnes na naší lodi většina. Připouštím, že se tu vyskytují i jednotlivci se zlou vůlí, kteří těží z celkového neštěstí. Ale i ti možná přijdou k poznání, že se mýlí. Budou-li poctiví sami k sobě!“

Na posledním nebezpečném úseku, poblíž vstupu do St. Georges Channel, který odděluje Velkou Británii od Irska, nad námi kroužil hlídkový avion s francouzskými poznávacími znaky. Když pominulo ponorkové nebezpečí, hrozilo hned další. Vchod do kanálu byl před německými ponorkami chráněn hustým minovým polem, avšak prudké oceánské bouře některé uvolnily a volně unášené miny ohrožovaly proplouvající lodě. Náš konvoj podstatně snížil rychlost. Dalekohledy zesílených hlídek pátraly ve vlnách před naší přídí. Všechny naše jednotky stály se záchrannými vestami v pohotovosti na palubě. Bludné miny se nám však vyhnuly.

Já se mezitím potil ve své vestě v kabině nad vyloďovacím rozkazem. Poučen francouzskými poměry vypracoval jsem přesný časový rozvrh pro každou jednotku, aby vyloďování proběhlo alespoň z naší strany pokud možno dobře.

V poledních hodinách 7. července 1940 spustil Mohamed Ali el Kebir kotvy v liverpoolském přístavu.

Kolem dokola nic, jen nesčetné lodě, čluny, přístavní skladiště a les jeřábů. Těžká mlha, která se táhla od moře, zastírala město. Se zájmem jsem z paluby pozoroval přístavní ruch a především neobvykle vysoké postavy britských strážníků. Rychle jsem si ještě jednou všechno zkontroloval. Klapalo to na jedničku!

Kolem šesté odpoledne vstoupil na loď podplukovník gen. štábu Lukas, který ve Velké Británii působil jako zmocněnec MNO. Nevyptával a neradil se, jak bývalo zvykem ve Francii. Svižně vydal směrnice: „S vyloďováním se započne ihned! Provede se ve třech skupinách: v první bude 285 osob včetně 70 důstojníků, druhá bude obsahovat 439 osob včetně 70 důstojníků, zbytek tvoří třetí skupinu. Po seřazení na molu odchod, směr liverpoolské nádraží. Každou skupinu odveze připravená vlaková souprava!“

Zpočátku mě trošku zamrzelo, že se moje příprava stala zbytečnou. Hned se však dostavil údiv a nakonec i radost, že jsme se vylodili v zemi, kde podle všeho vládne pořádek a kázeň. A proto jsem se už s chutí pustil do vyloďování podle nových směrnic. Už za 45 minut opouštěl loď první voják. A během jedné hodiny a padesáti minut stál celý transport seřazen na molu. Ženy s dětmi zůstaly prozatím na palubě.

Už se sice začalo stmívat, ale vidět bylo ještě dobře, když naše tři skupiny vypochodovaly k nádraží. Teplý letní podvečer vylákal na ulice spoustu lidí, takže podél naší cesty se rychle vytvořil hustý špalír Liverpoolanů. Převážně ženy s dětmi, mládež nebo staří lidé, také dost vojáků v uniformách. Takovou pozornost jsme nečekali, ale dělala nám dobře. Lidé tleskali, zvedali k pozdravu palce, házeli nám květiny. Mně samotnému najednou štíhlá plavovláska, která protrhla špalír, podala velkou rudou růži. Překotně k tomu cosi brebentila, ale s mou tehdy ještě chabou angličtinou jsem pochopil pouze, že se jmenuje Daisy. Nevím, co mi udělalo větší radost, jestli její úsměv, anebo stisk ruky od starého pána, po němž mi v dlani zůstal balíček výborného dýmkového tabáku.

Každou chvíli ze špalírů obecenstva někdo vyběhl a obdaroval nejbližšího vojáka nějakou maličkostí, kterou vyhledal v kapse. To nečekané uvítání na britské půdě, obestřené nimbem staleté nezdolnosti, nám dodalo na sebedůvěře. Třebaže jsme byli od Francie, kterou jsme před 14 dny opustili zmítající se v chaosu, odděleni pouze úzkým kanálem La Manche, připadalo mi, jako kdybych se ocitl v jiném světě. Snad i proto, že naše cesta sem, do Velké Británie, byla dlouhá přes pět tisíc kilometrů.

Francie mi teď připadala jako barevný pouťový balónek, který v prackách wehrmachtu s třeskem splaskl. Náš národ byl v době Mnichova přece jen jednolitější a statečnější!

CHOLMONDELEY PARK – CAMP

Na liverpoolském nádraží jsme nastoupili do předem nachystaných vlakových souprav a dostali se rychle až do Cholmondeley parku, cíle naší cesty. Už o půl třetí v noci mužstvo spalo ve svých stanech.

Brzy ráno mě probudil zpěv ptactva. V prvních paprscích slunce se před mýma očima objevilo stanové městečko, umístěné uprostřed rozsáhlého parku. Byl to opravdu anglický park, s úctyhodnými duby na zelených paloucích, s pěkně udržovanými cestičkami, které se ztrácely i vynořovaly za háječky mladého lesa, v pozadí pak prokukovalo starobylé šlechtické sídlo. Tak tedy vypadala kolébka československé armády v Anglii, tedy jakési britské Agde. Ovšem tím také končila veškerá příbuznost mezi oběma místy.

Šlo tu sice rovněž o provizórium (zděděné po Polácích), vojensky prosté, ale naprosto vyhovující. Mužstvo i důstojníci spali v malých stanech pro 2-4 osoby, část na zemi, většina na nízkých lehátkách. Ve stanech bylo instalováno dokonce elektrické nebo petrolejové osvětlení. Dále tu stály velké stany, podobající se cirkusovým, kde se konala shromáždění rot a čet. Některé z nich sloužily jako jídelny. Stanové městečko se rozdělovalo podle druhů zbraní na rajóny. Pro nástup brigády existoval pěkný prostor a dokonce tu nechybělo ani fotbalové hřiště. I hygiena byla na výši, umývárny sice improvizované, ale dobré. Připočteme-li k tomu výbornou stravu, jakož i žold ve výši dvou a půl šilinku denně, nevytvořili pro nás Britové právě špatné podmínky.

Ovšem až na počasí! Po prvním pěkném dnu se zkazilo. Pršelo, citelně se ochladilo. Těžká, nasáklá mračna visela přímo nad stanovými plátny, jež promokla neustále bubnujícími kapkami. Nevlídné počasí se stalo jakýmsi symbolickým rámcem pro katastrofální vojenskou situaci, v níž se Velká Británie začátkem července 1940 nalézala.

Po kapitulaci Francie a ostatních západoevropských spojenců tu stála Velká Británie osamocená a prakticky bezbranná v očekávání nacistické invaze. Na ostrově se sice zachránilo asi 350 000 mužů z Dunkerku, ale veškerá jejich výzbroj zůstala na půdě Francie. K obraně chyběly i tanky, dělostřelectvo a protiletadlová děla. Lehké zbraně, které měla armáda k dispozici, byly převážně zastaralé a domobrana z bývalých vojáků i nevojáků, jež se tu formovala, se vyzbrojovala dokonce brokovnicemi. Jednou v Hyde Parku jsem ji viděl cvičit i s halapartnami!

Naši dobrovolníci, evakuovaní z Francie, představovali proto v té době sílu, s níž Britové počítali. Měli jsme už bojové zkušenosti, znali jsme dobře Němce a převážná část z nás prošla výcvikem v československé armádě. Stačilo nás dobře vyzbrojit a byli bychom schopná bojová jednotka. Proti 11 000 Ve Francii nás tu zbylo podstatně méně, evakuováno bylo přibližně 3 300 mužů a 1 000 letců, ale i to představovalo dobrou posilu pro obranu ostrova.

VZPOURA V CHOLMONDELEY

Vzhledem k této mezinárodně tak svízelné situaci jsem dvojnásobně těžce nesl počínání jisté části našich dobrovolců v Cholmondeley campu. Tehdy jsem to nekompromisně kvalifikoval jako vojenskou vzpouru a vzpoura to bezpochyby i byla. Je ovšem jistě třeba vzít v úvahu i to, že moje tehdejší nesmlouvavé stanovisko bylo v podstatě vojácké a ne politické. Viděl jsem pouze fakt, že v rozhodující fázi války proti hitlerismu, kdy tu se zbraní v ruce bojuje pouze osamělá Velká Británie, odmítá část československých vojáků vojenskou poslušnost a tím nepřímo pomáhá nepříteli. Jejich argumenty, že tato válka je válkou imperialistickou a že naše armáda je kapitalistická a důstojníci antisemité a fašisté, zněly nepřesvědčivě nejen pro mne, ale myslím že i pro většinu příslušníků naší armády.

Můj tehdejší odsudek nezmírňovala ani skutečnost, že mnozí z těchto vzbouřenců jednali z čistého přesvědčení nebo se podřizovali usnesením komunistické strany. Šlo mi především a jedině o osvobození našeho národa z hitlerovské poroby.

Předesílám tyto úvahy proto, že dále líčím takzvanou vzpouru tak, jak jsem ji viděl, vnímal a chápal tehdy, což nakonec je účelem vzpomínek. Jsou přece vždy daleko víc subjektivním pohledem účastníka než objektivním historickým vylíčením a nesmějí se tedy brát jako konečné historické hodnocení, jež zajisté provede čas a povolanější.

Kapky neúprosně bubnují na stanové plátno, vlhká vlezlá zima proniká vším.

„Stále prší; jestli tohle má být anglické léto, pak Anglii lituju!“ poznamenal jsem si do deníku, na němž jsou podnes patrny stopy vlhka.

A jako plíseň se po campu rozlézala i demoralizace. Ve stanech se slézaly hloučky diskutujících, kteří útočili především na špatné důstojníky a navrhovali, aby se jim odpírala poslušnost. Vyskytovaly se hlasy pro i proti.

Chodili jsme v tom, v čem jsme se zachránili z Francie, a poskytovali jsme tedy značně různorodý obraz, všichni však nosili stejné polní čepice. Najednou se na hlavách některých vojínů začaly objevovat britské barety. Mužstvo přestalo zdravit důstojníky, a když některý i zasalutoval, vanula z toho ledabylost ba i výsměch.

Silně se mě to dotýkalo. V době, kdy se každým dnem mohou vylodit Němci, musíme udržet naši vojenskou jednotku morálně a vojensky pevnou. Čtu dnes po sobě deníkový zápis z 8. července 1940, kdy jsem si snad až příliš tvrdě poznamenal:

Je to tu naprostá sběř. Je nutno čistit jak dole, tak i nahoře, a to bez milosti. Odstranit všechny, kteří selhali v kritické době. Stejně se musí čistit v konzulární civilní službě, která ve Francii selhala. Konzul se staral jen o sebe a svou rodinu!!!

Ve značně skleslé náladě jsem zašel do stanu k plk. Sklenovskému, kde jsme rozebírali nynější situaci. Především nám bylo jasné, že francouzská katastrofa nás všechny obnažila, že vidíme teď jeden druhému do žaludku. V podstatě padly přehrady vytvořené hodnostmi a každý se ukázal, jaký vlastně je. Vyskytli se velitelé odvážní a lidští, i mnoho řadových vojáků projevilo velkou statečnost. Ale stali jsme se i svědky toho, jak někteří velitelé na frontě selhali, za kapitulace Francie pak jsme pozorovali strach a paniku u části důstojnického sboru. Ovšem i mezi mužstvem se objevilo mnoho příznaků dezerce z fronty a také řada samozvanců v důstojnických uniformách napáchala mnoho zla. Věřili jsme však, že po návratu obou pluků z Francie se situace zlepší.

Hned příštího rána mě tento optimismus opustil při pohledu na neklamné známky rychle postupujícího rozkladu. Diskutoval jsem i přímo se vzbouřenci (jak jsem je už tehdy ve svém deníku nazýval) a marně se je snažil přesvědčit o mylnosti a škodlivosti jejich stanoviska.

V jejich řadách byli vojíni židovského vyznání, kteří tvrdili, že u nás vládne antisemitismus, a proto že nebudou bojovat. Tato agitace se nedala podceňovat, poněvadž početně tvořili asi třetinu. Došlo to tak daleko, že jsme museli zatknout podporučíka, rabína, který otevřeně vyzýval příslušníky své církve k neposlušnosti. To okamžitě vyvolalo další protestní projevy a nepokoje, takže rabína nakonec propustili.

Vzal jsem si ho k sobě do stanu, abych si s ním promluvil. Jeho hubená postavička se ještě celá chvěla rozrušením, ale hleděl na mne nezkrotně živýma očima, z kterých vyzařovala mimořádná inteligence – a fanatismus.

„Co tím sleduješ?“ udeřil jsem na něho asi nepříliš diplomaticky. Chtěl mi prudce odpovědět, ale předešel jsem ho a podal mu hřebínek a zrcátko: „Napřed se, chlapče, učeš! Koukni se, jak vypadáš.“ Spolkl odpověď, několikrát přejel hřebínkem smolně černé rozčepýřené vlasy. Potom už mlčky vyslechl mé argumenty, proč je třeba bojovat právě v rámci této, třebaže nepříliš podařené jednotky. Tehdy sice mé názory odmítal, ale nakonec se skupinou vzbouřenců neodešel. Zůstal u naší jednotky jako jeden z nejplatnějších důstojníků.

Vzpomínám si podnes, jak o rok později se stejným zápalem předříkával Kadiš za duše vojáků padlých ve Francii. A ve své brožurce, kterou vydala vojenská židovská duchovní správa 1. čs. brigády v Anglii, našel pro jejich hrdinský příklad velmi dojemná slova.

Největší nespokojenost projevovali bývalí českoslovenští bojovníci ve Španělsku. Početně jich tu nebylo mnoho, měli však pro své osobní vlastnosti a bojové zkušenosti velkou autoritu u ostatních. Znal jsem z jejich dřívějších vypravování ještě ve Francii, jak to vypadalo i v řadách interbrigád, když republikánům ubývalo odolnosti při posledních Frankových ofenzívách. Měli by tedy znát, co je to bojová morálka a jaký to je labilní stav.

Snažil jsem se také vžít do jejich duševního rozpoložení: tito vojáci měli za sebou prohranou válku. Po návratu do Francie je Garde mobile nahnala do koncentračních táborů. Po příchodu do Agde je část velitelského sboru opět přijala s nedůvěrou a urážkami. A teď najednou máme panáčkovat před nějakým důstojnickým zelenáčem?

Problémy a potíže interbrigadistů jsem tedy znal nebo o nich slyšel, nicméně jako důvody pro jejich nesprávný a nevojenský postup jsem je uznat nemohl.

Tehdejší argumenty španěláků, kteří tvořili sotva desetinu z jejich celkového počtu ve Francii, by se podle mého tehdejšího názoru daly shrnout takto:

V československé armádě nevládne duch Masarykův. Bují tu antisemitismus. Vůči Maďarům a Němcům se postupuje šovinistický, když mluví rodným jazykem. Mnoho velitelů ve Francii selhalo. Zkrátka: armáda je kapitalistická a většina důstojníků jsou fašisté! Z toho pak vyvozovali, že tu sloužit nebudou, že se vůbec necítí československými vojáky, a proto raději půjdou k Angličanům.

Namítal jsem tehdy proti tomu asi toto: nelze paušálně tvrdit, že v naší armádě nevládne duch Masarykův. Ostatně ještě nikdo z nich plně nevysvětlil, co si pod tím představují. O nějakém všeobecně zakořeněném antisemitismu se mluvit nedá. Ovšem výstřelky jsou, to je pravda. Vojáci německé a maďarské národnosti mluví docela dobře česky nebo slovenský. Proč alespoň na veřejnosti nepoužívají těch jazyků. Angličané se nás ptají, jestli je němčina u nás státním jazykem.

Je pravda, že někteří důstojníci ve Francii selhali a bude třeba z toho vyvozovat důsledky. To se ovšem nestávalo pouze u důstojníků. Objevilo se i mnoho zběhů z řad mužstva. Ostatně tohle bylo to jediné, v čem jsme se shodovali všichni. Když jsem je ujišťoval, že Beneš zajisté vyřeší všechny tyhle věci, pouze se nedůvěřivě usmívali. Na námitku, že vlastně provádějí vojenskou vzpouru, odpovídali, že se víc necítí československými vojáky a že nebudou sloužit pod fašistickými důstojníky. Argumentoval jsem proti tomu, že anglická armáda je přece taky kapitalistická a že i dobrovolná armáda musí mít kázeň, vždyť ani ve Španělsku se zajisté před každou bitvou nehlasovalo, jestli do ní půjdou nebo ne. Dívali se na mne soustrastně a opakovali, že tam to byla válka proti fašismu, zatímco tady jde o válku imperialistickou. Vztekle jsem odpovídal, že vím pouze jedno, že stojíme před invazí fašistů na tento ostrov a že oni jim svým postojem jen pomáhají. Že přinejmenším šetří práci nacistickým agentům, kteří by ji museli jinak provádět s daleko většími obtížemi. V této fázi našich rozepří jsme se už dostávali na pole citových argumentů. Předhazoval jsem jim, že v protektorátu, kde řádí gestapo a čeští lidé jsou popravováni nebo posíláni do koncentráku, by nikdy nepochopili, kdyby viděli, jak nezodpovědně se tu chovají. V odpověď mi bylo řečeno, že jako kapitalistický oficír nemohu rozumět věci lidu. Jedním slovem – šlo tu o dialog mezi dvěma hluchými.

Dále do této skupiny patřila i celá řada vojáků, kteří podlehli agitaci nebo následovali své kamarády.

Nepochybně toho využily i různé nekalé živly. Mezi četné odpůrce Benešovy politiky patřil i fašizující poslanec František Schwarz, pozdější fanatický přívrženec Prchalův, a mnoho Jakschových stoupenců. V deníku ze dne 9. června 1940 jsem si poznamenal:

Pak myslím, že je tu nasazena skupina, která má za úkol rozvracet. Pátá kolona.

Nakonec tu byla skupina těch – a myslím ta nejpočetnější – kterým v podstatě vůbec nešlo o nějaké hlubší problémy politické nebo národnostní, nýbrž hlavně o to, aby se vyhnuli vojenské povinnosti a nebezpečí. Této skupině vévodili dezertéři, kteří utekli z fronty ve Francii a teď se báli, že se po návratu obou pluků s nimi bude účtovat.

Tento neutěšený stav naší jednotky jsem si zvláště bolestně uvědomil, když britská BBC přijela nahrát reportáž z našeho tábora. Program, který sestavili plk. Sklenovský, npor. Nekola a já, se skládal z hudby, recitace, střídání stráže atd. Na poslech pěkné. Ale když jsem si uvědomil, že to třeba budou slyšet i naši doma, zamrzelo mě, jaké je to vlastně divadlo.

Po natáčení si mě dal zavolat gen. Znamenáček-Cihák k sobě do stanu. Zastupoval tu v Cholmondeley gen. Neumana, který místo něho převzal evakuaci obou našich pluků z Francie, když Znamenáček na frontě těžce onemocněl. Jeho těžká vnitřní choroba se ostatně projevovala i ve vleklém rytmu našeho rozhovoru.

Když jsem se hlásil, přikývl šedivou hlavou.

„Řekli mi, že chceš se mnou mluvit. Oč jde?“

Otevřeně jsem mu vyložil všechno, co mě tu tížilo. Naslouchal mi pozorně, nachýlen kupředu přes svůj stůl, ale nic v jeho červených tvářích neprozrazovalo, co si o tom myslí. Když jsem skončil, chvilku přemýšlel nebo jen přemáhal bolest a potom namítl svým uhlazeným způsobem:

„Myslím, že to vidíš nějak moc černě. To všechno jsou přece ještě důsledky Francie…“

Považoval jsem za svou povinnost trvat na svém názoru: „Situace je přece jen vážnější… Je zapotřebí provést rázný zákrok! Těch třicet čtyřicet, co nechce sloužit, ať táhne! Jinak nakazí ostatní. Stejně většina vojáků, která ví, proč tu je, tvrdí, že velení je slabé.“

Gen. Znamenáček se zvedl. Až teď jsem si povšiml, jak je asi chorý a nakolik se musí přemáhat.

„Děkuju za informaci,“ propustil mě. „Poradím se s Londýnem.“ A na rozloučenou ještě dodal: „Jsem ale stále přesvědčený, že přeháníš.“

Doufal jsem, že moje upozornění přece jen bude mít nějaký výsledek. Konečně v Londýně také nemusí být o všem dobře informováni. O to větší bylo moje zklamání, když se mi ve štábu hned příštího dne dostal do rukou telegram dr. Beneše, jímž odpovídal na hlášení gen. Znamenáčka. Vyjadřoval v něm své plné uspokojení nad bezvadným fyzickým a morálním stavem vojska.

Do deníku jsem se vybouřil:

Jak to mohl generál Znamenáček napsat? Vždyť to jsou Potěmkinovy vesnice!

Konečně dorazily do campu i zbytky obou pluků, které ve Francii bojovaly doslova do posledního okamžiku. Jejich ztráty na bojišti, asi 1 600 mužů, obnášely přes třicet procent stavu. K tomu bylo třeba připočítat ještě ty, kteří tam zůstali dobrovolně.

Naše pěchota necestovala tak pohodlně jako my. V přístavu Sete měli k dispozici pouze jednu dopravní loď, Rod el Farag, ostatek se musel evakuovat na uhelných parnících. Na přeplněném Rod el Faragu muselo mnoho důstojníků a mužstva spát dokonce na palubě. Teprve v Gibraltaru část evakuované pěchoty přešla na osobní parník Viceroy of India. Spolu se svými jednotkami se vrátil i gen. Miroslav-Neuman.

Jakoby na uvítanou jim vysvitlo slunce. Oba pluky přijely ve stavu tak zbědovaném, že rozvratníci u nich našli ještě větší ohlas. Zbytečně jsme doufali, že jejich příjezd něco vyřeší. Bylo mi líto, že se těch 30 až 40 nejhorších včas neodsunulo. Podle dispozic britských vojenských orgánů byli dokonce už shromážděni k přesunu, ale po zprávě, že se vracejí naše pluky, se rozkaz opět revokoval.

Je pochopitelné, že situace v táboře se rapidně zhoršovala. Každý den se vyskytl nějaký incident. Tak třeba dne 17. července 36 mužů od 1. baterie mjr. Nekoly prohlásilo, že se nepovažuje za československé vojáky. Budou sice dodržovat táborový řád, ale do zaměstnání nastupovat nebudou. Podobně se zachovaly i další skupinky vzbouřenců u ženistů a telegrafistů. 19. července se na stromech objevily nalepené letáčky, v nichž se útočilo proti velení.

Právě téhož dne přijel k naší jednotce britský generál z londýnského War Office. Prohlédl si naše ubikace a zjistil všude dobrý pořádek. Oznámil, že v nejkratší době dostaneme britské uniformy s označením Czechoslovakia na náramenících a že budeme rovněž vyzbrojeni. Německo se všemi prostředky chystá na invazi ostrova a naše jednotka má být zasazena především do boje proti parašutistům. Generála velmi překvapilo, že počet těch, kteří odmítají bojovat v naší armádě, přesahuje už 500 osob. Nakonec byli alespoň ti nejaktivnější vzbouřenci odsunuti do jedné části tábora, kde z nich byla vytvořena zvláštní skupina pod vedením pplk. Přikryla. Pokud to byli důstojníci nebo poddůstojníci, byla jim odňata hodnost. Přestěhovali se za nimi i jejich stoupenci, aby žili pohromadě. Úzkostlivě ovšem dbali toho, aby dodržovali táborový řád. Tento naprosto svévolný postup poplašil i gen. Miroslava-Neumana, takže krátce nato svolal poradu. Spolu s plk. Liškou a mjr. Svobodou jsem se jí rovněž zúčastnil. Nevím proč svolali samé dělostřelce, tento problém se dotýkal všech zbraní.

Na Miroslavovu žádost ho plk. Liška seznámil se situací u dělostřelců a potom i v celém táboře. Neumanova nejsilnější stránka (vedle nepochybné osobní neohroženosti a čestnosti), totiž znalost předpisů, se za daných podmínek měnila spíš ve slabost. Neuman podrážděně reagoval jen na povrchní maličkosti a nakonec si vytvořil teorii, že veškerá vina spočívá na důstojnících, kteří se nedovedli prosadit. Navíc někteří prý svým chováním dávají podnět ke kritice mužstva a nejsou důslední v prosazování disciplíny podle platných kázeňských předpisů. Rozhodně nechtěl vidět, že je tu v první řadě třeba provést očistu nahoře a pak i dole, bez ohledu na osoby.

V závěru nám ohlásil, že se v nejbližších dnech do tábora dostaví gen. Ingr, aby dal osobně všechno do pořádku.

Po svém příjezdu gen. Ingr svolal shromáždění velitelů a obíral se hlavně situací u nás v táboře. Angličané prý těžce nesou, že u nás vládne antisemitismus, že se křičí na mužstvo a nedůstojně se s ním zachází.

Pokud se týče přístupu k mužstvu, vyskytovaly se případy, že mladí velitelé ztráceli nervy; ovšem musí se také brát v úvahu, že poměr v táboře silně narušily normální vztahy mezi důstojníky a mužstvem. Snad ještě komplikovanější je otázka tzv. antisemitismu.

V podobě nacistického rasismu u nás v jednotce pochopitelně neexistoval a ti, kteří to tvrdili, si na tom demagogicky přihřívali svou polívčičku. Vyskytovala se pravda i jednotlivá fašizující nedochůdčata, přívrženci gen. Prchaly. Na druhé straně zase na frontě ve Francii někteří židovští vojáci prokázali, že jsou nervově labilnější než ostatní. Je však třeba také uznat, že v případě zajetí hrozilo Židům daleko větší nebezpečí než řekněme slovenskému horníkovi. Určitým vysvětlením pro existující animozitu vůči Židům, a to nejen u důstojníků – je snad i fakt, že do Anglie emigrovali převážně bohatí. Nicméně s tvrzením, že u nás v jednotce vládne rasismus, jsem souhlasit nemohl. Ani později ne, kdy dr. Beneš hlásal totéž. Neměl jsem prostě rád špatné vojáky, ať byli vyznání židovského, katolického anebo bez.

Pak Ingr promluvil k organizaci našich bojových jednotek: bude se vytvářet dělostřelectvo, motorizovaná pěchota a bude zřízen taky tankový prapor. U letectva budou postaveny 3 stíhací a 1 bombardovací peruť, takže nebude v takové síle, jak se předpokládalo. Hlavním důvodem pro to byla skutečnost, že celé území ostrova je bojovým pásmem a nelze tedy dobře provádět letecký výcvik. Po tomto úvodním přehledu se gen. Ingr konečně dostal k bodu, který soustředil největší pozornost přítomných – výběr důstojníků pro velitelská místa. Ti, kteří nebudou zařazeni, budou muset sloužit jako obyčejní vojáci s nárokem na odškodné až ve vlasti. A starší se pošlou do výslužby s minimálním finančním zajištěním.

Důsledky Ingrova sdělení byly více než tristní.

Na druhý den nařídil gen. Ingr svolat důstojnické shromáždění. Poněvadž se tušilo, co se bude projednávat, byla prostorná jídelna zcela zaplněná. Ingr oznámil přítomným, že ti důstojníci, kteří nebudou zařazeni na velitelská místa, budou vykonávat službu jako vojáci ve zvláštních formacích. Poměr těchto nezařazených k poddůstojníkům bude tentýž jako u vojenských akademiků v Hranicích. Tento návrh byl v naprostém rozporu se skutečným životem a není divu, že vzbudil rozhořčení a četné připomínky. Shromáždění důstojníků se pak změnilo ve schůzi, kde to Ingr naprosto prohrál. Toto vystoupení otřáslo jeho oblibou a autoritou u důstojníků. Nedivil jsem se, protože nešťastné rozhodnutí mohlo vzniknout pouze v kancelářských mozcích. Našemu táboru se tím poskytly další podněty k diskusím a nespokojenosti.

Příštího dne nařídil Ingr nástupy mužstva po jednotlivých útvarech. Zúčastnil jsem se nástupu dělostřeleckého pluku a smíšeného předzvědného oddílu. Ingr tlumočil mužstvu pozdravy dr. Beneše a ohlásil jeho brzkou návštěvu Cholmondeley campu.

Potom sdělil přítomným, že dnešním dnem bude naše londýnská vláda s největší pravděpodobností oficiálně uznána Velkou Británií. Celkovou situaci hodnotil asi takto:

„Politicky jsme na tom ve Velké Británii daleko lépe než ve Francii. Budeme mít svou vládu a naše postavení je silné. Vojensky je tomu právě naopak: ve Francii jsme měli celou divizi, zatímco zde je nás jen něco přes 3 000 osob. Ale i tento malý počet vojáků bude třeba dobře zorganizovat, abychom i tady získali naší vlasti dobré jméno!“

Ke konci apeloval na ty, kteří rozvracejí naši jednotku. Uznal, že se děly přehmaty a nešvary, že poměr mužstva k důstojníkům 4: 1 je velmi nepříznivý, nicméně je požádal, aby se znovu zařadili do okruhu našich vojáků. Je třeba se poctivě připravit na boj s Němci, jejichž invaze se čeká každým dnem.

21. července byla naše vláda skutečně uznána. Prezidentem republiky se znovu stal dr. Beneš, ministerským předsedou monsignore Šrámek, ministrem zahraničí Jan Masaryk, ministrem národní obrany Ingr a tak dále.

Designovaný prezident pak ustavil Státní radu jako svůj poradní orgán a jakýsi prozatímní zastupitelský a zákonodárný sbor. Rada měla mít nanejvýš 40 členů jmenovaných na jeden rok. Šlo o nesporný politický úspěch v boji za naše osvobození a tato zpráva se pro většinu vojáků v Cholmondeley stala zdrojem morálního posílení. Je přirozené, že byly vysloveny určité výhrady vůči jednotlivým osobám. Kritizovalo se, že byl přibrán dr. Osuský, na jehož vrub se přičítala nevyhovující příprava 1. čs. divize ve Francii. Vyslovovaly se výhrady k osobě dr. Slávika pro jeho politickou minulost. Ale s největším nesouhlasem se setkalo, že ministrem byl jmenován dr. Feierabend, který byl předtím členem tzv. protektorátní vlády.

Velitelství brigády zorganizovalo improvizovanou oslavu. Vystoupení gen. Miroslava nebylo však právě šťastné. Mluvil sice správně, ale strojeně a studeně, takže nedokázal mužstvo povzbudit a usměrnit.

Připojením pobaltských republik si Sovětský svaz sice významně zlepšil strategické postavení vůči Německu, nicméně to ve mně zanechalo silnou rozpačitost. Vzpomněl jsem si na kapitána litevské armády, letce, který se mnou chodil na válečnou školu. Jmenoval se Josukas Janskauskas, mluvil obstojně česky a nezlobil se, když jsme mu říkali – Pepíku! Jaký osud ho asi čeká?

Lord Halifax odmítl Hitlerovu řeč, v níž nabízel Velké Británii výhodný separátní mír a ohlásil, že ostrov je nyní pevností, která očekává útok, než přejde k rozhodujícímu protiútoku. Také spisovatel Thomas Mann apeloval na americkou veřejnost a žádal o podporu československé armády. Uváděl, že celý demokratický svět je našemu národu mnoho dlužen.

V Salcburku zase dohodl Hitler s pozvanými slovenskými politiky reorganizaci vlády ve smyslu prohloubení její fašizace. Ministerským předsedou a ministrem zahraničí se stal Tuka, ministrem vnitra hlavní velitel Hlinkový gardy Šaňo Mach. Čatloš zůstal ministrem národní obrany.

Po Ingrově odjezdu rozbroje a nepořádky jak mezi mužstvem, tak mezi důstojníky a nakonec i mezi oběma tábory navzájem, pokračovaly s nezmenšenou prudkostí. Konkurenční boj mezi důstojnickými kandidáty na velitelská místa dosáhl až nechutné úrovně.

Započalo se s přípravou na příjezd prezidenta republiky. Organizací celého slavnostního dne pověřil gen. Miroslav nás, dělostřelce ze štábu. S veškerou energií se začalo s nácvikem slavnostního pochodu a přehlídky.

Vzbouřenci nám vzkázali, že s tím nechtějí mít nic společného.

Sychravou deštivou noc vystřídal nebritsky slunečný den. Na sytě zeleném trávníku stály jednotky, seřazené do přesných šestistupů: důstojníci, pěchota, dělostřelci, SPO, ženisté a telegrafisté. Po žlutě posypané cestě parku se blíží auta prezidentské kolony.

Poprvé na anglické půdě zazněl povel k uvítání nově uznaného prezidenta: „Československé jednotky, pozor! Československé jednotky, k poctě zbraň!“ Pleskot dlaní o pažby pušek zazněl suše a přesně jako výstřel.

Z vozu vystoupil prezident dr. Beneš oblečený sportovně, ve vysokých žlutých botách a přijal hlášení gen. Miroslava-Neumana. Poděkoval a svižným krokem přecházel nastoupené vojsko. Ve své funkci jakéhosi organizátora jsem už čekal na tribuně, kam se dr. Beneš odebral, aby promluvil.

Přináším podstatnou část jeho prosté a vojáčky přímé řeči:

V hlubokém pohnutí a s duší naplněnou radostí k vám dnes přicházím poprvé. A omlouvám se, že je to poprvé. Z důvodů obdobných těm, pro něž v minulé válce nemohl prezident Masaryk jít do Stiirmerova Ruska, nemohl jsem ani já v této válce pracovat ve Francii. Přicházím však v první chvíli, kdy mi to okolnosti dovolují…

Především – proč bojujeme? Snad si většina z vás ani neuvědomuje, že jsme dosud v začátcích a že to hlavní teprve přijde. Válka začala Mnichovem a už tehdy bylo jasné, že nejde jen o spor s nacistickým Německem, nýbrž že je to úvod k boji mezi hlavními evropskými velmocemi, že dojde k ohromnému konfliktu mezi západoevropskými demokraciemi Francií a Anglií na jedné, nacismem a fašismem na druhé straně, že to bude velký ideologický boj o svobodu evropského člověka a o svobodu menších národů, které se nacismus a fašismus pokusí zničit…

Mravně, politicky, národně a sociálně je vše to, co představoval Hitler a co představuje naše republika a představoval Masaryk, v takovém vzájemném rozporu jako oheň a voda. Jedno musí zničit druhé. Proto bojujeme a proto musí fašismus a hitlerismus zmizet…

V posledních dnech měl náš druhý odboj velký úspěch: naše prozatímní vláda byla uznána za naši právoplatnou a svrchovanou politickou reprezentaci. Říkám – prozatímní. Slyšeli jste snad mnozí, že ve vzkazech domů jsem předevčírem a den předtím silně zdůrazňoval, že tyto orgány jsou provizorní, že vůbec vše, co děláme, je prozatímní, že o tom, co bude doma, rozhodne svobodný národ…

V této válce národ, který nebude bojovat, nebude svobodný. Musíme bojovat tady a budeme v daném okamžiku bojovat i doma. Bez armády zde a bez odporu doma by národ zůstal v okovech a vy byste se nevrátili. To je náš úkol…

Tím přecházím k našim vnitřním vojenským věcem a k vašim osobním bolestem. Řekl jsem vám včera v armádním rozkaze, že je všechny znám. Podmínkou úspěchu každé armády je její ideová a mravní soudržnost, její jednota a solidárnost, duch opravdového kamarádství, vzájemné sympatie a silné vědomí společného díla, o nějž se bojuje. Ale naše vojsko je složeno z řady různých prvků, které mají sice podstatné cíle a snahy totožné, které jsou však v jistém směru různorodé. Vedle toho váš život ve Francii, nedostatky a mnohdy nepořádek, zaviněné především rozkládajícím se prostředím francouzským, nejenže nedobře působil na vaši práci a na vaši organizaci, vyvolával nespokojenost a rozpory, ale hlavně pak pád Francie, váš postup a přepravu do Anglie. Těžké podmínky a útrapy, to vše na vás působilo mravně, a především ve vás podrývalo důvěru v budoucnost, v úspěch, ve vítězství. Tož můj první závěr: musíte se zbavit své nedůvěry nebo obav z budoucnosti, musíte zase věřit v lepší doby, být pevní ve víře a v optimismu…

Slyším, že se říká, že je zde tu a tam antisemitismus.

Náš člověk není a nebude antisemitou… je přirozené při takové citlivosti vás všech, že na rasový problém se narazí, vzniknou z toho spory a hádky – a pak se mluví často nekriticky o antisemitismu v armádě. Je třeba, aby byly obě dotyčné strany vždy tolerantní…

Slyším tu a tam, že jsou zde rozpory ideové ve věci fašismu, demokracie a komunismu. Říkám kategoricky a velmi jasně, že do armády nepatří věci politickostranické. Neznám je a nechci o nich v armádě slyšet. Jsme armáda demokratů, armáda demokratické republiky. Komunismus je politické stranictví, které v armádě, jako každé jiné politické stranictví, přinesené od nás z domova – nemůže a nemá existovat; a fašismus všech odstínů je náš nepřítel, s nímž vedeme boj na život a na smrt…

Slyším řadu stesků na poměr důstojníků a vojáků.

Znám sám řadu konkrétních případů, kdy tomu nebylo tak, jak má v řádné armádě být. Měli jsme tyto věci v naší armádě v republice opravdu v pořádku. Za celá dlouhá léta jsem neslyšel vážnějších stížností… Staly se také případy větších přehmatů, z nichž mnohé dobře znám, bez kompromisu je odsuzuji a rozhodně je vymýtíme…

Stává se zase naproti tomu, že mužstvo se uvolňuje ze svých povinností k nadřízeným. Žádná slušná armáda to trpět nesmí – a ani naše armáda to trpět nebude. Chci bezvadný vzájemný poměr, vzájemnou úctu a vzájemné uznání, respekt člověka k člověku a respekt vojáka k vojáku, stejně tak jako respekt vojensky nadřízeného k vojensky podřízenému a naopak…

Vím také, že jsou některé těžkosti i mezi důstojníky navzájem. Sledujeme to bedlivě a budeme to řešit. Víte všichni, že máme přespočetné množství důstojníku a ze zvláště tato otázka při menším počtu mužstva je bolestná a těžko řešitelná k plné spokojenosti všech…

Po projevu byly zahrány státní hymny československá a britská a malé skotské děvčátko předalo prezidentovi kytici. Pak skupina zdejších školáků provolala Československé republice a dr. Benešovi třikrát: Hip, hip – hurá! Následoval ukázkový slavnostní pochod, který proběhl rovněž bezvadně. Na konci však přišlo velké překvapení, které, hádám, nikdo z nás nečekal. K defilírce se připojila nikým nezvaná i skupina těch, kteří prohlásili, že nejsou československými vojáky. Pochodovali ukázněně pod vedením svých volených velitelů jako poslední. Nikdo z přítomných britských důstojníků nepozoroval nic neobvyklého.

Prezident republiky zůstal ještě několik hodin v táboře. Prohlédl si ubytování, rozmlouval s vojáky a přijal rovněž deputaci vzbouřenců. Podle toho, co jsem se dozvěděl, trval dr. Beneš na pořádku a kázni v armádě a odmítl jejich požadavky.

Návštěva prezidenta dr. Beneše měla dobrý ohlas a zlepšila morální stav naší jednotky.

S prezidentem Benešem jsem se v Cholmondeley parku setkal poprvé ve svém životě. Jeho dosavadní diplomatická a státnická činnost mi však pochopitelně byla dobře známá. Doma, když ještě bydlel na Pražském hradě, jsme k němu měli daleko. Nyní se mi dostalo příležitosti pozorovat ho zcela zblízka, když jsem ho jako člen jeho průvodu sledoval při procházce stanovým táborem a naslouchal jeho letmým rozhovorům s vojáky.

Neprojevilo se však u mne vzrušení, které se obyčejně dostavuje při prvním osobním styku s význačnými osobnostmi. Nimbus Pražského hradu se rozplynul. Kdybych chtěl pojmenovat svůj tehdejší stav, tak to byla směsice hluboké úcty, zvědavosti a někam do pozadí zatlačených výčitek za Mnichov.

Sledoval jsem člověka, který působil vyrovnaně a klidně, bez špetky temperamentu. Ptal se i odpovídal krátce a odměřeně, až chladně, v obličeji vždy stejný výraz. Jedině oči snad občas prozradily jeho city, jež patrně potlačoval vůlí a rozumem. Měl zájem o drobnosti a hleděl získat co nejvíc informací. Jednou nebo dvakrát se snažil zapůsobit citově, ale důvěrnější slova, která při tom volil, vyzněla spíše strojeně.

Řečníkem rozhodně nebyl. I jeho dopolední projev k nastoupeným československým jednotkám byl úderný spíše myšlenkami a fakty než přednesem. Formou připomínal chladný výpočet. Pouze pozorovatel, který stál v jeho blízkosti, mohl postřehnout, jak mu tváře bledly a červenaly vzrušením. Bylo zvláštní, že právě tato jeho matematická střízlivost zapůsobila tak silně. Asi proto, že rozbouřená hladina cholmondeleyského táborového života potřebovala především reálná fakta a rozbor situace, nikoli patos a vzlet.

Dotazoval jsem se na něho u lidí z jeho průvodu. Vysvětlovali mi, že žije tvrdě až spartánsky a je nadmíru pracovitý. Když ještě bydlel v londýnské čtvrti Putney, při bombardování si pokaždé bral s sebou písemnosti i do protileteckého úkrytu. Svůj pracovní den rozvrhoval na minuty, aby stačil všechno. V prezidentské pracovně visel portrét T. G. Masaryka a velká fotografie prezidenta USA F. D. Roosevelta s věnováním: Od starého přítele. Dále starodávná ikona, kterou dostal darem od sovětské vlády za svého prvního pobytu v Moskvě v roce 1935.

Tak se mi tedy jevil Beneš při prvním setkání dne 26. července 1940…

Konečně prezidentovo rozhodnutí. Všichni, kteří nechtějí bojovat v rámci československé jednotky, jsou propuštěni z armády!

29. července, za krásného nedělního odpoledne, nasedli do autobusů a opustili Cholmondeley camp. Po krátkém přechodném ubytování je Britové umístili do tábora nedaleko Liverpoolu, zřízeného z bývalé dostihové dráhy. Tam pracovali na opevněních. Později vystřídali ještě několik táborů. Ve všech se s nimi zacházelo slušně a jídlo bylo dobré.

Několik dní nato vyšel v levicových Reynolds News článek nazvaný Vzpoura v české legii. Autor, pravděpodobně dr. Synek, jeden z těch 527 odsunutých, vylíčil události celkem správně, třebaže jednostranně.

Domníval jsem se, že se vnitřní záležitosti nemají řešit takto, a do svého deníku jsem si poznamenal:

Dnes jsou odsouváni vzbouřenci. Je jich přes 500.

Škoda! Jsou mezi nimi i dobří lidé, kteří byli svedeni.

ZROD BRIGÁDY

Po odsunu těch, kteří odmítli bojovat v uniformě československého vojáka, se dostavilo určité uklidnění. Bylo mi však jasné, že vše opět začne kvasit a bouřit, až se přistoupí k řešení důstojnické otázky. Podle plánu MNO v Londýně měli důstojníci, kteří nebudou na systemizovaných velitelských místech, vytvořit zvláštní formace a patřit do skupiny příslušníků mužstva. Poláci už udělali podobný pokus ve Francii, naprosto však selhal. Vojenské jednotky sestavené jenom z důstojníků se projevily jako neukázněné a bojově slabé. Ovšem autoři plánu tu v Cholmondeley měli dobrého zastánce v osobě gen. Neumana.

Zatím se dokončovaly štábní práce na přípravě nové organizace československých jednotek. Měla být vytvořena samostatná brigáda v tomto složení: velitelství brigády se štábem, štábní rota, dva pěší prapory, dělostřelecký oddíl, baterie kanónů proti útočné vozbě, automobilová rota, polní zdravotnická ambulance a náhradní těleso. Brigáda dosahovala zhruba jednu čtvrtinu početního stavu naší 1. divize ve Francii, tedy okolo 3 000 osob.

Po prezidentově návštěvě započala série cest londýnských politických předáků sem do Cholmondeley. Jako první přijel nově jmenovaný státní tajemník MNO gen. Viest. Zúčastnil se také akademie, kterou uspořádal náš nově vytvořený umělecký soubor v nedalekém městečku Chesteru. Zajel jsem tam autostopem, který tu byl v módě. Program se skládal ze zpěvu, hudby a ukázek sokolského tělocviku. Naši vojáci měli mimořádný úspěch a většina čísel musela být opakována. Celý pořad vysílalo přes dvacet rozhlasových stanic, dokonce i několik zámořských z USA a Kanady.

Současně s Viestem se tu objevil i státní tajemník ministerstva zahraničí dr. Hubert Ripka, který přednesl shromážděným důstojníkům přehled a rozbor mezinárodní situace. Všiml jsem si zejména této části Ripkova projevu:

Dnešní mezinárodní situace spočívá na těchto třech pevných bodech: je to neochvějná odhodlanost Velké Británie vést válku až do vítězného konce, poznání Spojených států, že dříve nebo později budou muset po boku Británie zasáhnout do války, a konečně skutečnost, že se ruské zájmy křižují s německými v Podunají, Karpatech, v Rumunsku a v Pobaltí. Zájmy obou stran nepochybně vyústí do vzájemného konfliktu.

Stále mi však ještě nebyl jasný smysl slov dr. Beneše, která vyslovil během zářijové krize 1938 v rozhlasovém projevu, že totiž má určitý plán na řešení československé otázky. Zeptal jsem se tedy dr. Ripky. Odkázal mě na svou v Londýně právě vydanou knihu Munich Before and After (Mnichov před a po), v níž obhajoval politiku prezidenta Beneše za mnichovské krize. Postoj dr. Beneše k návrhu Londýna, řešícího hitlerovské územní požadavky na náš úkor, vysvětloval takto:

V dobře zpravených politických kruzích bylo známo, jaký plán dr. Beneš zamýšlí. Doufal, že vyjednávání o tom, jak provést londýnské návrhy, potrvá několik neděl a poskytne nám tak čas dosáhnout dohody s Polskem, třeba i za cenu územních ústupku a snad též s Maďarskem. S vojenskými veliteli projednával dr. Beneš právě tuto věc. Pokládali za svrchovaně důležité, aby aspoň naše hranice s Polskem byly zajištěny. Prezident Beneš tím hodlal posílit postavení Československa, opuštěného západními velmocemi. Věřil, že i kdybychom byli bývali donuceni odstoupit nějaká území Německu, Československo by bylo s to společně s Polskem, a kdyby to bylo nutné, i s Maďarskem udržet svou nezávislost a schopnost obrany a dále existovat nezávisle po boku Německa.

Názorům, že se sovětské a nacistické zájmy v dohledné době nutně musejí zkřížit, Molotovova berlínská řeč z 23. srpna 1940 příliš nepřisvědčovala. Ministr zahraničí Sovětského svazu navštívil svého německého kolegu Ribbentropa u příležitosti prvního výročí uzavření sovětsko-německého paktu o neútočení a ve svém projevu zdůraznil, že pakt o neútočení platí i nadále a že selhaly veškeré pokusy Velké Británie o jeho změnu.

Tady v Anglii přijali jeho prohlášení sice klidně, ale, mírně řečeno, s údivem. Pakt se všem zdál být nepřirozeným a umělým. Obzvláště zaujala Molotovova pasáž o zákrocích britské vlády, o nichž tu na veřejnost nic neproniklo.

Svůj emotivní odpor proti tomuto paktu jsem si za Balabánovy pomoci odbyl už loni v protektorátu. Od té doby jsem byl de facto imunní a v deníku si pouze znovu přeju, aby co nejdřív došlo ke spolku medvěda s velrybou.

Britské vrchní velení zatím počítalo, že každý den může dojít k invazi na ostrov. Nacistická luftwaffe útočila na ostrov v hromadných náletech s cílem zničit především britské letectvo, letištní plochy, letecké továrny a rozrušit železniční síť. Masové údery na obydlená města měly zase podlomit morální sílu obyvatelstva. Německé letecké ofenzívě čelili Britové protivzdušnou obranou, ochrannými balóny, protileteckou palbou a bombardováním německých invazních přístavů ve Francii a Belgii.

Vydatným a pečlivě utajovaným prostředkem byla pozemní radarová síť a radary vmontované do letadel.

Na mořských plážích se budovala minová pole, zátarasy všech druhů a zařízení, které umožňovaly zničit ohněm menší plavidla. Prostě, britský ostrov se s pomocí americké výzbroje statečně chystal k boji na život a na smrt, jemuž se začalo říkat Battle of Britain, bitva o Británii.

Ve štábu brigády jsme studovali tajně britské memorandum o pravděpodobném průběhu německé invaze. V úvodu se připomínalo, že se Němci nesmějí podceňovat, ovšem chybou by bylo jim rovněž připisovat přílišnou statečnost. Na území ostrova budou německé síly početně slabší než britské a budou taky slaběji vyzbrojeny tanky a těžkými doprovodnými zbraněmi. První německé sledy budou po 48hodinovém boji pociťovat nedostatek potravin, střeliva a pohonných hmot.

Němečtí parašutisté mohou mít zase tyto úkoly: připravit prostor pro letecké desanty, zajišťovat vylodění vojsk v blízkosti přístavů a pobřeží, vyvolávat zmatek mezi obyvatelstvem ve spolupráci s příslušníky páté kolony a tím rozptylovat zásah britských sil. Letecké desanty budou v prvé řadě usilovat, aby obsadily důležitá letiště, pobřežní opevnění a zajistily místa pro vylodění. Je třeba počítat i s klamnými přistáními, aby se odvrátila pozornost od míst, kde se provede skutečně vylodění.

Dále je třeba předvídat i vylodění předzvědných německých oddílů složených z obrněných aut, motocyklistů, protiletadlových děl a minometů a vyzbrojených navíc protitankovými děly. Pravděpodobně by si razily cestu do vnitrozemí, a to tak daleko, jak by mohly proniknout. Budou mít za úkol zjišťovat rozmístění a sílu britských jednotek, ničit komunikace, telefonní ústředny i rozhlasové stanice a navazovat styk se dříve shozenými parašutisty. Budou se vyhýbat boji s většími jednotkami a teroristickými činy se budou snažit vzbudit strach a paniku mezi obyvatelstvem, aby je přiměly k útěku z domovů a tím k ucpání komunikací.

Rozhodující úlohu přitom sehrají pancéřové jednotky, jejichž vylodění za pomoci bárek a vorů zvláštní konstrukce je třeba zamezit za každou cenu. Tyto jednotky se budou snažit prolomit naše obranná postavení, aby tak vytvořily předpoklady k nasazení pěchoty motorizované i normální.

V závěru výcvikové memorandum uvádělo, že vyloděné německé síly se budou snažit co nejrychleji postoupit do vnitrozemí za silné podpory stíhacího a bombardovacího letectva. Ostrovní terén naštěstí omezuje použití tankových jednotek na určité prostory, což je naše výhoda. Invazní jednotky budou rovněž závislé na mořských zásobovacích cestách a to je při naší námořní přesile další výhoda. Nesmíme podlehnout panice (na což Němci hrají) ani v případě, že se nasadí bojové plyny!

Naši letci už rovněž zasáhli do boje o Británii a britský rozhlas oznámil do celého světa zprávu, že čeští letci sestřelili prvního dorniéra a messerschmitta. Ministr Eden pak charakterizoval současnou situaci slovy:

„Pro nás započne válka teprve tehdy, až přejdeme od defenzívy k ofenzívě!“

K nám do brigády už došly velmi kvalitní nové uniformy a rovněž se začaly přivážet zbraně. Britský stejnokroj s nárameníky označenými Czechoslovakia byl velmi slušivý a už jen jeho oblečení pozvedlo morálku brigády.

S postupující organizací se čím dál tím naléhavěji jevila nutnost řešit důstojnickou otázku. Z celkového počtu 662 důstojníků se na velitelská místa mohlo dosadit pouze 150, což u těch zbylých vyvolávalo rozruch a nespokojenost. O akutnosti tohoto problému svědčí i dobová anekdota: Při jakémsi nástupu jednotek je prý měl prezident Beneš oslovit takto: „Páni generálové, plukovníci a podplukovníci. Páni majoři, kapitáni, poručíci a podporučíci a vy, vojíne Plecitý.“

Do Cholmondeley se musel znovu dostavit gen. Ingr, aby zdůvodnil svoje rozhodnutí. Podle návrhu londýnského MNO více než 500 nezařazených důstojníků mělo sloužit jako prostí vojáci i s příslušnou částkou denního žoldu a důstojnickým označením, přišitým na prsou polní uniformy. Poddůstojníci se pak stávali jejich nadřízenými se všemi z toho plynoucími kázeňskými důsledky. Z těchto „přebytečných důstojníků“, jak se jim všeobecně říkalo, byl pak vytvořen důstojnický prapor pod velením „přebytečného“ bývalého šéfa zpravodajské služby plk. gen. štábu Hájka.

Podle mého názoru se při trošce zdravého smyslu a praktičnosti vyskytovaly lepší možnosti. Tak předně těch 150 systemizovaných míst určili Britové a my jsme to pasivně a poslušně přijali a ani se nepokusili učinit protinávrh. Dále by věci rozhodně víc prospělo, kdyby se místa poddůstojníků obsadila důstojníky. Učinil jsem pokusný návrh organizace, ze kterého vyplývalo, že bych pouze u své baterie mohl zaměstnat 20 přebytečných důstojníků jako dělovody, pátrače, pozorovací důstojníky atd. Konečně se tu ještě vyskytovala i možnost poslat naše důstojníky na zkušenou do britské armády a také do spojeneckých armád.

De Gaulle znal kvalitu našich důstojníků a vyžádal si jich proto od našeho MNO v Londýně značný počet. Z neznámých důvodů mu nebylo vyhověno. Co by pravděpodobně znamenali, ukazuje příklad podporučíka F. O. Miksche, který se v de Gaullově štábu stal majorem. Napsal o svých zkušenostech knihu Blitzkrieg, která se stala bestsellerem tehdejší doby.

Je pochopitelné, že MNO především vůbec neuvažovalo o náhradě starých či prokazatelně neschopných důstojníků mladšími. Získal jsem sice pro své názory mjr. gen. štábu Smetánku, ale ani ten se v Londýně neprosadil.

Nesmíme se proto divit, že to, co gen. Ingr musel vyslechnout od důstojnických delegací, nebylo dvakrát lichotivé a tak ho brzy opustila předstíraná velkorysost, rozvaha i žoviálnost a objevil se jiný Ingr – nedůtklivý, malicherný a zlostný.

Snad díky stále rostoucímu invaznímu napětí a novým uniformám jsem se v noci dost často probouzel z nepříjemných snů, které se poměrně dlouho opakovaly:

Šel jsem po Václavském náměstí v Praze za krásného slunečného poledne. Na chodníku kolem mne se hrnuly a tančily proudy chodců. Lidé vypadali spokojeně, všude samé úsměvy, bezstarostná pohoda. I mně bylo nějak dobře a lehce a spokojeně jsem si vykračoval. Náhle pozoruju, že chodci při pohledu na mne ztrácejí své úsměvy a že se v jejich tvářích objevuje výraz strachu. Rychle se kolem mne vytvořilo prázdno, avšak trvá mi ještě hezky dlouho, než pochopím proč. Při pohledu do zrcadla ve výkladní skříni se mi srdce sevřelo úlekem: za bílého dne si tu klidně vykračuju v uniformě zahraničního vojáka s nápisem Czechoslovakia na náramenících. Vtom takových dvacet metrů od sebe spatřím skupinu černě uniformovaných esesáků. Nevěděl jsem hned, kam se skrýt, ale lidé kolem mne vytvořili hradbu a tak jsem mohl nepozorovaně vklouznout do nějakého průchodu. Avšak i na jeho konci stála skupina černokošiláčů. Vytáhl jsem pistoli, abych se prostřílel z obklíčení. Naštěstí jsem hned vedle sebe spatřil dveře do jakéhosi dvora. Dal jsem se jimi na útěk a zachránil se.

Když se mi tentýž sen opakoval v různých obměnách, vyprávěl jsem ho kamarádovi. K mému velkému překvapení prozradil, že rovněž mívá takové sny. Dotazy jsem pak zjistil, že obsah snu nebyl zdaleka jen mým majetkem, podobné sny se dostavovaly u daleko širšího okruhu obyvatel našeho tábora. Byl to sen kolektivní…

PŘEDNOSTOU 2. ODDĚLENÍ ŠTÁBU BRIGÁDY

Rozkazem velitele armády jsem byl na počátku září 1940 ustanoven přednostou 2. (zpravodajského) oddělení štábu brigády. Měl jsem se hlásit v Londýně u zpravodajské skupiny plk. Moravce pro další instrukce a pokyny jak organizovat svou činnost v Cholmondeley.

Odjel jsem o den dříve, abych si mohl nerušeně prohlédnout Londýn. Po cestě, která trvala necelých pět hodin, jsem se ocitl v hlavním městě britského impéria, vzdáleného od Cholmondeley asi 300 km.

Londýnem jsem se zalkl, jako bych se díval na moře z kamení, mramoru, červených cihel, stromů, trávníků, květin, ale především lidí a aut a opět aut a lidí. A všichni ti chodci působili nějak blízce a mile, ať už byli v uniformě nebo v civilu. Jen se mi zdálo, že do frontového Londýna se příliš nehodí černě oblečení muži s cylindrem nebo buřinkou na hlavě a s aktovkou v podpaží.

Úzké uličky s rodinnými domky na perifériích se vlévaly do širších ulic a ty ještě do širších bulvárů a ještě širších, až někde v prostoru londýnské City a Picadilly Circus se všechno slilo dohromady v architekturní příval přepychových hotelů, světových restaurací, divadel, obchodních domů.

Všechny státní a historické budovy v centru byly obloženy hradbami z pytlů naplněných pískem. Na mostech hlídkovaly stráže a stály protiletadlové baterie. A kolem dokola se v oblačném nebi pohupovaly nesčetné protiletadlové balóny.

Jako čtenář Čapka jsem si pochopitelně nemohl odpustit návštěvu Hyde Parku. Asfaltové cestičky zdobené nejrůznějšími sochami se vinou mezi nádhernými anglickými trávníky, všude stromy všeho druhu a stáří. Lidé tu leží na trávnících, pomalu se procházejí nebo se projíždějí v lodičkách na jezírku Serpentine a celou tuto oázu klidu uprostřed světového velkoměsta narušují jen skotačící děti a hydeparkské řečniště. Tady na prázdných bedýnkách od mýdla uprostřed bitvy o Velkou Británii mohli řečníci horlit třeba proti ministerskému předsedovi nebo přednášet nejvykutálenější recepty na záchranu impéria. Prostě, je to stejné, jak jste popsal vy, Mistře Čapku! Ale za vaší návštěvy jste tu určitě neviděl protiletadlové ochranné balóny, z nichž některé se pohybovaly nad parkem a ostatní splaskle odpočívaly ve stínu stromů. A rozhodně tu také hned za jezírkem nestála protiletadlová baterie, kterou jsem nepokrytě obdivoval.

Časová tíseň nutila jen k letmým pohledům. Westminster se třemi věžemi, kde se schází britský parlament i za války, Trafalgar Square a Nelsonův pomník, katedrála svatého Pavla, Downing Street se sídlem ministerského předsedy a ministra zahraničí. Jako vášnivý čtenář detektivek jsem si rovněž nedal ujít, abych se aspoň letmo nepodíval na cihlové budovy Scotland Yardu a na Baker Street, kde prý bydlel Sherlock Holmes.

V noci město pohltila naprostá tma. Předválečné světelné reklamy nahradily ostré kužely světlometů, putujících po noční obloze. Všude zatemňovací kázeň, jen tu a tam malá, ze vzduchu nepozorovatelná orientační světýlka. Chvíli jsem s úctou pozoroval ruch na velké křižovatce v centru města. Lidí a aut jako ve dne, ze všech čtyř stran se do ní vlévaly proudy vozů, a třebaže tu nestál dopravní strážník, ukáznění řidiči jeli, jako by to měli nacvičeno.

Při návratu do penziónu, kde jsem se ubytoval, mě upoutal nápis vedle recepce:

V tomto domě neznáme sklíčenost. Rovněž nás nezajímají možnosti porážky. Ta pro nás neexistuje!

Když jsem si před spaním zapisoval svoje dojmy, uzavřel jsem:

Válku tu berou úžasně vážně. Věřím, že ji neprohrají!

Ráno jsem se vypravil do 2. odboru MNO v Porchester Gate v Bayswater Road, široké ulici se starými patricijskými domy nedaleko Hyde Parku. Vzrušoval mě pocit, že vstupuju sám do této budovy, s níž pplk. Balabán udržoval spojení z protektorátní Prahy, budovy, kde sídlila nepočetná skupinka důstojníků, kteří vstoupili do boje proti nacismu jako první Čechoslováci ještě před našimi letci a pěšáky.

Takzvaná Moravcova skupina s pomocí svého zpravodajského aparátu získala zavčas informace o hrozícím nebezpečí okupace, a třebaže jí neuvěřil ani sám předseda vlády, spálila všechny dokumenty a odletěla do Londýna v předvečer obsazení dne 14. března 1939. Nasedli do holandského letadla Vídeň – Londýn, které normálně v Praze nepřistávalo. Ale na pokyn britské tajné služby tentokrát učinilo výjimku a vzalo na palubu jedenáct důstojníků s rodinami a tajnými archívy. Anglii se to stonásobně vyplatilo. Informace, které jí byly naší zpravodajskou službou předávány, měly pro ni hodnotu mnoha divizí.

Vzpomínka na Balabána asociací vyvolala další: když jsem byl ještě doma, zmínil se mi, že získané zprávy předává také sovětské zpravodajské službě v Praze. Ohlásil to i plk. Moravcovi, ten však požadoval, aby všechny zprávy bez výjimky směřovaly přímo do Londýna. Balabánovi se to nezamlouvalo a domnívám se, že v tom pokračoval. Jak se mu asi teď vede?

Plk. Moravec přítomen nebyl a tak jsem se ohlásil jeho zástupci a svému starému známému mjr. gen. štábu Emilu Strankmüllerovi, který měl svou kancelář v šestém poschodí. První poschodí a šesté i s podkrovím v této velké budově měl zcela obsazené 2. odbor pro své služební účely a byty zaměstnanců.

Strankmüller mě uvítal radostně. I mně dělalo dobře stisknout znovu ruku tomuto výbornému důstojníkovi a zanícenému zpravodajci. Prohlížel jsem si ho, když mi svým klidným způsobem oznamoval, že ohledně mé osoby už obdržel instrukce od šéfa, který mě později přijme. Modré oči mu v tom okamžiku svítily teple a upřímně, ale nebylo pochyb, že jimi dokáže člověka i nepříjemně prosvěcovat…

Konečně přede mnou seděl i šéf našeho ofenzivního zpravodajství, jehož rukama prošly a procházejí zprávy důležitého strategického významu. Byl oblečen s anglickým vkusem a jeho štíhlá malá postava nepřibrala ani gram zbytečného tuku od té doby, co jsme se neviděli.

Hned po úvodních větách jsem se ho zeptal na Balabána. S radostí jsem se dověděl, že stále ještě pracuje v Praze a že se s ním udržuje pravidelné rádiové spojení.

„Konečně, vždyť se na to můžeš podívat…,“ rozhodl jaksi pro sebe Strankmüller a zvedl se. „Pojď!“ vyzval mě a vedl po schodech nahoru. V podkroví mě vpustil do místnůstky, kde se sluchátky na uších seděl mladší rotmistr Barva, který měl na starosti spojení s Československem. Pro spojení s domovem tu stála nejmodernější radiostanice. Právě se na ní vysílalo.

Barva tázavě nadzvedl obočí, ale Strankmüller mu pohybem ruky naznačil, aby se nevytrhoval z práce. Teprve když odvysílal, dali jsme se do řeči. Barva si zavzpomínal hlavně na onu noc, kdy poprvé navázal spojení s Prahou. Přiběhl tehdy celý vzrušený do Strankmüllerovy kanceláře se zvoláním: „Už ji mám! Už ji mám!“ Při vzpomínce, že jsem v té době byl ještě doma, ve společnosti Balabánově a v kruhu své rodiny, je mi všelijak.

Zpátky v kanceláři u Strankmüllera jsem se rozhovořil o svých londýnských dojmech a tu k svému velikánskému překvapení jsem se dozvěděl, že za pouhý den jsem poznal z Londýna skoro víc než zástupce přednosty 2. odboru za celou dobu svého zdejšího působení, ač žije přímo tady. Postupně jsem se dovídal i proč. Předně pochopitelně z důvodů pracovních. S Prahou se muselo udržovat neustálé spojení. Zprávy velmi důležité, jež měly označení Ihned rozšifrovat! se okamžitě přečetly a doručily Moravcovi, a to v kteroukoli dobu denní nebo noční. Další příčina byla už méně služební, souvisela spíš s osobou šéfa. Moravec totiž nejraději udržoval spojení s úřady a nadřízenými osobně a vůbec nelibě nesl, když někdo z jeho služebny odcházel pryč. To znamenalo, že i takový Strankmüller se z budovy prakticky nehnul. A když si někdo z ostatních občas dovolil odejít na delší dobu nebo se vrátit pozdě, Moravec mu to nepokrytě dával znát. A to bylo při jeho povaze velmi na pováženou.

Na tomto místě bych rád pro ilustraci uvedl několik příběhů, které mi vyprávěl Strankmüller a jejichž autentičnost je naprosto zaručená. Tak předně Moravec nepovažoval za nutné brát jakékoli ohledy na osobní city svých nadřízených, zvláště když od nich nemohl nic čekat, a tím méně ovšem u podřízených. Uznával nad sebou jenom dvě osoby, a to ministra gen. Ingra (toho jen částečně a spíše služebně), a dále prezidenta Beneše. Jedině toho uznával za autoritu v každém ohledu. Tak se například stalo, že když si pro něho poslal předseda prozatímní vlády monsignore Šrámek, aby se k němu dostavil, Moravec mu nechal vzkázat, že nemá čas a vůbec, že s ním nemá cq jednat.

Neméně zajímavá je i další autentická historka. Hned na začátku, když se spolupráce mezi Moravcovou skupinou a Brity teprve začínala rozvíjet, došlo k menšímu nedorozumění ohledně šifrovacího klíče. Angličané požadovali i na Moravcovi, aby jim ho předal kvůli kontrole, jak to učinili už ostatní spojenci. Moravec odpověděl majoru Gibsonovi od Intellingence Service:

„Ano, budeme s vámi spolupracovat a pochopitelně, že vám dáme i veškeré výsledky naší zpravodajské činnosti. Jinak ale chceme být naprosto samostatní a budeme používat vlastní klíč, který nebude podléhat vaší kontrole.“

Potom Moravec ještě vytyčil další své podmínky a ironicky upozornil, že jeho služba přece nepožaduje na Britech žádné peníze, poněvadž sám má velké (asi 20 miliónů Kč) fondy v zahraničí, které uchránil před nacisty. Když mjr. Gibson ve smyslu svých instrukcí dále naléhal, Moravec ho přerušil a suše řekl:

„Podívejte se, jsme Čechoslováci, a ne černoši! A náš vzájemný vztah bude takový, jaký jsem naznačil!“

Gibson tedy nepochodil, ale zpravodajská činnost Moravcovy skupiny, hlavně její zprávy z nejvyšších štábů třetí říše, měly takovou váhu, že se Moravec plně prosadil. Až do konce války mělo ze všech spojenců pouze Československo vlastní šifrovací klíč.

Snad nejcharakterističtější pro Moravcovu nesnášenlivost byl jeho až urážlivý vztah k podřízeným, které v podstatě považoval za svůj majetek. V zájmu spravedlnosti je však třeba uvést, že proti jakýmkoli zásahům zvenčí je naopak chránil a bránil jako orientální satrapa svůj harém.

Moravec prostě někdy potřeboval někoho, koho by ponižoval. Tak Strankmüller s nadporučíkem O. Taláškem přihlíželi na vlastní oči scéně, kdy podnapilý Moravec nařizoval svému pobočníkovi, aby štěkal jako pes, a pak mu po čtyřech aportoval hůl. Moravec se tím nesmírně bavil. Dobře však rozlišoval, s kým jedná a co si vůči komu může dovolit.

Není divu, že se naši zpravodajci z Moravcovy skupiny téměř ven nedostali, a když chtěli mít zábavu, pak jim to Moravec umožňoval s jemu vlastním poloironickým stylem: po práci, tedy asi ve 23 hodin, mohli zamířit k němu do bytu a hrát žolíky. Ovšem tento trottel-bridge, jak mu po straně říkali, měl charakter naprosto subordinační a nebylo radno nad Moravcem příliš vyhrávat. Těžko jsem někdy chápal, proč se na druhé straně ve skupině mluvilo o šéfově dobrém srdci a měkkém nitru.

Strankmüller mě pak seznámil s vedoucími obranného oddělení, s nimiž jsem ode dneška měl přímo spolupracovat, s majory Františkem Slámou a Josefem Fořtem.

I ty jsem znal z první republiky a mohl jsem si být jistý, že naše spolupráce přinese výsledky. Skutečně také až do konce mého působení v druhém oddělení jsme spolu výborně vycházeli. Obdržel jsem od nich první instrukce a pokyny a každý se mi snažil kamarádsky pomoct v nové funkci. Koho však jsem tu postrádal, byl major Bartík, jeden z našich nejlepších obranářů, o němž sám admirál Canaris, šéf německé rozvědky, mluvil s bezděčnou úctou jako o chromém ďáblovi, poněvadž zneškodnil nejednoho nacistického agenta. Znal jsem ho ještě z domova a také z Francie. Bartíkovu nepřítomnost ovšem způsobila změna proporcí v našem londýnském 2. odboru, kde na rozdíl od normálních poměrů měla ofenzivní rozvědka větší rozsah a význam než obrana. To ovšem vyplývalo z toho, že jsme tu neměli vlastní území a naše působení se ponejvíc omezovalo na první brigádu. Proto také mjr. Bartík po svém působení ve Francii přešel k našemu ministerstvu vnitra v Londýně.

V Paříži Bartík vedl 2. oddělení 1. odboru Čs. vojenské správy a služebně podléhal jejímu veliteli, gen. Ingrovi. Moravec však vyslal do Francie i svou skupinu ve složení: pplk. gšt. Tichý, mjr. Frič a mjr. Paleček, která s Londýnem udržovala spojení pomocí vlastní telefonické linky a rádia. Své výsledky předávala skupina i gen. Ingrovi. Při své činnosti, jež měla pochopitelně větší rozsah než tady, udržovali kontakt i s francouzským deuxiéme bureau a přes Moravcovu expozituru ve Švýcarech, vedenou pplk. Sedláčkem, i styky s domovem.

Naše obrana v Londýně pochopitelně rovněž spolupracovala s Brity a navíc pomáhala při výsleších zajatců, zejména těch, kteří byli v nějakém vztahu k našemu okupovanému území.

Myslím, že by snad bylo na místě uvést i organizaci londýnského ofenzivního oddělení, jak se mi jevila během mé spolupráce s naším druhým odborem.

Přednostou ofenzivního oddělení a současně i Moravcovým zástupcem, jak jsem se už zmínil, byl mjr. Strankmüller. Tomu pak podléhalo šest dalších organizačních skupin:

1. zpravodajská evidence, kde se registrovaly všechny zprávy a současně i uschovával zpravodajský archív;

2. šifrovací skupina;

3. studijní skupina, v čele s mjr. gšt. Resslem, kterou není třeba zaměňovat se studijní skupinou vytvořenou v roce 1941 při MNO. Zdejší studijní skupina měla za úkol hodnotit a prověřovat zprávy vlastní i cizí a na tomto základě stanovit postupy v konkrétních akcích, příp. určit zpravodajskou taktiku a strategii pro delší časové rozmezí. Přednosta skupiny prováděl pravidelně ve vysílání BBC, určeném pro domov, vojenskopolitický výklad situace na všech frontách;

4. zvláštní skupina, vedená mjr. Palečkem, která se zabývala všemi otázkami, jež souvisely s výběrem, výcvikem a shazováním parašutistů u nás doma. Technicky zajistila i heydrichovskou akci;

5. technická skupina, s laboratoří pro tajné inkousty, chemické analýzy atd.;

6. radiostanice, které sice byly samostatnými jednotkami, z nichž se ale jedna nalézala v podkroví naší budovy, druhá pak mimo Londýn.

Celkem i s Moravcem pracovalo na celém druhém odboru asi 20 důstojníků, nepočítaje v to radiostanice, kde v důsledku trvalého provozu bylo třeba dalších deseti osob. Na mimořádné výsledky, kterých tato skupina docílila, je to opravdu málo lidí a částečně se tím vysvětluje i to, proč Moravec nepřipouštěl, aby se jeho podřízení rozptylovali.

K tomu ještě třeba připočítat i zpravodajské expozitury, které jsme měli ve Švýcarsku, Turecku, Švédsku, Holandsku, Jugoslávii, Francii a jinde. V posledních třech zemích pochopitelně jen do té doby, než je obsadili Němci.

Konečně Moravcovi podléhali ještě všichni čs. vojenští přidělenci, nikoli však šéfové vojenských misí v Moskvě – generál Heliodor Píka a na Středním východě – generál Ondřej Mezi.

V poslední den svého několikadenního pobytu v Londýně jsem se sešel i s plk. Františkem Moravcem. Přijal mě odpoledne ve své kanceláři, která sousedila s bytem, v němž bydlel spolu s manželkou. Pamatuju si, že bylo odpoledne, protože dopoledne Moravec trávil buď přímo u prezidenta, k němuž jako jediný měl přístup kdykoli a bez ohlášení, nebo na MNO.

Pochopitelně že jsem si se zvláštní zvědavostí prohlížel tohoto muže s mimořádným zpravodajským čichem, vynikající pamětí, postřehem a úsudkem, který tak pevnou rukou vedl své spolupracovníky. Vyptával se mě na poměry v brigádě, ovšem z jeho sladkokyselého úsměvu se dalo těžko poznat, co si o mých odpovědích myslí. Cynismus a ironie z něho jen vyzařovaly. Nicméně učinil na mne silný dojem.

Snad stojí za zmínku, že jsme se v opačných rolích sešli po válce, kdy jsem jako přednosta 3. oddělení hlavního štábu posílal Moravce do generálského kursu. Tenkrát ale byl jeho úsměv o poznání sladší. Posléze ho jmenovali velitelem divize v Mladé Boleslavi a po roce 1948 utekl za hranice. Napřed do SRN, kde se stal učitelem češtiny pro agenty Gehlenovy organizace. Později ho Američané převzali do Pentagonu. Zemřel ve Washingtonu ve věku 71 let při cestě na své pracoviště v červenci 1966.

Tehdy jsem opouštěl Londýn s přesvědčením, že s celou zpravodajskou skupinou i s Moravcem osobně bude dobrá spolupráce. Větší starosti mi dělal velitel brigády gen. Miroslav-Neuman. Už tehdy jsem se bál, že vycházet s ním nebude tak lehké. Tato předtucha mě taky nezklamala…

2. oddělení štábu brigády mělo skromné obsazení. Se mnou tu spolupracoval voják vzácného charakteru a nadšený sokol kapitán Jaromír Picka a mladý, roztěkaný četař aspirant Vlád. Birke. Ve funkci přednosty 2. oddělení jsem sice podléhal náčelníkovi štábu brigády pplk. gšt. Lukášovi, ale převážně jsem jednal osobně s velitelem brigády gen. Neumanem. Po odborné zpravodajské stránce jsem pak byl řízen přímo 2. odborem v Londýně.

Svou zpravodajskou činnost jsem zaměřil hlavně na to, aby se naše brigáda dokázala v co nejkratší době připravit na invazi nacistů. Hlavní směrnicí pro mou činnost se stal obsah prezidentova proslovu v Cholmondeley při jeho první návštěvě. To mi také kladl na srdce v Londýně plk. Moravec, který zdůrazňoval, abych zamezil především jakékoli stranické činnosti v armádě. Podle Moravce naše velká šance tady v Londýně spočívala v tom, že máme skutečnou autoritu v osobě prezidenta, jinak by se náš odboj rozdrobil v rozepřích rivalizujících skupin a skupinek a stal by se bezvýznamným. Takové smutné divadlo tu poskytuje leckterá emigrace!

V brigádě mi podléhali zpravodajští důstojníci útvarů, avšak vedle toho jsem měl i zpravodajskou síť jak v řadách brigády, tak i mimo ni. Vedle přímých německých agentů nám největší starost činila rozkladná činnost bývalého poslance německé sociálně demokratické strany Wenzla Jaksche.

V Cholmondeley jsem se denně vídal s naším britským styčným důstojníkem kapitánem Bakerem. Později v Leamingtonu jsem spolupracoval s představitelem speciální expozitury Scotland Yardu constablem Parkerem.

Baker byl příjemný mladý muž, v jednání naprosto korektní. Před válkou pracoval na britské ambasádě v Praze a hovořil velmi dobře česky. Celá řada ochotných Čechoslováků mu vytvářela zpravodajskou síť ve všech našich útvarech. Převážná většina těchto informátorů byla židovského původu, což způsobovalo, že Baker byl informován dobrou angličtinou, ne však vždy zcela seriózními zprávami.

Constable Parker naopak byl mým postrachem. Sotva se tento bodrý hromotluk, vypadající jako řeckořímský zápasník, objevil v mé kanceláři, už jsem věděl, že je zle. Parker, člen leamingtonské skupiny Scotland Yardu, měl i na anglické poměry mrazivě klidnou povahu, ale nešvary v naší jednotce si bral k srdci, jako kdyby byl Čechoslovák. Obvykle jsme spolu projednávali výtržnosti našich vojáků, opuštění posádky bez dovolenky, ale také případy dezercí.

8. září 1940 v noci nařídilo vrchní velitelství pro Velkou Británii bojovou protiinvazní pohotovost, která se vztahovala i na nás. Toho dne podnikli Němci na Londýn největší nálet za celou válku. Jedna letecká bombardovací vlna stíhala druhou a Londýn se otřásal pod dopady pum. Na mnohých místech vznikly požáry. Velitelství Home Guard pak oznámilo, že nad územím Velké Británie seskočil větší počet parašutistů. Bojovou pohotovost odvolali až příští den.

Další hromadný nálet provedla luftwaffe dne 15. září. Měl ještě větší rozsah, ovšem ztráty, které Němci utrpěli, byly rovněž značné. Z celkového počtu 350 nacistických letadel bylo sestřeleno 185, zatímco naše ztráty obnášely 25 letounů, přičemž 14 pilotů se zachránilo.

První zářijové dny se počasím ne vyznamenaly, zvláště noci byly drsné a chladné. Vlhké stanové ubytování začínalo být nepříjemné. To pochopitelně naší brigádě na duchu opět nedodávalo. Její morálka se stále ještě nevzpamatovala. Místo abychom soustřeďovali pozornost na hlavní cíl – dosáhnout dobrého stupně bojové připravenosti, hromadily se podružnosti a vnitřní bolesti. Důtklivě jsem upozorňoval velitele brigády na její znepokojující morální stav, avšak marně. Ani moje poplašná hlášení na 2. odbor neměla větší odezvu. Nakonec jsem se odhodlal, vzhledem k vážnosti situace, k radikálnímu kroku: s pomocí plk. gšt. Sklenovského, zástupce náčelníka štábu MNO, jsem dosáhl přijetí přímo u ministra národní obrany generála Ingra.

Audience trvala dvě hodiny a mé hlášení o celkové situaci v Cholmondeley bylo otevřené a přímé, jak to ostatně vyžadovaly poměry.

První bod mé zprávy se pochopitelně soustředil na velitele gen. Neumana. Rozebral jsem jeho lidské a vojenské kvality, které nestačí, aby velel tak složité jednotce v tak komplikovaných poměrech. Podtrhl jsem i jeho neoblíbenost mezi vojáky, která přechází do zesměšňování, hraničícího s nenávistí. Už ve Francii dostatečně prokázal, že není ani velitel, ani psycholog. Je dobrým typem štábního pracovníka, což potvrzují jeho výsledky v předmnichovské armádě, kde zastával funkci náčelníka hlavního štábu. Rozhodně ale není schopen velet brigádě v boji ani ji na něj připravit. Navrhoval jsem jeho výměnu.

Hlásil jsem také, jaké neblahé důsledky pro úroveň mužstva měla „degradace“ asi 500 důstojníků. Nepřihlíželo se k jejich mládí, ambicím a lidské hrdosti. Přitom velitelská a jiná místa zůstala obsazena nebo se mnohde obsazovala důstojníky, kteří ve Francii v kritických chvílích zklamali přinejmenším svou úplnou netečností nebo lhostejností. Dále jsem navrhoval i praktická řešení, o kterých jsem se už zmínil na jiném místě svých vzpomínek. Nadhodil jsem i otázku odsunutých vojáků, vždyť jejich předáním britským úřadům se problém nevyřešil. Z dopisů, které docházely do Cholmondeley, se dal vyčíst jejich stesk po naší armádě. Doporučoval jsem hledat možnosti jak tento problém lidsky dořešit. Dále jsem kritizoval i fakt, že londýnští předáci a členové státní rady příliš často neoficiálně zajíždějí do Cholmondeley, kde se scházejí se svými politickými straníky. Přivážejí často poplašné zprávy, které pak táborový telegraf rychle rozšíří i do toho nejposlednějšího stanu. A vůbec tyto návštěvy předáků všech stran bez výjimky přispívají k zakládání politických skupin v armádě, což se příčí instrukcím, které v tomto smyslu vydal prezident. Dosti zlé krve pak nadělá i přímý styk určitých prominentů z brigády s prezidentem republiky. Každý se k němu nedostal, záviselo to na prezidentově okolí, jež návštěvy prosívalo podle své potřeby. Tohle ovšem vzbuzovalo v táboře oprávněnou kritiku, nehledě na to, že takové návštěvy se často stávaly zdrojem nejen předčasných, ale i poplašných zpráv.

Během mého přednesu si ministr činil poznámky a občas vyžadoval bližší vysvětlení. Vcelku se choval vlídně a klidně, pouze při mé charakteristice osoby velitele brigády se napřímil, z obličeje mu zmizel obligátní úsměv a jaksi pochybovačně mě chvilku pozoroval. Předem jsem sice věděl, že gen. Neuman je Ingrovým mužem, ale nějak to ze mne ven jít muselo, i za cenu případných následků.

Ty se také dostavily. Neuman se o mé návštěvě dověděl a také o obsahu mého referátu, pokud se dotýkal jeho osoby. Proto už za několik měsíců jsem musel místo přednosty 2. oddělení brigády opustit. K tomu se však ještě dostanu.

NĚMEČTÍ AGENTI V NAŠEM ODBOJI

Důležitou složkou ofenzivních plánů nacistických útočníků byl i rozvrat protivníka, jeho demoralizace, která by usnadňovala i umožňovala porážku, často i bez přímého nasazení ozbrojených složek. Nejlepším příkladem pro to je právě Mnichov. Pochopitelně že ani naše zahraniční jednotky na Západě nebyly ušetřeny zásahů nejrůznějších agentů.

Němečtí agenti museli být mezi naše vojáky záměrně a plánovitě nasazováni už z protektorátu, aby je nenápadně doprovázeli, když směřovali do Polska nebo Maďarska, do míst prvního určení.

V předešlé části jsem se už zmiňoval o případu agenta Hanáka, nasazeného do naší cely v budapešťském tolonczházu. K zaznamenání podobné události došlo i v Agde.

Velitelem 1. roty u druhého pluku byl jakýsi kapitán, jehož jméno mi uniklo, ostatně není ani tak důležité, protože stejně do naší zahraniční armády vstoupil na falešné doklady. Během svého poměrně krátkého působení navázal četná přátelství a známosti a dokonce docílil, že sdílel stejný pokoj se zpravodajskými důstojníky pluku.

Při představování důstojnického sboru veliteli pluku Satoriemu pořídil plukovní fotograf několik záběrů. Jedna z fotografií s důstojníky se dostala i do rukou velitele 1. roty, který několik dní nato zmizel.

Později se v protektorátním rozhlase vysílala reportáž o městečku Agde, o špinavých barácích, v nichž žijí naši vojáci, bídně ustrojení, s dřeváky na nohou a beze zbraní. Vyprávěče dělal právě náš kapitán z Agde! Jak jsem později zjistil, přešel z Francie do Švýcarska a odtud do protektorátu. Jako kořist s sebou odnesl přinejmenším fotografie všech důstojníků 2. pluku.

Ještě daleko zajímavější příhoda se nám stala už přímo v Cholmondeley. Ze štábu nařídili okamžitý nástup všech důstojníků a mužstva, a to bez výjimky. V té době disciplína silně pokulhávala, a proto se každý ptal na důvod. Ze štábu tedy přišlo vysvětlení, že si otec jedné dívky z nedalekého městečka Witchurch bude prohlížet vojáky. Některý z našich chlapců prý měl známost a tento vztah nezůstal bez následků. Když dívka naléhala, aby z toho vyvodil důsledky, svůdce se prostě skryl.

Nastoupení vojáci pochopitelně se spoustou poznámek a vtipů sledovali milého, bělovlasého pána, který pomalu obcházel řady a pozorně si prohlížel každého jednotlivého vojína i důstojníka. Poznal jsem v něm místního hodináře, u něhož jsem si před nedávnem dal spravit hodinky.

Potrefený otec se už dostal téměř na konec našich řad, když najednou označil prstem jednoho vojína. Svůdce musel opustit řady a byl eskortou odveden, třebaže protestoval a dušoval se, že hodinářovu dceru jakživ neviděl.

Postižený sice měl v tomto bodě pravdu, protože hodinářova dcera ve Witchurch ani nebydlela, ale stejně už z britského vězení nevyšel. Hodinář, místní pracovník Intelligence Service, poznal totiž v jednom ze svých klientů v uniformě českého důstojníka agenta gestapa a tímto vtipným způsobem ho identifikoval a zneškodnil. Při prohlídce se pak u něho našla i důstojnická uniforma, kterou oblékal, aby vzbudil větší důvěru.

V době, kdy nám ještě nedošly zbraně, nalezly naše hlídky v blízkosti campu devatenáct použitých německých padáků. Zřejmě patřily skupině německých sabotérů nebo zpravodajců, ale přes veškeré pátrání nikdo z nich nebyl objeven. Měli jsme tehdy sice malý protiparašutistický oddíl vyzbrojený puškami, ale kdyby na nás Němci zaútočili s kulomety, zle by nás pocuchali.

V noci 9. srpna dopadly německé pumy asi 8 km od našeho tábora. Při průzkumu se přímo na místě zjistilo, že se bombardovaný prostor terénním vzhledem podobal našemu táboru. Dopady pum, vzdálené od sebe 50 m, tvořily obdélník ve směru západ-východ, který tvarem i rozměry přesně odpovídal poloze tábora v Cholmondeley. Usoudili jsme, že německé bombardování patřilo nám a že došlo pouze k chybě v orientaci.

Koncem září shodil německý letec znovu dvě časované pumy. Tentokrát měl lepší mušku. Spadly pouze 500 m od našich stanů. Tyto pumy sice také nikoho nezasáhly, ale značnou měrou přispěly k ochlazení mnoha rozpálených hlav. Na druhé straně ovšem přibylo těch, kdo šířili paniku, že náš tábor má být bombardován nebo obsazen německými parašutisty.

Šuškanda a panika byly vůbec klasickou zbraní nacistů. V této souvislosti bych rád upozornil na Cumberland hotel v Londýně, který se stal jakýmsi střediskem londýnských Čechoslováků. Chodili tam sice i naši občané, kteří byli řádně zaměstnáni, nebo penzisté, ale i příliš mnoho takových, kteří se vyhýbali práci a raději šmelili, ponejvíce zbožím Made in USA. Že se tu vytvořila i výměnná burza zpráv s nejfantastičtějším obsahem, to nám činilo obzvlášť těžkou hlavu. Hodně pozornosti jsme tedy věnovali i tomuto hotelu, jemuž se později každý pořádný důstojník vyhýbal. Debatující českoslovenští občané žili totiž v bláhovém domnění, že Velká Británie je neprodyšným ostrovem, kam Němci proniknout nemohou. Neměli tušení o tom, že zatímco bezpečně popíjejí svůj drink, odehrávala se tu němá bitva mezi Intelligence Service a německými agenty. Vždyť i mnohá tajná a důležitá zpráva ze zasedání Státní rady se dostala do novin a veřejnosti via Cumberland hotel.

Práci německých agentů v našich řadách může osvětlit i událost, která se sice stala už v době, kdy jsem opustil 2. oddělení, nicméně si zaslouží, aby tu byla uvedena. U 1. praporu sloužil vojín německé národnosti. Choval se ukázněně, dalo by se říct přímo vzorně. Proto pochopitelně dostával propustky ze soboty na neděli a odjížděl od útvaru. Nikdo v tom neviděl nic špatného, poněvadž takových případů jsme měli mnoho. U praporu jeho jednání sice nevzbuzovalo žádné podezření, neušel však pozornosti Intelingence Service, která požádala o spolupráci i naše zpravodajské orgány.

Když si sledovaný vojín opět zažádal o propustku, byla mu udělena. Ihned po opuštění tábora se mu na paty zavěsila obrana a sledovala ho. Nasedl do vlaku a odjel do přístavu v západní Anglii. Těsně před vstupem na loď, která spojovala Anglii s Irskem, byl zatčen.

Snad tu je třeba na vysvětlenou dodat, že svobodomyslní obyvatelé Irska bojovali o svou zem proti Angličanům skoro 400 let a teprve roku 1937 se Irsko stalo svobodným státem. Proto Irové, tradičně nenávidějící Brity, hledali oporu u Německa a neoficiálně mu umožnili využívat irského území jako špionážní základny.

Kořist, které se Intelligence Service tentokrát zmocnila, byla vynikající. Agent měl u sebe úplný seznam československých důstojníků a poddůstojníků, kteří ve Velké Británii prodělali parašutistický výcvik. Kdyby se tento seznam dostal do rukou nacistů, mohli by se na ně už předem připravit, nehledě na to, že vlastně představoval rozsudek smrti nad jejich rodinami, pokud žily v protektorátu.

V naší brigádě existovala dosti početná skupina vojáků německé národnosti, většinou organizovaných v komunistické nebo sociálně demokratické straně. Nepříjemné zkušenosti a dosti starostí nám nadrobili příslušníci poslední strany, hlavně pro politický postoj a pokyny jejich poslance Wenzla Jaksche, který si hrál na vůdce Němců v emigraci.

Jaksch si v naší brigádě vybudoval ze svých členů docela slušnou zpravodajskou síť. Získaných informací využíval k upevnění svého politického postavení a rovněž je demagogicky zneužíval při četných schůzkách s poslanci Labour Party a ve Foreign Office. Hlásal, že v osvobozené republice budou mít Němci autonomii, nebude-li tato republika vůbec mít charakter federace. Od svých stoupenců proto požadoval, aby mluvili v armádě německy a chovali se národnostně uvědoměle.

Pokud jsme se o tom dovídali pomocí svých důvěrníků, nechávali jsme si to pochopitelně pro sebe. Ovšem společný pobyt vojáků ve stanech nedovoloval na delší dobu zachovávat tajnosti, do nichž je zasvěceno více osob. Logickým důsledkem Jakschovy agitace byla zesílená protiněmecká nálada u našich vojáků a tlak zdola na prezidenta Beneše, aby už Jaksche přestal přijímat. Tohle zas poskytovalo Jakschovi kýženou příležitost stěžovat si u činitelů Foreign Office na „český šovinismus“.

Když prezident Beneš nakonec přerušil s Jakschem veškeré styky, vyzval Jaksch své členy, aby opustili československou armádu a přestoupili do britské. Avšak Jakschův oponent v řadách německé sociální demokracie – Zinner – s tím nesouhlasil a jeho přívrženci u nás zůstali.

Po válce se Jaksch stal poslancem v západním Německu a vynikl především jako předseda revanšistického Svazu vyhnanců. Ve věku 70 let podlehl roku 1966 autonehodě.

Na morálku našich vojáků rozkladně působila i agitace Prchalových stoupenců, mezi nimiž vynikal poslanec Fr. Schwarz, autor mnou už citovaného protibenešovského pamfletu. Asi stovka našich vojáků podepsala petici adresovanou prezidentu republiky, v níž se požadovalo, aby se gen. Prchalovi projevila důvěra a aby byl pověřen význačnou funkcí.

Ve Velké Británii se ale už velmi dobře vědělo o Prchalově působení v Polsku, kde se spojil s fašizujícími kruhy a svým antisemitismem a fašistickými výpady vnášel rozklad do řad Čechoslováků. Nakonec v kritické chvíli opustil se svými oblíbenci „Polský legion“, aby utekl do Rumunska. Proti podpisové akci na podporu Prchaly vystoupila jako první takzvaná „ruská“ skupina, která pozůstávala z těch, kteří opuštění Prchalou, odešli do Sovětského svazu a později se přesunuli přes Francii do Anglie. Z vlastní zkušenosti totiž nejlíp znali generálovy „kvality“.

Také prezident Beneš, kterého jsme o petici uvědomili zaujal jednoznačné stanovisko: gen. Prchala nebude v zahraničí pověřen žádnou vojenskou funkcí a ze své dosavadní činnosti se bude po návratu domů, odpovídat. Tak skončila tato generálská akce. Prchala však nepřestával čile agitovat a jeho velitelským stanovištěm se stala malá londýnská kavárnička Old Wiena.

Obranné zpravodajství nakonec každému poněkud zkresluje pohled na skutečný život, poněvadž se naučí přistupovat k lidem a sledovat je především z jejich špatné stránky. I když od toho abstrahuju, byl jsem tehdy přesvědčený, že do určité míry všechny rozbroje, intriky, šuškanda a panikářské nálady v našich řadách způsobovaly zásahy agentů, řízených zvenčí. O mé občasné skleslosti svědčí zápis z 12. září 1940:

Připadám si jako čistič kanálu v pražském prostředí. Vidím vše tak černě! Bože můj, je to vůbec československá armáda?

SBOHEM, CHOLMONDELEY!

Poslední zářijové dny v Cholmondeley přinesly chlad a vytrvalé deště. Pršelo od rána do večera a na cvičení nebylo ani pomyšlení. Náhradou se sice vymýšlela různá teoretická školení, ale i tak tu zůstávalo všem až příliš času nazbyt pro všelijaké ty stanové besedy.

Stany se vzájemně navštěvovaly a častovaly novinkami, které pocházely ponejvíc od londýnských návštěvníků, zejména od těch, kteří neměli nic na práci. Čím divočejší byla zpráva, tím byli jejich šiřitelé spokojenější. Chýry se obíraly hlavně dohady o hrozící invazi s poukazy, že pro nás žádný únik z ostrova neexistuje, že jsme vlastně všichni v pasti.

Podle zásady, že proti takovým rozkladným a demoralizačním zjevům je třeba bojovat hned od počátku, se organizovaly různé veselé pořady či poučné přednášky, využívalo se i táborových novin a kázání kněží všech vyznání.

U 1. čsl. brigády vycházel cyklostylovaný deník Naše noviny, jehož hlavička napodobovala brněnské Lidovky. Měl dobrou úroveň a přinášel zprávy z bojišť, z domova a ze života našich vojáků. V redakci se střídali Nekola, Kocourek, Ančík a jiní. O obsah novin jsem měl pochopitelně velký zájem, vždyť články pomáhaly upevňovat kázeň a bojovou připravenost brigády. Ančík byl bezpochyby nejlepším povídkářem naší brigády, ale zůstalo mi záhadou, proč tento literát, který neskrýval své komunistické přesvědčení, neodešel se vzbouřenci. Možná že pro svou lásku k Haškovi, jehož až cynická bezpředsudečnost je výborným protijedem proti každému sektářství.

Z Londýna pak nám ještě docházel oficiózní Čechoslovák. Jako vedoucí 2. oddělení jsem často kroutil hlavou nad tím, jaké zprávy se tam mohly tisknout, aniž se nad nimi někdo pozastavil. Řízl do toho i Říz, jeden z našich brigádních literátů v cyklostylovaném časopise Prvý prapor, mezi mužstvem pro svou satirickou notu velmi oblíbený.

Našim domů

Pro vás hrajem, že vyhrajem,

pětkrát denně z desky.

Pro gestapo zprávy tiskne

Čechoslovák česky.

Zato komunistický týdeník Nové Československo mezi vojáky příliš nepronikl. Příčina, myslím, spočívala v počátečním negativním postoji k naší armádě a k celému odboji, který se změnil teprve, když Hitler přepadl Sovětský svaz.

Kapitolou pro sebe bylo londýnské české vysílání! Zpravodajští důstojníci, zachycující názory mužstva, mi často referovali o stížnostech na špatnou češtinu a na vysoké gáže rozhlasových hlasatelů. Především pak o nesouhlasu s obsahem projevů, kterým vojáci právem vytýkali frazérství a nereálnost.

I to pochopitelně našlo svůj odraz v brigádní satiře.

Psaní mamince

Poslouchej, drahá maminko, děláme první „okýnko“.

Bojovat chtěli, bojovat nesměli chlapi mí smělí…

Píšem to v posteli.

A že to dobře v rádiu umíme, nikoho, maminko, k tomu nepustíme!

Takhle to viděl Říz. Ale i Kordík, další z našich satiriků v battle-dressu, nemlčel:

Londýnským „radiohvězdám“

Nedělejte si z nás švandu, co je to za propagandu?

Do rozhlasu mluvit hezky dá se, umíte-li česky.

Tyto satirické šlehy a mnoho dalších měly pozitivní úlohu při rozptylování mužstva, ovšem na druhé straně vedly k novým třenicím. Proto jsem si osobně nejvíc cenil toho, že zdravá většina mužstva zesměšňovala panikáře svými vlastními jadrnými, spontánními vtipy.

Koncem září se však už stávalo zřejmým, že bitva o Británii skončí vítězstvím ostrovanů. Němci nedosáhli ani jednoho ze svých cílů: nezničili britské letectvo, jež naopak neustále sílilo. Také kapacita leteckého průmyslu se zvětšila a britské námořní síly si vcelku zachovaly bojovou hodnotu.

Na Londýn, Manchester, Coventry, Birmingham, Liverpool a mnoho dalších velkých měst dopadaly koberce leteckých pum, ale ani to neotřáslo morálkou statečného obyvatelstva. Klidně a bez reptání to snášelo a dále žilo a pracovalo mezi troskami. V tom se Němci přepočítali nejvíc.

Ztroskotání německé letecké ofenzívy připouštělo jediný strategický závěr: invaze na ostrov je za těchto podmínek nemožná a vyústila by v katastrofu. Bitva o Británii skončila tedy vítězstvím ostrova statečných.

V řadách těch, kdo přispěli k odvrácení a znemožnění německé invaze, udatně bojovali i naši letci. Londýnský list Daily Sketch napsal:

Stíhači Royal Air Force, stateční muži z Brna, bránili Londýn a piloti z Prahy zase bojovali za Plymouth, Bath a jiná naše města. Jsme šťastni, že tito stateční Češi bojují v našich řadách, a věříme, že po válce mezi námi vznikne daleko lepší kamarádství než to, které bylo po první světové válce.

Podobně psal i ostatní britský tisk.

Na sklonku října jsme očekávali návštěvu lorda Gorta, což do táborového života přineslo mnoho rozruchu. Se jménem bývalého britského velitele expedičního sboru ve Francii je nerozlučně spojena nezapomenutelná kapitola britských sil – evakuace Dunkerku. Lord Gort patřil mezi onu slavnou generaci britských vojevůdců, podpírajících nalomené základy britského impéria, a není divu, že se hodně debatovalo o pravdivých i vybájených skutečnostech z generálova života.

Kromě toho – ale vlastně především – se rovněž horečně čistily zbraně, cvičné oděvy a uváděla se do pořádku celá výzbroj. Provedli jsme také nezbytná bezpečnostní opatření. Seskoky německých parašutistů v blízkosti Cholmondeley, zatčený agent a četná upozornění zpravodajské skupiny britského velitelství nás vyburcovaly k ostražitosti. Nálada v táboře se okamžitě zvedla. Měli jsme před sebou nějaký cíl.

Štáb brigády vypracoval jednoduchý námět útočného boje, při kterém mohla vyniknout součinnost zbraní brigády a rychlost akcí. Obdivoval jsem naše vojáky, jejich bojové chování a mladistvý útočný elán. Ukázali, co dovedou, a nebylo toho právě málo.

Doprovázel jsem lorda Gorta a mohl jsem ho dobře pozorovat. Na začátku se choval chladně a uzavřeně, ale v průběhu cvičení jeho ledový britský krunýř roztával a lord začal pochvalovat zvláště zdařilé bojové akce. A když po obtížném cvičení přes veškerou vojenskou dřinu brigáda ještě vzorně pochodovala před vzácnou návštěvou, už nešetřil vřelou pochvalou a téměř slovansky srdečně se s námi rozloučil.

Opět se prokázalo, že voják prostě musí vědět, že to, co dělá, má smysl a je užitečné. Potom rázem zmizí neklid z vnitřního života jednotky. Vždyť příklad Francie ukázal, jak rozkladně působila na armádu její nečinnost během dróle de guerre.

Brzy potom se počasí znovu zhoršilo. Studený, vytrvalý déšť pronikal i stanovými dílci a tak krápalo i uvnitř. Všechno zvlhlo, i tabák! Přízemní mlhy vnikaly do stanů. I když jsme je otvírali, uvnitř zůstávalo pološero.

Brzy však pochmurné stany ožily veselými řečmi, vtipy, prozpěvováním a smíchem. Došla zpráva, že na zimu se přemístíme do města Leamingtonu. Všude zavládl shon. Balil se skromný vojenský majeteček a výstroj, připravovaly se zbraně. Najednou nám už nevadilo pošmourné anglické počasí. Změna, to je kus nových nadějí!

Do toho všeho přišla však nová sprcha, tentokrát nikoli z anglické oblohy. Výnos MNO z Londýna oznámil, že denní žold nezařazených důstojníků bude obnášet šest šilinků a šest pencí místo původně ohlášených jedenácti šilinků. Zase jednou nedomyšlené rozhodnutí – co se slíbí, má se dodržet – ale to přesto nikterak neomlouvalo naprosto nedůstojnou reakci postižených důstojníků. Většinou žold odmítali, srocovali se a rozsévali nespokojenost po celém táboře. Proti nim však vystoupilo mužstvo jako celek a dalo důrazně najevo, že s jejich hamižností naprosto nesouhlasí.

Ke gen. Neumanovi se dostavila deputace nespokojenců. Ten však, místo aby je odkázal do patřičných mezí, je poslal do Londýna, kde se dostali dokonce až k prezidentovi. Přijal je prý chladně, potom se rozhovořil. Nepochlubili se však tím, co jim všechno pověděl.

Konečně přišel poslední den našeho pobytu v Cholmondeley. Brigáda se už přemístila, druhé oddělení odjíždělo jako poslední. Zůstal jsem tu ve společnosti svého výborného spolupracovníka kpt. Picky a několika strážných. Tábor osiřel, jen pár prázdných stanů nebo stopy po nich svědčí, že tu bydleli vojáci. Všude naprostý klid, žádné hovory, zpěv nebo zvuky rádia.

Naposledy jsem se prošel večerním parkem. Podzimní mlhy dosedaly na zem a splývaly s trávníkem. Měsíc zápolil s mraky a jen občas osvětlil smutné prostory vyprázdněného tábora. V zamyšlení jsem došel až ke starému hradu, pak jsem se vrátil a ulehl do stanu. Chtělo se mi věřit, že naše leamingtonské údobí bude nové a lepší v každém smyslu.

Melancholické tóny československé večerky, které se naposledy rozléhaly táborem, naladily do moll i mě. A to i přes burácení motorů německých bombardérů, které právě ve tmě nad našimi hlavami nesly někam smrt.

Vytáhl jsem deník a zapsal si dost sentimentálně:

Sbohem, vy typické anglické trávníky, sbohem, ty ponurý hrade. Sbohem, vy všechna místa, sbohem, ty můj stane, v němž jsem často snil a přemýšlel. Mohl bys mnoho vypravovat, kdybys dovedl. Sbohem!

Že tohle nebyl jen můj osobní pocit, dokazují i slova na rozloučenou, která do brigádní hektografované publikace o cholmondeleyském životě později napsal jakýsi vojín – Slovák:

Cholmondeley bylo místo, kde se zrodila naše armáda na půdě Velké Británie. Zde jsme se naučili říkat all right! místo ca va! Odtud jsme autostopem zajížděli do blízkých i vzdálených částí Velké Británie. Zde jsme poprvé poznali, že v Anglii jsou nejpřívětivější lidé, že mají nejlepší čaj, děvčata s otevřenými srdci a v neděli zavřená kina.

Poznali jsme, že v Anglii není voják společenský pária ani žebrák bez groše. Jsme bohatí, mají nás rádi, cvičíme, tloustneme, studujeme, milujeme, přetahujeme si děvčata a učíme se anglicky.

LEAMINGTON

Leamington ležel asi 30 km na jihovýchod od Birminghamu a přibližně 15 km na jih od Coventry. Svěží park obklopený lázeňskými budovami byl střediskem Přívětivého a útulného lázeňského městečka, které v míru navštěvovaly\méně majetné vrstvy.

Velitelství brigády se štábem a štábními útvary se umístilo přímo ve městě, ostatní jednotky brigády se rozložily v blízkých venkovských obcích, převážně v zámeckých budovách. Po Cholmondeley úplný komfort a srovnávat to například s Agde by už vůbec nešlo. Samo velitelství se štábem obsadilo slušnou vilku poblíž parku.

Náš dělostřelecký oddíl odjel přímo z Cholmondeley do Senný Bridge ve Walesu na ostrou střelbu. Generál Neuman mě vzal s sebou jako bývalého dělostřelce. Byl jsem upřímně zvědavý na výkony kanonýrů plk. Lišky.

Málem jsme se tam vůbec nedostali! Ostražití Britové totiž odstranili všechny tabulky s nápisy osad a ze všech křižovatek a cest zmizely veškeré směrovky a ukazatele. Dalo nám hodně práce orientovat se v bludišti silnic, rozcestí, křižovatek a soukromých cest. Přes veškeré sakrování jsem uznal, že tohle je velmi důmyslná součást protiinvazních opatření, jimiž se krajina rázem změnila v bezejmennou zemi. Dovedl jsem si představit bezradnost takového Němce, když po seskoku pátral po nějakém označení; vždyť jsme se sami dost nabloudili, než jsme se podle mapy orientovali v terénu a dostali se k cíli.

Na střelnici na nás už čekal sám velitel zdejšího britského sboru s velitelem dělostřelectva Duncanem. Řekli nám, že jsou zvědaví, co jim Čechoslováci ukážou. A také něco viděli! To, co tu předvedli dělostřelci majora Lubora Marka, bylo víc než dobrá střelba. Generál Duncan začal kroutit hlavou, jako by pochyboval, jestli je všechno v pořádku. Po chvilce si vyžádal svolení, jestli by mohl udávat cíle sám. Rozhlédl se, pečlivě si vybral objekt a požádal o jeho neutralizaci. Rychlý výpočet prvků, povely do baterie, orientační rána a pak přesná střelba ráz na ráz celé baterie. Generál se tázavě podíval kolem sebe a označil další cíl. V krátké době jedna rána vedle druhé opět dopadaly na předpokládanou útočící pěchotu. Britský velitel dělostřelectva z radosti nad výbornými výsledky doslova poskakoval a nakonec i sám velitel sboru s úsměvy a pochvalami kapituloval před dovedností našich kanonýrů.

Při společné večeři se náš hovor samozřejmě stočil na výbornou střelbu našich jednotek. Whisky mi rozvázala jazyk a tak jsem se nezdržel, abych nepoznamenal jakoby mimochodem, že takového dělostřeleckého standardu dosahovalo v průměru celé naše dělostřelectvo, jenomže Mnichov nám nedovolil tyto kvality prokázat. Generál Duncan se na chvilku zamyšleně odmlčel, potom převedl hovor na jinou kolej. Ale jistě mu přitom nějak zvlášť dobře nebylo.

Leamingtonské prostředí mělo blahodárný vliv na brigádu. Ubytování dosahovalo slušné úrovně a velmi dobrým jídlem se až plýtvalo. Výstroj a výzbroj byly neméně kvalitní a obyvatelstvo nás vítalo stejně přívětivě a přátelsky jako v Cholmondeley. I tady se navázaly četné srdečné vztahy mezi místními občany a našimi vojáky. Připočteme-li, že se i výcvik prováděl a řídil plánovitě, pak není divu, že morálka i kázeň celé brigády se zvýšila.

Nemalou úlohu tu sehrál i mimořádný rozkaz prezidenta republiky o nutnosti pevné kázně u všech příslušníků naší armády. Uváděl dále, že veškerá provinění budou nekompromisně vyšetřena a viníci budou postaveni před čs. vojenský soud. Při návratu do vlasti pak budou rozsudky platit v plném rozsahu. Rozkaz postihl asi 50 důstojníků, byla jich sice škoda, ale s prezidentovou rozhodností jsem souhlasil.

Pravda, i nadále docházelo k přestupkům a proviněním, ale to už jsou průvodní zjevy každé armády. A také všechen ten antisemitismus a fašismus, kterým se tolik mávalo v Cholmondeley, jako by se vytratil. Objevovala se sice vzplanutí a nedorozumění, nedostatek dobré vůle i vzájemného pochopení, ale naši vojáci rozhodně nebyli antisemité v rasistickém pojetí. A teprve ne fašisté! Sklony k obojímu mohli mít přívrženci gen. Prchaly, ale to neznamenalo, že by se toto znamení hanby mohlo vztáhnout na všechny.

I navenek dosáhla naše armáda právního podkladu smlouvou o právním a organizačním základě čsl. ozbrojených sil na půdě Velké Británie, kterou obě vlády uzavřely dne 25. října 1940. A tak dne 28. října mohly na všech význačných budovách Leamingtonu zavlát československé a britské vlajky. U všech jednotek se složila přísaha a provedly slavnostní pochody.

Koncem října 1940 zahájila Itálie útok proti Řecku. Avšak nedostatečně vyzbrojená řecká armáda nejenže odrazila italský nápor, nýbrž přešla do protiofenzívy a zmocnila se části albánského území. Anglie toho využila, aby obsadila Krétu a zařídila si tam leteckou a námořní základnu. Ostrov Kréta má důležitou strategickou polohu, protože jednak uzavírá přístup k Jaderskému moři a vedle toho chrání volný přístup k Suezskému průplavu. Psalo se taky, že prý se Němci ve spolku se Španěly chystají na Gibraltar. Vzpomněl jsem si na tuto nedobytnou skálu a nevěřil jsem tomu. Zatím jsou ovšem Gibraltar a Kréta dva klíče k bezpečnosti Středozemního moře a ty má v rukou Velká Britanie. Zároveň tedy i klíče k vítězství nad Itálií. A později i nad Hitlerem.

Na Štědrý den byla ohlášena další návštěva prezidenta republiky v doprovodu paní Hany Benešové, vyslance Smutného a generálů Nižborského a Znamenáčka s chotí, po celé dopoledne jsem vodil prezidenta a jeho průvod od jedné posádky ke druhé. Všude se zdržel tak nejvýš půl hodiny. Tentokrát nešlo o několikadenní inspekci, nýbrž spíš o symbolické setkání vrchního velitele se svými vojáky, kteří právě tráví vánoce daleko od domovů a od svých blízkých.

V poledne naši hosté obědvali ve vánočně vyzdobené jídelně autoroty. Seděl jsem skoro naproti prezidentovi a se zájmem ho pozoroval. Snad pod tlakem štědrovečerní nálady roztál a choval se zvlášť sdílně, a třebaže to nebylo na programu, nějak se rozpovídal a velmi ochotně odpovídal na otázky, které se mu kladly. Byl jsem stále ještě přesvědčený, že v září 1938 jsme měli všechny předpoklady, abychom čelili fašistickému útoku a že jsme zkrátka měli bojovat. Dodal jsem si odvahy a přednesl mu otázku, na kterou jsem hledal odpověď: proč jsme v září 1938 nebojovali?

Dr. Beneš si mě pozorněji prohlédl, už jsem myslel, že se odpovědi vyhne, ale náhle se rozhovořil. Přerušil jsem ho prosbou, jestli bych si nemohl jeho odpověď, která, jak se zdá, bude rozsáhlejší, zachytit na papír. Usmál se a řekl, že naopak bude rád, když to udělám pokud možno věrně. Z tohoto důvodu se domnívám, že ji reprodukuju obsahově přesně, protože ještě téhož dne večer jsem si ji na základě poznámek přepsal do deníku.

„Moje nejtěžší chvíle byly v Chicagu, ve Spojených státech,“ začal prezident, „kdy jsem s napětím očekával, jestli se moje předpověď splní. V září 1938 jsem totiž vystoupil proti názorům několika generálu, kteří stáli na shodném stanovisku, že musíme bojovat proti Hitlerovi. Odporoval jsem jim, poněvadž jsem nechtěl národ zatáhnout do ztracené války. V té době jsem byl přesvědčený, že bychom válku proti Německu museli vést sami, že by nám Západ absolutně nepomohl. V Mnichově se taky plně projevilo to, co jsem od západních mocností očekával.

Kdybychom tedy vstoupili do války, stálo by nás to nejméně jeden milión vojáku kromě obětí na civilních životech. Naše země by bývala silně zpustošena a náš rozvinutý průmysl zničen. Německu bychom jistě způsobili těžké ztráty, a to dokonce takové, že by se s dalším výbojem muselo čekat několik let. Ale tato doba by po stránce morální, politické a materiální byla nejhroznější dobou pro náš stát a národ. Tehdy v září jsem před skupinou generálů, kteří chtěli bojovat, dokonce vyslovil i tuto úvahu: když válčit nebudeme, započne Německo výboj směrem na východ a pak Západ pochopí, že se válce nevyhne, a bude muset jít do toho.

Proto jsem v Chicagu s hrůzou očekával, jak se situace vyvine a jestli válka, kterou jsme tak potřebovali, vypukne. Rozmlouval jsem v tomto smyslu s prezidentem Spojených států Rooseveltem, jenž byl rovněž přesvědčený, že Hitler potáhne proti Polsku. Různili jsme se pouze v době zahájení války, a to o pouhých 14 dnů.“

Tato odpověď mě nemohla plně uspokojit, poněvadž se ani slůvkem nezmínil o pomoci Sovětského svazu. Úplně osamoceni bychom přece nebojovali! Ale jaksi se nehodilo do štědrovečerní pohody, abych se ptal zrovna na to. Všem bylo jasné, že prezident se o tom nezmiňoval úmyslně, poněvadž problém Sovětského svazu v té době vyvolával neustálé spory a diskuse.

Opustil jsem proto ožehavé téma a raději jsem se zajímal o názory dr. Beneše na plk. gšt. Emanuela Moravce, pozdějšího protektorátního ministra. Moravce jsem znal z doby svého studia na Vysoké škole válečné v Praze, kde přednášel válečné dějiny a byl jedním z nejvzdělanějších profesorů. Jeho úvodníky v brněnských Lidových novinách patřily před válkou k nejčtenějším. Za hlavní téma jeho úvah mu obyčejně sloužila vojenskopolitická situace v Evropě. Zvýšenou pozornost věnoval také našemu neklidnému sousedovi, Německu. Moravec vydal i několik brožur a na jednu z nich Třetí říše nastupuje se pamatuju dodnes. Většinou užíval pseudonym Stanislav Yester. V předmnichovských vojenských kruzích převládalo mínění, že Moravec je chráněncem dr. Beneše, že píše na jeho popud a v duchu jeho vojenskopolitické linie. Zvědavě jsem tedy čekal, jak se prezident s touto otázkou vypořádá.

Sledoval jsem jeho vojenskopolitickou činnost a plně jsem ho podporoval. Chtěl jsem dokonce, aby byl povýšen na generála, aby jeho názorům a vývodům byla dána větší váha. V tomto smyslu jsem jednal i s náčelníkem hlavního štábu arm. gen. Krejčím. Abych Moravce lépe poznal, pozval jsem ho na Pražský hrad k audienci. Ale za pouhé tři minuty rozhovoru jsem dospěl k názoru, že je to hysterik. To mě překvapilo. Nedovedl jsem si představit, že by Moravec mohl velet jednotkám, že by mohl mít nějaké komando. Řekl jsem si však – máme více civilním novinářů a dopisovatelů, kteří jsou hysterici – tak to snad nebude vadit.

Mé druhé setkání s Moravcem bylo po Mnichovu. Věděl jsem, že se aktivně účastnil vytvoření pučistické vlády, \a proto jsem se s ním setkat nechtěl. Telefonoval mi však dr. Patejdl a přimlouval se, abych Moravce přijal. Tak jsem to udělal.

Moravec mi zeširoka zdůrazňoval, že ústup naší armády od čs. hranic bez boje bude mít dalekosáhlé důsledky. Nastanou prý sociální třenice, armáda bude plundrovat a také na našem území může dojít k revoluci.

Řekl jsem mu, že mám jiné zprávy. Jestli však myslí, že by pomohlo, abych promluvil k armádě, nemám námitek a učiním tak. Po tomto mém vyjádření se Moravec zeptal, jestli může mluvit čistou pravdu. Řekl jsem: Samozřejmě, to já vyžaduji vždy.

Moravec se chvíli zamyslel a pak začal: Myslím, pane prezidente, že již nemáte důvěru armády a národa, vaším případným proslovem k armádě byste nic nedokázal. Klidně jsem mu odpověděl, že jsem přesvědčen o opaku, a pak jsem vyložil své názory a zdůvodnění, proč jsme nešli do války. Zdůraznil jsem, že západní velmoci jsou v dekadentním stavu, a naznačil jsem, jakým asi směrem půjde vývoj dále. Na druhý den vezmu do rukou Lidové noviny a s údivem jsem zjistil, že tu část mých názorů na dekadenci Západu uveřejnil jako své návrhy. Vytrhl z celé souvislosti jenom část mých úvah. Za jednu noc změnil vše, co hlásal dvacet let. Je to typ člověka, který šel jenom za penězi. Myslím, že se s ním po válce nebudeme moci ani vypořádat – naši doma to udělají sami.

Prezident nás opustil odpoledne s celým průvodem a odjel do Londýna. Abych tak silně nepociťoval osamělost, která na mne doléhala, odebral jsem se za plk. Sklenovským, který byl hostem dělostřelců, a pěkně jsem si s ním popovídal. Když se i Sklenovský vrátil do Londýna, povečeřel jsem beze spěchu v důstojnické jídelně. Potom jsem si ještě zapsal do deníku prezidentovy výroky. Ale ať jsem dělal co dělal, kolem jedenácté jsem přece jen zůstal ve své kanceláři docela sám.

Postavil jsem na stůl malý smrček a začal ho strojit. V myšlenkách jsem pochopitelně byl doma se svými. Když jsem byl hotov, vytáhl jsem ze zásuvky nakoupené dárky a pomalu je kladl pod stromeček; pro malou Růženku panenku, pro Vilíka vláček a pro Růženku kytku.

Potom jsem nastavil přijímač na Prahu a poslouchal české koledy. Jak jsem mohl Růžence slibovat, že budu o vánocích doma? Vždyť to nebude ani o příštích! Snad si na mne taky vzpomněli dárkem! Nebo se pomodlili?

Abych zcela nepropadl sentimentálním úvahám, vytáhl jsem láhev whisky, dárek pro sebe. S její pomocí se mi také kolem druhé podařilo usnout. Dlouho jsem však nespal. Před čtvrtou mě vzbudil rozrušený Franci Bernas, kterého pro mne poslal plk. Liška. Před chvilkou se ve svém pokoji zastřelil škpt. Dalecký!

Když jsem stál nad mrtvým, skoro jsem chápal Daleckého pohnutky. Ještě včera odpoledne jsme spolu s ním a se Sklenovským probírali nechutné poměry na velitelství brigády a v Londýně. A k tomu všemu ho jistě taky tížila samota a odloučení od domova. Ale tohle není řešení pro chlapa.

PŘECHÁZÍM NA 1. ODDĚLENÍ

Nebyl jsem ani zvlášť překvapený. Přivodil jsem si to vlastně sám už tehdy, když jsem při audienci u ministra Ingra žádal o výměnu gen. Neumana. Ještě víc ovšem jsem si přitížil situačním hlášením, které bylo předloženo prezidentu republiky cestou zpravodajského oddělení v Londýně, v němž jsem uvedl skutečné a pravé názory vojáků brigády na osobu ministra gen. Ingra.

Právě 15. března 1941 (druhé výročí okupace) si mě dal zavolat velitel brigády a suše mi sdělil, že budu přeložen na 1. oddělení. Zeptal jsem se, jestli by nemohl uvést důvody, jež k tomuto rozhodnutí vedly.

Nemohl jsem gen. Neumanovi zřejmě udělat větší radost. Celý jaksi pookřál a nadmul se, když mi mohl zlomyslně říct: „Myslím, že jste si už dostatečně pohrál na zpravodajce celého československého odboje!“ Odmlčel se a dodal: „Podával jste přes moji hlavu různá hlášení do Londýna. Měl jste se starat o brigádu a do ostatních věcí se nemíchat.“

Navenek klidně jsem zasalutoval a opustil kancelář. Uvnitř to ale ve mně vřelo.

V podstatě jsem toho však nelitoval. Měl jsem čisté svědomí, že se svými spolupracovníky, zejména s kpt. Pickou, jsme se poctivě snažili přispět k ozdravění naší pozemní armády ve Velké Británii. Nejdůležitější bylo uchovat si pevnou páteř.

Když dnes, po létech, pohlížím zpátky na tuto událost, nemám v podstatě, co bych měnil na svém tehdejším stanovisku, i když se na vše pochopitelně dívám asi přece jen moudřeji. Dokonce se domnívám, že i můj odpor proti Neumanovi, tomu bezpochyby naprosto čestnému, občas až podivínskému důstojníkovi, který se ale vůbec nehodil na své velitelské místo, také trochu přispěl k tomu, že ho nakonec přece jen odvolali a koncem roku 1943 přešel do londýnského MNO.

V Londýně gen. Neumana jmenovali náčelníkem štábu pro vybudování čs. branné moci, byl tedy vlastně předurčen stát se budov i náčelníkem štábu čs. armády v ČSR. K tomu však nedošlo. Po návratu do vlasti zastával podřadnější funkci v hlavním štábu. Oženil se s Angličankou a po roce 1948 odjel do Velké Británie, kde později zemřel.

Při pohledu zpátky plně chápu, jak mu někdy moje až zbrklé kousky musely jít na nervy. A v zájmu spravedlnosti bych ještě dodal, že to, co jsem tehdy hlásal, totiž aby se dodržovaly předpisy, jsem vůči jeho osobě sám narušoval a obcházel. Nevím, jak bych se zachoval, být na jeho místě. Možná právě tak…

V tu dobu se chopilo pera mnoho psavců v uniformách. Psali básně, povídky a novinářské články. Battle-dressy obepínaly autory známější i dosud neznámé, pokročilejší i začátečníky. Jejich prvopočáteční tvůrčí dílnou se už staly deštěm provlhlé cholmondeleyské stany. A múzám zřejmě svědčila zvláště relativní leamingtonská pohoda po hektických měsících ve Francii a útrapách cest do emigrace.

S hrstkou z nich jsem se dobře znal. Upoutal mě příjemný, kultivovaný mladý prozaik Jiří Mucha, temperamentní povídkář a básník Zdena Ančík, rozšafný Rudolf Nekola s uštěpačnou jiskrou v očích i drobný, mladistvě nadšený Lubomír Zinek. Pozornost každého upoutal i vtipný povídálek a bohém v zeleném dresu Franta Klátil. S múzou se potýkali i začátečníci jako mjr. gšt. Ressel, zjevem spíše profesor nežli poeta, nebo černovlasý npor. Josef Slabý-Orlický s panensky bělostnou pletí, ale nepanenskou zálibou v rekovské tématice, jak svědčí názvy jeho dvou mně známých básní: Rozbíjím hákový kříž a Spěchám do Thermopyl, z nichž poslední měla v záhlaví poněkud subordinačně: Věnováno kpt. gšt. V. Sachrovi.

Každému však není všechno posvátné, a jak už tomu bývá, naši básníci v battle-dressu se ocitali pod palbou satiriků v témže stejnokroji. Nejvíc to odnášel npor. Slabý-Orlický:

Hákový kříž rozbil, Já tam na něj půjdu

Za tyhlety verše rozbiju mu hubu!

Takhle se na něho obořil Kordík, autor Veršíku zlovolných. Další autorský pseudonym Říz se nezastavil u pouhých začátečníků. Neváhal vyslat svůj šíp i do laureáta našeho campu ve veršovánce věnované „bývalému vojínovi J. Muchovi“.

Warvický zámek dívá se do vody mají tam labuť a různé mátohy

Na mostě stojí pán a nad ním haluz suchá po schodech zabzučí v jiřinách lesklá mucha

Warvická paní z okna se dívá na vrány na labuť na korbel piva

Čekám a myslím jestli snad zavolá až si to přečte bude z ní mrtvola

Tož tedy půjdeme možná, že záhynem tři vrány krákoraj o pěvci opilém

Nevím, kolik reality je obsaženo ve shora uvedené baladicky laděné invektivě, avšak nesporně žhavá skutečnost vyvěrala ze čtyřverší, které oba satirici svorně věnovali populárnímu Frantovi Klátilovi:

Říz:

Když chce vojín novinářský aby mu list platil musí zpívat pánulibě že jo pane Klátil?

Kordík:

Požádá-li někdo abys pivo platil – tak to bude jistě básník Franta Klátil.

Jako přednosta 2. oddělení jsem měl o tuto literární činnost spíše zájem vojenskoodbomý – nakolik totiž zvyšovala nebo snižovala morálku mužstva. Až později, kdy jsem se z prvního poschodí štábní vilky přestěhoval do přízemí, kde jsem převzal osobní oddělení, jsem mohl naší brigádní literatuře věnovat víc času a také pěstovat osobní styk s některými literáty.

Pravda, básně a povídky nesnesly přísnějších měřítek, byly nám však milé a drahé – kousíčkem rodného jazyka v daleké Anglii.

CHURCHILL V PRVNÍ BRIGÁDĚ

1. československá brigáda se v každém ohledu neustále zdokonalovala a myslím, že by úspěšně vyšla i ze soutěže s nejlepšími britskými jednotkami.

Naši vojáci se proto stali středem pozornosti nejen vysokých britských velitelů, ale i politiků. Dobře to vystihl Ch. Hollis, který v Tabletu ze dne 3. ledna 1941 napsal:

Romantické obnovení nacionalismu vyvolalo u britské vládnoucí třídy podivný zvyk. Vyhledávají si vždy na pevnině nějaký malý národ a udělají z něho hrdinu, lépe řečeno – miláčka. Posledním z těchto národu – miláčku jsou Čechové. Poláci neměli nikdy tu podporu salónu, která se dostávala Čechům a Rusům.

Jediným národem, který by mohl soutěžit s Čechy o titul miláčka, byli tak před půl rokem Finové.

Návštěva 1. brigády se stala módou jak u spojeneckých velitelů, tak i u představitelů emigrantských vlád v Londýně zastoupených. Z význačných návštěv bych zejména uvedl jugoslávského krále Petara II. a předsedu polské vlády gen. Sikorského. Naši vojáci si už zvykli na ty různé přehlídky a hodnocení a vždycky se představili v dobrém světle.

Ovšem návštěva, která se ohlásila na duben, nemohla být s dosavadními srovnávána. Každý z nás, od velitele až po prostého pěšáka, věděl, že návštěva Winstona Churchilla, který nekompromisně vystupoval pro Československo před, během a po Mnichovu, bude událostí mimořádnou.

Osobně jsem netrpělivě očekával, že na vlastní oči spatřím muže, který měl vojenské řemeslo v krvi a v tu dobu ztělesňoval britské odhodlání dovést válku k vítěznému konci. Dne 11. května 1940, den po svém zvolení ministerským předsedou, se obrátil k britskému národu v pověstné řeči, v níž mimo jiné řekl:

Nemám nic, co bych vám nabídl než krev a práci, slzy a pot… Tážete se, jaký je náš cíl? Mohu vám odpovědět jedním slovem – je to vítězství, vítězství za každou cenu, vítězství přes všechna nebezpečí, vítězství, ať je cesta jakkoli dlouhá a tvrdá, protože bez vítězství není života…

Churchill byl ve své době určitě největším a nejbystřejším státníkem, kterého Velká Británie měla. Ve své osobě jako by shrnoval všechny kladné stránky národního charakteru: umíněnost, houževnatost, klid a odhodlání.

U Britů požíval ohromné autority. Přesto občas neušel i ostré kritice.

Při služebních cestách do Londýna i později, když jsem tam už bydlel, jsem si pokaždé zašel do Hyde Parku, abych se pobavil proslovy a také abych se pokochal pohledem na plavovlasé krasavice z protiletadlové baterie. Jedním z mých oblíbených řečníků byl pestře oděný britský občan indického původu. Lámanou angličtinou zaútočil proti Churchillovi, ačkoli v roce 1942 ještě neexistovaly reálné předpoklady k otevření druhé fronty:

Mr. Churchill se bohužel věnuje víc ochutnávání dobrého portského vína a jemným doutníkům než úvahám k otevření druhé fronty. Až bude po dobrém obědě s černou páskou na očích odpočívat, ať raději přemýšlí o tom, jak co nejdřív zahájit útok proti Hitlerovi!

Velký okruh posluchačů se usmíval a s ním i urostlý policista – bobby. Jak jsem už napsal, měl Churchill k Československu dobrý poměr. K druhému výročí mnichovské zrady zaslal W. Churchill československému lidu toto poselství:

Bitva, kterou my dnes ve Velké Británii bojujeme, není pouze naší bitvou. Je také bitvou vaší a ve skutečnosti všech národu, které dávají přednost svobodě před bezduchým otroctvím. Je to boj civilizovaných národů za právo žít vlastním způsobem a životem, jaký si samy zvolily. Představuje instinktivní odpor, který lidstvo klade tyranii. V celých dějinách Žádný evropský národ neukázal větší životnost než váš a dnes opět váš lid podal nesčetné důkazy své odvahy v dobách protivenství. My ve Velké Británii jsme uvítali s hrdostí a vděčností vaše vojáky a letce, kteří přišli nebezpečnými cestami, aby se zúčastnili s úspěchem stále větším této bitvy o V. Británii, která je také bojem o Československo. O nic menší není náš obdiv pro ty Čechy a Slováky, kteří dávají v sázku svůj život a ještě více než svůj život na domácí frontě, aby vzněcovali odpor proti utlačiteli tak krutému a bezcitnému.

Dne 19. dubna 1941 nastoupila 1. čs. brigáda k slavnostní přehlídce. Před venkovským zámečkem Norton Padock stáli v sevřených řadách nově vyzbrojení a vystrojení příslušníci naší armády.

Konečně se objevila autokolona z Londýna. Povely: „Pozor! K poctě zbraň!“ Hymna naše a britská. Vedle četných britských hodnostářů doprovázel Churchilla i prezident republiky Beneš, ministr národní obrany Ingr a také zvláštní pověřenec prezidenta Roosevelta A. Harriman, americký letecký generál Arnold, diplomat a spisovatel Bruce Lockhart a jiní.

Churchil v tmavých šatech a převlečníku, na hlavě svůj už pověstný klobouk a v pravé ruce hůl bez rukojeti, obcházel pomalým krokem nastoupené řady. Hlavu a ramena nachýleny poněkud dopředu, přeměřoval si každého jednotlivého vojáka pohledem modrých očí, od ploché britské přílby až k vyleštěným špičkám bot. Po celou dobu zachovával stejnou soustředěnost, bez jediného pohybu ve tváři, buldočí čelist bojovně vystrčenou.

Přehlídka proto trvala mnohem déle než obvykle. Když se ke konci velitel brigády gen. Neuman zeptal tehdy už sedmašedesátiletého státníka, jestli není unaven, Winston Churchill si pomalu zapálil svůj pověstný doutník a pak pomalu, jako by rozvažoval svá slova, odpověděl:

„Generále, přehlížel bych československé vojáky třeba celý den, kdyby vás ovšem bylo tolik… Škoda, potřebovali bychom vás!“

Následovalo malé taktické cvičení, které uzavřel slavnostní pochod brigády. Chlapci si dali záležet, vypadali znamenitě, ale neměl jsem z toho pravou radost. Churchillova slova ve mně vyvolala trpké vzpomínky na našich 40 předmnichovských divizí, které v září 1938 nastoupily stejně ukázněně na obranu československých hranic…

Po prohlídce pozval prezident republiky své hosty na slavnostní oběd. Po obligátních přípitcích a výborných chodech se obědvající společnost rozdrobila do bavících se skupinek. Pozoroval jsem přirozeně především Churchilla. Jídlo mu chutnalo, ale ještě více nápoje. Zapaloval si jeden doutník za druhým, bavil se velmi živě a skoro už nezadrhoval. Poněkud sarkasticky odrážel neméně vtipné útoky amerických členů svého doprovodu. Oběd se takto protáhl do pozdních odpoledních hodin.

Naši vojáci zcela spontánně připravili Churchillovi další překvapení. Když opouštěl jídelnu, zazpívali mu venku anglickou píseň Rule Britania. Ministerský předseda se zastavil, vytáhl z úst doutník a zpíval spolu s nimi. Myslím, že jen málo lidí vidělo předsedu vlády britského impéria slzet dojetím! Za zaznamenání stojí i Churchillův vzkaz naší jednotce před odjezdem z Morton Padock:

Viděl jsem československou brigádu. Daleko od rodné země je tu skupina mužů, daleko od domova a rodin, od vlasti sevřené tyranem, který k nim vpadl. Drží však vysoko pochodeň svobody, světla, jež jediné pomůže převést národy na správnou cestu. Toto je bezpochybně dlouhá a strašlivá válka, musí to tak být – hodnoty, které jsou ohroženy, síla a záludnost nepřítele způsobuje, že boj takového druhu musí zaměstnávat velikou část energie lidstva a nemůže ustat, dokud nebude právo obnoveno. Bylo pro mne velkým osvěžením navštívit vás tady – spatřit znovu vašeho vynikajícího prezidenta, nejzkušenějšího z evropských státníků, prezidenta, který vede vaše osudy, a stisknout přátelské ruce důstojníků, kteří tak pevně udržují životní ideu Československa. Nevím, jak válka bude probíhat, nevím, kdy dosáhne svého konce, vím jen, že Velká Británie nepřestane válčit všemi prostředky, všemi zdroji své říše, nikdy neustane, ani se nestáhne z boje, dokud nebude s to zabezpečit skutečné osvobození a obnovení Československa. Máme dnes též ve svém středu vynikající zástupce velké a svobodné republiky za Atlantským oceánem. V Mr. Harrimanovi máme jednoho ze zvláštních pověřenců prezidenta Roosevelta, je mezi námi též generál Arnold, velitel letecké služby Spojených států. Také to nám musí dodávat v našem snažení srdnatosti. Neboť cítíme, že na celé zeměkouli ti, kdo dbají o spravedlnost a svobodu, budou ve stále větším počtu pochodovat spolu, že půjdou kupředu, dál, stále vzhůru, než bude vítězství zajištěno…

V LONDÝNĚ

Zanedlouho po Churchillově návštěvě přišel rozkaz, jímž jsem byl přidělen studijní skupině v londýnském MNO. Tak jsem sbalil svých pár švestek a se smíšenými pocity opouštěl Leamington a brigádu.

V masívní tříposchoďové budově, pocházející ještě z viktoriánské doby, na Piccadilly Street č. 134, kde se nacházelo MNO a studijní skupiny, jsem zpočátku měl dost času, abych provedl jakousi bilanci svého dosavadního působení.

Prožil jsem dramatické měsíce v řadách vojáků 1. čs. brigády, na které nelze tak lehce zapomenout. Brigáda představovala velmi složitý celek, který řídit a zvládnout bylo nad síly většiny důstojníků. Naše jednotka se ocitla v nezvyklém a cizím prostředí, žili jsme zpočátku ve stanech, kde jsme se mohli navzájem dobře pozorovat a obvykle nalézat daleko víc chyb u souseda než u sama sebe. Pochopitelně že i velitelé všech stupňů byli pod palbou výtek stížností, někdy oprávněných, ale často i demagogických. Také jednotící idea našeho odboje, boj proti fašismu a za osvobození naší vlasti, zpočátku ustupovala do pozadí. Ale nechyběli ani takoví, kterým i později toto poslání znělo cize.

Třebaže pro většinu z nás byl nespornou autoritou dr. Beneš, jehož Velká Británie pokládala za význačného evropského státníka, nejpopulárnější osobností jak v armádě, tak i u britské veřejnosti se stal Jan Masaryk. Nikoli pro své příjmení, i když pochopitelně také hrálo svou roli, nýbrž pro své osobní vlastnosti. Jan Masaryk měl jedinečný dar humoru, bystrý úsudek a postřeh, ale především dobrý vztah k lidem; choval se k nim srdečně a nenuceně. Třebaže měl naše vojáky rád, dovedl s kousavou ironií vyhmátnout jejich slabiny.

Jednou si u něho stěžovali na nechutné a neuspořádané poměry mezi našimi politiky v Londýně. Pohotově jim odpověděl:

„Úplně s vámi souhlasím. Uvažte ale, že mezi vámi není ani jediný Leonidas a všichni taky nejste bojovníky od Thermopyl!“

„Honza“, jak jsme mu tu říkali, se neskláněl ani před britskými, ani před našimi autoritami. Jednou přišel za dr. Benešem do jeho venkovského sídla poblíž Londýna v jakési služební záležitosti a zastihl ho při hře kroketu. Dr. Beneš, který nehrál právě špatně, ho vyzval: „Pojďte si taky ťuknout!“ Masaryk chvíli hru bez poznámky pozoroval. A třebaže Beneš od něho zřejmě očekával nějaké uznání, nakonec jadrně prohlásil: „Pěkně blbá hra, do něčeho tak třískat!“

Snažil se vždy o reálný pohled na situaci a netrval na zastaralých názorech. Byl jsem při tom, když v roce 1942 zahajoval schůzku zástupců československé, jugoslávské, polské a řecké mládeže s britskými novináři, uspořádanou Mezinárodní radou mládeže. Tehdy řekl:

Chodili jsme jako kolem zdi a nikdo neměl odvahu vkročit dovnitř a zašlápnout oheň rodícího se nebezpečí. Následky teď neseme všichni – vy, i my – především však vy mladí, na kterých spočívá hlavní tíha boje.

Když jsem pracoval v 1. (osobním) oddělení, uvědomil jsem si i problematiku našeho důstojnického sboru, kde nejvyšší a střední velitelská místa obsadili legionáři z první světové války. Vzájemně se podporovali a dovedli se postavit i za ty, kteří ve Francii zklamali.

Nejpočetnější skupinu však tvořili absolventi Vojenské akademie v Hranicích, ponejvíce pocházející z nižších společenských vrstev. Většinou měli od 22 do 35 roků. Mnichov jimi otřásl, takže ztratili víru v autority politické i vojenské. Poměr akademiků k legionářům nebyl dobrý už v předmnichovské republice, teď se pochopitelně ještě zhoršil. Vytýkali jim hlavně nižší občanské a vojenské vzdělání, rychlé povyšování a nezasloužené vojenské hodnosti. Tváří v tvář legionářům se i mezi absolventy akademie začal vytvářet pocit sounáležitosti, který v podstatě vycházel z generačního problému.

Pak tu byli záložní důstojníci, převážně vyzrálí lidé s životními zkušenostmi, mnoho z nich s vysokoškolským vzděláním. Mezi nimi natropili nemálo škod podvodníčkové, kteří se s pomocí falešných svědků za důstojníky vydávali…

Doposud jsem do Londýna zajížděl pouze služebně, teď jsem v něm začínal bydlet. Najal jsem si docela slušný byt ve čtvrti, která patřila mezi takzvané dobré. Při svých 48 librách měsíční gáže jsem si to mohl dovolit. A Angličané zase podle bydliště určovali společenskou hodnotu člověka. Takže na otázku kde bydlím jsem mohl hrdě odpovídat: v Bayswateru.

Po vítězné bitvě o Británii vládl v Londýně poměrný klid, jen občas přerušovaný nočními nálety slabších bombardovacích svazů. Také samotné MNO tvořilo mírovou pracovní oázu, kde se spokojeně úřadovalo a dodržovaly se úřední hodiny. Mnozí příslušníci po odchodu z Československa tu vlastně jen zasedali za jiné stoly. Ministerstvo, zřízené už od 22. července 1940, vedl gen. Ingr se státním tajemníkem Viestem. Plk. gšt. Sklenovský-Bosý jako náčelník štábu řídil jeho čtyři odbory.

Volný čas jsem si rozdělil mezi studium angličtiny a londýnské historické památky. Když jsem pak už na město nehleděl očima turisty, objevoval jsem v ulicích i v mém oblíbeném Hyde Parku zcela nové půvaby. Abych se mohl obdivovat anglickým dívkám, nemusel jsem už chodit k protiletecké baterii. Stačila procházka ulicemi v době, kdy se uzavíraly kanceláře. Ovšem, hezké ženy existují na celém světě a tak to, co pro mne Londýn dělalo neopakovatelným, byly především jeho mlhy, klubový život a smysl pro sport.

Pro mne, náruživého čtenáře detektivek, se londýnská mlha asociativně spojovala se senzačními vraždami, které bystře odhalovaly trénované mozky detektivů Scotland Yardu. Skutečnost se ovšem jevila poněkud jinak.

Všechno obvykle začínalo zcela nenápadně. Odpoledne se snesla lehká mlha, asi jako u nás na podzim. Loudal jsem se domů. Zastavil jsem se před vývěskou jednoho kina. Ohlašovali dobrodružný film se Spencerem Tracym v hlavní roli. Řekl jsem si: je sobota, nemáš stejně nic na programu, a koupil jsem si vstupenku.

Děj filmu se právě dramaticky zauzloval, když do kinosálu začala vnikat mlha. Zpočátku se vlnila kolem plátna jako lehký opar nad ranní hladinou, ale za chvilku už se nedalo rozpoznat, který ze stínů na plátně je hrdinský Tracy a který onen mizera, co ho ohrožoval na životě.

„We are awfully sorry!“ ozval se zezadu hlas pořadatele – abychom se nezlobili, ale že další promítání v sále, už zcela pohlceném mlhou, nemá smysl. V šatně mi při světle ručních baterek vydali převlečník a vyšel jsem.

Venku jsem se ocitl v jiném světě. Rušná dopravní třída oněměla. Přede mnou ve vozovce stál dvouposchoďový londýnský bus, z něhož právě vystupoval průvodčí. Rozsvítil velkou lucernu a dal se na pochod prostředkem ulice, za ním se pomalu šinul autobus.

Od kina ke mně do bytu bylo nějakých 400 metrů. Vyznal jsem se tu výborně. Poněvadž nebylo vidět ani na krok, raději jsem si v duchu přezkoušel směr své cesty do Hatherley Street. Teoreticky mi bylo zcela jasné, kde odbočit a kudy pokračovat. Vyrazil jsem tedy odhodlaně do mlhy před sebou.

Po několika krocích jsem raději natáhl ruce, abych na něco nenarazil: mlha byla tak hustá, že jsem jen stěží rozeznával konečky prstů. Postupoval jsem po levé straně ulice jako slepec. Rukou jsem šmátral po fasádách domů, abych věděl, kde odbočit doleva. Potom jsem se dal zase doprava, do Hatherley Street, kde jsem bydlel. Teď ještě přijde to pekařství a jsem doma! Když mi ale těch 400 metrů trvalo už přes půl hodiny a svůj dům jsem stále ještě nenacházel, začínal jsem si uvědomovat, že asi bloudím.

Měl jsem dojem, že prolézám šedofialovým tunelem, přispívaly k tomu i zatažené výklady obchodů a zatemněná okna. Po více než hodinovém tápání jsem nečekaně narazil na nějakou postavu.

„Sorry!“ vyhrkl jsem. Naštěstí nikdo v mlze neviděl, jak strašně jsem sebou leknutím trhl. Postava se proměnila v přívětivého londýnského bobbyho. Zeptal jsem se ho na penzión Hatherley court, v němž jsem bydlel. „Tady přece, hned za rohem,“ ukázal mi někam do mlhy. Když si všiml, že váhám znovu se potopit do neproniknutelné kaše, usmál se, vzal mě za loket a za dvě tři minuty jsme už stáli před penziónem.

Nechával jsem ráno okno otevřené a tak se hustá mlha usadila i v mém pokoji. Postel jsem ale naštěstí našel a spalo se mi výtečně. Také proto, že německá luftwaffe dnes Londýn určitě nenajde!

Před válkou jsem četl Fikerovu detektivku o muži se zlatým úsměvem. Vynořil se pokaždé z husté mlhy a nožem zabíjel mladé londýnské slečny, při kteréžto sadistické akci mu zlatě zasvitla zubní protéza. Po dnešní zkušenosti mi nebylo zcela jasné, jak mohl v takové mlze vůbec poznat, že jde o ženu, nemluvě už o tom, že o mladou a hezkou…

Londýnský společenský život se dělil mezi puby, zdejší hospody, kde se většinou popíjelo vstoje pivo, a mezi kluby. Vstoupil jsem do Overseas League Clubu, založeného za války v Londýně, jehož členy se mohli stát příslušníci zahraničních armád. V Overseas Clubu se také naskýtala možnost se setkat s význačnými britskými politiky, jako s Edenem, Atleem, Halifaxem, s předsedy vlád a s hlavami států v emigraci. Chodívali sem mimo jiné i král Petar II. a generál de Gaulle. Zvláštností Stanov klubu bylo, že každý člen měl právo vybrat si k hovoru kteréhokoli návštěvníka.

Dobře si pamatuju na rozpaky, s nimiž jsem poprvé stoupal po širokém schodišti do klubové místnosti. Nahoře mě zastavil livrejovaný sluha otázkou: „Your name, please?“ Vyspeloval jsem mu své jméno. Udeřil holí s třásněmi o podlahu a pak ohlásil do sálu: „Mejdžr Sejčr!“

Třebaže v klubu převládal lehký tón konverzace, skutečným podnětem k rozhovorům byla oboustranná snaha dovědět se co nejvíc a říct co nejmíň…

Začátek roku 1941 se ohlásil četnými vojenskými a politickými událostmi. V březnu vyslala britská vláda v dohodě s aténskou expediční sbor do Řecka.

Ve stejném měsíci přistoupila Jugoslávie k paktu tří mocností, což v zemi, nespokojené s proněmeckým regentem Pavlem, vyvolalo státní převrat. Nový ministerský předseda generál Simovič prohlásil králem nezletilého Petara II.

Německo si pochopitelně nechtělo dát tento obrat líbit a počátkem dubna nasadilo své divize proti Jugoslávii a Řecku. Tohoto tažení se zúčastnila také italská a maďarská vojska. Válka proti Jugoslávii trvala necelé dva týdny. Pak vláda kapitulovala, lid ovšem vedl válku partyzánsky dál. Přibližně ve stejnou dobu kapitulovalo Řecko a britský expediční sbor po ústupových bojích ze země evakuoval. Důsledkem této krátké války ovšem bylo, že Hitler musel zanechat v Řecku i Jugoslávii okupační armády, které mu pak chyběly na celé ruské frontě.

Také v severní Africe přispěchal Italům na pomoc německý Afrikakorps pod velením výtečného německého generála Rommela, který zatlačil Angličany až na egyptské hranice. V hlubokém německém týlu odolával Němcům pouze přístav Tobrúk, který pod velením plukovníka Klapálka bránili i naši vojáci 11. praporu.

Při veškeré rezervovanosti v hovorech s čelnými osobnostmi evropských zemí obsazených nacisty se dalo dobře pozorovat, že i je, stejně jako nás, nakazila emigrace. Výborné koktajly rozvazovaly jazyky a tak se daly dobře studovat symptomy této nemoci. Projevovala se především v rozbrojích a nevraživosti mezi vedoucími osobnostmi, v nejasnostech koncepcí budoucnosti jejich zemí po osvobození, často pak v nekázni a chaosu. Měl jsem za to, že jestliže snad u nás probíhala tato „emigrační nemoc“ podstatně slaběji, pak se to rozhodně muselo připsat k dobru autoritě dr. Beneše.

V klubu se pochopitelně nemluvilo jen na vážná témata. Zvláštností anglického klubovního a myslím že i celého veřejného života, je smysl pro humor, pro duchaplnost či anekdotu dobře přednesenou ve vhodný okamžik. Uvedu alespoň jednu. Pochází sice až z období bitvy před Moskvou, ale dobře vystihuje svou dobu:

V londýnských ulicích se prodávaly papírové červené kříže s nápisem Help Russia! – Pomozte Rusku! – ve prospěch fondu na pomoc Sovětskému svazu. Akce, kterou organizovala paní Churchillová, měla velký úspěch, ovšem nějaký vtipný muž z ulice prý prohlásil: „Je tam chyba tisku!“ Vynechalo se slůvko „from“. Pak by totiž nápis zněl: „Help from Russia!“ – tedy Pomoc z Ruska!

Osobně nejsem příliš zdatný vypravěč anekdot a tak mi často vypomohla pravdivá historka, která se mi přihodila před odchodem z Leamingtonu.

Těsně před odchodem z tohoto města mě povýšili na štábního kapitána. Hned první večer jsem se hrdě objevil ve svém obvyklém pubu, na ramenou místo čtyř kapitánských hvězdiček jednu větší, ve zlaté zahrádce. Poručil jsem si drink, a když se sešli obvyklí známí a přátelé, radostně jsem je hostil taky. Nedovedl jsem si však za žádnou cenu vysvětlit, proč všichni ti lidé, obvykle tak přívětiví a milí, se dnes při pohledu na moje veselí tváří, dalo by se říct přímo smutně nebo soustrastně a že se každý snažil koupit mi drink. Pokusil jsem se na to nedbat, poroučel jsem další a další rundy v naději, že se snad nakonec přece jen rozveselí. Teprve po několika hodinách mi jedna dáma, které alkohol poněkud rozvázal jazyk, pověděla lítostivě: „My dear, chápu, že je vám dnes moc těžko, ale nepijte už tolik! Však ono se to nějak srovná…“Na mou udivenou otázku, co že se má srovnat, pak vysvětlila: „Byl jste přece degradován, že? Vždyť místo čtyř hvězdiček vám zbyla pouze jedna!“

Z onoho proměnlivého hemžení lidí mi tehdy utkvěl v mysli štíhlý, tropickým sluncem opálený štábní důstojník z Wawelova afrického sboru, ke kterému jsem si jednou přisedl, abych se vyptal na strategii války v poušti. Mluvil dost konkrétně, aniž by porušil některá zásadní vojenská tajemství. Ovšem jakmile přešla řeč na sira Archibalda, jak soustavně říkal generálu Wawelovi (jenž byl podle Gorta druhým strategickým sloupem empajru), ihned začal mluvit v superlativech o strategických a velitelských schopnostech, jež Wawel prokázal v severní Africe v letech 1940 – 1941 při svém vítězství nad Italy vedenými Grazianim. Jeho zápal vzbudil moji zvědavost a tak jsem si v univerzitní knihovně opatřil soubor přednášek, které sir Archibald přednesl těsně před válkou v Cambridge.

Myslím, že nebude na škodu, když uvedu některé Wawelovy názory na vyšší velitele a na otázku velení vůbec, tím spíš, že se i v britské armádě v tehdejší době znovu studovaly. Pomohou nám taky vpravit se trochu do britského myšlení.

V úvodu souboru svých přednášek cituje gen. Wawel nejprve názor, jaký měl na osobu velitele starověký řecký filozof Sokrates:

Velitel musí být především schopen vytvořit plán bojové činnosti a současně má být nadán praktickým smyslem a mít potřebnou energii k realizaci plánu.

Velitel musí být chytrý, neúnavný a bystrý, příjemný ve styku i ukrutný, prostý i rafinovaný, strážce pořádku i zbojník, lakomec i rozmařilý, smělý i opatrný. Velitel musí ovládat taktiku, poněvadž nepořádný zástup není armádou – jako hromada stavebního materiálu ještě není domem.

Našim uším to sice zní trochu nezvykle, tak však mluvil moudrý Sokrates. K jeho definici vlastností velitele dodává pak sir Archibald sám:

V Sokratově pojetí mě zajímá především pořadí velitelských úkolu. Na první místo jsou kladeny povinnosti velitele spojené s organizací zásobování – ty jsou mu nejzákladnější podstatou velení. Naproti tomu taktika – to je řízení vojsk v boji, se u Sokrata ocitla až na samém konci a nikoli na začátku, jak bývá zvykem.

Avšak ani Sokratova definice neklade náležitý důraz na to, co já pokládám za první a nejpodstatnější vlastnost velitele – na duševní sílu, potřebnou k zdolávání nejrůznějších zvratů a překvapení, jaké se v boji mohou vyskytnout. Duševní síla patrně za časů Sokratových neměla takovou důležitost, lidé asi tehdy netrpěli tolik tím, čemu se dnes zdvořile říká nervozita.

Ve válce je nezbytná jak síla duševní, tak i fyzická. Velitel disponuje lidskými životy a právě jeho duševní hodnoty mu musí být nápomocny, aby vydržel napětí vznikající z této odpovědnosti.

Chtěl bych dál říct několik slov o fyzických požadavcích, které musí splňovat vyšší velitel: o odvaze, zdraví a mládí. Zevnějšek velitele též hraje úlohu, avšak o dobrých generálech můžeme říct totéž co o dobrých dostihových koních, že vyhrávají koně nejrozmanitějšího zevnějšku.

Odvážný velitel může mít štěstí, ale žádný velitel nemůže mít štěstí, není-li odvážný.

Vedle studia angličtiny a návštěv v Overseas klubu jsem také pilně hrával tenis, když to dovolovalo počasí a má práce ve studijní skupině. Hrál jsem obvykle na antuce, ale několikrát jsem zkoušel i travnaté kurty světoznámého londýnského Queens Clubu. A podnes jsem toho názoru, že důstojník, který není tělesně fit, je poloviční důstojník a že tělesné cvičení musí být nezbytnou součástí jeho životosprávy.

Přirozeně jsem si tehdy nedal ujít ani nádherné fotbalové mače, které svým divákům připravovali populární londýnští „kanonýři“ z Arsenalu. Ještě dnes si vzpomínám na utkání Anglie – Skotsko, které vyhrála Anglie 3:1 zásluhou svého jedinečného křídla Stanley Matthewse, který byl pak v roce 1965 britskou královnou povýšen pro své zásluhy o britský fotbal do šlechtického stavu.

22. června 1941 napadlo Německo Sovětský svaz. Stalin, jemuž Angličané důvěrně přezdívali „Big Joe“, maršálové Vorošilov, Timošenko a Buďonnyj se v Londýně stali přes noc nejpopulárnějšími osobnostmi. Noviny a rozhlas doslova zaplavovaly veřejnost informacemi o Sovětském svazu, o počátečních bitvách na novém válčišti. Ostatně toho bylo velmi zapotřebí! Vzpomínám na jednu milou starou paní z Chesteru, která se mě při čaji roztomile zeptala, jestli v Rusku lidé rovněž bydlí v domech. Doposud prý o nich měla představu jako o krvelačných divoších. Konečně ani my jsme u ní příliš dobře nedopadli: s milou naivitou se mě dotazovala, jestli v Československu máme také kočky.

I my na MNO jsme se radovali z té ho historické události: konečně tedy Němci tvrdě narazí! Po stránce válečného potenciálu zůstával pro nás ovšem SSSR neznámou zemí. Hlavním pramenem informací se nám stala souhrnná zpráva našeho 2. odboru (zpravodajského), předaná k dispozici studijní skupině.

Podle ní Hitler vždycky počítal s vyhlazením komunismu, ale obával se války na dvě fronty. Podle německých propočtů bude Velká Británie připravena na ofenzivní válku až teprve v roce 1942, a proto Německo soudilo, že může svůj vojenský potenciál beztrestně soustředit na východě. Cílevědomou drobnou a soustavnou zpravodajskou činností našeho 2. odboru byl už dlouho předtím podchycen souhrn symptomů svědčících o tom, že Německo má proti Sovětskému svazu útočné úmysly. Prvním a neklamným znakem bylo německé ofenzivní zpravodajství proti Rusku, organizované v širokém měřítku. Zvláštní německá protisovětská střediska působila v Turecku a ve Finsku. V Polsku však němečtí rozvědčíci nebyli příliš úspěšní, poněvadž zde Sověti dokázali použít účinných protiopatření. Neviditelné, avšak v mnohém rozhodující zpravodajské fronty tedy zápasily ze všech sil.

Dále obdrželi naši zpravodajci bezpečné důkazy, že německý válečný průmysl vystupňoval na podzim roku 1940 výrobu zejména tanků a děl. Také naše Škodovka, Zbrojovka a ČKD dostaly mimořádné úkoly s dodací lhůtou: jaro 1941! Současně i zastavení výroby invazního materiálu, jako loděk, vorů, kluzáků atd., mluvilo jasnou řečí.

Přistupovala k tomu i skutečnost, že od listopadu roku 1940 Němci počali na východě budovat rozsáhlá opevnění, kam převáželi pevnostní děla, čímž jasně vytvářeli ochrannou zeď pro soustředění a nástup svých armád. I z toho, jak byla na území protektorátu reorganizována ruská a ukrajinská emigrace, se dalo zpravodajsky vyčíst, kam zamíří nový Hitlerův útok. Do Prahy byli také svoláni v lednu 1941 okresní hejtmani a vedle jiných úkolů se jim uložilo za každou cenu zajistit v protektorátu klid a pořádek, i v případě, změní-li se německá politika vůči Sovětskému svazu. Pražské tiskárny pak obdržely velké objednávky na kapesní německo-ruský slovník.

Nejdůležitějším ukazatelem útočných úmyslů Němců proti Sovětům byly ovšem přesuny a soustřeďování německých divizí na východě. Asi 4/5 všech svých pozemních sil soustředili Němci na jaře 1941 na ruských hranicích. Letectvo se přesunulo v květnu a začátkem června.

Naši zpravodajci se zmocnili rovněž velmi cenných informací přímo z německého hlavního stanu. Podle nich se Hitler obával, aby Sovětský svaz už v roce 1942 nedosáhl síly, jež by mu dovolovala ofenzivně útočit. Potom by Německo muselo bojovat na dvou frontách. Pakt o neútočení sice obě strany považovaly za formalitu potřebnou k získání času, ovšem Hitler se domníval, že kdyby dal válce protikomunistický ráz, získal by pro sebe ony kruhy ve V. Británii a USA, pro které je komunismus neustále ještě obávaným strašidlem. V této souvislosti je třeba také chápat přílet Hitlerova zástupce Rudolfa Hesse do Velké Británie. Dále by obsazení Sovětského svazu Německem znamenalo i protržení blokády, která zhoršovala jeho hospodářskou situaci. Porážka Sovětského svazu jako další vnitropolitický úspěch – to rovněž nebylo k zahození.

Fatálního omylu se však dopustila německá rozvědka, když předložila Hitlerovi doslova tyto závěry o kvalitách Rudé armády:

Sovětská armáda nemá útočného ducha a morálka vojáku je nevalná. Letectvo je špatné.

Zajímavý je závěr, který z toho vyvodil přednosta 2. odboru našeho MNO:

Němci počítají, že porazí Sovětský svaz za 40-60 dní. Museli by válku rozhodnout do zimy, nejpozději do konce září, jinak je čeká katastrofa. Sověti by naopak měli udržet celistvost fronty, prodloužit válku do zimy a pak ji vyhrají pro sebe i pro Evropu.

Závěr plk. Moravce vyzněl tedy poněkud šalamounsky. Když jsem to poprvé pročítal, neubránil jsem se dojmu, že máme daleko důkladnější zprávy o Německu a jeho armádě a že Sovětský svaz pro něho zůstává terra incognita. Současně jsem si uvědomil, jak nebezpečná je teď zpravodajská činnost u nás doma: kolik životů takových Balabánů, Mašínů a Morávků musí být v sázce, aby se dal sestavit podobný přehled!

STUDIJNÍ SKUPINA

Studijní skupina podléhala přímo státnímu tajemníkovi gen. Viestovi a jejím přednostou se stal plk. gšt. Vrzáček, bývalý velitel smíšeného předzvědného oddílu ve Francii.

Když jsem do ní vstoupil koncem května 1941, nalézala se teprve na začátku svého organizačního a pracovního vývoje. Studijní skupina při MNO měla za úkol se zabývat studiem činnosti čs. armád v zahraničí pro účely historické a propagační, shrnovat zkušenosti ze všech válčišť světa, součinnost všech druhů zbraní, nové taktické, operační a strategické zásady a rovněž si všímat otázek výstroje a výzbroje. Pro tyto účely jsme měli k dispozici všechny odborné vojenské časopisy a publikace, zejména zahraniční. Později se ve skupině vojensko-organizačně připravovalo ozbrojené povstání jak na území protektorátu, tak i na Slovensku.

Jedním z prvních mimořádných úkolů mělo být vypracování elaborátu, který by vystihl podíl obou zemí na celkovém válečném potenciálu chystané českoslovenko-polské konfederace a také obranyschopnost tohoto zamýšleného svazku. Přiznávám se, že nám práce nešla od ruky, a pokud se pamatuju, ani jsme ji nedokončili.

Otázka této federace narazila na odpor i u příslušníků naší armády. Většina dobře cítila, že tu jde o pokus Velké Británie zasadit Československo do většího bloku a vytvořit tak nárazníkový stát vůči SSSR.

K této otázce poznamenal později prezident Beneš ve svém poselství ke Státní radě:

Polsko a Československo na jedné a Jugoslávie a Řecko na druhé straně začaly jednat o možnostech uplatnění konfederačního principu ve svých budoucích vztazích poválečných. Nechci předbíhat událostem a předčasně mluvit o diskusích, které trvají, ani zakrývat sobě samým a komukoli jinému značné těžkosti, se kterými se vzájemně setkáváme. Řeknu tudíž dnes jen to nejdůležitější a co snad je říct možné.

Především jsme si všichni vědomi, že bez přímého hlasu národa a jeho ústavních institucí ve vlasti nic konečného v tak zásadních a dalekosáhlých otázkách žádná z dotyčných vlád v exilu nebude moct rozhodnout. Dále jsme si všichni vědomi řady změn, které se dějí už dnes a které ještě do konce války nastanou na mezinárodním fóru a zejména ke konci války v našich vlastních zemích. Konečně víme, že uplatnění konfederačního principu ve střední Evropě není jen věcí dotyčných národů. Týká se to celé evropské politiky a zejména všech velmocí. Pokud jsou našimi spojenci v této válce, nebylo by ani možné, ani přátelské, abychom se v tak důležité věci dohodli sami a postavili je před nějaké „fait accompli.“ Proto při všech těchto otázkách postupuje vláda československá tak, že informuje loajálně o svých diskusích a jednáních naše hlavní spojence, jichž se to týká, zejména Sovětský svaz a Velkou Británii, Spojené státy a z kontinentálních států zvlášť bojující Francii a Jugoslávii.

Vzhledem k tomu, že bezprostředním sousedem tohoto našeho svazku by byl Sovětský svaz, je nutno, abychom jej ze své strany nejen informovali, nýbrž Československo pokládá za nutné, aby se s ním o těchto otázkách také dohodlo.

Jepičí život těchto námluv uspíšilo i to, že k Polákům na území Velké Británie jsme nechovali zvlášť srdečné vztahy, jaké by snad měly vládnout mezi dvěma slovanskými národy. Nemohli jsme jim ještě odpustit jejich chování za Mnichova a i tady v Anglii se vyznačovali velkopanskou nadutostí. A tak jsme se raději vyhýbali všem neoficiálním stykům s nimi. Naplňovalo nás škodolibou radostí, když nás prostí Britové kladli výš než Poláky. Ani nedovedli zdůvodnit proč, nýbrž prostě říkali: „Jste lepší chlapci!“ Je pochopitelné, že to od nás bylo vlastně dětinské, ale těšilo to.

Dostatek zpráv o vnitřním životě zdejších polských jednotek nám opatřovali naši důstojníci, kteří studovali v polských vojenských školách nebo byli u polské brigády na zkušené.

Poměr Poláků k Rusům snad nejlíp vystihl ve své zprávě jeden z našich zpravodajských důstojníků:

Byl jsem též přítomen přednášce, kterou k vojákům proslovil polský poslanec, příslušník komunistické strany, který se teprve před měsícem vrátil ze Sovětského svazu. Rusko prý není to, co Sověti ukazují, nýbrž takové, jaké se jeví ve vězeních, a protože se odtud nikdo kromě Poláků nedostal, tak se o tom nic neví. V sovětských věznicích se přiznají i nevinní, tak se doznali Tuchačevský a jiní. Ruský voják je statečný, dobře vyzbrojený a vycvičený. Statečně však bojuje proto, že si uvědomuje, co se stalo s ruskými zajatci po návratu z finského zajetí – všichni byli posláni na nucené práce. Proto každý ruský voják volí v boji raději smrt než zajetí.

Všichni naši důstojníci, kteří strávili určitý čas v polském vojenském prostředí, se shodovali jednomyslně v tom, že londýnští Poláci jsou vysloveně protisovětského smýšlení. Podle jejich názoru mají dva nepřátele – Němce a Rusy. A často si nebyli jisti, kdo z nich je nepřítel číslo jedna. Své názory netajili ani před britskou veřejností.

Tím vším si sami vystavěli zeď mezi sebou a námi.

Prezident republiky dr. Beneš uložil ministru národní obrany, aby dal vypracovat vojenskou studii o příštích československých hranicích s přihlédnutím k vystěhování německého obyvatelstva. Studie měla sloužit jako podklad pro mírovou konferenci a byla svěřena naší skupině. Dali jsme se do práce. Podotýkám, že to byl elaborát vojenský, jenž se nesměl řídit citem, nýbrž požadavky státních hranic z hlediska strategického. To ovšem vyžadovalo hraniční úpravy našich těžce hájitelných výběžků do Německa, především likvidaci výběžků do našeho území, které vytvářely pro nepřítele výhodné ofenzivní základny. Nešlo tedy rozhodně o nějaké jednostranné ústupky, které by zmenšovaly naše území.

V té době se hraniční otázky staly módní záležitostí i v sekretariátech politických stran zastoupených v Londýně. Jejich předáci vedli ve Státní radě o našich příštích hranicích vášnivé debaty. Bohužel všechno, co se tam proklamovalo, do značné míry sloužilo jako pláštík pro jejich stranickou propagandu. V uších nám ještě znělo vlastenecké dušování z dob před Mnichovem, že nedáme „ani píď půdy“.

Extrémní názory na hraniční otázky nebyly ovšem monopolem jen politických předáků, jak o tom svědčila studie o československých hranicích, kterou vypracoval plk. gšt. Sázavský-Vedral. Byl jsem s ním v dobrém, spíš přátelském poměru, proto mi ji dal přečíst, abych mu pověděl svůj úsudek. Odpověděl jsem mu otevřeně, i když šetrně. Rozšiřovat naše státní území na úkor Německa a Rakouska hraničí s fantazií a vzdaluje se realitě.

Sázavský-Vedral byl profesorem na Vysoké škole válečné v Praze, v Londýně pak vojenským atašé u belgické vlády. Jinak tento samorostlý člověk nepatřil k žádné klice. Později mi psal do Sovětského svazu, že podniká všechno možné, aby se z londýnských poměrů, které ho tížily, dostal na frontu. To se mu také poštěstilo a v karpatsko-dukelské operaci velel 1. čs. brigádě. Padl zcela blízko československých hranic, když jeho auto najelo na německou minu.

Ve věci vystěhování obyvatelstva německé národnosti každý z nás ve studijní skupině sdílel stejný názor: vystěhování je naprosto nutné! Uvědomovali jsme si však, že nepůjde o všechny Němce, neboť i tady v čs. zahraniční armádě sloužili vojáci německé národnosti. V tom smyslu jsme také vypracovali své studijní návrhy na řešení odsunu.

Názorům studijní skupiny odpovídal článek dr. Beneše, uveřejněný v září 1941 v revui Nineteenth Century and After, kde stálo:

O problému národnostních menšin se bude uvažovat systematičtěji a radikálněji než po poslední válce. Přijímám zásadu přesídlení obyvatelstva. Úspěšně se tak stalo mezi Řeckem a Tureckem po válce v roce 1922. Toto přesídlení zabránilo vyvraždění miliónu lidí. Přesídlení se dá provést, když je pečlivě připraveno a promyšleno, přátelsky a za lidských podmínek, pod mezinárodní kontrolou a s mezinárodní pomocí.

Článek dr. Beneše nezůstal bez odezvy. Mr. David Thompson si pospíšil s odpovědí v časopise Spectacor:

Duch čs. demokracie byl vždy založen na opačné zásadě, že v rámci spravedlivého a svobodného řádu mohou občané různých národností žít vedle sebe přátelsky. Doufáme, že dr. Beneš bude nadále řídit rekonstrukci své země. Pak je ovšem důležité vědět, jestli tento velký demokrat neztratil svou víru v mnohonárodnostní stát, přiklání-li se nyní k transferu obyvatelstva. Stává se proto nezbytnou veřejná diskuse obou metod a všeho, co s tím souvisí.

Odpověď Mr. Thompsona svědčila o neznalosti našich předválečných poměrů i o nepochopení jedné z příčin Mnichova. V deníku jsem to tehdy zafixoval takto:

Probojovat otázku transferu obyvatelstva na britské pudě – to bude těžký oříšek!

Počáteční úspěchy německého wehrmachtu proti Rudé armádě udivily. Osobně jsem hlavně nechápal, proč se sovětské jednotky daly překvapit ve stavu naprosté bojové nepohotovosti. Vždyť sovětské hlavní velení mělo zavčas dostatek zpravodajských analýz o Hitlerových útočných zámyslech pro jaro 1941.

Po dvou měsících nelítostných bojů se už dal učinit příznivější závěr: Hitler sice dosáhl zhruba linie Novgorod, Smolensk, Gomel a spodní Dněpr, ale současně se nebezpečně přiblížil horní hranici předpokládaných 40-60 dní. Svého cíle, porážky Sovětů, tedy v plánovaném „termínu“ nedosáhl.

Německé tanky už nepronikaly bezstarostně sovětskými předními liniemi do hlubokého týlu. I když se jim povedl průlom, byly hromadně ničeny sovětským stíhacím letectvem a pozemními jednotkami, které s nimi urputně bojovaly improvizovanými bojovými prostředky, děly a raketovými zbraněmi. Sovětský houževnatý odpor donutil německé velení změnit taktiku pancéřových jednotek: útočily nyní pouze v součinnosti se stíhacím letectvem a s protiletadlovými děly a za podpory motorizované pěchoty, což pochopitelně značně zpomalilo německý postup.

V deníku jsem učinil tento závěr:

Sovětský rozhodný odpor pohřbil německý způsob vedení války tzv. blitzkrieg, který slavil úspěchy v Polsku v roce 1939 a ve Francii v roce 1940. Nacistický wehrmacht narazil přinejmenším na rovnocenného soupeře, který odčiňuje počáteční neúspěchy. Na sovětsko-německé frontě se teprve nyní bojuje!

Vstup Sovětského svazu do války změnil i naši zahraničně politickou situaci. Už 18. července podepsalo Československo jako první z emigrantských londýnských vlád dohodu se Sovětským svazem, v níž se obě strany zavázaly, že si ve válce budou poskytovat vzájemnou pomoc.

Podle této dohody dala sovětská vláda souhlas s vytvořením československých jednotek na území Sovětského svazu. Velení mělo určit naše MNO s výhradou, že sovětská vláda je musí dodatečně schválit. Po stránce operačně taktické se měly naše jednotky nasazovat podle záměrů sovětského velení. Touto dohodou sovětská vláda znovu uznávala Československo v jeho předválečných hranicích. Při podepsání sovětsko-německého paktu totiž SSSR uznalo slovenský stát, vyjmulo jeho území z pravomoci čs. vyslance Zdeňka Fierlingera a tak Slovensko v Moskvě diplomaticky zastupoval Fero Tiso, prezidentův synovec.

Téhož dne i Velká Británie uznala definitivně londýnskou československou vládu, jež doposud nesla přídomek „prozatímní“. Obojí byl velký úspěch! O několik dnů později, 31. července, uznaly naši londýnskou vládu i USA.

Nepříznivou časovou tíseň Němců nezměnily ani nesporné úspěchy, jichž dosáhli během dalších dvou měsíců, kdy obklíčili Leningrad, stáli před Moskvou, obsadili Kyjev i Charkov a blížili se k Rostovu na Donu.

J. V. Stalin ve své řeči na počest Říjnové revoluce prohlásil:

Není pochyb, že po čtyřech měsících války je německá síla značně oslabena, zatímco naše zálohy přicházejí ve značných počtech. Německo v průběhu čtyřměsíčních bojů ztratilo na 4,5 miliónu mužů a to zabitých, raněných nebo zajatých. Ruské ztráty jsou 350 000 padlých, 378 000 nezvěstných a 1 000 020 raněných. Tak tedy definitivně padl šílený Hitlerův plán skoncovat s námi v době jednoho, nanejvýš jednoho a půl měsíce.

Stalinovy údaje o německých a sovětských ztrátách byly přijaty skepticky. Myslím, že právem, alespoň pokud jde o německé. Počet byl diplomaticky a propagačně zveličen.

J. V. Stalin tehdy pokračoval:

Hitler při přepadení Sovětského svazu měl i další plány. Požadoval, aby se Velká Británie připojila ke koalici proti Sovětskému svazu, proto poslal do V. Británie Rudolfa Hesse. Tento plán ztroskotal. Hitler dále předpokládal, že se Sovětský svaz zhroutí po prvních fašistických úderech. I tento plán ztroskotal. Sovětský svaz je nyní silnější než kdy předtím a naše armáda musí zvítězit a zvítězí/

O druhé frontě pak Stalin řekl:

Britské a americké jednotky nejsou na kontinentě. Němci nejsou zatím nuceni bojovat na dvou frontách, doufáme, že druhá fronta bude otevřena v nejbližší budoucnosti.

Na sovětský požadavek o vytvoření druhé fronty na evropském kontinentu odpověděl koncem listopadu v britské sněmovně Winston Churchill. Ohlásil britskou ofenzívu v Libyi s cílem zničit Němce a Italy. Britská 8. armáda pak také 18. listopadu protiofenzívu v Kyrenaice a Libyi zahájila a podařilo se jí dočasně odvrátit Rommelův úder proti Egyptu. Také obležený Tobrúk byl osvobozen.

Konec roku 1941 jako by se snažil rozloučit co nejdramatičtěji a zanechat po sobě výrazné stopy v historii druhé světové války.

V prosinci Japonci přepadli bez vyhlášení války soustředěnými leteckými údery havajskou zátoku Pearl Harbour, v níž kotvilo tichomořské loďstvo USA. Letecké útoky doprovázely i útoky japonských ponorek. Následky byly katastrofální. Z 8 obrněných lodí bylo 5 potopeno, 3 vážně poškozeny. Celkové ztráty obnášely 19 válečných lodí a několik set letadel zničených převážně na zemi. USA přitom ztratily rovněž několik tisíc mužů. Japonci rázem získali námořní převahu v Tichém oceánu.

Tři dny nato vyhlásily Spojené státy válku Japonsku a V. Británie je ihned následovala. Německo a Itálie si zase pospíšily vyhlásit válku USA.

I největší tragédie mívají směšná intermezza. V tomto případě sehrál Šaškovskou úlohu slovenský stát, který vyhlásil válku USA a V. Británii současně. Britské listy uveřejnily tuto zprávu bez komentářů, ale otiskly zároveň, že Maďarsko s Velkou Británií pouze přerušilo diplomatické styky. Pitvorná role slovenských klerofašistů nám tu v Londýně nebyla dvakrát příjemná!

Britská veřejnost, třebaže vzrušena událostmi v Tichomoří, nepřestala upírat pozornost na ruské bojiště, kde se zatím karta obrátila. Populární dopisovatel Daily Expresu Morley Richardson vysvětloval svým čtenářům nově vzniklou situaci takto:

Lidé se ptají: je ústup německé armády od Moskvy dobrovolný, nebo je ženou Rusové? Stalo se obojí. Ovšem Rudá armáda žene Němce dál, než sami zamýšleli ustoupit. Generál Žukov zaútočil na frontě široké 150 mil a Němci se bránili jenom zadními voji. Hrozila jim však porážka a tak museli zasadit jádro svých sil v hodnotě 50 divizí. Jak je vůbec možné, že Rusové po pětiměsíčních těžkých ústupových bojích jsou schopni zasazovat Němcům rány? Jsou pro to tři důvody:

Maršál Timošenko byl tak moudrý, že i přes velký tlak, který na něho Němci vykonávali, si stále ponechával nově vycvičené zálohy v síle asi půl miliónu mužů. Nyní je v rozhodném okamžiku zasadil. Rudá armáda statečně bojuje i v zimních podmínkách a na určitých částech fronty si udržuje dokonce i vzdušnou převahu. A za třetí – britská pomoc v tancích, v letectvu a speciálních zbraních přišla včas.

Síla ruského útoku je tak drtivá, že dočasně otřásla německou armádou!

Na vánoce roku 1941 se do naší brigády konečně vrátila i ona část vojáků, která po vzpouře v Cholmondeley sloužila u Britů.

Symbolické vánoční smíření způsobené obratem sovětské politiky pohřbilo i poslední tehdejší nedorozumění mezi námi a jimi.

Začátkem roku 1942 pověřili studijní skupinu vypracováním elaborátu o přípravách povstání na půdě okupovaného Československa. Tuto studii považuju za nejdůležitější ze všech, které nám byly uloženy. Podnětem k ní se stal názor prezidenta Beneše, tlumočený na schůzi Státní rady koncem roku 1941, že rok 1942 bude rozhodujícím a že se válka už nemůže dlouho protahovat. Proto bylo nařízeno, aby se urychleně, do konce roku 1942, skončily všechny přípravné práce k návratu do vlasti.

Prezidentův optimismus v tomto směru jsem však nesdílel a se mnou i někteří další členové studijní skupiny. Nějaké podklady pro to však mít musel a zřejmě se tu projevoval přehnaný optimismus zpravodajského odboru MNO.

Uvedu závěr 3. odboru o situaci na bojištích na začátku roku 1942:

Zastavení německých operací proti Sovětskému svazu by znamenalo německou porážku, neboť ofenzivní kapacita západních mocností roste. Budou tedy dále pokračovat v boji a pokusí se rozhodnout válku letos. Německá armáda v roce 1942 už nebude armádou z roku 1941 a nebude také schopna útočit na celé frontě. Došly zprávy, že v prostoru Varšavy se formuje německá armáda s určením pro jarní operace a v této souvislosti je uváděno jméno generála Rundstedta. Jak silná je tato armáda, není zatím známo.

Rudá armáda je dobře zásobována sovětským válečným průmyslem, vyrábějí se zejména tanky a letadla. Šéf britské vojenské mise v Moskvě, generál Mac Farlan, ve zprávě War Office uvedl, že navštívil sovětskou frontu a to, co viděl, ho naplňovalo optimismem. Psal o morálce a výzbroji, o práci štábů všech stupňů, dosahující vysoké úrovně. Civilní obyvatelstvo je prý z 99 procent pro sovětské zřízení a dává to najevo nadlidskou prací ve válečném průmyslu. Kdo sabotuje, je popraven. Šéf britské vojenské mise mluví pochvalně o práci politických komisařů a přirovnává je k anglikánským kněžím. Sovětská armáda podle šéfa britské mise získala v této krátké době trvání války víc, než by získala za 10 let míru.

Závěr zprávy 2. odboru vyzněl takto:

Všeobecná situace je dobrá zejména na evropských bojištích. Nacistické Německo má už vrchol výkonu za sebou.

Byl mu vnucen způsob vedení války a jeho porážka je jistá. Je jenom otázkou, zda to bude letos nebo až v roce 1943.

Dali jsme se tedy ze všech sil do práce, neboť jsme povstání na území obsazeného Československa v posledních fázích druhé světové války považovali za významný bojový čin, kterým lze přispět k porážce fašismu a který jistě ještě zvýší váhu ČSR na mezinárodním poli.

V našich domácích podmínkách bylo povstání těžkou a složitou záležitostí. Už proto, že republika se dělila na území obsazená Německem i Maďarskem a konečně se muselo stále přihlížet i k existenci slovenského státu. Dalo se rovněž předpokládat, že zejména ke konci války strategicky rozhodující přírodní evropskou pevnost Čechy a Moravu bude Německo hájit zuby nehty. Pod tímto zorným úhlem se vypracovávala veškerá organizačně vojenská opatření.

Dalším hlediskem, kterým se řídily naše přípravné práce, byla úvaha, že povstání samo o sobě, vojensky vzato, je daleko složitější a nebezpečnější akce než boj na normální frontě. Povstání totiž vyžadovalo, aby všechny akce na okupovaném území dostali od počátku do rukou lidé odborně školení. A těmi za dané situace mohli být pouze vojáci z povolání. Proto se počítalo se seskokem malých skupinek, složených z velitele, úzkého štábu a spojovacího personálu s výkonnými spojovacími prostředky, které by zpočátku pracovaly v ilegalitě. Měli to být muži s organizačním talentem, odvážní a se smyslem pro povinnost.

Dne 22. ledna 1942 se konala vojenská porada svolaná prezidentem Benešem. Vzhledem k zásadní důležitosti se jí zúčastnili všichni význační vojenští hodnostáři, a to ministr národní obrany gen. Ingr, státní ministr div. gen. Viest, náčelník štábu MNO plk. gšt. Sklenovský-Bosý, přednosta 1. odboru plk. Chodský-Boček, přednosta 2. odboru plk. gšt. Moravec a za studijní skupinu její přednosta plk. gšt. Vrzáček.

Dále se porady zúčastnil za Vojenskou kancelář prezidenta republiky div. gen. Nižborský-Hasal, za Inspektorát čs. letectva brig. gen. Janoušek a za naši pozemní jednotku, 1. čs. brigádu, její velitel brig. gen. Miroslav-Neuman.

Na této poradě přednesl ministr Ingr první návrhy na přípravu a organizaci povstání na území okupované ČSR, které jsem v prvním stadiu vypracoval. Byly schváleny s některými připomínkami.

S obsahem zápisu z této porady mě seznámil přednosta naší skupiny plk. gšt. Vrzáček. Zápis se také stal podkladem směrnic vytyčujících další postup studijní skupiny při práci na přípravě povstání. Určoval i politická hlediska, jež se v podstatě shodovala s hlediskem prezidenta republiky.

Prezidentovy politické směrnice se dají shrnout asi takto: Všechna opatření, která se zde připravují a doma uskuteční, jsou provizorního charakteru. Bude to branná pohotovost státu, avšak žádný vojenský režim nebo dokonce vojenská diktatura. Samozřejmě že v této fázi po zajištění hranic ČSR sehraje vedoucí úlohu armáda.

Směrnice pro naši další práci zdůrazňovaly i zásadu přísného utajení všech příprav. Opatření celkem logické, protože jestliže se ve V. Británii ubytovalo dost německých agentů, pak povídavých Čechoslováků tu bylo ještě víc.

Poté se přistoupilo k detailnímu rozpracování plánu po stránce územní i vzhledem k časovému sledu.

Poněvadž Němci zničili všecko, co souviselo s bývalými okresními doplňovacími velitelstvími, rozhodli jsme se, že se jako základního článku využije politických okresů, jež zůstaly intaktní. Na území Čech a Moravy jsme vybrali strategicky důležitá centra, jako průmyslové oblasti s početnou dělnickou třídou, prostory s komunikačně bohatou sítí, terénně významné části naší země atd. Ohnisko povstání se soustřeďovalo do 2-3 okresů, odkud se pak mělo šířit dál. Organizátorům, shozeným padáky, se ukládalo navázat kontakt s ilegálními organizacemi, existujícími na domácí půdě (zejména s Obranou národa), popřípadě s odvážnými občany, a přibrat dokonce i ty příslušníky četnictva, vládního vojska atd., kteří nezradili naši vlast a kteří měli doma služební zbraně. Byli jsme si ovšem vědomi, že rozbití ilegálních odbojových organizací po Heydrichově příchodu vše velmi komplikuje. Proto k zesílení domácích bojových oddílů měly být z Velké Británie letecky dopraveny i naše pozemní jednotky.

Dále se mělo rychle přikročit k mobilizaci čs. armády, a to pro oblast Čechy v 5-6 hraničních oblastech a v jedné vnitrozemské, tedy v síle asi 6-7 divizí, na severní a jižní Moravě pak po jedné divizi.

Na Slovensku se počítalo zpočátku s povstáním ve dvou oblastech, v prostoru Váhu a blíže k moravským hranicím, ale nikoli s mobilizací.

Z těchto jednotek se měly formovat i ty, které by se v závěrečné fázi spíše symbolicky zúčastnily okupace Německa po boku spojenců.

Další důležitou otázkou byla volba začátku povstání: nesmělo propuknout ani příliš pozdě, ani příliš brzy. Nejpříznivější se zdála rozhodně situace, kdy se obě fronty – jak západní, tak i východní – přiblíží k našim hranicím. To se však naplánovat nedalo a tak tu existovalo několik variant, jejichž použití mělo vyplynout ze situace na frontách.

Základní časový plán vypadal asi takto:

1. období:

1. fáze: Povstání v okresech připraví zahraniční vojáci v součinnosti s domácími vojáky a civilisty. Poskytne se materiální pomoc ze zahraničí pomocí padáku.

2. fáze: Budou obsazena letiště a letadla ze zahraničí přistanou s materiálem (výzbroj asi pro 10 000 osob) a s vojáky.

2. období: Bude převzata moc a provede se mobilizace podle oblastí. Počítalo se s mobilizací asi dvou ročníku v síle 50 000-60 000 mužů. Výzbroj a výstroj pro většinu z nich se získá z německých skladů a továren. Takto organizované jednotky měly zajistit především naše předmnichovské hranice.

To je pouze několik podstatných myšlenek, podle nichž se organizace a postup ozbrojených povstání na území okupovaného Československa vypracovávaly. Plán se neustále upřesňoval a vylepšoval, takže práce na něm trvala až do půli roku 1943. Na rozdíl od předešlých elaborátů studijní skupiny mě tato činnost plně pohltila. Uvědomoval jsem si, že tohle naše počínání je jednou z cest, jak se co nejdřív probojovat domů a osvobodit naši vlast.

Ministr Ingr nařídil, aby se celý elaborát jmenoval Převratná akce. Proč právě tento název, to jsme se nedověděli, domnívám se jen, že tu sehrála roli otázka utajení. Snad i reminiscence na rok 1918, kdy se rovněž mluvilo o převratu.

Dívám-li se na tuto naši práci s odstupem času, to znamená i po řadě lidských a politických zkušeností, nemusíme si sypat popel na hlavu.

Proto se mi příčilo, když se buď z nepochopení věci, nebo záměrně razilo pro československé důstojníky z Velké Británie hanlivé označení „okresní hejtmani“. Jako první užil tohoto výrazu ministr V. Kopecký, jenž o vojácích ze Západu mj. hlásal, že prý měli ve všech okresech vykonávat diktátorsky řízenou státní správu, opoziční národním výborům. Osobně, lidsky se mě to dotýkalo dvojnásobně. Hlavně díky otřesné vzpomínce na okresního hejtmana z Prostějova. V dubnu 1917, kdy mi bylo deset let a válka trvala už třetí rok, srotili se prostějovští občané před okresním hejtmanstvím, aby si snad vymohli alespoň větší příděly chleba. Matky a ženy volaly po návratu svých synů a manželů. Je pochopitelné, že jsem si v rotě kluků z dělnických rodin něco podobného nemohl nechat ujít. Vzrušeně jsme poskakovali a pobíhali kolem demonstrantů, i když nám dosah této revoluční akce tehdy musel zcela unikat. Proto jsme nejdřív jen vyjeveně čučeli, když okresní hejtman dával nastoupeným četníkům a maďarským vojákům povel ke střelbě. Až teprve po první salvě, kdy se svezli k zemi první mrtví a ranění, jsme se dali na zděšený úprk směrem ke klášteru Milosrdných bratří.

„Utíkáte, hétman střelajó do ledi!“ vřískali jsme na opozdilce, do nichž jsme vráželi.

Kvečeru jsem se hrůzou bez sebe díval, jak naší Štěpánskou ulicí svážejí do márnice zabitá těla. Pohazovala sebou nezastřená na obyčejných valnících, které drkotaly po špatné dlažbě. Mezi dospělými byl i kluk mého stáří, který se uprostřed toho zmatku vydrápal na strom, aby lépe viděl!

Je pravda, že část těchto c. a k. hejtmanů pouze zaměnila rakouskou kokardu za československou trikolóru a že se staly sloupy buržoazního režimu. O to nevhodnější pak bylo označovat stejně potupně vojáky připravené seskočit do hlubokého fašistického týlu, aby tam ilegálně pracovali a ve vhodnou dobu spolu s lidovým hnutím bojovali proti nacistům a domácím zrádcům!

V této souvislosti bych se ještě rád zmínil o skandálu, který propukl v Londýně v dubnu 1942 okolo naší studijní skupiny. Šlo o tzv. leamingtonské kursy, konkrétně o první z nich, zahájený 16. dubna, jehož jsem se osobně zúčastnil, stejně jako i obou dalších.

Tyto přibližně týdenní kursy nařídil ministr národní obrany Ingr a jejich provedení svěřil studijní skupině. Poněvadž jsem pracoval na elaborátu o povstání a měl jsem zkušenosti z ilegální práce v protektorátě, vyzval mě přednosta studijní skupiny plk. gšt. Vrzáček, abych ho do Leamingtonu doprovázel.

S vybranými důstojníky brigády jsme probírali metody konspirativní práce a všechno, co souviselo s organizací ilegálních bojových jednotek i s jejich úkoly před zahájením a v průběhu povstání. V diskusi se ukázalo dost nejasností a pochyb. Tak se vyskytl názor, zda připravovaná akce je vůbec reálná vzhledem k nebezpečí, s nímž je spojena. Padly i dotazy, jestli by nebylo moudřejší přesunout se do Sovětského svazu, bojovat společně s Rudou armádou a nespoléhat se na povstání. Vyzvědaly se i velké oběti, kterých by si povstání jistě vyžádalo.

Závěr cvičení provedl plk. gšt. Vrzáček, který přítomné pateticky vyzval, aby byli připraveni na akci, jež pomůže osvobodit náš lid z nacistického otroctví.

V odpověď se mu dostalo asi toto: pochopitelně že do toho půjdeme, bude-li to nutné a užitečné. Očekáváme však, pane plukovníku, že vy sám budete v čele, až vás budeme následovat!

Vrzáčkovi ironický podtext odpovědi ovšem zcela unikl. V deníku jsem hodnotil první kurs těmito větami:

Důstojníci mluvili se zájmem, otevřeně a nebojácně. Chtěli mít ve všem jasno, chtěli slyšet pravdu a odmítali plané fráze a zamlženost. Na některé z nás však už zapůsobil blahobytný život, který jsme na britské půdě po dva roky prožívali…

Několik dní po skončení prvního kursu vznikl ve Státní radě poplach. Z interpelací vyplývalo, že se členům rady dostalo zkomolených informací, anebo že přímo nepochopili podstatu kursů. Že se konaly tajně, bylo jasné každému myslícímu člověku; vždyť to vyžadovala jak přednášená látka, tak i skutečnost, že se ve Velké Británii pohybují němečtí agenti.

Ve Státní radě se pilně řečnilo. Zaznívaly proslovy, jaké jsme slýchali v předmnichovském parlamentu a jež se většinou řídily zásadou: všechno ve prospěch mé politické strany! Byla to opravdová bouře ve sklenici vody.

Nejostřeji vystoupil poslanec Laušman, který členy Státní rady doslova rozjařil. Tehdy jsem odsuzoval gen. Ingra, že ani Laušmana jako předsedu branného výboru předem neinformoval. Dnes ovšem chápu, že Ingrova nedůvěra v diskrétnost členů Státní rady byla více než opodstatněná, což průkazně dosvědčovaly zprávy o debatách v Cumberland hotelu, kde se naši exulanti horlivě čílili nad neslýchaným činem MNO. Nejvíc ovšem uškodilo, že se tak na veřejnost dostaly zprávy o parašutistických kursech ve Wilmslow!

PARAŠUTISTÉ VE WILMSLOW A AIRBORNE DIVISION

Zvědavě jsem se rozhlížel, když nás vlak vysadil ve Wilmslow, městečku vzdáleném pouze několik kilometrů od průmyslového Manchestru. Po cestě do „ubytovacího prostoru“ jsme procházeli klidnými, v zeleni utopenými uličkami, podél nichž stály nízké vilky a rodinné domky.

Skupince československých důstojníků, které jsem velel, přidělili pěknou vilu, s úzkostlivě čistými dvou – až čtyřlůžkovými pokojíky. Sotva jsem se trošku upravil, šel jsem se ohlásit. Velitel para-centra, major Thomson, mě velmi mile přijal a představil instruktorům. Současně jsem obdržel i plán výcviku a rozvrh dne, který stanovil, že zaměstnání trvá od 8.45 do 12 a od 14 do 17 hodin.

Večer jsme se prošli městečkem a rychle zjistili, že naši vojáci tu mají dobrý zvuk, zejména u dívek nebo manželek narukovaných branců. Také „pubs“ (výčepy), kde se soustřeďoval společenský život městečka, se skvěly čistotou a naše nárameníky s označením Czechoslovakia nám okamžitě vynesly několik pozvání do rodin, o pohoštění výbornou whisky ani nemluvě.

Kurs, který trval týden, začal tvrdou tělesnou přípravou k zvýšení vytrvalosti, obratnosti a síly. K tomu přistupovala střelba z pušky, pistole a samopalu, jakož i práce s trhavinami. Mne osobně zvlášť zaujala sebeobrana, které se tu sugestivně říkalo silent killing – tichá zabíjení.

Druhý den k tomu už přistoupila příprava seskoku z makety letounu, chování při jeho opuštění, let vzduchem a dopad.

Konečně nadešel i den prvního seskoku. Skákalo se z připoutaného balónu, z výšky asi 600 m. Seděl jsem v otvoru gondoly, na zádech složený padák a snažil se tvářit klidně. Zřejmě se mi to dařilo, poněvadž mjr. Thomson později v mé charakteristice napsal: Byl vždy až nepříjemně klidný a nedal nikomu nahlédnout do svého nitra.

V mém nitru se to ale tehdy zmítalo, hlavně při pohledu dolů, kde krávy na okolních pastvinách nebyly větší než myšky. Člověk je zkrátka stavěný pro život na zemi a let vzduchem vnímá jako něco cizího a nepřirozeného. Potlačil jsem tohle laciné filozofování a snažil jsem se soustředit na povel k seskoku. Skákal jsem z naší skupiny jako první. Na mém příkladu závisí tedy mnoho. Kromě toho se na mne jako na velitele skupiny neupírala jen pozornost mých podřízených, ale i britských důstojníků…

Prošla celá věčnost, než zazněl povel: „Go!“

Ihned jsem zareagoval, jak mě naučili. Přiznám se, že jsem zpočátku pranic nevnímal. Vzpamatovalo mě trhnutí. Pohlédl jsem nad sebe, padák se otevřel. „Zaplať pánbůh!“ vylétlo ze mne vděčně.

Potom už jsem klidně seděl a sledoval zem, která se rychle přibližovala. V duchu jsem si opakoval: Nohy k sobě a při dopadu kotoul na některou stranu!

Člověk míní, ale terén mění! Doskočiště bylo nerovné a doplatila na to noha. Ppor. dr. Štefan mi provizorně ošetřil výron poblíž kotníku a přetrhané vazivo na přední části chodidla. Lékař Royal Air Force mi však další seskoky zakázal, takže jsem pak v tomto malém kursu už jen s upřímnou lítostí přihlížel seskokům kamarádů a rovněž přítomných Poláků a Francouzů.

Ne vždycky to však dopadlo tak šťastně. Ve druhém kursu utrpěl vážné zranění kpt. Šeda a krátce nato zemřel. Při seskoku se zvedl nárazový vítr a strhl padák, který ležel na zemi, takže kpt. Šeda dopadl na zátylek, což mělo za následek smrtelný otřes mozku. Tragédie způsobila v našem kolektivu hluboký zármutek, v seskocích se však normálně pokračovalo.

Skákali jsme z balónů i letadel z nejrůznější výšky. Bojové seskoky s výzbrojí a výstrojí se prováděly asi ze 200 m a hned po přistání se řešily určité bojové situace.

Musím podotknout, že všichni naši důstojníci dopadli na výbornou a od britských instruktorů i samotného velitele parastřediska jsem slýchával pouze chválu.

První seskok se už tradičně oslavoval v parašutistickém klubu spolu s našimi instruktory, britskými důstojníky. Ti nás učili rovněž parašutistickému savoir-vivre, které v podstatě nebylo příliš komplikované. Neznámé dívce, která se vám zalíbí, se napoprvé nabídne tradiční gin and lime. Při druhé schůzce se jí nabídne už zvláštní koktají, kterému přezdívali skirt raiser, česky zvedač sukní. Musím se přiznat, že tento nápoj měl opravdu účinnost, a mockrát jsem později litoval, že se mi ztratil jeho recept.

Padáky nám balily a připravovaly příslušnice pomocné letecké služby. Často jsme pak na povrchu padáku nalezli přišpendlený vzkaz nebo pozdrav. Na mém, s nímž jsem si skoro zlámal nohu, se objevil lístek: Happy landing to you – front Edna May – s připojeným telefonem.

Měl jsem v sobě už několik skleniček whisky, když jsem zvedl sluchátko a vytočil její číslo.

„Miss Edna May?“ zeptal jsem se, a když přisvědčila, řekl jsem, že to se šťastným přistáním, které mi na lístku přála, pořádně zahaprovalo. Ulekla se, tak jsem ji honem ujistil, že se to nestalo její vinou, nicméně že musí za trest přijít sem na jeden… Tu jsem se zarazil a vykoktal „gin and lime!“ Zasmála se, asi znala název parašutistického koktajlu, a slíbila, že přijde.

Měla pro mne nejnádhernější modrý pohled v celém Wilmslow. Scházel jsem se s ní pak častěji. Později se mnou zajížděla i do Londýna. A jí také musím poděkovat za deníky, které mi po celou válku uschovávala a bez nichž bych těžko sestavoval tyto své vzpomínky. V roce 1945 mi poslala do Prahy všech pět svazků s přáním, abych šťastně přistál v osvobozené vlasti. Bohužel, ani s tím stoprocentní pravdu neměla…

Se jménem Edny Mayové se mi vždycky vrací i jedna obzvlášť veselá vzpomínka. Oblíbili jsme si písničku tehdy populární I am dreaming of a white Christmas… V roce 1943 mi poslala do Moskvy telegrafické blahopřání k vánocům a ke konci se sentimentalitou pravé Angličanky připojila: I am dreaming of a white Christmas… Sovětské kontrarozvědce muselo řádně vrtat hlavou, co vlastně tento tajemný vzkaz znamená, soudě už jen podle toho, jak často prohlíželi můj deník a skrovná zavazadla, což mi pochopitelně ujít nemohlo.

Z těch důstojníků, kteří prodělali výcvik ve Wilmslow, si zpravodajský odbor vybíral nejschopnější pro okamžité nasazení na území CSR. Ti pak prodělali ještě výcvik v tzv. Speciál Training School, umístěné ve skotských horách, a konečné slovo v přípravě měl opět náš zpravodajský odbor, který měl v blízkosti Londýna malé středisko, tzv. zvláštní skupinu, kde se nastávající ilegální pracovníci připravovali na život v protektorátu a na své speciální úkoly.

Většinu desantů nad územím Československa vysazoval škpt. gšt. Šustr, můj spolužák z Vysoké válečné školy v Praze. O své práci zachovával naprosté mlčení, i když některým z nás na MNO byla známá povaha jeho činnosti, vyžadující notnou dávku chlapecké odvahy. Obdržel také válečný kříž, ale odůvodnění pro toto vyznamenání se v zapečetěné obálce uložilo do sejfu MNO.

Myslím, že do této kapitoly patří i vzpomínka na můj pobyt v britské airborne division, třebaže se uskutečnil až v květnu 1943. Naše MNO mě tam vyslalo na třítýdenní stáž, poněvadž znalost taktiky paradesantní divize patřila do příprav povstání, jímž jsem se tehdy stále ještě zabýval.

Divize byla ubytována někde v severní části Velké Británie, v uzavřené hornaté krajině, daleko od lidských obydlí. Patřila k typu jednotek, s nimiž se počítalo při invazi na evropskou pevninu a které se proto urychleně vycvičovaly. Velitel divize srdečně uvítal naši malou skupinku, jež se mimo mne skládala z novozélandských, australských a kanadských důstojníků. Veškerý život se tu soustřeďoval pochopitelně na letiště, do narychlo vystavěných baráků a důstojnické jídelny.

Velitel divize nám diskrétně naznačil, že nejlepší přehled získáme, když sami proděláme zkrácený pozemní výcvik. Když jsme s jeho návrhem souhlasili, začali nás nelítostně prohánět. Zlézali jsme vysoké skály, spouštěli se do úzkých strží, zdolávali horské bystřiny a podnikali denní cvičné pochody se slušným zatížením na hřbetě. Nevyhnuli jsme se ani pořadovému výcviku, střelbě a částečně pozemní přípravě pro hromadné seskoky z letadel.

Veškerý výcvik řídili seržanti, tvrdí vojáci, vždy pečlivě upravení a důstojnost sama. Důstojníci, zejména ti mladší, s nimi mluvili a jednali s respektem, ovšem tihle muži si úctu také plně zasloužili. Brzy jsem poznal, že seržant je základem britské armády. Takovým poddůstojníkům se tak trochu přibližovali naši výkonní rotmistři z předmnichovské armády. Ale opravdu jen trochu!

Seznámili jsme se i s další zvláštností výcviku: během zaměstnání tu neznali chůzi! Klusalo se z jídelny na nástupiště, od jednoho místa k druhému a po skončení programu do ubikací. Byl to vlastně organizovaný shon. Klusali seržanti a důstojníci, klusala i naše skupinka.

Předvedli nám rovněž nejnovější typy kluzáků, výzbroje a výstroje a probírali s námi i taktiku paradesantních jednotek v týlu nepřítele. Měl jsem příležitost se blíže seznámit i s tvrdým režimem a pořádkem na ubikacích mužstva a poznat tak dobře britského vojáka, poddůstojníka i důstojníka.

Byly to tvrdé tři neděle, stály však za to! zapsal jsem si.

ZROD HEYDRICHIÁDY

Zrod myšlenky atentátu na Heydricha se nedá zpátky tak lehce vystopovat. Vždyť tu spolupůsobily velmi komplexní společenskohistorické momenty! Proto se pouze pokusím naznačit, jak asi k němu došlo. Ovšem moji informátoři, zejména mjr. Strankmüller, rozhodně odmítají romantické dohady, že by se to mělo stát z iniciativy Intelligence Service, která prý chtěla zachránit svého agenta admirála Canarise před Heydrichem. Všechno bylo mnohem méně romantické…

Snad by bylo správné si napřed zrekapitulovat, jak se vytvářela mezinárodní situace v prvních měsících roku 1942. Na západní frontě se doposud vstup USA do války nějak podstatněji neprojevil, i když v lednu do Ulsteru v Severním Irsku přijely první transporty amerického expedičního sboru. Jediné, co stálo za zaznamenání, byly útoky britských komandos na radiolokační stanice poblíž Le Havru, raid na přístav Saint Nazaire na atlantském pobřeží. Neúspěchem však skončilo větší vylodění u Dieppe, které potvrdilo prognózy prvních raidů, že Hitlerova válečná mašinérie se nedá jen tak lehce rozbít.

Také na východním válčišti oba obři čekali po zimním gongu na rozhodující letní kolo. Rudá armáda sice podnikla útok ve směru na Charkov, ale znovu ztratila iniciativu, když německé armády zahájily letní ofenzívu.

Celková situace na bojištích svědčila tedy spíš o zatímním vyrovnání sil. Čím dál tím jasněji se rýsovalo, že válka bude trvat ještě dlouho a že její výsledek zdaleka není rozhodnut.

Také v Anglii začali znovu vystrkovat růžky mnichované. Dne 22. února v maďarském vysílání BBC vyzýval hlasatel Maďary, aby si doma pečlivě šetřili svou armádu. Budou ji prý po válce potřebovat proti svým sousedům, zejména proti Československu a Rumunsku. Je třeba podtrhnout, že v té době bylo Maďarsko satelitem Hitlerovým, zatímco Československo válečným spojencem Velké Británie. 12. března 1942 dochází v této věci k interpelaci menší skupiny poslanců. Zúčastnil jsem se onoho zasedání britského parlamentu jako divák na galérii. Rozhlížel jsem se s uctivým obdivem, který si tato nejstarší parlamentní instituce zaslouží. Válka pronikla i do parlamentu, a to nikoli jen v obsahu zasedání. V poslaneckých lavicích vedle civilistů sedělo i mnoho poslanců v uniformách pozemních vojsk, letectva a námořnictva. Také vedle sebe jsem mohl spatřit dost spojeneckých stejnokrojů.

S pochopitelnou netrpělivostí jsem očekával začátek zasedání, avšak brzy jsem poznal, že i britští poslanci jsou lidé jako ostatní. Mnozí z nich se vyznačovali přímo neanglickým temperamentem. K nám nahoru na galérii doléhal šum, hluk, hlasité rozhovory a někdy i vřava jako na fotbale. Jen ze speakera v paruce a ze členů vlády vyzařovala důstojnost sama.

Konečně speaker zahájil schůzi a přistoupilo se k interpelaci. Přednesl ji labouristický poslanec, který ve svém dotazu ironicky zdůraznil anomálii celého případu. Odpovídal ministr informací Mr. Bracken, mladší, svěží muž, který mi chvílemi připomínal apartního univerzitního trenéra. Svým vystupováním se však snažil potvrdit, že úřad, který vede, je seriózní instituce. Nespěchal, dal doznít tichu, které nastalo po otázce. Potom rozvážně odpověděl:

„Vláda Jeho Veličenstva se domnívá, že by nebylo ve veřejném zájmu, aby se sdělily důvody týkající se obsahu maďarského vysílání BBC.“

Napětí polevilo a ve sněmovně opět zavládl normální ruch. Pak se přistoupilo k dalšímu bodu jednání.

Maďaři to dovedli s Brity sehrát vždycky výborně! Po celém ostrově se rozléhala jejich obratná propaganda o nešťastném, ale rytířském národě a četné rodinné svazky anglické a maďarské šlechty tomu více než napomáhaly.

S kamarádem z 2. odboru jsem pak z čisté zvědavosti zapadl do restaurace Hungaria, dalšího článku maďarské propagandy. Prvotřídní restaurace mohla uspokojit i nejnáročnější hosty. V přeplněných místnostech se střídaly tklivé melodie s čardáši, na stěnách se skvěly erby maďarských měst, mezi nimi docela klidně i Košice, Levoča a jiné. Obecenstvo se výborně bavilo a myslím, že by je nevzrušilo, i kdyby tu byly vymalovány erby Londýna a Paříže…

Kamarád mě upozornil, že sem s velkou oblibou chodíval i plk. gšt. Hájek, který loni na podzim zahynul za podezřelých okolností. Osud bývalého přednosty 2. oddělení hlavního štábu předmnichovské armády sice do naší kapitoly zcela nezapadá, nicméně dokresluje tehdejší atmosféru.

Plukovníka Hájka jsem znal ještě před válkou. Pak jsem ho zažil v Agde i na Mohamed el Kebiru. Byl to muž pěkného vzhledu, s mimořádným nadáním pro cizí jazyky. V jednání se vyznačoval klidem a vybroušeným společenským vystupováním. Prostě rozený typ vojenského atašé, jímž ostatně po jistou dobu také byl.

Doba těsně před Mnichovem, kdy zastával funkci přednosty 2. oddělení hlavního štábu, byla vrcholem jeho vojenské zpravodajské kariéry. Pro odpor Němců po Mnichovu už nemohl pokračovat ve zpravodajské službě a byl jmenován vojenským atašé v Holandsku. Po obsazení Nizozemí wehrmachtem odjel do Velké Británie, kam s sebou odvezl i část zpravodajských fondů, deponovaných v Holandsku, ve výši mnoha miliónů korun.

V Londýně pak došlo k ostrému střetnutí Hájka s Moravcem, kde zpočátku šlo právě o peníze. Moravec vytýkal Hájkovi nehospodárné nakládání s fondy a neváhal ho obvinit i z defraudace. Tu opustil Hájka jeho pověstný klid a velmi ostře se ohradil, aby Moravec nezapomínal, že se před válkou stal někým teprve pod jeho vedením.

Mjr. Strankmüller, přítomný rozhovoru obou soků, mi pokračování hádky líčil takto:

„Zásluhy na úspěších naší práce jsi nikdy žádné neměl!“ vybuchl prý Moravec. „Prostě ses vezl s sebou a sklízel vavříny z práce ostatních. A tvůj nákladný život se nesrovnává se zpravodajskou prací.“

Hájek už získal opět svůj klid a oponoval:

„Nezapomeň, že veškerý zpravodajský styk s Brity, a zejména váš odvoz z Prahy, jsem zprostředkoval já. A pokud jde o tvé předválečné zásluhy, prováděls pouze moje směrnice a rozkazy“.

Po této srážce vstoupil Hájek do cizinecké legie jako major francouzské armády, odkud po uzavření čs. francouzské smlouvy o organizaci naší armády přešel do Agde, kde se stal velitelem tábora. Po evakuaci z Francie pracoval krátkou dobu jako expert Zbrojovky v Indii, ale tamější podnebí mu definitivně podlomilo zdraví. Po krátké době se musel vrátit a žil v Londýně jako penzista.

Jeho smrt byla označena za nešťastnou náhodu. Hájek prý ne zcela střízlivý vystupoval z autobusu a byl sražen kolemjdoucím vozem. Avšak každý, kdo ví, jaká dopravní kázeň za války v Londýně vládla, nemůže jen tak lehce této verzi uvěřit. Přirozeně že nemám důkazů pro své tvrzení, že tehdy asi o náhodu nešlo. Je však třeba uvážit, že Hájek byl zasvěcený do mnoha státních tajemství a německá tajná služba nemusela věřit, že je skutečně jen neškodným penzistou.

Zprávy docházející z protektorátu do Londýna koncem roku 1941 a začátkem roku 1942 nepřinesly nic potěšujícího. Vědělo se tu sice, že veškerý tisk i rozhlas je pod německou kontrolou, přesto četba tehdejších českých novin, které sem přicházely přes Švýcarsko, působila tísnivě. Zdůrazňovaly loajalitu vůči okupantům a vyzývaly ke zvýšenému úsilí ve prospěch válečné výroby. Podle nich se prý deputace českých dělníků, rolníků a inteligence předstihovaly u K. H. Franka v projevech oddanosti. A nade všechno byla vyzdvihována moudrost vůdce velkoněmecké říše Adolfa Hitlera.

Nová práce například psala, že osud německé Evropy je i naším osudem! Lidové noviny zase zdůrazňovaly, že Háchův směr vede k životu, vzestupu a výstavbě na rozdíl od Benešovy cesty, přivádějící národ do záhuby a ke zničení. Večer si přispíšil s tvrzením, že Češi a Němci mají k sobě dobrý vztah, aniž se milují. DNB, Německá tisková kancelář, které jsme tu říkali „Denně nová blbost“, rozhlašovala do světa Háchova slova, že jsme prvním národem, který dobrovolně přijal německé vedení.

Ještě horší zvěsti přicházely ilegální cestou ze Slovenska, kde se v kostelích s vděčností a láskou modlili k „Vůdci“ a vyhlašovali ochotu se zbraní v ruce bojovat za nacistický program.

Znepokojující byla i reakce britského tisku na takové články, jimiž se to v českém tisku jen hemžilo. Tak Guardian varoval, že po změně protektorátní vlády může následovat aktivní součinnost české armády s německou. O pronacistickém postoji Slovenska se rozepsal Star a v Soviet War News vyšlo provolání vojáků 25. gardové divize k československým dělníkům ve Škodovce, aby nepracovali pro válku, nýbrž tvořili partyzánské oddíly podle vzoru Jugoslávie a Sovětského svazu.

Jak už bylo řečeno, tyto zprávy českých novin zjevně nesly značku Made in Germany. Daleko závažnější však byly zprávy našich odbojových organizací. Všechna hlášení statečných ilegálních pracovníků vyúsťovala do závěru, že hrozí nebezpečí, že český lid zlhostejní a že bude, byť i mlčky, souhlasit s německým režimem.

Takové a podobné informace alarmovaly nejvíc Beneše, který se ve své politice opíral právě o domov a o jeho nepřátelský postoj k okupantům. Přitom se situace v protektorátu od Heydrichova příchodu v září 1941 ještě podstatně zhoršila. Ze zpravodajských pramenů jsme věděli, že jedním z Heydrichových hlavních úkolů je zničit české ilegální organizace ještě před vstupem Německa do války se Sovětským svazem. S brutalitou jemu vlastní se dal Heydrich do díla. Nejvíc byla postižena Obrana národa, hlavní Benešova opora, již Heydrich s pomocí českých zrádců skoro zlikvidoval.

V lednu 1942 svolal proto prezident Beneš poradu, které se mimo jiných důvěrných osob zúčastnil i gen. Ingr a plk. Moravec. Beneš zhodnotil situaci a požadoval, aby se v protektorátu zorganizovala akce, která by měla celosvětový ohlas a dala by se vyložit jako projev nepřátelského postoje národa k nacistům. Padaly různé návrhy. Jeden z nich – a to domácího původu – zněl, že by se měl odstranit Emanuel Moravec. Po diskusi byl však zamítnut, poněvadž atentát na Moravce by asi přílišný rozruch ve světě nevzbudil. Nakonec byl přijat návrh plk. Moravce, aby byl odstraněn zastupující reichsprotektor Heydrich, a současně byl hned Moravcovi tento úkol svěřen. Tak asi se zrodil plán, který po 27. květnu 1942 nastolil éru hrůzy, nazvanou heydrichiáda…

Porada u Beneše se konala pochopitelně přísně tajně a o jejím obsahu jsem se dověděl až dodatečně.

Ohlas atentátu byl skutečně světový. V USA bezprostředně po něm vyšla zvláštní vydání velkých deníků, jež ho označovaly za největší současnou událost. Podobně, byť ne tak jasně, referoval i britský tisk, který v atentátu viděl důkaz nenávisti českého lidu k okupantům. Stovky zastřelených, Lidice a Ležáky vyhlazené z povrchu země a všechny další brutální represálie nacistů ohlas atentátu ještě násobily.

Horečně jsem pročítal zprávy z novin a německého rozhlasu, jak k nám docházely do studijní skupiny. Jedna z nich zněla:

Byli zastřeleni útočníci na Heydricha v kryptě jednoho pražského kostela. Pocházeli z řad české armády v Anglii a na území protektorátu seskočili padáky. Tito padákoví agenti kladli zoufalý odpor.

V deníku jsem znovu prožíval jejich poslední boj:

Byli osamoceni. Stateční vojáci podzemní fronty – Balabán, Mašin, Morávek, byli už mrtví. Kdyby žili, jistě by jim přispěchali na pomoc. I za cenu vlastního života!

Přemýšlel jsem dále v deníku i o ohlasu atentátu ve spojenecké veřejnosti:

Odstranění Heydricha by bylo daleko působivější, kdyby bylo provedeno účastníky domácího odboje. Tento úkol však musel být svěřen bojovníkům zahraniční armády…

OPOUŠTÍM ANGLII

Když listuju deníky za poslední rok, to jest od poloviny roku 1942 až do mého odjezdu v září 1943, je nápadné, kolik místa jsem věnoval událostem strategickým a jak málo mám zápisů, které by se týkaly věcí služebních nebo dokonce osobních záležitostí. Je to pochopitelné. Celý svět žil vlastně jen a jen v rytmu válčišť druhé, tentokrát skutečně světové války.

Dosti místa v deníku jsem věnoval osobnosti generála de Gaulla; snad proto, že jsem se jako člen delegace MNO zúčastnil oslav 14. července 1942, kdy svobodná Francie vzpomínala výročí pádu Baštily.

Stál jsem na tribuně blízko něho a měl dobrou příležitost ho pozorovat. Generálova štíhlá vysoká postava přečnívala své okolí a neušla mi ani určitá, ovšem jen vnějšková podoba s naším generálem Viestem, který byl rovněž přítomen. Po de Gaullově galsky temperamentním projevu následovala přehlídka francouzské armády. A tu jako by se zjevil nějaký zcela jiný de Gaulle. Připadal mi ještě vyšší, když bez hnutí, se vztyčenou hlavou upřeně hleděl na pochodující vojska a pouze ruka mu ve strojovém rytmu směřovala ke štítku francouzské čapky a zpět.

Jméno generála de Gaulla v Londýně už zdomácnělo, o což se postaral jak britský tisk, který výstřední generál bohatě zásoboval senzacemi, tak i četný francouzský propagační materiál. Ostatně už před druhou světovou válkou se plukovník de Gaulle čestně řadil mezi teoretiky pohybové války jako britský generál Fuller, Němec Guderian a Rus Tuchačevskij. Zároveň s de Gaullovými studiemi jsem tehdy pozorně pročetl i Guderianův spis Achíung! Panzern! Německé názory se odrazily i v naší dobré protitankové obraně a ve správném chápání významu motomechanizovaných sil. Osobně jsem se tenkrát nejvíc soustředil na německou vojenskou doktrínu, poněvadž Němci byli našimi sousedy a pravděpodobnými protivníky. Z dalších německých prací mě zaujala kniha Kriesen im Gefecht, která uváděla řadu krizových situací v taktické oblasti, na nichž jsem si brousil svůj taktický um.

De Gaulle zůstal před válkou doma osamocený, aspoň ve vojenských kruzích, marně bojoval za své názory, že příští válka bude válkou pohybovou, v níž rozhodující úlohu sehraje tank, letoun a motorizovaný pěšák. Nedokázal se prosadit proti zastaralým vojenským koncepcím, které se opíraly převážně o zkušenosti z první světové války. V soudním procesu, který se po prohrané válce vedl proti Daladierovi, Damelinovi, Blumoví a spol., Daladier sice tvrdil, že vždycky podporoval názory de Gaulla o důležitosti pancéřových jednotek, v praxi se však tato podpora nikdy neprojevila. A tak střetnutí dvou vojenských doktrín, německé, vyjádřené pojmem blitzkrieg, a francouzské, dívajíce se na válku ponejvíc zákopovýma očima, vyústilo ve francouzskou katastrofu.

De Gaulle se sice dočkal jistého zadostiučinění, ovšem až v době, kdy všechno bylo ztraceno. Těsně před francouzskou porážkou se stal náměstkem ministra národní obrany maršála Petaina.

V roce 1942 v Londýně si bohatě vysloužil označení enfant terrible spojenecké rodiny. Jeho živý duch energicky prosazoval i okamžité nápady. K tomu přistupovala jeho přehnaná hrdost na svou vlast, díky níž vůbec nebral v úvahu francouzskou porážku, takže jednal jako by Francie stále ještě měla velmocenské postavení. Generálův galský temperament nebyl pochopitelně mnohým po chuti. Jeho sebevědomí zvyšoval i nesporný fakt, že vojenským vzděláním předčil převážnou část spojeneckých generálů.

I do zahraničí odešel de Gaulle svým typickým způsobem. Když po příměří s Němci doprovázel na letišti v Bordeaux odjíždějícího britského vojenského přidělence, naskočil náhle do letounu, který se už chystal odstartovat – a tak se dostal do Anglie. Po příletu do Londýna okamžitě vyhlásil z kabiny BBC, že Francie povede válku i nadále.

Německá letní protiofenzíva ve směru Stalingrad nabyla nevídaných rozměrů a intenzity. Sovětští vojáci projevovali v obranných bojích nadlidské hrdinství. Pod neustálými údery bombardérů luftwaffe stálo město na Volze v plamenech. Různé sovětské odlehčovací ofenzívy nepřinesly předpokládaný úspěch. Nacistický generál Ditmar je ovšem komentoval těmito slovy: „Rusy nesmíme podceňovat. Chtějí nás donutit, abychom zmírnili náš tlak na Stalingrad a Kavkaz.“

Důrazné sovětské volání po druhé frontě však zůstávalo nevyslyšeno. Zatím se Rusům v tomto ohledu, mimo materiální pomoc, dostávalo jen slibů a stále krásnějších slov, ovšem v zájmu objektivity třeba říct, že angloamerická vojska neměla ještě sílu potřebnou k úspěšné invazi na kontinent.

28. září 1942 se obrátil prezident Roosevelt k americkému národu s tímto prohlášením:

Konáme přípravy pro ofenzívu v Evropě, neboť síly Německa musí být zničeny na tomto kontinentě. Je zde nejmíň tucet různých prostorů, kde může být spuštěna ofenzíva.

Zatím však se bojovalo už přímo ve Stalingradu, odkud Němci ohlašovali novinářům, že město padne do 24 hodin. Sovětská vojska však úporně a hrdinsky bojovala o každý zničený dům, o každou zbořenou ulici, takže město nakonec odolalo.

Konečně koncem října zaútočila britská armáda v severní Africe pod velením generála Montgomeryho. Za 14 dnů postoupila do hloubky 850 km. Počátkem listopadu se vylodily britské a americké armády v Oránu, Alžíru, Casablance a v Maroku. Rommelův Afrikakorps se tím dostal do kleští a vytvořily se předpoklady k osvobození severní Afriky od Němců.

Ale rozhodující zvrat opět přivodila sovětská vojska. Dne 19. listopadu 1942 zahájila na západ od Stalingradu ofenzívu proti postavení rumunské 3. armády. V posledních hodinách zaútočili Sověti proti rumunské 4. armádě i z jihu. Za tři dny se obě útočící armády, jimž veleli generálové Vatutin, Jeremenko a Rokossovskij, spojily a obklíčily německou 6. armádu pod velením generála Pauluse. V kotli se tak ocitlo 22 nacistických divizí. Veškeré německé pokusy probít se k obklíčené armádě zvenčí skončily neúspěchem. Přesto obdržel Paulus Hitlerův rozkaz za každou cenu pokračovat v odporu. Avšak německá letadla nedokázala zásobovat ze vzduchu třistatisícovou armádu, a když i nový pokus tankové armády generála Hotha prorazit sovětský kruh selhal na celé čáře, došlo k poslední fázi stalingradské bitvy, k plánovitému ničení obklíčených fašistů. Začátkem února 1943 kapitulovaly zubožené zbytky 6. armády v čele s novopečeným maršálem Paulusem. V německé říši vyhlásili smutek a v kostelích se sloužily zádušní mše za padlé.

Hleděl jsem na mladou, typicky ruskou ženu příjemného zevnějšku, a třebaže měla na sobě uniformu poručíka, nechtělo se mi uvěřit, že tohle je Táňa Pavličenková, vynikající bojovnice Velké vlastenecké války. Když přišla řada na mne, abych se jí představil, sklonil jsem se s úctou a políbil hrdince ruku.

„Nu, čto vy!“ vytrhla mi ji a dívala se na mne rozpačitě.

Tak těmahle modrýma, hlubokýma očima zamířila na desítky a desítky fašistů a skolila je! Zatímco já jsem vedl pohodlný život gážisty v Londýně, tato žena se sama v zemi nikoho plazila blíž k německým pozicím, aby po hodinách čekání v mrazu nebo dešti dostala na mušku dalšího frice. Její snajperské konto se už blížilo stovce.

V poslední době nikoli jen já, ale i mnoho zdejších důstojníků pociťovalo, jak je nahlodává nečinnost, a přálo si dostat se na sovětskou frontu.

Pavličenková patřila mezi členy sovětské vysokoškolské studentské delegace, která se měla zúčastnit jednání v předvečer Mezinárodního dne studentstva, připadajícího na 17. listopad. Tímto datem, přijatým tehdy loňského roku v Londýně, se vzdávala úcta hrdinskému odporu našich studentů. Sovětská delegace vystupovala ve stejnokrojích a vzbuzovala senzaci. Všude ji přijímali s projevy až neanglického nadšení a radosti.

Zúčastnil jsem se některých jednání mládeže spolu s českou delegací, jejíž cílevědomé a jednotné vystoupení si získalo uznání ostatních, což bylo vyjádřeno i v tom, že nejdůležitější „vojenské“ komisi předsedal důstojník čs. armády por. ing. Pleva. Výsledkem jednání bylo ustanovení Světové rady mládeže, jejímž prvním předsedou se stal československý delegát voj. ing. dr. Paleček.

V zajímavém a přesvědčivém projevu sovětský velvyslanec Majskij tehdy zdůraznil, že vojenské operace v Africe znamenají sice důležitou změnu situace, ale ještě nejsou druhou frontou, kterou má na mysli sovětský lid. Jsou teprve předpokladem ke druhé frontě. Dále Majskij poukázal, že nebýt vítězství Rudé armády u Stalingradu, byli by to dnes Němci a nikoli Angličané, kteří by útočili v Africe a soustřeďovali síly na březích Kanálu ke konečnému útoku proti Velké Británii.

Nejvíc mě ale zaujala slova vedoucího britské delegace W. A. Gillinghama, D.S.C:

Mládež, to nejsou kavárenští stratégové, kteří by chtěli jiné posílat do boje. Mládež žádá, aby se jí v nejkratší době dala příležitost k útoku na nacistickou armádu ze západu, aby Němci museli stáhnout své divize z východní fronty a Spojené národy měly možnost ničit německé armády ze všech stran!

Dnem 15. ledna 1943 byla zrušena Studijní skupina MNO a téhož dne se zřídil Štáb pro vybudování čsl. branné moci (ŠVBM), kterému jsme žertem říkali „šváb“. Do nového štábu přešla celá studijní skupina. Náčelníkem štábu se stal gen. Miroslav-Neuman, který tak opustil 1. brigádu. Služebně podléhal přímo ministrovi národní obrany.

Nastěhovali jsme se do zvláštní budovy mimo MNO, poněvadž by nám staré místnosti nestačily. Štáb se skládal ze tří oddělení: organizačního, operačního a materiálního s pomocným hospodářským úřadem.

Pracoval jsem s plk. gšt. Hynkem Souhradou v operačním oddělení. Změnili jsme sice název, ale práce zůstala v podstatě stejná, byla ovšem víc zaměřena na konkrétnější úkoly, převážně na závěrečné fáze povstání.

Náčelník vojenské mise v Moskvě plk. gšt. Heliodor Píka zaslal do Londýna obšírnou zprávu o prvním boji našeho 1. čs. samostatného praporu. S obrovským zájmem jsem prostudoval tento dokument, který měl k dispozici i náš štáb.

Když se po bitvě u Stalingradu Sovětská armáda nezadržitelně drala vpřed, podnikli Němci dílčí ofenzívu ve směru Charkov s úmyslem zpomalit její postup. Druhé největší město Ukrajiny je přitahovalo především jako nejdůležitější železniční uzel na jihu, z nějž by se dala vyřadit i strategicky významná železniční trať Moskva – Orel – Kursk – Charkov.

Úkolem praporu bylo zaujmout obranu na široké frontě s využitím řeky Mže, čímž se mělo zabránit Němcům ohrozit Charkov z jihu. Obranný úsek byl zpočátku asi 15 km (později jen 10 km) široký a nalézal se asi 30 km na jih od Charkova.

Velitel sovětské divize generál Šafarenko, jemuž prapor podléhal, mu jako posilové prostředky přidělil jeden dělostřelecký oddíl, tankovou brigádu, oddíl kaťuší, ženijní rotu a dvě baterie protitankových děl. Ostatně celá řeka Mža se dala hodnotit jako protitanková překážka, poněvadž předjarní led už ztratil odolnost.

K zaujetí obrany měl prapor dostatek času, neboť ji organizoval pod ochranou gardového pluku plk. Biljutina, který už po celý týden úspěšně bránil proti náporům německé SS divize Totenkopf osadu Taranovku na jih od Mže. Plukovník Svoboda, velitel 1. praporu, vydal tyto dispozice: 2. rota hájila osadu Arťuchovka, 3. rota Mirgorod, 1. rotu pak zasadil do Sokolova. A v této obci, ležící před obranným postavením na řece Mži, vytvořil protitankový uzel. Rotě v síle přes 300 mužů velel nadporučík Otakar Jaroš. Souhlas s obsazením Sokolova dal velitel sovětské divize divizi na žádost plk. Svobody.

Prapor splnil svůj úkol se ctí a fašisté řeku nepřešli. V obranných bojích u Sokolova padlo však 112 našich lidí, 106 bylo zraněno a počet nezvěstných obnášel 30 mužů. Výše ztrát činila asi 25 procent početního stavu 1. praporu. Ztráty nepřítele přesáhly 400 mužů a 20 tanků.

Při svém tehdejším hodnocení jsem vycházel z toho, co jsem vyčetl ze zprávy. Nabyl jsem z ní především dojmu, že se mělo více počítat s řekou Mží jako s přírodní protitankovou překážkou, vždyť malá odolnost ledu se prokázala už 8. března, kdy první ze sovětských tanků, spěchajících na pomoc Sokolovu, se probořil do řeky. Obrana na široké frontě vyžaduje rovněž silnější zálohy, jimiž se za tohoto předpokladu mohla stát právě rota npor. Jaroše, zatímco osada Sokolovo se dala bránit palbou sovětských posilových prostředků, popřípadě se před ní a v ní mohla vytvořit obranná pásma z protitankových min. Úkol částečného odporu pak stačilo svěřit slabším předním strážím.

Nedalo se ovšem upřít, že tu šlo o velmi úspěšný boj našich vojáků na půdě Sovětského svazu a o první zatěžkávací zkoušku jejich morálky a připravenosti. Po Bachmači to byla druhá úspěšná společná akce našich vojáků po boku Rudé armády, i když tu šlo o obranný boj. Nedal se opomenout ani faktor politický: po odchodu vojsk polského generála Anderse zůstali Čechoslováci jedinými bojujícími spojenci Rusů na jejich území.

V Londýně se však bojové vystoupení 1. praporu setkalo s četnými zápornými připomínkami, ponejvíc nad velkými ztrátami.

Z rozhovorů mezi důstojníky znovu čišela etapová závist a škodolibost. Plk. Svoboda jako další frontový velitel nenalézal milost v očích zdejšího MNO.

Říkám další, poněvadž se tu opakovala stejná historie – jako v případě zprávy vedoucího vojenské mise na Středním východě – generála Gaka-Mezla o činnosti 11. praporu při obraně Tobrúku, kde se přes šest měsíců bránil v obklíčení.

11. prapor dobře splnil své obranné úkoly. Jeho bojovou hodnotu vysoko ocenil sám velící britský generál Auchinleck a velitel praporu plk. Klapálek byl navržen na vysoké britské vyznamenání.

Ovšem tehdy, jako i teď v případě Sokolova, jsem se bavil pozorováním, jak někteří štábní důstojníci reagovali na zprávu.

V deníku jsem ironicky stylizoval jejich „předhůzky“ takto:

Co tam dělali, když je nás tak málo a pak s pouští nemáme přece nic společného. Škoda těch padlých! To všechno zavinil ten Klapálek – konečně za to dostal vyznamenání…

Mluvila z toho především závist štábních mudrců, kteří už dlouho čekali na generálské lampasy a najednou si uvědomovali, že takový Svoboda nebo Klapálek k nim mají mnohem blíž.

Osobně jsem si z toho vzal ponaučení, že se už konečně musím dostat pryč z Londýna. Čím dál tím silněji jsem totiž pociťoval touhu zúčastnit se bojů za osvobození naší země a národa konečně už také osobně. A ve Velké Británii jsem v dohledné době takovou možnost neviděl. Navíc ze SSSR docházely zprávy o akutním nedostatku důstojníků v tamější naší jednotce, což bylo zárukou, že mě tam mohou potřebovat. Nemohl jsem se ovšem jen tak přihlásit, výběr důstojníků pro SSSR se děl naprosto interně a nikoli apelem na dobrovolce. V osobních rozhovorech na vhodných místech, především na 1. odboru, by se snad ale dalo naznačit, že bych o to stál.

V červnu 1943 jsem se za ŠVBM zúčastnil jakési porady, kterou řídil přednosta 1. odboru MNO plukovník Boček. Po skončení mě vyzval, abych ještě zůstal.

Když jsme osaměli, řekl:

„Mohu ti důvěrně oznámit, že jsi v seznamu důstojníků, kteří mají odjet do Sovětského svazu. Budeme tam naši armádu rozšiřovat a s tebou počítáme pro štábní práci. Budeš tam naším prvním důstojníkem generálního štábu.“

Navenek jsem zachoval úplný klid, třebaže mě jeho sdělení nesmírně potěšilo. Konečně mám před sebou perspektivu! Na oficiální oznámení jsem si musel počkat až do konce července, kdy nám došla sovětská víza.

Neznal jsem měřítka, podle nichž se vybíralo do Sovětského svazu, ale domnívám se, že k naší první větší skupině nepřidělili ani jednoho důstojníka, na němž by spočívala záře milosti MNO. Většina z nás byli lidé, kteří si dovedli vytvořit vlastní názor – a co je horší, také podle toho jednali.

Před naším odjezdem se vyslovovaly různé dohady, že mezi námi jsou i takoví, kteří mají za povinnost podávat do Londýna zprávy o Sovětském svazu atp. Bylo to docela možné, mně ovšem nikdo nesděloval, jestli se mezi námi někdo takový vyskytuje. Na druhé straně je třeba zase uvážit, že Sověti naše návrhy důkladně prověřovali, než je potvrdili. Vždyť sovětský atašé v Londýně Sizov znal výborně naše vojenské prostředí a několik důstojníků, kteří nevyhovovali sovětským představám, povolení k vjezdu nedostalo.

S ubíhajícími letními dny mě zachvátila cestovní horečka. Dny a noci se vlekly nekonečně dlouho. Své zavazadlo jsem měl neustále pohotově pod postelí, převažovala v něm zásoba dobrého dýmkového tabáku, několik rezervních dýmek a něco teplého prádla. Prodělal jsem rovněž očkování proti nejrůznějším nemocem. Nic příjemného to nebylo, ale dalo mi to alespoň příležitost naposledy v Londýně stisknout pravici dr. Langrovi.

Konečně se 11. září 1943 shromáždilo všech 25 schválených důstojníků u ministra gen. Ingra. Rozloučil se s námi těmito slovy:

„Odcházíte do země, kde každý její obyvatel je hrdinou. Ti lidé neznají nic jiného než konečné vítězství a pro to obětují vše. Doufám, že ani vy nezklamete!“

Ve Francii, v údobí bojů i později za zmatků evakuace, si Ingr získal srdce vojáků pro své statečné a sympatické vystupování. Ve Velké Británii však jeho obliba pro řadu nešťastných zásahů do života naší jednotky začala opadávat. Nicméně v sídle MNO v Londýně si i nadále zachovával autoritu.

Po návratu do vlasti jsem několikrát potkal Ingra na chodbě ministerstva. V té době se totiž řešila otázka jeho znovupřijetí do armády. Na státním řízení pod předsednictvem ministra vnitra Noska v roce 1946 bylo rozhodnuto Ingra do armády nepřijmout, nabídnout mu však funkci zplnomocněného ministra a vyslance v Holandsku, což přijal. Po únoru 1948 na protest rezignoval a odjel do Anglie, kde však politicky nevystupoval. Ve Velké Británii zemřel před několika lety.

Už navečer nás vlak unášel z londýnského nádraží St. Pankrac směrem k Liverpoolu, kde jsme v ranních hodinách 12. září vstoupili na osobní loď Dunnottar Castle. Stál jsem na palubě a rozhlížel se po přístavu, který jsem dobře znal. Pršelo z nízkých mraků, takže na město, kde jsem poprvé vstoupil na tento ostrov, na němž jsem prožil mnoho radostí, ale i neradostných chvil, jsem nedohlédl…

Co mě očekává v nové zemi? Studiem jsem si už osvojil podstatné zásady sovětské vojenské doktríny. Sledoval jsem bitvu u Moskvy a největší bitvu – stalingradskou. Dospěl jsem k přesvědčení, že východní bojiště v této válce sehraje rozhodující úlohu. Ovšem ani sebelepší válečná líčení nemohou nahradit osobní zážitek a především nedovedou přiblížit klady i zápory tvůrců vítězství – lidí. A na sovětské vojáky jsem byl zvědavý především!

Opouštěl jsem pohodlný život. Brzy se ocitnu v neznámém válečném prostředí, kde rozhoduje především vůle. A hrdinství. Jak se tam osvědčím?

Sbohem, ostrove statečných!

V ZEMI HRDINŮ

SMĚR – SOVĚTSKÝ SVAZ

Naše loď nesla jméno skotského zámku – Dunnottar Castle a měla docela slušnou tonáž – 15 000 tun. O její příslušnosti ke královskému obchodnímu loďstvu svědčila červená vlajka s malým britským státním praporkem v levém horním rohu, třepotající se na zádi. Na přídi jsem mohl pozorovat četné signalizační vlaječky pro dorozumívání v konvoji. Už podle lodních kulometů a děl (jak proti letadlům, tak hlavně proti ponorkám) se dalo konstatovat, jaký pokrok ve výzbroji učinila Velká Británie. To už nebyl poloozbrojený Mohamed el Kebir! A vůbec, Dunnottar Castle byla loď chlapík, vždyť už třetí den po zahájení invaze na Sicílii přistála u jejích břehů!

Úředně mohla vedle lodní osádky pojmout 2 810 osob. Tentokrát ale – už na první pohled – to číslo řádně překročila. Na palubách se tísnil uniformovaný koktajl z britských pěšáků, příslušníků vzdušných sil a z velmi slušivých stejnokrojů ženských pomocných služeb. Navíc se mezi nimi mimo 25 československých důstojníků pohybovalo i mnoho Poláků ve svých fešáckých konfederatkách. Britové prý jedou doplnit prořídlou armádu Montyho, jak populárně říkají generálu Montgomerymu. Co mají za lubem Poláci, ví sám čert. Chovali se k nám odměřeně, opláceli jsme jim to stejně.

Když jsme konečně vypluli z Liverpoolu a urazili asi jednu míli, loď nečekaně zastavila. Informovali nás, že se tu bude čekat na další lodě konvoje, které ještě mají připlout.

I když lodní motory stály, nás Britové v nečinnosti nenechali. Cvičili s námi co dělat, kdyby loď zasáhlo torpédo a bylo ji třeba opustit. Na signál Action station! jsme nastupovali se záchrannými pásy na palubu a na Emergency station! klusali k záchranným loďkám a usedali na vykázaná místa. Opakovali s námi všechno tak dlouho, až jsme to uměli dost slušně. Poněkud jsme ovšem polevili, když nám sdělili, že tohle se prý bude opakovat dvakrát denně během celé plavby. Vyfasovali jsme také malou soupravu, obsahující baterku s červeným polem, aby nás našli v moři, kdybychom ztroskotali, železnou zásobu potravin v plechové krabičce, mýdlo pěnící i v mořské vodě, zřejmě aby ani trosečníci uprostřed oceánu nezanedbávali hygienu, a konečně mast proti moskytům. Ti se na moři sice nevyskytují, ale v Orientu se jí bude třeba natírat…

Tak jsme stáli už tři dny na liverpoolské rejdě a rackové se chechtali, když jsme se hnali k loďkám a zpět. Nám do smíchu příliš nebylo. Navíc ta zatažená obloha, z níž neustále cedilo. Ještě že alespoň jídelní lístek se vyznačoval neválečnou pestrostí! Jedlo se čtyřikrát denně. Ale ve 22.30 musel být každý v kabině na lůžku, světla zhasnutá. Třebaže tu měli i bohatou knihovnu s velkou zásobou mých oblíbených detektivek, oddechl jsem si, když se 15. září za krásného počasí loď konečně rozjela. Podle mého kompasu směrem na severozápad. Jinak se o cíli plavby nevědělo nic. Ale utajení bylo v těch dobách základem bezpečné plavby.

Rozhlasová zařízení na Dunnottar Castle fungovala na výbornou a systematicky nás informovala o situaci Němců po Stalingradu. Ta se rapidně zhoršovala. Sovětská armáda na některých směrech postoupila až o mnoho set kilometrů. Zvlášť cenné bylo sovětské vítězství v tzv. kurském oblouku, kde německé ozbrojené síly při pokusu dosáhnout zvratu ve válce utrpěly největší materiální ztráty od počátku střetnutí. I na mimoevropských válčištích se dosáhlo cenných úspěchů, jak o tom svědčila kapitulace německých a italských vojsk v Africe na mysu Bone nebo vylodění jednotek 8. armády na jižním cípu Itálie, v Kalábrii.

Počasí na Atlantiku se chovalo vrtošivé jako u nás v dubnu a několikaposchoďové vlny pohazovaly naší lodí víc než rozpustile, třebaže nesla jméno po důstojném zámku. A už tu byly první případy mořské nemoci. Podnikal jsem svou třetí lodní cestu a tak jsem se považoval za starého mořeplavce. Navíc jsem tehdy měl za sebou 12 seskoků z posledního parašutistického výcviku a tvrdý trénink airborne division, což dohromady byla dosti slušná průprava.

Náš konvoj pozůstával z 22 lodí nejrůznějších typů, jež čas od času měnily své seskupení. Jednou se seřadily více do šířky, podruhé vytvářely hloubkový obrazec, neustále však zachovávaly jedna od druhé kilometrový odstup. Konvojová čtverylka se řídila signály z velitelské lodě a přeměny se děly až překvapivě přesně. Jejich smyslem bylo znechutit německé ponorky. A kolem celého konvoje, jako ovčáčtí psi okolo stáda, se neustále proháněla devítka torpédoborců. Pozoroval jsem jejich elegantní obrysy, ale především zádě: kdyby tam vztyčili červenou vlajku, znamenalo by to, že konvoji hrozí nebezpečí. Nad námi pak ještě hlídkovala letadla, poněvadž prý byla v Atlantiku zjištěna přítomnost čtyř německých ponorek. Letouny se střídaly z irských bází.

I život na lodi měl svůj zákonitý sled. Volný čas, vedle denně se opakujících action station a emergency station, vyplňoval takzvaný physical training, česky rozcvička. Tu vedli britští seržanti, což už samo o sobě bylo zárukou, že se nikdo neuleje. Navečer se promítaly filmy a tak alespoň pro tuto dobu nás místo tvrdých seržantů rozptylovali herci jako Bob Hope, Fred Astair nebo Bing Crosby, ale samozřejmě především hollywoodské krasavice. Lodní ochrana zas denně cvičila střelbu z kulometů a protiletadlových děl a rovněž dostávala do těla. Snad abychom nemysleli stále jen na rozcvičku, zřídila se na naší lodi sázková kancelář. Vedle nejrůznějších sázek přijímala i sázky na počet mořských mil, které loď za den urazí. Vklad jeden šilink a vítěz vyhrával slušnou hromádku. Když mi však steward prozradil, že průměrná rychlost lodě je 13 mil denně, přestal jsem sázet.

Náš steward byl zajímavý, o všem výborně informovaný člověk. Asi proto, že denně popíjel whisky se sluhou některého pohlavára. Cíl a směr naší cesty sice zastírala rouška hloubkového úředního tajemství, steward nás však zasvěceně informoval, že jsme právě propluli Irským mořem a že po hluboké odbočce do Atlantiku projedeme Gibraltarskou úžinou, ovšem bez přistání. Zastavíme se prý až v Alžíru. Zatím se jeho předpovědi plnily do písmene: 22. září časně ráno jsme projeli Gibraltarem. To už jsme za sebou měli asi 3 200 km.

Zatímco v Biskajském zálivu se největší nebezpečí skrývala pod vodou, ve Středomoří nám hrozila smrt z modrého nebe. Proto se na všech lodích vzpínaly k obloze upoutané balóny, aby přinutily nepřátelské letouny útočit z větší výšky. A za naším konvojem se objevil další přírůstek: britská letadlová loď s dvaceti stíhačkami na palubě. Slunce žhnulo doslova africky, což ostatně nikoho neudivovalo – pluli jsme těsně podél pobřeží černého kontinentu. Daleko větší údiv vzbuzovala mezi britskými cestujícími skupinka Čechoslováků, která se pilně opalovala na zádi. Angličané se slunci vyhýbali.

Urazili jsme asi 4 500 km, když jsme na dobře pozorovatelnou vzdálenost míjeli Cápe Bone, pohřebiště Rómmelova Afrikakorpsu. Opakovat britský Dunkerque se tedy Němcům a Italům nepodařilo.

V poloviční vzdálenosti mezi Tunisem a Sicílií se vynořil skalnatý ostrůvek Pantellérie. I pouhým okem se na vyvýšené startovací ploše a domcích daly pozorovat stopy po bombardování. Pro výhodné strategické umístění ostrůvku tu Italové vybudovali leteckou bázi s podzemními hangáry, nebezpečnou zvláště pro loďstvo. Už z toho důvodu byla Pantellérie před invazí Sicílie obzvláště zuřivě po celý měsíc bombardována. Když se tam potom vylodily výsadky spojenců, pevnost se vzdala bez jediného výstřelu.

Z ostrůvku se vlastně stal pomník nad troskami mussoliniovských plánů i nad krachem teorií italského generála Douheta. Ten hlásal svérázný názor, že válku prý lze rozhodnout pouhým masovým bombardováním ze vzduchu. Počítáno na čtvereční kilometr, byla Pantellérie podrobena nejintenzívnějšímu bombardování celé druhé světové války, daleko intenzivnějšímu než Velká Británie nebo ostrov Malta. Přesto se obránci Pantellérie vzdali nikoli pro škody způsobené nálety, nýbrž proto, že měli fašistického režimu právě dost. Ostatně naprostou nesprávnost Douhetovy teorie potvrzuje rovněž fakt, že se ani hitlerovské Německo nevzdalo kvůli bombardování ze vzduchu, i když letecké útoky místy dosahovaly nesmírné intenzity.

Britové nejsou špatnými psychology, proto se při průjezdu některým ze zvlášť nebezpečných prostorů pořádala zábava, která přiváděla pasažéry na jiné myšlenky. Někdy nás obveselovali skotští dudáci, jindy zas osm dvojic boxérů Royal Navy a Air Force předvádělo slušný sport, ale nás obzvláště přitahovaly skotské krasavice, i když jejich kabaretní výstupy neměly příliš valnou úroveň.

Konvoj se neustále tenčil. Vždy v noci se od nás nějaká loď odpoutala a zamířila do některého afrického přístavu. V den svatého Václava, 28. září 1943, jsme konečně i my zamířili do Port Saidu. U vchodu na nás přísně shlížel do kamene vytesaný Lesseps, budovatel Suezského průplavu. Tři stožáry potopených lodí vyčnívaly nad vodou, aby nám zase připomněly válku. Moře se jen hemžilo domorodými čluny a plachetnicemi. Volání a nabídky v domorodé řeči, vtipkování britských vojáků, ječení lodních sirén a chechtot hladových racků skoro znemožňovaly dorozumění.

V přístavu nás očekával člun vojenské mise a seznámil nás s další trasou: napřed Jeruzalém, pak přes Bagdád do Teheránu. Potěšilo mě, že se naše zastupitelstva naučila alespoň slušnosti. Vždyť jsme taky hosté zdaleka! Z Liverpoolu do Port Saidu Dunnottar Castle urazil okolo 7 000 km. Jinak nám ještě sdělili, že zatím zůstaneme na lodi. Návštěva města je ovšem dovolena kdykoli.

Ráno Dunnottar Castle opustili britští vojáci a domorodci začali s jeho vykládkou. Také Češi a Poláci (kteří rovněž zůstali na lodi a s nimiž jsme měli společně jet až do Jeruzaléma) vyrazili do města. V přeplněných ulicích se příkladná čistota střídala s neuvěřitelnou špínou, o nějaké klidné procházce nemohlo být řeči. Na každém kroku potulní prodavači nabízeli zboží všeho druhu, od páru sešlapaných sandálů přes turban až k pornografickým obrázkům. Jeden mladík nám dokonce vychvaloval svoji sestru, které prý není ani dvanáct. A do toho vřískali čističi bot a vyhrávaly tlampače. Všude jsme potkávali britské a koloniální vojáky. Všiml jsem si egyptských: vystupovali vzorně a sebevědomě, dobře urostlí a čistotní.

I Stánky s ovocem poskytovaly podívanou pro Středoevropana přímo ohromující. Většinu druhů jsem neznal, a tak když jsem si chtěl něco koupit, musel jsem ukazovat. Když jsem si vedle v trafice opatřil noviny, dočetl jsem se, že s naším konvojem přijel i král Petar II., jehož sídlem se stane Káhira. Tak proto naše mimořádná ochrana, devět torpédoborců a mateřská letadlová loď!

Na egyptské půdě jsem stál poprvé. Egypt byl monarchií od roku 1922, kdy došlo k zrušení britského protektorátu. Za vlády krále Faruka I., který nastoupil na trůn v roce 1936, probritská strana WAFD začala rychle ztrácet pozice ve prospěch nacionalistů. Proto si Velká Británie vynutila podepsání egyptsko-britské smlouvy, která jí poskytovala práva na rozmístění vojsk v této zemi; šlo jí tu především o bezpečnost Suezského průplavu. Kontrolu nad ním získali Britové prostě tím, že v roce 1875 odkoupili od Egypta akcie průplavu.

Z AFRIKY DO ASIE

V podvečer 30. září nás vlak unášel podél Suezského průplavu na jih. Šířka průplavu se měnila od 150 do 200 metrů a na každých 300 m jeho délky připadalo jedno dobře vybudované kulometné hnízdo s protiletadlovými zbraněmi. Egyptští vojáci bydleli hned vedle ve stanech nebo hliněných chatrčích.

Za necelou hodinku jsme dorazili do stanice El Quantara-West, odkud jsme se pontonem přeplavili přes průplav do Asie. Ze stanice El QuantaraEast jsme pak pokračovali vlakem dál do Jeruzaléma. Noc byla úmorná, horký vítr z pouště zanechával všude jemný písek. Pronikal do očí, uší i do plic. Když se rozednilo, projížděli jsme však už mezi obdělávanými a upravovanými políčky, které vystřídaly vinice a olivové nebo cedrové háje. Bylo před obědem, když nás velký nápis na nádraží přesvědčil, že jsme v biblickém Jeruzalémě.

I tady nás očekávali čs. důstojníci a odvezli nás ihned do sídla vojenské mise pro Balkán, Blízký a Střední východ, kde nás velmi vlažně a unaveně pozdravil její náčelník gen. Gak-Ondřej Mezi. Znali jsme se sice velmi dobře z Českých Budějovic a z Košic, avšak buď mě nepoznal, anebo nechtěl. S údivem jsem zjišťoval, jak se z dobrého a statného Hanáka stal nezdravě otylý orientální velmož, ochotný tu a tam přijmout své poddané. Mnoho toho s námi nenamluvil: prý pojedeme do Bagdádu, ale kdy, to se ještě neví. Pak se odporoučel. Zřejmě se blížila hodina jeho polední siesty.

Snažil jsem se využít čekací doby prohlídkou Jeruzaléma. Na první pohled na mne působil mrtvě. Snad i pro hnědavý stavební kámen, který se na slunci žlutavě jiskřil, ve stínu ale působil sešle. Střed Nového Města vypadal úpravněji než v Port Saidu, ovšem v úzkých uličkách Starého Jeruzaléma to páchlo neméně orientálně. Černě odění vousatí Židé nebo Arabové v turbanech na oslících se tu všude brodili poházenými odpadky.

Jinak se Jeruzalém hemžil polskými vojáky. Po porážce našla značná část polské armády azyl v Sovětském svazu. Když se však Rusko dostalo do kritické situace, požádali polští vojáci ústy svého vrchního velitele gen. Wladyslawa Anderse, aby mohli opustit zemi. Sovětská vláda souhlasila, a tak tito Poláci vyměnili možnost bojovat za zahálčivý život na Středním východě. Měli tu v Jeruzalémě dokonce svou restauraci a pouliční handlíři, Židé a Arabové, nabízeli cizincům v uniformách své zboží – polský.

První noc v Jeruzalémě jsem nemohl dlouho usnout pro psí štěkot, horko a především kvůli štěnicím. Přivstal jsem si proto raději a vystoupil jako Kristus na horu Olivetskou, kde jsem si pod keřem trošku schrupnul. Když jsem si odpočal, dlouho jsem se kochal pohledem na město, řídkou zeleň a poušť.

Na Olivetské hoře jsem objevil i český kostelík, jehož kněz nás později prováděl biblickými pamětihodnostmi. Spolu s jezuitským páterem Šírou jsme navštívili Davidovu tvrz, Omarovu mešitu, Boží hrob (který má ve správě pět církví, a proto asi ten nepořádek v něm). V kostele zvaném Ecce Homo jsme objevili českou tabulku, kterou tam dal zasadit pplk. gšt. Karel Lakus, bývalý náčelník štábu 1. brigády v Leamingtonu. Nápis zněl: Za československou armádu. Pravda vítězí! 12. 3. 1943. Ani on tam zřejmě nevydržel s gen. Neumanem a raději „vzal lože své a odešel“ jako onen Kristem zázračně uzdravený od rybníku Bethesda, který jsme rovněž zhlédli. U Zdi nářků jsem si zase vzpomněl na londýnské MNO.

Druhý den nás odvezli autobusem k Mrtvému moři, které leží asi 40 km od Jeruzaléma. Představoval jsem si ženu a děti, jak mi určitě nebudou věřit, až jim budu vyprávět o koupání ve zdejším divu světa. Voda totiž obsahuje šestkrát víc soli než normální mořská a tak jsem si na ni mohl pohodlně lehnout se zkříženýma nohama jako na otoman a číst přitom noviny. Dokonce jsem po moři chodil, uměním bylo pouze udržet rovnováhu. Válku nám tu připomínala jedině zapadlá osádka britských letců s hydroaviony a polský tábor.

Po cestě do Jericha, jehož hradby byly zbořeny technikou, i na naši dobu pokrokovou – postačilo totiž, že na ně archanděl Gabriel trošku zatroubil – jsme míjeli posvátnou řeku Jordán. Napodobili jsme Jana Křtitele a vykoupali se ve žlutých vodách této asi 25 m široké řeky, jejíž břehy byly porostlé zelenými křovisky. Zbýval nám ještě Betlém, ležící asi 9 km jižně od Jeruzaléma. Silnice má prý stejnou trasu jako cesta Tří králů a zatáčka, kde jim prý poprvé zazářila hvězda, je viditelně označena. Vchod do chrámu, postaveného nad chlévem, kde se narodil Ježíš, měl pouze 80 cm výšky, čímž se znemožňovalo věřícím muslimům, aby dovnitř vjížděli na koních. I místo Kristova narození je výrazně označeno. Sympatický jezuita Šírá nás neúnavně vodil i po dalších památkách. Naštěstí se náš pobyt ve Svaté zemi skončil a před námi se otevíralo další putování.

7. října jsme konečně opouštěli Jeruzalém. Na živé železniční křižovatce Lyddě, kde se to v pekelném rámusu, pokřikování a hluku jen hemžilo lidmi skoro všech ras a kde britská vojenská policie bedlivě střežila celý tento zmatek, nám sdělili, že u města Haify došlo k železniční nehodě. Proto jsme v jízdě pokračovali pohodlným autobusem a kvečeru jsme dorazili do Smakhu, špinavého arabského městečka, ležícího na jižním břehu Tiberského jezera, známého spíše pod svým biblickým názvem Genezaretské. Když jsme tam nemohli sehnat ubytování, zavezl nás ruský řidič do Tiberiasu, lázeňského městečka na témže jezeru. Ubytovali jsme se v hotelu Astoria, patřícímu Židovi, utečenci z reichu. Z hotelové terasy jsem vychutnával jedinečnou vyhlídku na jezero mezi skalnatými pahorky, na palmový háj pod námi a na městečko.

Zítra tedy konečně opouštím Palestinu! Co mě v téhle zemi zaráželo nejvíc, byla nenávist mezi Židy a Araby, kteří jeden druhého považovali za vetřelce a navzájem se pobíjeli. Britům se to však dobře hodilo podle hesla Rozděl a panuj! Židovské osady byly čisté, arabské špinavé a nepořádné. Zato navenek budili Arabové dojem hrdého a sebevědomého národa. Židi vystupovali skromně a uctivě. Jen děcka, jak arabská, tak židovská, se sobě podobala k nerozeznání a znala především slovo bakšiš.

Dalším naším cílem byl Damašek. Vezli jsme se tam pohodlným autobusem s chladicím zařízením. Za oázou Aba El Chamad jsme vjeli do pouště rozprostřené mezi Sýrií a Irákem. Tu a tam se daly zhlédnout prchající gazely. Velmi často jsme potkávali karavany. Velbloudi kráčeli houpavým krokem, jeden za druhým, s hlavami hrdě vztyčenými, jako by si byli vědomi, že bez nich by se na těch rozsáhlých pouštích život neuchytil.

Pokoušeli jsme se usnout v ujíždějícím autobuse, ale nějak to nevycházelo. Kolem šesté ráno se nad písečný obzor naráz vyhouplo obrovské slunce. Bylo mi, jako bych se znovu octl na moři. K polednímu jsme poušť nechali za sebou, vjeli do údolí Eufratu a po několika hodinách jízdy dosáhli Bagdádu a ubytovali se v hotelu Shatt al Arab.

Město leží na obou březích řeky Tigridu, která tu dosahuje okolo 300 m šířky. Jinak se podobalo ostatním orientálním městům jako vejce vejci. Poněvadž jsme tu znovu zůstali skoro tři dny, prohlédl jsem si podrobně město „arabských nocí“ a sídlo legendárního Haruna al Rašída, které mělo úctyhodné stáří – více než 2 600 let.

Irák, jedna ze zemí nejbohatších na ropu, neušla pochopitelně pozornosti Britů, a proto se jí zmocnili na konci první světové války. Avšak už roku 1920 tu došlo k povstání a Britové museli přistoupit k ustavení monarchie pod britským protektorátem. Prvním králem se stal emír Fajzal.

V dubnu 1941 tu došlo k novému protibritskému povstání, které bylo potlačeno vojenskou intervencí. Byla ustanovena nová vláda pod Nuri Es Saidem, který všemi prostředky potlačoval vzrůstající propagandu nacistů.

V zemi však přesto vládla proněmecká nálada.

O tom, že tu existuje německá špionáž, svědčí i nepříjemné dobrodružství, které jsem zažil hned druhý den po příjezdu. Chtěl jsem si prohlédnout večerní a noční Bagdád, a poněvadž nikdy nechodím rád v houfu, vyrazil jsem docela sám do starého města. V úzké malé uličce jsem vstoupil do malé kavárničky. V tlumeně osvětlené místnosti u dvou stolků sedělo pět šest Arabů. Objednal jsem si kávu a vodní dýmku, trvalo však asi dvacet minut, než mě obsloužili. Popíjel jsem kávu, kouřil dýmku a přitom si dělal heslovité poznámky o tom, co zajímavého jsem dnes zhlédl. Za chvilku se mě začala zmocňovat nepříjemná ospalost. Přestal jsem psát a schoval papír s tužkou do levé kapsy tropické košile. Svou únavu jsem připisoval přítmí, které tu vládlo. Ale ospalost se rychle zvyšovala, a tak jsem se rozhodl, že zaplatím a půjdu na čerstvý vzduch. To byla moje poslední myšlenka…

Celého mě roztřáslo chladno, do zátylku nepříjemně chladilo nějaké železo. Otevřel jsem oči: obloha šedomodrá, slunce nikde. Čerstvý vzduch mě zatím už přivedl k sobě. Udiveně jsem se rozhlédl a zjistil, že ležím na kolejích někde mimo město.

Těžce jsem se zvedal, v zádech tupou bolest. Rychle jsem si zkontroloval obsah kapes: nescházelo nic, i hodinky jsem měl na ruce. Jedině v náprsní kapse košile chyběl lístek s poznámkami. Orientoval jsem se a asi po půl hodině jsem došel na okraj Bagdádu. Po teplé koupeli v hotelu a po několika sklenkách něčeho ostřejšího bez sody jsem se už cítil dobře. Mám za to, že jsem se pravděpodobně stal nápadným agentům pracujícím pro Němce…

Z Bagdádu jsme odjeli do Basry, zvané „Benátky východu“, vzdálené po železnici asi 700 km. Projížděli jsme krajem, kde před 5 000 léty vládla jedna z nejmocnějších říší starověku, velmoc babylónská. I z vlaku se dosud daly spatřit zříceniny a stavební památky z té doby, jinak se před našima očima střídaly datlové háje s pouští a s obrovskými močály.

ČEKÁME V TEHERÁNU

Z Basry, kde jsme nocovali, jsme jeli americkým nemocničním vlakem do íránské železniční křižovatky Ahvaz. Celou železniční trať Ahvaz – Teherán měli v rukou Američané. Ve vlaku američtí strojvůdci a průvodci, na železničních zastávkách americké vojenské stráže. Ovšem nové továrny a železnice tu zase postavili Němci, nikoli jako nezištnou pomoc, nýbrž v rámci velmocenského utkání o tuto strategicky důležitou zemi. To jim také vyneslo výhodné obchodní dohody, podle nichž už tady v roce 1935 získali rozhodující ekonomický vliv. Šach Pahlevi se plně orientoval na politiku mocností Osy. V červnu 1941 prohlásil šach sice Írán za neutrální, ale už 25. srpna 1941 vytáhla do severního Íránu sovětská vojska a Angličané obsadili jihozápadní část země. Tento akt byl reakcí spojenců na činnost německé Páté kolony. Starý šach musel abdikovat a nástupcem se stal jeho syn Muhamed Réza Pahlevi, který 9. září 1943 vyhlásil válku Německu.

Tyhle informace jsem vyčetl z americké propagační brožury během 27hodinové jízdy krajinou, kde se hory střídaly s náhorními rovinami, na nichž se zelenala políčka a vinice. Na nádraží v Teheránu nás zase pro změnu nečekal nikdo. Po delším telefonování se zjevil náš zdejší atašé podplukovník Stoj a s mrzutým výrazem ve tváři nás odvezl do hotelu Imperiál.

V pohodlné posteli jsem prováděl předběžnou bilanci: konečně jsme po dlouhém putování do Sovětského svazu dorazili do předposlední štace. Z Liverpoolu do Teheránu jsme ujeli přes 10 000 km, to jest více než čtvrtina zemského odvodu. Naše skupinka už ale není kompletní. V Jeruzalémě, Bagdádu a Basře jsme nechali onemocnělé důstojníky.

Za celou tu dobu jsme nevytvořili soudržný celek. Nemohla k tomu přispět ani osoba velitele transportu pplk. Husineckého. Byl to typ důstojníka, u kterého zřejmě převládaly egoistické sklony a jehož silnou stránkou rozhodně nebylo společenské chování. Na londýnském ministerstvu ho prostě jmenovali velitelem transportu jako hodností nejstaršího, třebaže ho dobře znali.

Teherán se rozkládá na náhorní rovině, obklopené půlkruhem vysokých hor, z nichž nejvyšší, skoro 6 000 m vysoká, má věčně ledovou špičku. I podnebí tomu odpovídalo: ve dne velmi horko, večer se zase dobře snesl soukenný battle-dress. Stejně jako ostatní orientální města měl Teherán dvě tváře. V moderní vynikal zejména šachův palác, pošta a budova British-Iranion Oil Company, do hliněných chatrčí staré čtvrti je zakleta bída.

Zvláště mě přitahoval trh, nefalšovaný orientální život se svými specifickými zápachy, vůněmi, křikem a handrkováním. Prodávalo se a kupovalo všecko, od nejnádhernějších koberců až po utržené podrážky. Na vyhrazeném místě se sváděly ústní souboje o cenu prodávaných velbloudů a oslíků. Davem se prodírali velbloudi s náklady a jezdci na trpělivých oslicích.

Hned druhý den jsem s mjr. Fantou navštívil našeho vojenského atašé pplk. Stoje. Chtěli jsme vědět, co s námi bude. Vždyť naše cesta trvala už přes 36 dní a Moskva byla stále ještě příliš daleko! Třebaže pplk. Stoj měl tentokrát lepší náladu, jeho informace nás příliš nepotěšily. Všecko záleží na tom, kdy Sověti přistaví letadla – a ti si určitě dají na čas. Ostatně nemáme prý do čeho pospíchat…

Perspektiva dalšího neurčitého čekání mi už šla na nervy a konečně nejenom mně. Také bydlení v hotelu silně podrývalo naše skromné finance. Za stravu a nocleh jsme platili denně přes 200 našich předválečných korun, přičemž strava nebyla příliš valné kvality a ubytování skromné, i když čisté. Pramalou útěchu nám poskytoval i případ pplk. Nováka, který sem jel s menší skupinou našich důstojníků. Jejich loď byla potopena torpédem. Všichni se sice zachránili, avšak spolu s majetkem zůstaly na dně mořském i jejich osobní doklady. A tak tu teď v Teheránu čekali na nová sovětská víza. A podle pplk. Stoje si na ně ještě hezky dlouho počkají. Až nyní jsem si uvědomil, že za mírově klidnou přepravu vděčíme vlastně králů Petaru II., který se plavil v našem konvoji.

Ještě nebezpečnější byla trasa Severním mořem, kde se lodní cesty nalézaly pod kontrolou německých ponorek a letectva. Před dvěma měsíci německá ponorka potopila loď, na které se plavila skupinka našich důstojníků. Čtyři z nich vylovili z rozbouřeného moře britští námořníci z doprovodných lodí, ale vynikajícího leteckého odborníka plukovníka Berounského se jim zachránit nepodařilo. Ale i v dalších konvojích zahynulo na cestě do SSSR mnoho našich vojáků. Mezi jinými i kapitán Ferak, letec interbrigadista, který se ve Španělsku proslavil svými odvážnými kousky. Na Frankovy narozeniny například bombardoval jeho rodiště, přístav El Ferrol a nalétal tak nad nepřátelským územím sám a bez doprovodu stíhaček asi 1 500 km.

Ke jménu Berounský se váže vzpomínka na má léta ve vojenské akademii. Korzoval jsem s několika kamarády v Prostějově bez opasku na vycházkové uniformě, za což nás zadržel Berounského přítel npor. Soukup. Důsledkem byl oprávněný trest. Pro naše představy o eleganci v Hranicích pochopení neměli.

Později, už jako poručík, jsem o dovolené v Prostějově často s touto nerozlučnou dvojicí popíjel. Pamatuju se, jak jsem jim záviděl, že při pitce nemohu zabodnout do stolu kordík, což oba obvykle činívali.

Npor. Soukup, rovněž vynikající letec, se zabil při závodech „Okolo Malé dohody“. Berounský odešel po Mnichovu do Londýna, kde jsem se zájmem čítal jeho zprávy, které jako styčný důstojník u Bomber Command posílal na MNO.

Na kalendáři ubývaly listy a letadlo nikde. Tím víc přibývalo stručných, ale neklidných zápisů v mém deníku. Stěžoval jsem si na nucenou nečinnost. Ke Stojovi jsme raději ani nechodili, odpovídal nám buď škodolibě nebo nevrle a obojí se mě dotýkalo stejně nepříjemně.

Objevil jsem teheránský stadión, za nějž by se nemuselo stydět žádné hlavní město Evropy. Spolu s mjr. Vovsem jsme tam chodili denně běhat, abychom neztratili tělesnou kondici. Pochopitelně že jsme si nedali ujít sportovní slavnost na počest šachových narozenin, na které se předváděly staroíránské zápasy dvojic, ukázky z lehké atletiky a národní tance.

Stáli jsme právě s Vovsem před stadiónem, když policie začala bezohledně vytlačovat obecenstvo, aby uvolnilo vchod. Měli jsme na sobě tropické uniformy, takže nás zřejmě považovali za Američany nebo Angličany a nechali nás stát. Zvědavě jsme se rozhlíželi. Za chvilku předjela přepychová americká limuzína, z níž vystoupil šach s chotí a přešel kolem nás na dosah ruky.

Nový šach se netěšil velké popularitě na rozdíl od svého otce Rézy, na něhož zdejší obyvatelé často vzpomínali a o němž kolovalo množství historek. Podle nich byl sice orientální despota, ale chránil chudé a měl smysl pro spravedlnost. V převlečení prý navštěvoval trhy, a když zjistil šizení, následoval okamžitý trest. Znal prý jen dva druhy trestu: šibenici nebo sloup hanby před palácem.

Réza Pahlevi se pokoušel zmodernizovat Írán i nařízením, aby ženy chodily s odkrytou tváří. V zemi došlo k velkému pobouření, ale starý lišák na to šel z jiného konce. Nařídil, že výplatu měsíčních důstojnických gáží bude provádět osobně, ovšem pro peníze si musely chodit manželky s nezakrytou tváří. To prý pomohlo a reforma zapustila pevné kořeny.

Z nedostatku lepšího zaměstnání jsem se zúčastnil i různých společenských podniků, jako koktajlu na jugoslávském vyslanectví, večeře u generálního ředitele Škodových závodů dr. ing. Martináska a recepce, kterou pořádal v předvečer našeho státního svátku vyslanec dr. Kadlec. Na večírku mě vyslanec dvakrát vyzval k rozhovoru o vojenskopolitických problémech. Méně potěšující už však byla jeho informace, že do 4-16 dnů nemůžeme počítat s odletem. Potom mi nepřímo doporučil, abych si naše zdržení nebral příliš k srdci.

Abych se aspoň nějak prokousal tím nicneděláním, začal jsem se zajímat i o íránskou armádu. Mužstvo bylo velmi nuzně oblečené a jeho výzbroj pozůstávala z lehkých pěchotních zbraní. Kousek za městem stála dosti ošuntělá kasárna, kam jsem se na ně chodil dívat. Zabývali se ponejvíce pořadovými cviky, jen jednou jsem měl možnost pozorovat i taktický výcvik v rámci roty. Poměr velitelského sboru k vojínům by se dal nejlíp přirovnat k poměru pána a otroka. Až mi těch vojáků bylo líto. Zdálo se mi ale, že si to neberou příliš k srdci, vždyť ani jejich život v civilu nebyl jiný.

V Teheránu se dobře dali porovnávat příslušníci všech tří okupačních armád. Nejukázněněji se chovali důstojníci a vojáci Sovětské armády, kterým se po této stránce přibližovali íránští vojáci. Nejhorší vystupování měli američtí důstojníci a vojáci, právem neoblíbení pro svou aroganci. U Britů mi byl nápadný rozdíl mezi jejich chováním doma a v koloniích, ovšem nikdy se nesnižovali k takovým způsobům jako jejich američtí spojenci. Tuto směsici armád doplňovali ještě Poláci. Tady však ztratili mnoho ze svého londýnského velkopanského vystupování. Emigrace silně poznamenala jejich nitro i zevnějšek.

Naše víza měla platnost do 8. listopadu, takže jsme se právem začali obávat, co se stane, když do těch zbývajících tří dnů neodletíme. Tu poprvé uklidňujícím způsobem zasáhl pplk. Stoj ujištěním, že prý Rusové na tohle zase nejsou moc hákliví. Navíc se počasí zkazilo a po celé dny pršelo.

Teheránský rozhlas a noviny z 6. listopadu uveřejnily zprávu sovětského vrchního velení o výsledcích čtyřměsíční sovětské ofenzívy: zničeno bylo 144 německých divizí, z toho 28 pancéřových a motorizovaných. Celkové ztráty Němců obnášely 2 700 000 mužů, z nichž bylo 900 000 mrtvých, 98 000 zajatců, zbytek ranění. Rozloha území osvobozeného během čtyř měsíců představovala dvaapůlnásobek předmnichovské Československé republiky. Tyto ztráty se mi opět zdály být silně přehnané.

Teheránský rozhlas oznámil také pro nás potěšující zprávu, že do bojů za osvobození Kyjeva zasáhla i 1. čs. samostatná brigáda. Naši bojují a vítězí, zatímco já tu dřepím!

I celý náš kolektiv prodělával ze samé nečinnosti těžkou morální krizi; vždyť od našeho odjezdu z Velké Británie uplynuly dva měsíce. Proto zpráva, že zítra konečně odletíme, přišla v hodině dvanácté.

LET DO MOSKVY

Dopoledne dne 11. listopadu nás pplk. Stoj odvezl na sovětské letiště, vzdálené asi hodinu od Teheránu. Pociťoval jsem pouze zlomek radosti z té, kterou bych měl, kdybych byl mohl odjet už před 24 dny.

Davaj, davaj! Tuhle typicky ruskou pobídku jsem poprvé zaslechl od pilotů, kteří pospíchali, abychom už byli pryč. Dvakrát nás popohánět nemuseli. Ve 12 hodin 17 minut se naše dopravní letadlo odlepilo od startovací dráhy. Nad pohořím Elbrus jsme nabrali výšku a pluli nad sněhobílými mraky, ozářenými prudkým sluncem. Stále se mi ještě nechtělo věřit, že už jsme doopravdy na cestě do Moskvy. Snad i proto, že náš odlet proběhl tak absolutně neformálně, bez řečí na rozloučenou. Na víza si nikdo ani nevzpomněl.

Po dvouhodinovém letu jsme přistáli v Baku. Na letišti nás očekávala příjemná průvodkyně Inturistu, která nás odvezla do hotelu. Usnuli jsme s přesvědčením, že už zítra budeme v Moskvě.

Ráno jsme nastoupili do méně pohodlného letadla, určeného pro výcvik parašutistů. Usedli jsme na tvrdé lavice a po hodinovém letu nás roztřásla zima. Nad Astrachaní začal zlobit jeden z motorů a počasí se zhoršilo tak, že jsme tam museli přistát. V astrachanském domu Sovětské armády jsme přenocovali dokonce dvakrát, poněvadž deštivé a mlhavé počasí nedovolovalo startovat.

Teprve v neděli 14. listopadu se počasí umoudřilo a tak po půldruhahodinovém letu jsme z ptačí perspektivy mohli shlížet na Stalingrad. I z letadla se daly rozeznat hromady zničených aut, děl, tanků a letadel. Město obklopovaly chátrající zákopy a opěrná postavení. Nesčetné krátery po bombardování a dělostřelecké palbě proměnily terén v měsíční krajinu.

Počasí se znovu zhoršilo a tak jsme museli přistát znovu. Na zemi nás srdečně uvítali a ubytovali v leteckých barácích.

Letci nás také pro vezli nízko nad Stalingradem, který se městu vlastně ani nepodobal. Zbyly jen nízké rozvaliny, trosky a trosky. Byl to pohled daleko drastičtější než na Coventry nebo londýnskou City. Zvlášť divně na mne zapůsobil štítek Škodovy závody – Plzeň, který jsem při prohlídce objevil v haldách zničeného německého materiálu.

Příštího dne jsme startovali hned zrána. Nad Stalingradem se sice modralo čisté nebe, ale meteorologové hlásili, že v Moskvě sněží. Přesto jsme doufali, že se tam už konečně dostaneme. Ale zhoršující se počasí a především pravý motor, který zlobil už během cesty do Baku, nás donutily k přistání v Borisoglebsku.

Snad proto, že sem nepřijíždělo tolik cizinců jako do Stalingradu, nás tu přivítali tak srdečně, že jsem poprvé zapomněl, jak dlouho už trvá naše cesta. Jako hosté zdejšího vojenského leteckého učiliště jsme po bohaté večeři na naši počest navštívili divadelní představení, které uspořádalo divadlo z Voroněže. Hrálo prostoduchou hru z doby carismu, která se jmenovala Čest uniformy. Teprve na taneční zábavě jsme se z tohoto zážitku poněkud vzpamatovali.

Do Moskvy jsme se dostali až příští den. Naše letadlo konečně přistálo na ústředním moskevském letišti, kde nás už očekávala auta čs. vojenské mise a odvezla nás do hotelu Nacionál. Zdolali jsme vzdálenost 12 500 km a potřebovali k tomu 67 dní. I Verne by se pozastavil nad naší cestovní rychlostí. Byli jsme ovšem ve válce.

MOSKVA A BUZULUK

V Moskvě nás přijal a přivítal generál Kratochvíl, velitel čs. vojenských jednotek v Sovětském svazu, který se jako velitel 1. pluku zúčastnil už bojů ve Francii a později působil v Cholmondeley a v Londýně. V jeho srdečných, ale i otcovských slovech nechyběl ani vztyčený ukazováček: vstoupili jsme prý do země, která sice bojuje o své bytí, ale současně si velmi bedlivě všímá, jak se tu chovají cizinci, Čechoslováky nevyjímaje. Přikyvovali jsme, že rozumíme. Rozdělení naší skupiny bylo už předem připraveno a tak se všichni, až na mne, okamžitě rozjeli. Někteří odešli přímo k 1. čs. brigádě, část byla přidělena k náhradnímu praporu v Buzuluku. Já jsem měl pracovat ve štábu našich jednotek s prozatímním stanovištěm Moskva – hotel Nacionál.

Moje první kroky směřovaly na Rudé náměstí, ke Kremlu a k Leninovu mauzoleu. Udivovaly mě mrazivé ulice s haldami sněhu doslova překrvené lidmi. Z Moskvanů skromně, ale čistě oblečených, s veselými tvářemi a sebevědomým chováním vanulo něco, co mě s nimi hned spojilo – chuť k životu a víra v něj. Jen při náhodném rozhovoru jsem pozoroval určitou neochotu a zaraženost, ovšem jen do té doby, než se dověděli, že jsem Čechoslovák. Naše uniformy byly totiž anglického vzoru a děti na mne pokřikovaly: Vot angličánin!

Mile mě překvapilo vystupování sovětských vojáků.

Vnější projevy kázně, spočívající také v péči o zevnějšek a ve vzorném vojenském vystupování a chování, byly součástí morálního činitele, který rozhodoval na bitevním poli. Co by tomu řekli ti příslušníci naší armády ve Velké Británii, kteří přehlíželi nebo dokonce nechtěli znát tuto důležitou složku ve výchově vojáka?

podtrhávám si dnes ve svém deníku.

Čtvrtého dne jsem obdržel rozkaz odjet do Buzuluku, abych se seznámil s tamějším čs. vojenským prostředím. V rychlíku se mnou sdíleli prostorný oddíl místenkového vozu černovlasá žena středních let s dvěma holčičkami a prošedivělý kapitán letectva. Jinak byl vlak nabitý vojáky i civilisty.

Cesta vedla přes Rjazaň, Penbu a Kujbyšev zasněženými lesy a později stepí. Venku mrzlo, ale příjemné teplo v oddělení vytvářelo na oknech fantastické obrázky. Mnoho se vidět nedalo, ale jedna podívaná mě šokovala: na jakési stanici jsem pozoroval, jak ženy v ostrém mrazu posouvaly a přenášely kolejnice. Moje maminka také po celý život těžce pracovala, ale tahle dřina je pro silné chlapíky! Uklidňoval jsem se tehdy, že tomu tak asi musí být, když muži bojují na frontách, a že asi v práci sovětských žen bude pramínek dosavadních úspěchů.

Pozorněji jsem si prohlédl svou sousedku, která před začátkem války musela být opravdovou krasavicí, a povšiml jsem si vrásek a kruhů pod překrásnýma hnědýma, dnes unaveně hledícíma očima. Jela k příbuzným do Kujbyševa, její manžel, důstojník, byl někde na frontě a mnoho zpráv o něm neměla.

Tady ve vlaku jsem si poprvé všiml, že v této zemi, která žila jen pro válku, se o válce nemluvilo. Aspoň ne s cizincem. V Anglii by se tohle vůbec nemohlo stát. Kapitán mi neodpověděl na otázku, jestli je stíhač. Tvářil se, jako by mě přeslechl. Kam že jede nebo co bude dělat, o tom pochopitelně nepadlo ani slovo, prohodil pouze, že je na dovolené. V Kujbyševu moje společnost vystoupila, ale i další spolucestující se chovali podobně.

Po cestě dlouhé 1 500 km, jež trvala dva dny, jsem dojel do Buzuluku. Na stanici mě očekával mjr. Fanta a odváděl mě zasněženými ulicemi do domku, kde jsem se měl ubytovat. Ostrý mráz pronikavě pálil a jako by přitahoval poctivě zpracované válenky. Při každém kroku jsem cítil, jak přilnávají k promrzlé a ledem pokryté zemi.

Zasněžené domy a domky po stranách, většinou staré a nízké, mžouraly na nás okénky, ještě zmenšenými výplněmi proti mrazu. Fanta mi svým klidným způsobem vysvětloval, že město, které se rozlohou rovná asi tak Prostějovu, leží na řece Samarce, proslavené v bojích proti Tatarům. Teď ovšem pod sněhovým příkrovem po ní nezůstalo ani stopy. Mráz také způsobil, že mi město připadalo jako po vymření, třebaže v té době mělo asi 30 000 obyvatel. Ojedinělí chodci, ženy, děti a starci, které jsme potkávali, se s Moskvany nedali srovnat. Jejich oblečení bylo nuzné a připadali mi ustaranější a zbědovanější. Prohlíželi si mě soustředěným pohledem, který rychle odvraceli, bez jiskry radosti nebo optimismu.

Moje bytná byla mladá žena s třemi dětmi. Prohlašovala, že je vdova. Od svého manžela, který bojoval u pohraničníků hned od počátku války, neměla žádné zprávy a pokládala ho za mrtvého, třebaže se úředně číslil mezi nezvěstnými. Měl jsem u ní k dispozici docela slušný prostor, oddělený od ostatní místnosti jen lehkým závěsem. Na spaní to úplně stačilo a přes den jsem se stejně zdržoval v kasárnách.

Alexandra Stěpanovna, jak se jmenovala moje bytná, překypovala doma řečmi a smíchem, když jsem ji však potkal na ulici, stěží odpověděla na pozdrav. Mohl jsem se brzy přesvědčit, že i tady šlo o určitou obavu, aby ji nenařkli z familiárních vztahů k cizinci, byť patří ke spojenecké armádě. Jinak se mladá vdova dobře starala o moje pohodlí a za vysoké ceny opatřovala chléb, ovoce a vodku na rušném městském bazaru. Všiml jsem si, že normální příděly pro civily taktak stačily k zachování života, často jsem se proto dělil s jejími dětmi.

Buzulucká kasárna pozůstávala ze staré budovy, kde mužstvo mělo společné ubikace a kde byly rovněž kanceláře. Z menší budovy zřídili důstojnickou jídelnu. Jistěže i tady válka zanechala stopy, všude však vládla vzorná čistota a na tu sibérii venku tu bylo teplo a dokonce i útulno. Sice žádné leamingtonské zámky a zámečky, které naše vojáky spíše rozmazlovaly, rozhodně však se tu také nic nedalo srovnat s nekulturností a špínou tábora v Agde.

Stav náhradního praporu v té době byl asi 800 mužů, mezi nimi jen málo Čechů. Většinou to byli Zakarpatští Ukrajinci a Slováci, bývalí zajatci, kteří se přihlásili do naší armády. Připadali mi apatičtí a jakoby smíření s osudem. Jejich anglická výstroj a ruská výzbroj byla slušná a jednotná. Také výcvik probíhal dobře i za tak těžkých přírodních podmínek, kdy rtuťový sloupek teploměru kolísal mezi 35 a 40 stupni pod nulou. Zúčastnil jsem se výcviku s dělostřeleckou baterií, u proti tankových kanónů i ve spojovací četě a neměl jsem mu skoro co vytknout. Přitom jsem zjistil, že mi chybí znalost sovětských předpisů, a proto jsem značnou část svého času věnoval jejich studiu, zejména dodatkům, které už zachycovaly válečné zkušenosti.

Jako styčný důstojník u náhradního praporu sloužil kpt. Mišin, důstojník NKVD, který často zdůrazňoval, jak si váží Čechoslováků, v té době jediných bojujících spojenců Sovětského svazu. S tímto pohledným inteligentním mužem, který vynikal až francouzským temperamentem a musel mít velké úspěchy u žen, jsem se rychle sblížil. Myslím, že i on si mě oblíbil, třebaže mi neušlo, že jsem si jeho úplnou důvěru nezískal. Konečně rozvědčíci tu také nejsou proto, aby důvěřovali! Hned první večer jsme se opili a dlouho jsme se bavili o Aglii. Za války se žádný sovětský důstojník nevyptával na zahraničí, spíš se tomuto tématu vyhýbal. A pokud tedy někdo aktivně projevoval zájem o tyto otázky, s největší pravděpodobností měl zpravodajské úkoly.

I bystrému Mišinovi asi neušlo, že jsem ho částečně prohlédl, a proto, jak se to už dělává, mě seznámil s velmi hezkou Ruskou v české uniformě. Ta rychle navázala srdečné přátelství i s Alexandrovnou Stěpanovnou a tak měl Mišin nade mnou slušně zorganizovaný dozor. Tato hra mě však v každém ohledu bavila, a proto jsem navenek zachovával klid a nevědomost.

Kpt. Mišin mě rovněž představil místním stranickým a státním funkcionářům, kteří se zúčastnili našeho mikulášského večírku. Při té příležitosti si vzpomněli i na naše legionáře z první světové války. Přitom jim v žádném případě nešlo o nějaké nepřátelské narážky, nýbrž prostě o konstatování, že nejsme prvními Čechoslováky, kteří tu u nich v Buzuluku pobyli. Po dlouhé době jsem si taky zatancoval s českými děvčaty, příslušnicemi naší jednotky. Vynikaly nad zdejšími nikoli pouze inteligencí, což jsem už předtím mohl konstatovat při školení spojařů, mezi nimiž většinou pracovaly, nýbrž i zjevem a především jakýmsi ženským sebevědomím.

Toho večera jsme s Mišinem znovu popili výtečnou, ale v určitém stadiu i zákeřnou vodku, a když jsme se k ránu přátelsky loučili, uralský mráz se ukázal jako výborný lék na naše rozpálené hlavy.

V Buzuluku jsem se dostal zase jednou do českého vojenského prostředí. Nemohl jsem se zbavit dojmu, že většina zdejších důstojníků zaujímá vůči těm, kteří přišli z Anglie, zdrženlivou nebo vyčkávací pozici. Ostatně bylo to jen přirozené, vždyť jsme vyrůstali v rozdílných prostředích. Ale možná, že se právě už tu tvořil zárodek příštího rozštěpení naší zahraniční armády, jak tomu předtím bylo u legionářů, kteří se rovněž dělili na ruské, italské a francouzské a ne vždy v dobrém slova smyslu.

Mne zase zajímaly poměry mezi zdejšími důstojníky, kteří sem přišli z polského legionu. Nedalo to ani tolik námahy, všude se najde dost hovorných lidí. I tady existoval rozpor mezi aktivními důstojníky a záložníky, ale to už tak bývá. Proti Prchalovi stáli všichni jako jeden muž, mě osobně zajímala daleko víc osobnost plk. Svobody. Pro nás v Londýně byl uznávaným vojákem, ovšem jen v rozumných a politických kruzích. Tady v Buzuluku však na něj neměli všichni tak příznivý názor. Prostě intriky a zákeřnosti nebujely pouze na Západě, ale i na Východě. Hlavní výtky proti Svobodovi spočívaly v tom, že prý v roce 1940, tedy dávno před zahájením sovětsko-německé války, měl úmysl odejít ze Sovětského svazu do Francie, kam také posílal transporty svých vojáků. Jaké důvody ho k tomu vedly, to už jsem se nedověděl. Zaujala mě i zpráva, že prý někteří důstojníci žádali Svobodu, aby odjel do Londýna a tam vstoupil do Státní rady. Tímto způsobem se ho prý chtěli zbavit.

Obdržel jsem z Moskvy telegram, v němž stálo:

Z rozkazu gen. Kratochvíla se vraťte ke štábu – do Moskvy. Odjel jsem tedy 10. prosince zpět, aniž jsem věděl, že důvodem je očekávaný příjezd prezidenta Beneše.

K prezidentovu slavnostnímu uvítání na moskevském nádraží jsem přijel pozdě a velmi jsem toho litoval. Ale proběhlo prý nejen se všemi oficiálními poctami, jak se sluší na hlavu spojeneckého státu, nýbrž i velmi srdečně. Nezbylo mi než pročítat Izvestije, které přinesly i fotografie z prezidentova příjezdu a z jeho návštěvy u předsedy Nejvyššího sovětu Kalinina. Beneše doprovázel vyslanec Smutný a generál Nižborský.

Dr. Beneš byl na cestě už od půli listopadu, zdrželo ho jednak nepříznivé počasí, ale také teheránská konference, na níž se setkali představitelé protifašistické koalice maršál Stalin, prezident Roosevelt a ministerský předseda Churchill. Oficiální komuniké oznámilo, že se rozhodli vést válku s ještě větším důrazem a dohodli se na předpokladech k spravedlivému míru. Pravděpodobně se jednalo i o otevření druhé fronty na evropském kontinentu. Sovětská armáda se v době konference blížila k starým sovětským hranicím, což samo o sobě už působilo na spojence jako vzpruha. Vždyť v nejhorším by Sověti mohli porazit Hitlera i pouhými vlastními silami!

Churchill odevzdal Stalinovi meč s vrytými slovy: Dar krále Jiřího VI. lidu s ocelovým srdcem – občanům stalingradským – na znamení úcty anglického národa k nim. S tím se ovšem poněkud nerýmuje tvrzení, že příjezd prezidenta Beneše prý různými úskoky zdrželi především Britové, kteří si nepřáli jeho přítomnost v Moskvě.

12. prosince 1943 došlo k uzavření československo-sovětské smlouvy o přátelství, vzájemné pomoci a poválečné spolupráci, kterou v přítomnosti maršála Stalina, Kalinina a prezidenta Beneše podepsali ministr zahraničí Molotov a náš velvyslanec v Moskvě Fierlinger.

Šel jsem právě z nádraží, když se z tlampače začal rozléhat hlas předčítající plný text smlouvy, uzavřené na dvacet let. Hloučky Moskvanů pod tlampači ji přijali potleskem a provolávali slávu Československu. Smlouva navazovala na starou z roku 1935 a na londýnská jednání z roku 1941 a byla nesporným úspěchem Benešovy zahraniční politiky. Příštího dne ji s příznivými komentáři uveřejnil veškerý moskevský tisk. I já osobně jsem rychle poznal, že slovo Čechoslovák dostalo lepší zvuk.

Na štábu jsme se dověděli, že smlouva není jediným důvodem, pro který se prezident dostavil do Moskvy. Na základě smlouvy se v SSSR má ustavit nový a vyšší typ zahraniční jednotky operačního charakteru. Proto jsme netrpělivě čekali na výsledky. 18. prosince Stalin znovu přijal dr. Beneše. Na této poradě pak bylo dohodnuto, že postavíme další brigádu, a to paradesantní. A ostatní budou následovat.

Spolu s mjr. Pernikářem jsme se dali do přípravných prací. Stalinův souhlas s ustavením paradesantní brigády jsme považovali za přípravu k zásahu v týlu nepřítele na našem státním území, tedy za jakési pokračování prací londýnské studijní skupiny.

Prezident Beneš měl v úmyslu rovněž navštívit vojáky 1. čs. brigády za frontou, ale nedostal souhlas moskevské vlády. V sovětském týlu se totiž nedalo bezpečně pohybovat, působily tu záškodnické tlupy ukrajinských nacionalistů, k nimž se připojovaly i menší bandy složené z kolaborantů, dezertérů a Němců. Ty dokonce přepadávaly slabší sovětské oddíly, drancovaly obyvatelstvo a často ostřelovaly auta s vyššími veliteli. V poslední době se jejich obětí stal generál Vatutin, jedna z velkých nadějí sovětské strategie.

Lze si představit, jak byli vojáci 1. čs. brigády, kteří se těšili na prezidentův příjezd, zklamáni! Proto se našlo jiné řešení: do Moskvy odjeli zástupci 1. čs. brigády i s brigádní zástavou. Na našem velvyslanectví se pak konala malá, ale srdečná ceremonie, na níž vzdal prezident poctu všem vojákům brigády tím, že vyznamenal jejich bojovou zástavu nejvyšším čs. vyznamenáním. Při té příležitosti rovněž dekoroval za statečnost 12 příslušníků brigády.

Malé slavnosti se zúčastnila i delegace slovenských vojáků, vedená pplk. Viliamem Lichnerem, která požádala Beneše, aby zařadil slovenské zajatce z táborů v Usmáni do čs. brigády v Sovětském svazu. Prezident republiky s tím souhlasil.

V telegramu na rozloučenou s brigádou pak prezident Beneš prohlásil:

Vracím se do Moskvy naplněn pocity velkého uspokojení nad srdečným a přátelským přijetím, které se v mé osobě dostalo našemu národu od vlády a lidu Sovětského svazu.

Právě uzavřená smlouva se Sovětským svazem o přátelství bude pojítkem mezi oběma státy, k čemuž ve velmi významné míře přispěla i vaše bojová činnost po boku nepřemožitelné Rudé armády.

Myslím, že slova telegramu vyjadřovala víc než pouhý diplomatický projev díků, aspoň tomu tak nasvědčovalo Benešovo chování na velké recepci, kterou uspořádal na našem velvyslanectví. Ze sovětské strany se jí zúčastnil Molotov, Litvinov, Vyšinskij, spisovatel Kornejčuk, generálové Žukov, Ignatěv a další. Kromě našich státních a vojenských představitelů byli přítomni i profesor Nejedlý, poslanec Gottwald, Slánský, Šverma, Kopecký a jiní.

Recepce se velmi vydařila. Ještě nikdy jsem neviděl Beneše tak animovaného. Se sklenkou červeného vína v ruce, celý rozjařený, přecházel od skupiny ke skupině a živě se bavil. Proti všem diplomatickým zvyklostem se zdržel až do pozdních nočních hodin, třebaže ho velvyslanec několikrát upozornil, že už je pozdě. Fierlingerovi zřejmě šlo o to, aby se jako každá zdejší významná osobnost brzy stáhl. Když se však Beneš i nadále vesele bavil, Fierlinger ho dokonce zatáhl zezadu na šos fraku se slovy: „Pane prezidente, musíte už jít domů!“ I tentokrát však bezvýsledně.

Využil jsem příležitosti, abych si pohovořil s řadou přítomných osobností, jako s vedoucím evropského oddělení sovětského ministerstva zahraničí Zorinem, gen. Alexandrovem, zakladatelem armádního uměleckého souboru, s vyslancem Smutným a s prezidentovým osobním lékařem dr. Kliengerem. Také jsem tu měl poprvé příležitost pozorovat zblízka poslance Gottwalda. Choval se nenápadně až rozpačitě a povětšinou se sklenkou vodky v ruce se díval poněkud zamračeně kolem sebe. Pouze když ho někdo oslovil, roztáhl úzké rty k úsměvu.

Před Štědrým večerem se Moskva s prezidentem slavnostně rozloučila na Kurském nádraží. Opět zaznělo jméno Československa do všech koutů Sovětského svazu a do celého světa. Rozhovory dr. Beneše se Stalinem značně přispěly k urychlení další výstavby čs. armády. Nové vyšší jednotky by spolu s už existující 1. čs. brigádou vytvořily slušný operační svazek, čímž by na území SSSR vznikla doposud nejsilnější jednotka naší zahraniční armády. Proto jsme se tu na štábu s vervou vrhli do přípravných prací.

GENERÁL PÍKA A GENERÁL SVOBODA

Československá vojenská mise, jejímž náčelníkem byl jmenován gen. Heliodor Píka, se vytvořila v květnu 1941. Územní působnost mise se vztahovala na Sovětský svaz a Turecko. Sídlem se stala zpočátku Moskva, později Kubyšev a ke konci války znovu Moskva. Do Ankary náčelník mise nebo jeho spolupracovníci pouze dojížděli.

Před vypuknutím války bylo úkolem čs. mise organizovat spojení s domácím odbojem, přijímat uprchlíky z okupovaného Československa a zprostředkovávat sovětským místům zprávy naší londýnské zpravodajské služby. Po vypuknutí války k tomu jako další úkol přistoupilo i formování našich jednotek na zdejším území, styk s MNO v Londýně a s prezidentem republiky. Gen. Píka podléhal přímo ministru národní obrany a měl plnou moc projednávat se sovětskými úřady veškeré otázky související s organizací, doplňováním a použitím zdejších našich jednotek. Proto mě neudivilo, když brzy po zahájení své práce ve štábu jsem obdržel pozvání k náčelníkovi naší vojenské mise. Na takovou návštěvu jsem se tehdy díval jako na čistě zdvořilostní.

Gen. Píku jsem doposud blíž neznal. Patřil k menší části důstojníků generálního štábu předmnichovské armády, která měla kromě vojenského a všeobecného vzdělání dobrý vztah k trupě, čili skutečné předpoklady pro velitelské místo. Píka působil i jako vojenský atašé a v této službě se vybrousil i společensky.

Přijal mě vlídně. Měl příjemný zevnějšek a způsoby a tak se zdvořilostní návštěva proměnila v déletrvající rozhovor u černé kávy. Jeho sdílnost mě překvapovala, ale vysvětloval jsem si ji tím, že vedle něho a mjr. Pernikáře jsem tu v Moskvě jediným důstojníkem generálního štábu. Některé jeho názory a soudy se mi tehdy zdály kacířské a neuvěřitelné. Proto se mi vryly do paměti natolik, že jsem ještě dnes schopen správně reprodukovat jejich obsah a smysl.

Podle Píky je maršál Stalin člověk pevné vůle, až brutální síly, výtečný organizátor a štěstím Sovětského svazu je, že v této době stojí v čele státu. Stalin je však také umíněný a neústupný a celé okolí se mu podrobuje a přizpůsobuje. Po stránce vojenské má skvělé spolupracovníky, zejména maršála Šapošnikova, vynikajícího stratéga a znalce německé vojenské doktríny. I sám rozumí vojenským věcem dobře, třebaže jeho dílem není všecko, co se mu tu připisuje. Stalin má dnes takovou moc, jakou v celé ruské historii neměl žádný car, a jeho slovo je skutečně zákonem. To je ovšem nezdravé, poněvadž to zrodilo celou řadu malých Stalinů s menším okruhem působnosti a také s úměrně menším nadáním a charakterem.

Sovětská armáda má výtečný bojový elán, dobrou výzbroj a přímo na bojišti se rodí nová a schopná velitelská generace. Stará, legendární generace, jako Vorošilov, Timošenko a Buďonnyj spíše jen reprezentuje komunistickou stranu. Doba jejich velitelské slávy je už za nimi. Dnes jsou Sověti v takové situaci, že válku už mohou vyhrát sami. Trvalo by to sice déle a stálo by je to mnohem víc obětí a lidských životů, ale dosáhli by Hitlerovy porážky. V Londýně o tom nemají správnou představu, a proto už podrobně a zevrubně informoval prezidenta.

O poměrech v naší jednotce se gen. Píka rovněž rozhovořil. Především označil za nešťastnou volbu jmenovat gen. Kratochvíla naším nejvyšším představitelem v SSSR. Je to dobrý a statečný člověk, občas trucovitý, ale takticky není na odpovídající výši.

Značně později, ještě v SSSR, jsem se dověděl, že prý gen. Kratochvíl neuvítal svou funkci s radostí. Požádal prý dokonce Píku, aby do Londýna ohlásil, že by bylo vhodnější, kdyby se nejvyšším velitelem stal Svoboda a on by mu dělal zástupce. Poznal prý, jak výborné postavení tu Svoboda má.

O mužstvu v brigádě se Píka tehdy vyslovil vcelku dobře, důstojníci ovšem ve své většině na bojové úkoly nestačí. Proto dochází k chybám velitelským rozhodnutím, za něž se platí krví.

Gen. Svobody si velmi váží, je to ušlechtilý člověk a vlastenec, u něhož se přesvědčení nerozchází se slovy a činy. Je to typ osobnosti, u níž převažují morální, vůdcovské kvality nad vojenskou teorií a praxí. U brigády však o všech běžných věcech rozhoduje kapitán Lomský. Chytrý voják, ale potřebuje důkladné vojenské vzdělání. Leží na něm příliš mnoho odpovědnosti.

Většina z toho, co jsem se dověděl od Píky, mnou otřáslo. Napadlo mě, zda z něho nemluví osobní zklamání, ihned jsem však tyto myšlenky zavrhl, neboť funkce šéfa mise byla v československém vojenském životě postavením číslo jedna. Avšak obsahem rozhovoru jsem byl ovlivněn natolik, že jsem se od tohoto okamžiku začal dívat na své okolí i z Píkova zorného úhlu.

Ve spolupráci s mjr. Pernikářem jsme ukončili přípravné práce na organizačním schématu naší paradesantní brigády. Další fází byl nekonečný kolotoč větších či menších porad za účasti generálů Nižborského, Kratochvíla, Píky, Svobody, občas se účastnil i plk. Toman. Někdo navrhl nějakou změnu, my ve štábu jsme ji organizačně provedli, pak se přišlo s dalším nápadem, který zase vedl k dalším změnám a přepracováním, a tak se všecko opakovalo.

Naštěstí na poradě u generála NKVD Žukova, kterému jsme podléhali, padlo definitivní rozhodnutí, a to jediné rozumné, abychom převzali organizaci sovětské parabrigády s nepatrnými vnitřními úpravami.

Ani ve válce nezakryla Moskva svou kulturní a zábavnou tvář. Denně tu hrála divadla, kina a cirkusy. V tom se nelišila od Londýna. Na rozdíl od metropole nad Temží tu však bylo uměním dostat lístek na představení a před každým divadlem stály zástupy vojáků a civilistů, pokorně čekajících na zázrak v podobě vrácené vstupenky. Nám lístky opatřovalo velvyslanectví, popřípadě mise a tak jsem skoro obden chodil na nějaké představení.

Z činoher mě nejvíc upoutal Car Fjodor Ivanovič od A. N. Tolstého s vynikajícími výkony představitelů cara a Borise Godunova. Viděl jsem i Shawův Pygmalion a vzpomněl jsem si na vynikajícího britského herce Leslie Howarda, kterého jsem v Londýně zažil v roli profesora Higginse. Tragicky uhořel na cestě do Portugalska, když jeho letadlo sestřelili Němci.

Vánoce 1943 jsem oslavil mimořádně zdařile.

Zcela náhodou jsem odpoledne zůstal sám ve štábu. Chtěl jsem si v klidu prostudovat sovětské paradesantní předpisy, jež jsme právě dostali. Generál Píka tam hledal Svobodu, když ho však nezastihl, dal se do hovoru se mnou. Navázal v podstatě na naši poslední rozmluvu v misi. Vyprávěl věci, které jsem ve Velké Británii vždy považoval za pomluvy Sovětského svazu. Mluvil o přeplněných sovětských žalářích, kde občané a vojáci trpí, aniž znají důvody svého uvěznění, o četných bezdůvodných popravách, vykonávaných na neprověřená udání nebo i na pouhé domněnky. Třebaže jeho líčení hrůz a teroru, o nichž jsem doposud neměl tušení, zněla přesvědčivě a zasvěceně, nemohl jsem mu plně uvěřit.

Stopy však zůstaly. Do deníku jsem si netroufal zapsat více než:

Měl jsem dnes velmi intimní rozhovor s generálem Píkou.

Oslavy Štědrého večera v hotelu Nacionál uspořádalo francouzské velvyslanectví. Ještě předtím než započala velká společná večeře, jsem se o samotě setkal s gen. Svobodou. Seděl jsem v hale zamyšlený, ba zasmušilý tím, co mi před několika hodinami vyprávěl gen. Píka, když náhle zaslechnu:

„Dovolíš?“

Obrátil jsem se překvapeně a spatřil Svobodu, jak si sedá na prázdný fotel vedle mne. Generála jsem se zájmem pozoroval na různých poradách i ve společnosti. Vždycky mi připadal rozvážný a klidný, a než pronesl nějakou poznámku, pokaždé se chvíli zamyslel. Hovořil pomalu, s rozvahou. Vážil si názorů jiných, když byl přesvědčený, že jsou míněny opravdově a ze srdce. Dosud jsem ho vlastně neviděl vzrušeného nebo dokonce rozčileného. Už když jsme jednali o organizaci československé paradesantní brigády, stále mě něčím přitahoval. Jeho úsudků jsem si vážil, i když jsem s nimi občas nesouhlasil. Jako velitele jsem ho posuzovat nemohl, poněvadž jsem k tomu ještě neměl příležitost.

Pohladil mě očima bezelstnýma, skoro dětskýma a pokračoval:

„Nevadí ti, že jsem tě vyrušil?“

„Vůbec ne!“ vyhrklo ze mne upřímně. Mlčeli jsme. Už jsem chtěl pomlku nějak společensky překlenout, když sám od sebe přešel přímo k věci.

„Sachře, ty jsi přijel z Londýna a znáš tam poměry. Řekni mi, proč mi tak nepřejí? Kdo to tam dělá?“

Bylo na něm vidět, že tato otázka není začátkem nějakého sondování, nýbrž že přešel přímo k tomu, co ho zřejmě velmi tížilo. Zaskočil mě natolik, že jsem se zmohl pouze na odpověď:

„No, nějaké velké jméno tam nemáte, pane generále“.

Svoboda zřejmě musel vědět, jak se o něm v Londýně mluvilo, tím nemyslím výtky, které dostával služební cestou, ale všechno to, co vězelo za tím a co výtky pouze hromadilo nebo vyhrocovalo.

Rychle jsem si v hlavě promítal, jak se asi Svoboda jeví čelným činitelům londýnského MNO. Zrekapituloval jsem si četné poznámky a odsudky. Daly se shrnout asi takto: Co je to vůbec za člověka? Ten neznámý profesor řečí z hranické akademie? Svoboda je neukázněný a ctižádostivý! Svoboda se staví proti MNO a hraje si v Rusku na samovládce. Svoboda si myslí, že je vojevůdce, a žene vojáky na jatka, aby se zavděčil Rusům! Tohle jsem mu přece povědět nemohl, a proto jsem rozpačitě dodal:

„Předhazují vám, že děláte opozici proti MNO.“

V duchu jsem se ale i já sám sebe ptal: kdo je vlastně generál Svoboda? Ten, kterého jsem poznal tady na poradách, anebo ten, jak ho vidí v Londýně?

Svoboda smutně přikývl a na chvíli se zamyslel. Pak se náhle ke mně nahnul a dotkl se mého kolena.

„Sachře, oni si myslí, že jsem rudý. A vždyť to není pravda!“

Vylétlo to z něho tak upřímně, že se tomu nedalo nevěřit. Ostatně, kdo z nás vojáků byl rudý? Cítili jsme se prostě vlastenci, měli jsme rádi svou zem, své rodiny a především nenáviděli Hitlera s celou fašistickou smečkou kolem něho a také zrádce a kolaboranty a potom ty, kdo drželi hlavu nad vodou a čekali, jak to dopadne…

„Já jenom nemůžu cejtit ty jejich řeči o budoucím Československu, co tam hlásají,“ svěřoval se mi Svoboda dále.

Těch jsem měl po krk ovšem i já a raději jsem věřil tomu, co o novém Československu říkal prezident Beneš.

Snad na mne zapůsobila i atmosféra Štědrého večera, ale plně jsem tehdy Svobodovi uvěřil. Ostatně už způsob, jakým mi otevřel své srdce, potvrzoval, že lidem věří jako sobě. A to právě nevylučovalo, že by na něho určití chytráci mohli zapůsobit ve svůj prospěch. V tom, myslím, měl pravdu gen. Píka, když mluvil o úloze Lomského. Sovětští lidé, kteří znali generála, o něm vždy mluvili s úctou a láskou. Myslím, že Svoboda měl vlastně štěstí, když se nedostal na Západ, jak měl v úmyslu začátkem roku 1940, kdy sděloval gen. Ingrovi, že pošle do Francie další větší transport československých vojáků a že se sám k němu připojí. Spletité londýnské pavučiny intrik a léček se vůbec nedaly srovnat s prostoduchými pomluvami v Buzuluku nebo v Moskvě.

Opulentní a naprosto neválečné společné večeře, která pak následovala, se zúčastnili všichni čs. důstojníci v Moskvě a naši civilní krajané, členové francouzského velvyslanectví a četní sovětští přátelé. Vzpomínám si na rozhovor s duchaplným a mírně sarkastickým Iljou Erenburgem, s uhlazeným a zádumčivým A. N. Tolstým, výborně jsem se bavil i s Valjou Petrovou a její přítelkyní, dcerou poslance Gottwalda. Nemusím ani podotýkat, že se zábava protáhla do časného rána.

Na Štědrý den vyrazily z předmostí na pravém břehu Dněpru sovětské jednotky k ofenzívě, která překvapila Němce a překazila jejich úmysl zlikvidovat tuto důležitou výchozí základnu Sovětské armády. Později do bojů zasáhly i jednotky 1. čs. brigády, a to ve směru na důležitý obranný uzel Němců, Bílou Cerkev.

Navečer 30. prosince Moskvané opět spatřili oblíbený „saljut“ na počest vojáků 1. ukrajinského frontu, který v žitomirském směru postoupil do hloubky 100 až 150 km. Nebe nad Rudým náměstím poskytovalo úchvatnou podívanou. 224 kanónů vypálilo 12 salv a přesně tolikrát se mým udiveným očím zjevily a znovu zapadaly do tmy kremelské věže.

Na západní frontě zatím vládl klid. Spojenecká vojska se připravovala k invazi do Francie. Věřili jsme, že k ní konečně dojde. Každý soudný a zasvěceně uvažující voják musel připustit, že útok na kontinent bude vrcholem pyramidy organizačních a materiálních příprav, časově a prostorově přesně skloubené souhry letectva, loďstva a invazních jednotek a že bude vyžadovat i odvahu vojáků, strojovou práci všech štábů a velitelské umění na všech stupních. A ovšem – last but not least – i rozumnou, klidnější hladinu Kanálu. Faktem zůstává, že zanedlouho budeme psát rok 1944 a spojenci už měli na přípravy dosti času.

Na Silvestra v Moskvě slabě sněžilo a v bělostném poprašku celé město vypadalo nějak slavnostněji. Na ulicích všude plno chodců, vzájemných pozdravů, smíchu a veselých úsměvů. I pro mne měl děda Mráz krásný dárek: odpoledne mi oznámil gen. Kratochvíl, že s ním v neděli 2. ledna odjedu do Jefremova, nového sídla velitelství čs. vojsk v Sovětském svazu, kde se bude formovat 2. čs. paradesantní brigáda.

Silvestra jsem prožil mezi sovětskými důstojníky, kteří mě pozvali do svého kruhu. O půlnoci poprvé zahráli sovětskou hymnu, jejímž autorem byl generál Alexandrov.

Pevně jsem věřil, že tento rok bude posledním válečným rokem.

2. PARADESANTNÍ BRIGÁDA

Cesta do Jefremova, ležícího 350 km na jih od Moskvy, probíhala docela vesele. Postaral se o to zástupce velitele moskevského vojenského okruhu Pogoda se svým adjutantem mjr. Borisovem, kteří disponovali nevyčerpatelnou zásobou anekdot a veselých válečných historek. Ale ani gen. Kratochvíl se nechtěl dát zahanbit a dával k lepšímu peprné farářské anekdoty. Když jsme projížděli Tulou, značně poznamenanou válkou, odbočil s námi zis najednou přímo do dělostřeleckého učiliště. Vylezli jsme z vozu a rovnali si údy, poněvadž ve voze jsme se tlačili v šesti, nebereme-li příliš v úvahu bohatýrskou postavu Pogodovu, a čekali jsme, co bude dál. Pozvali nás k obědu tak výtečnému, až vzbudil naše podezření, že Pogoda měl jistě všechno propočítáno tak, abychom do Tuly dorazili právě k polednímu. Nadmíru štědrá kvanta vodky vnesla trošku tepla do našich prokřehlých těl. Generál Odincov, velitel učiliště, známý dělostřelecký odborník, se projevil i jako výtečný hostitel.

V Jasné Poljaně jsme se poklonili památce velkého ruského spisovatele Lva Nikolajeviče Tolstého.

Do Jefremova jsme dorazili kvečeru. Všude spousty trosek a rozvalin. Domy byly většinou přízemní, jen tu a tam zůstala jednopatrová budova. Hustě padal sníh, ale ihned roztával a tak po ulicích tekly potoky vody. Obyvatelé takové zimní počasí nepamatovali a jen udiveně vrtěli hlavami.

Jednopatrovou budovu předválečných kasáren, kterou nám tu přidělili, dal místní sovět i za těžkých válečných podmínek jakžtakž do pořádku. Kratochvíl a Pogoda po krátké inspekci odjeli a nechali mě tu se zakarpatským Ukrajincem por. Patrusem, abychom všechno připravili pro příjezd transportu. Představil jsem se prvnímu tajemníkovi strany, který mi dal k dispozici potřebné pracovní síly. Naštěstí se příjezd skupiny Slováků z Usmaně ještě o několik dní opozdil. Doufal jsem tedy, že všechno včas stihnu.

9. ledna 1944 zastavila konečně na jefremovském nádraží ojíněná lokomotiva. Transport se rychle vyložil. Celkem přijelo 2 028 mužů ve slovenských uniformách, důstojníci s hodnostmi označenými na límci uniformy. Pozdravil jsem nové vojáky v zastoupení velitele čs. vojsk a pak jsme spolu s pplk. Lichnerem přihlíželi jejich slavnostnímu pochodu.

Mladí vojáci a mladí velitelé. Až zaráželo, odkud se bere tolik mladých lidí. Cítil jsem najednou, jak jsme v té zahraniční armádě všichni nějak zestárli.

Lichner mě seznámil se všemi okolnostmi jejich příchodu do Sovětského svazu. Na podzim 1943 nařídili Němci Tisovi, aby vyslal na frontu další slovenskou divizi, když předešlou Sovětská armáda rozprášila na Kavkaze. Shodou okolností šlo o rychlou divizi, podobnou oné, kterou jsme museli předat v Bratislavě. Z jejich zbytků a nováčků byla narychlo sestavena nová jednotka – 1. slovenská divize – již Němci zasadili u Dněpru, aby kryla ústupové boje. V těchto akcích přešlo asi 2 700 slovenských vojáků v plné výzbroji na sovětskou stranu a zanedlouho se už objímali s kozáky generála Kiričenka a tankisty generála Jermačoka. Neobešlo se to beze ztrát, mnozí Slováci nalezli smrt pod leteckými kulometnými střelami.

To se stalo 30. října 1943. Už koncem téhož roku zajatci soustředění v táboře v Usami vydali prohlášení, v němž vyzývali slovenský lid k boji proti Tisově klerofašistické vládě. A dnes tedy už pochodují v Jefremově… Očekává je tvrdý výcvik, vyžadující tělesnou odolnost, vytrvalost a odvahu, ale také velkou dávku duševní síly.

V hlavě mi vířily vzpomínky na březen 1939. Tehdy jsem opouštěl Slovensko a věřil, že se se Slováky opět sejdu. Nikdy jsem si však nepředstavoval, že se to stane na sovětské půdě.

Večer jsem uspořádal v důstojnické jídelně večeři pro důstojnický sbor, zástupce poddůstojníků a mužstva. Pozval jsem i místní představitele sovětu a strany, kteří v tomto polozničeném městě pro nás připravili relativně tak dobré podmínky. Neměl jsem k tomu sice pražádné pokyny, ale řekl jsem si, že vznik 2. parabrigády je do určité míry historickou událostí, a riskoval jsem, že mi to jednou nějaký intendant spočítá. Třebaže pohoštění spotřebovalo slušnou částku v rublech, poněvadž pozvaných se dostavilo přes stovku, nikdo se nad tím později nepozastavil.

V průběhu dalších dvou dnů přijely i transporty s náhradním praporem z Buzuluku, celkem asi 700 mužů a důstojníků, kteří s sebou přivezli i ženy s dětmi. Transportu velel pplk. Karel Střelka.

Tak československý Buzuluk osiřel a patřil už do historie jako kolébka našich vojenských jednotek na sovětské půdě.

Když sem 17. ledna přibyla skupina důstojníků od 1. čs. brigády, plukovník Přikryl, podplukovník Krátký, major Kukla, štábní kapitán Koutný a kapitán Pazderka, organizační části brigády byly už v podstatě zformovány. Podle tabulek, schválených ještě v prosinci v Moskvě, měla 2. parabrigáda vypadat takto: velitelství se štábem, štábní rota, cyklistická rota, dva pěší prapory, dělostřelecký oddíl, protitankový oddíl, tankový prapor, spojovací rota a ženijní rota. Početní stavy nám však předepsané počty stěží kryly. Podle národnostního složení se jednotka skládala z 92,5 % Slováků, 3,4 % Čechů, 3 % tvořili Zakarpatští Ukrajinci a jedno procento bylo „různých“.

Plán výcviku zpočátku narušovaly dodávky padáků. Nečekaně pak přijelo 36 vagónů tohoto vzácného materiálu a bylo je tedy třeba urychleně uložit do zvláštních skladů. Také očkování nás zdržovalo. Nicméně 22. ledna se rozběhl kurs pro naše parainstruktory, který řídili sovětští specialisté, a 30. ledna provedla tato skupina první seskoky z upoutaného balónu. A 4. února započala i příprava důstojníků brigády a tak všechno pokračovalo ve svižném tempu. Konečně to vyžadoval i náš úkol: dokončit bojový výcvik brigády k 15. dubnu 1944!

Využívali jsme každý den a každou hodinu. V 6 hodin se ozýval budíček, dopoledne se cvičilo pět, odpoledne čtyři hodiny, večer se opakovalo nebo cvičilo balení padáků. Večerka se ozývala ve 23 hodin. Lhůta pro výcvik byla sice šibeniční, ale pro splnění svého úkolu jsme předpoklady měli: v lidech, v jejich obětavosti. Jako malý příklad bych uvedl tuto příhodu: při noční prohlídce ubytovacích prostorů jsem zastihl v místnosti pro balení padáků nějakého vojína. Zabrán do své činnosti si mého vstupu ani nepovšiml a dál pilně cvičil balení. Teprve když jsem k němu přistoupil, vzpřímil svou bohatýrskou postavu, zrudl v obličeji a hlásil se:

„Vojín Jan Harus si opakuje skládání padáků!“

Chápal jsem rozpaky tohoto padesátníka, který se styděl za svou počáteční nešikovnost. Později poslanec Harus skákal jako mladík a stal se příkladem i pro ostatní.

Tohle se ovšem přihodilo v době, kdy se po pozemním výcviku přešlo k seskokům mužstva z balónů. Pro brigádu tím nastalo vzrušující období. Všichni s napětím prožívali úspěšné či méně úspěšné seskoky vlastní a kamarádů. Docházelo i k úrazům, avšak celkově nedosahovaly ani půl procenta početního stavu brigády na rozdíl od Velké Británie, kde počet raněných obnášel 2 až 3 procenta. Ulehčila nám to ovšem i obstojná sněhová pokrývka.

Vyskytli se i jednotlivci, kteří skákat odmítali, povětšinou z důvodů psychického rázu. Pokoušeli jsme se těmto „odkazčíkům“, jak jsme jim říkali podle ruské terminologie, dodat odvahy. Někdy se to povedlo, jindy ne.

S jedním z nich, cikánem, jsem to zkusil osobně. Vstoupili jsme do gondoly, posadil jsem ho do otevřených dvířek, vojenskou čepicí jsem mu zaclonil oči a pevně přidržoval za límec blůzy. Balón se dal do stoupání, a když jsme dosáhli výšky asi 600 m, podíval jsem se na parainstruktora. Ten přikývl a tak jsem milého cikána vystrčil z kabiny.

Díval jsem se za ním. Otevřel se mu padák a tu jsem zaslechl jeho šťastný i když trošku roztřesený zpěv. Seskočil jsem rovněž, a na zemi mě rozjařený cikán dokonce poprosil:

„Pane štábní kapitán, ješčo raz!“

Značné procento vojáků ovšem přece jen nemělo fyzické a duševní předpoklady pro tak náročný výcvik, a proto jsme ve druhé polovině února odeslali 160 mužů k 1. pěší brigádě. Dále jsme museli odvelet ještě 106 z našich nejlepších mužů k Oddílu pro zvláštní úkoly, kde se připravovali pro speciální úkoly na území okupovaného Československa. Jejich velitelem se stal škpt. Josef Knop.

Nám tím vyvstal docela vážný problém jak doplnit i beztak slabé početní stavy. Měli jsme přírůstky z maďarské armády, odkud se k nám hlásili zajatci slovenské národnosti, přijelo i několik Čechů, ale převážná část doplňků pozůstávala z takzvaných volyňských Čechů. Tito opozdilci značně narušovali plynulý chod výcviku. Obzvláště jsme to pociťovali právě u volyňských Čechů, kteří neprošli ani vojenskou službou, a proto museli cvičit zcela odděleně a podle zvláštního plánu. V oblasti Rovna jich asi 45 000 doposud žilo ve zvláštních osadách a nemísili se s domácími obyvateli. Pro svou houževnatost a pracovitost dosáhli na ukrajinské poměry vysoké životní úrovně, a proto na ně dolehl zvlášť tvrdě boj proti kulakům. Hovořil jsem s mnohými z nich a dospěl k názoru, že hnací silou pro jejich vstup do naší armády (do čs. armády se jich přihlásilo 10 000, dokonce i děvčata) byla sice touha vrátit se domů, ale také snaha vyhnout se kolchozům a sovchozům. Jako vojáci se snažili plnit rozkazy se vší vážností a snahou.

Problémem se ukázalo i obsazování velitelských a štábních míst a otázka osvětářů.

Velitelem 2. parabrigády byl jmenován plk. Přikryl, bývalý legionář a účastník bojů ve Francii. Z Velké Británie, kde působil u 1. čs. brigády, odjel k 1. čs. brigádě v SSSR a odtud k naší brigádě.

Vyznačoval se přehnaným vojenským vystupováním. Snad tím chtěl maskovat lehké kulhání, důsledek zranění z první světové války, které obzvlášť vynikalo při jeho vysoké, hřmotné postavě a znemožňovalo mu rovněž seskoky. To Přikrylovi jako veliteli paradesantní brigády pochopitelně na autoritě nepřidávalo. Snad právě proto vyžadoval vůči sobě úctu, ba až pokoru svých podřízených. Dovedl nosit srdce na dlani, ale vzápětí se stával opatrnickým, až nedůvěřivým. Byl inteligentní, avšak složitá, trojrozměrná taktika paradesantní brigády byla často nad jeho síly.

Ve Slovenském národním povstání a později v partyzánských bojích se choval statečně. Některé hlasy mluví však i o jeho až zarážející neopatrnosti a bezstarostnosti.

S radostí jsem uvítal dodatečný výnos velitelství čs. vojenských jednotek v SSSR tohoto znění:

Dnem 9. ledna přemísťuji k 2 čs. samostatné paradesantní brigádě škpt. gšt. Sachera Viléma. Jmenovaného určuji náčelníkem štábu brigády.

Ztratil jsem už dávno veškerou chuť posedávat ve vyšších štábech, prodělal jsem toho dost v Londýně, proto jsem se s plnou vervou zakousl do své práce. Vyvstal vážný problém jak obsadit štáb schopnými důstojníky. Podle sovětských organizačních tabulek měl štáb brigády sedm oddělení, z nichž nejdůležitější byla operační, zpravodajské a paradesantní. Pro tyto funkce nebyl dostatek schopných a vzdělaných důstojníků. Dobré úrovně dosahovali pouze kpt. Hlásný a npor. Šulc. Jako zvlášť tvrdý oříšek se projevila taktická příprava velitelského sboru. Rozhodl jsem se řídit taktická cvičení centrálně, přímo ze štábu.

U velitelství brigády a v jednotkách byla systemizována místa osvětových důstojníků. Na obsah a metody jejich práce měly pochopitelně vliv válečné události, ale také společenské zřízení v Sovětském svazu. Funkci osvětáře obvykle zastával některý člen KSČ, který se choval tak, aby jeho stranictví navenek moc nepronikalo, což často bylo iluzorní. Kde existovala vzájemná důvěra a spolupráce mezi velitelem a osvětovým důstojníkem, tam docházelo ke zvýšení úrovně bojové připravenosti. Ovšem nemálo velitelů, zejména těch z Velké Británie, zaujímalo k osvětovým důstojníkům kritický, až nedůvěřivý postoj. Mnoho osvětářů pracovalo velmi dobře, jmenuju tu za všechny škpt. Procházku, v zájmu pravdy je však nutno říct, že také nemálo z nich, hlavně na nižší úrovni, nemělo potřebnou inteligenci a svými naivními formami práce přilévali vodu na mlýn těch velitelů, kteří politickoosvětovou práci apriorně neuznávali. Na druhé straně někteří osvětáři nepřistupovali se zvláštní důvěrou zejména k těm důstojníkům, kteří sem přišli z Velké Británie. Mne osobně si zařadili do skupiny, které říkali „dvojkář“, což v jejich terminologii znamenalo: „Pozor, naší práci nebezpečný člověk!“ Tohle schematické ocejchování jsem snášel celkem klidně a nedával jsem na sobě nic znát, avšak přece jen se mě dotkl bezděčný výrok poslance Gottwalda. Při jedné z jeho častých návštěv v brigádě jsem seděl po jeho levici, po pravici zas novopečený osvětový důstojník brigády čet. Bedřich Reicin. Při vodce se rozproudila živá zábava, která se točila převážně kolem výcviku brigády a jejího politickomorálního stavu. V osobním styku se Gottwald normálně choval velmi příjemně. S odpovědí nebo úsudkem obvykle příliš nepospíchal, k čemuž mu vydatně pomáhala dýmka, kterou snad nikdy neopouštěl. Když však nakonec něco řekl, mělo to vždy vtip a pohotovost, prozrazující nadprůměrnou inteligenci.

Zčistajasna mě objal zkoumavým pohledem a zeptal se:

„Ty seš dvojkář, viď? Myslíš to tady s námi upřímně?“

Na mou odpověď vlastně ani nečekal, sklonil hlavu a věnoval se dýmce.

„Reicine, jak to vlastně myslí?“ zeptal jsem se nahlas četaře. Ale ten pouze pokrčil rameny a ani později se k této nepříjemné chvíli už nevrátil. Což svým způsobem bylo také odpovědí.

Taková podezíravost měla ovšem hlubší kořeny a nešlo tu zdaleka pouze o naši českou specifiku, jak o tom svědčí případ por. Karla Schwarze, který dnes zní spíše groteskně. Tehdy se však bral krvavě vážně a také tak mohl dopadnout.

Při ostré střelbě, kterou řídil por. Schwarz, se zjistilo, že terče jsou už značně prostříleny. Vydal proto rozkaz, aby se zalepily novinami, poněvadž jiný materiál nebyl po ruce. Shodou okolností byla v použitých novinách Kalininova fotografie. Přítomný sovětský instruktor v tom spatřoval úmysl a Schwarze udal. Na základě tohoto nařčení por. Schwarze zatkli a mnoho hodin vyslýchali na místní úřadovně NKVD. Teprve když se zjistilo, že ty noviny ani neviděl a že patřily ženijní četě, která je k zalepení použila, byl propuštěn. Přesto byl přeložen od brigády k náhradnímu praporu v Kamenec-Podolsku a velitelství sboru ho muselo potrestat domácím vězením. Zajímavá je stylizace důvodu k potrestání:… protože svou neopatrností dal podnět k projevu protisovětského smýšlení.

Celý případ byl nechutně nafouknut, takže se do toho dokonce vložila i naše vojenská mise, jež v telegramu žádala zajištění por. Schwarze pro zločin proti Sovětskému svazu a příkladné potrestání velitele 2. praporu mjr. Vovse, který se rovněž ostré střelby zúčastnil.

Vyšetřování znovu jen potvrdilo, že tu šlo prostě o pouhý válečný nedostatek papíru. Ze stejného důvodu milióny vojáků kouřilo cigarety stočené do novin, kde se skoro na každé stránce vyskytovala fotografie Stalina a dalších sovětských státníků a generálů. Také většina sovětských instruktorů pohlížela na případ tak, jak se přihodil. Své stanovisko ovšem sdělili pouze mně, navenek mlčeli.

Reicin se mi jevil jako nadaný člověk se širokou škálou politických a všeobecných znalostí. Svého úkolu se ujal energicky a už za několik dní byla jeho přítomnost znát v celé brigádě. Projevily se ovšem i jeho stinné stránky. Své bystré pero i řečnickou schopnost uplatňoval s neústupností až nezdravě tvrdohlavou. Debatoval s mírně skloněnou hlavou, s očima upřenýma na protivníka. Upřímnost rovněž nebyla jeho silnou stránkou. A tak vůči mně nebo veliteli brigády dovedl být až nasládle vtíravý, ale vzápětí arogantně podezíravý. Projevoval sklony k mstivosti a v každém případě se choval spíš jako civilista než jako voják. Dlouho u nás nepracoval, poněvadž ho odvolali do Moskvy. Jeho funkci převzal por. Pavel Gajdoš z usmanské skupiny. Tento Slovák byl pravým opakem Reicinovým. Celým svým chováním a způsobem hovoru připomínal umírněného církevního kazatele. Do osvětové práce se však pustil celým srdcem. Chyběla mu ale jakákoli „vyšší hlediska“.

Pod Gajdošovým vedením redigoval brigádní noviny Plamen svobody por. B. Rapoš, který si v práci vedl dobře. Zaměřil Plamen správně na ty nejhlavnější problémy, tj. aby brigáda v nejkratší době dosáhla dobrého stupně bojeschopnosti. S příspěvky do časopisu jsem mu občas vypomáhal i já, a to zvláště u výcvikových problémů, které bylo třeba ventilovat tiskem. Plamen svobody se četl pilně, vždyť výcvikem přetížená a unavená brigáda nutně potřebovala tištěné slovo, pochvalu a kritiku.

Přesně 15. dubna 1944 ve 2 hodiny mě probudili a zavolali k telegrafickému přístroji. Volal zástupce velitele moskevského okruhu gen. Cyganov, že nezapomněl na termín, který nám určil.

Mohl jsem mu s dobrým svědomím ohlásit, že jsme úkol splnili a že 2. čs. samostatná brigáda je připravena k boji. Celkem jsme absolvovali 7 675 seskoků z balónů a 5 584 z letadel, ztráty přitom nepřekročily půl procenta. Brigádu jsme připravili i po stránce taktické a technické s výjimkou tankového praporu, který nedostal tanky. Práce štábu se dostala na slušnou úroveň a rovněž i velitelé všech stupňů zvýšili své kvality. Mohli jsme se tedy klidně dívat vstříc naší paradesantní maturitě.

22. dubna se po nebi proháněly nesouvislé černé mraky, ale ještě ne tak nízko, aby se staly překážkou. Jen vítr chvílemi dosahoval až 8 m za vteřinu. S neklidem jsem pozoroval oblohu i sílu větru.

Na prostorných pastvinách za městem stály makety znázorňující letištní budovu s radiostanicí, různé sklady a skupinu nepřátelských letounů připravenou ke startu.

Mimo plochu předpokládaného letiště se shromáždily skupiny diváků v uniformách i v civilu. Mezi nimi generálové Píka a Kratochvíl, poslanec Gottwald, velvyslanec Fierlinger, poslanci Slánský, Šverma, Kopecký, redaktor Bořek a jiní. Sovětskou stranu zastupovali náčelník desantních vojsk generál Kapitochin, generál letectva Spirin, generál Gondurov, polský velitel divize s náčelníkem štábu a jugoslávský velitel praporu se svým zástupcem. Nechyběli tu ani představitelé města Jefremova, kteří nám po celou dobu tak obětavě pomáhali, a pochopitelně ani naši sovětští instruktoři.

Blížila se devátá hodina, když jsem jako velitel cvičení dal příkaz k poslednímu měření větru; dosahoval 6 m za vteřinu, byl nepříjemně nárazový, ale cvičení neznemožňoval. Těsně před devátou zazněl od severu hukot leteckých motorů a proti mrakům se dalo rozlišit šest rychle se pohybujících teček. Sotva se letouny objevily nad našimi hlavami, začaly se z nich sypat tmavé postavičky. Změřil jsem dobu, kterou potřebovala osádka jednoho letounu k jeho opuštění. Asi 25 vteřin: výborný čas!

Po dopadu se parašutisté rychle zorganizovali do skupinek a už za deset minut se nepřátelské letiště octlo v palbě kulometů a samopalů, které kryly postupující útočníky. Při zteči vybuchovaly ruční granáty a hned nato zaplály makety letadel a letištních objektů jasným ohněm. Stejně rychle jak útočné skupiny zaútočily, opět zmizely. Pouze jednu poněkud zdržel kulhající vojín, podpíraný z obou stran. Pohlédl jsem na hodinky: nepřátelské letiště bylo vyřazeno z provozu za sedm minut!

Ukázku bojové připravenosti předvedli vojáci 2. praporu, kteří startovali z letiště u Tuly; takových skupin jsme však mohli postavit daleko více.

Předvedené cvičení vyzkoušelo současně i náš štáb. Vždyť pouhé zasazení brigády do boje s padáky a bez těžkých zbraní by potřebovalo 222 letadel startujících z 3-5 letišť a plynulý provoz takového množství letecké techniky je třeba velmi dobře organizačně připravit a řídit.

Slova uznání přicházela ze všech stran. S dýmkou v levici a se širokým úsměvem mi poslanec Gottwald podával ruku:

„Výborně jste to provedli! Blahopřeju vám!“ Tyto a podobné pochvaly byly pro celou brigádu uznáním za její tříapůlměsíční dřinu a sebezapírání.

Hosté pak zhlédli na improvizované střelnici polní střelbu jedné pěší roty, zesílenou bateriemi 76mm a 45mm kanónů, četou 120mm minometů a praporními těžkými zbraněmi. Střelba, organizace a bojové chování vojáků bylo opět na výši.

Na přehlídce, která se uskutečnila příštího dne, předal pak gen. Píka v zastoupení prezidenta republiky veliteli 2. brigády bojovou zástavu. Po obřadu následoval slavnostní pochod.

Mne osobně vyznamenal gen. Kapitochin parašutistickým odznakem Sovětské armády s označením „Instruktor“. Slavnostní předání bylo provedeno před důstojníky velitelství a štábu brigády.

Po této úspěšné maturitě jsme se začali připravovat k odjezdu na frontu.

PROSKUROVO

V zimních měsících 1944 vybojovaly armády 1. a 2. ukrajinského frontu korsuň-ševčenkovskou operaci, při níž sevřely v kotli velkou část německých vojsk. Na západní Ukrajině byla osvobozena města Rovno a Luck, na jihu Oděsa a fronta se přenesla na území Rumunska. Předtím, koncem ledna, byla rozražena blokáda Leningradu. Naše 1. brigáda se zúčastnila bojů u Bílé Cerkve a v močálovitém prostoru Žaškova.

V Itálii bojovaly spojenecké armády jižně od Říma.

Vybavoval jsem si tohle všechno při pohledu z okna vagónu na čerstvě rozbořená města a vesnice, zřícené mosty a haldy německého válečného materiálu. Dne 1. května započal totiž v pěti železničních transportech i náš přesun na západ.

Na železničních stanicích po trati vládla výborná nálada, všude smích a radost. Berlín už nebyl daleko a každý věřil, že ho bude dobývat. Všichni srdečně zdravili československé vojáky a na jedné malé zastávce jsme dokonce zimprovizovali československo-sovětský koncert. Ze stanice Bachmač, kde v březnu 1918 bojovali naši legionáři po boku Rudé armády proti Němcům, jsme s sebou vzali hrst půdy, abychom ji donesli domů.

Mjr. Mišin a já jsme opustili transport a vyrazili jsme v džípu napřed, abychom přezkoušeli podmínky našeho ubytování. Po provizorním dřevěném mostě jsme přejeli Dněpr u Kyjeva, v jehož rozvalinách už znovu kypěl život, a přes Vinici a Žitomir jsme konečně dosáhli Proskurova. Zde nás brigádní ubytovatel škpt. Josef Srp informoval, že všechno je připraveno pro rozmístění brigády. Od něho jsem se rovněž dověděl novinku, že se dnem 10. dubna 1944 na základě rozkazu vrchního velení Sovětské armády vytvořil 1. čs. armádní sbor, který se má skládat z 1. a 3. pěší brigády, 2. paradesantní brigády, 1. tankové brigády a 1. stíhacího pluku. Kde bude velitelství sboru, to Srp ještě nevěděl. Dále nám sdělil, že se náš náhradní pluk pro ubytovací potíže přemístil z Kamence-Podolska do Rovna.

V noci, když na město Proskurov a na nádraží zaútočilo okolo 40 německých letounů, připomněl jsem si Londýn z let 1941 – 1941. Během příštích čtyř dnů pak do města v pořádku dojelo všech pět železničních transportů s naší jednotkou.

Naše paradesantní brigáda se tím dostala do přímého taktickooperačního podřízení 1. ukrajinskému frontu. Odjeli jsme s velitelem brigády a jeho zástupcem do malé vesničky za frontou, abychom se tam představili. Při průchodu řetězem několika strážných okruhů zjišťovali znovu a znovu totožnost, což usnadňoval náš sovětský doprovod mjr. Mišina a pplk. Ševeljeva. Zostřená opatření vyvolaly akce banderovců, kterým podlehl i bývalý velitel 1. ukrajinského frontu Vatutin.

V sídle velitelství nás vřele přivítal náčelník štábu frontu generál Sokolovskij a omluvil generála Koněva, který kdesi prováděl inspekci jednotek. Litoval jsem toho, poněvadž bych byl rád osobně poznal vojevůdce, který byl všeobecně vážen i obáván pro své vynikající znalosti, bystrý úsudek, ale i pevnou vůli a tvrdost. Sokolskij měl o naší jednotce dobré mínění a doufal, že už brzy budeme moct ukázat, čemu jsme se tu naučili, i na území ČSR, jejíž hranice se velmi přiblížily. V tomto smyslu se opakovaly i četné přípitky pronášené po obědě, na nějž nás Sokolovskij pozval.

Po návratu do Proskurova jsem si uvědomil, jak mnoho v praxi ještě dlužíme svému dobrému jménu. Především i nadále mi dělala starosti kvalita našeho štábu. Soustřeďoval jsem se zejména na eventualitu, že brigáda bude možná vysazena jako celek na některém z nepřátelských letišť. V tomto případě se náš štáb i velitelství měly rozdělit do čtyř letounů, aby v případě sestřelení některého z nich mohli velení převzít ostatní. Existovaly pochopitelně i další varianty.

Na Proskurov každou noc nalétávaly německé bombardéry. Jednou dokonce zasáhly naše ubikace. Jeden voják byl těžce a tři lehce raněni. Myslím, že Němcům neušel pobyt naší brigády v Proskurově a že se proto snažili nás vyčerpat soustavnými útoky tělesně i duševně. Velitel brigády vyřešil situaci tak, že na noc odjížděl s užším štábem do osady vzdálené asi 12 km. S tímto opatřením jsem vnitřně nesouhlasil. Nepůsobilo to rozhodně dobře na celou brigádu.

Domníval jsem se rovněž, že by ze strany štábu frontu bývalo vhodnější neponechávat tak cennou jednotku jako paradesantní tak dlouho v přífrontové oblasti. Tím spíše, že Proskurov pro nás pozbyl ceny i jako útočná báze, což naznačovalo už samo německé bombardování.

Počátkem června po cestě z města do užšího štábu najel na náš willys zezadu nákladní vůz řízený podnapilým sovětským šoférem. Náraz mě vymrštil ze sedadla. Zády a hlavou jsem dopadl na dlažbu. V hlubokém bezvědomí mě dopravili do nemocnice.

Poležel jsem si ve špitále přes měsíc. Měl jsem štěstí v neštěstí. Nezlomil jsem si žádnou kost. Prudký náraz mi však způsobil těžký otřes mozku a sovětský šéflékař mi zakázal další seskoky. Byla to pro mne opravdová rána osudu. Měl jsem svou jednotku rád, poznal jsem v ní mnoho dobrých kamarádů, chtěl jsem společně s nimi jít do boje a teď mě z ní vyřadí opilý šofér. Proklínal jsem šoféry, štáb frontu a leccos jiného, ale nedalo se dělat nic jiného než nečinně ležet. Skoro by mi bývalo milejší, kdyby za mnou neustále nechodily návštěvy z brigády, aspoň by mi to nepřipomínalo mou smůlu.

V této svízelné situaci mě rozptylovaly zprávy o invazi, kterou konečně spojenci zahájili. Šlo skutečně o grandiózní podnik! První invazní sled pozůstával ze tří britských a dvou amerických divizí. Samotné vyloďování pěchoty na pobřeží zajišťovaly tři airborne divize, vysazené v blízkém týlu německé obrany. Navíc se na plavidlech nalézala záloha prvního sledu v síle dvou divizí. Invaze se zúčastnilo 5 000 lodí a plavidel všeho druhu. Letecká podpora pozůstávala z 12 000 letounů bombardovacích, stíhacích, torpédonosných a dopravních.

Spojenecké jednotky zaútočily v noci z 5. na 6. červen 1944 na pruh pobřeží mezi městy Le Havre a Cherbourg a Němce zcela překvapily. Počáteční akce měly takový úspěch, že se už prvního dne v prostoru předmostí nashromáždilo asi 200 000 mužů s příslušným materiálem. Spojeneckým vojskům velel generál Eisenhower.

I na východním bojišti to vypadalo dobře. Sovětská ofenzíva na Karelské šíji proběhla úspěšně. Kombinovanou námořně pozemní operací bylo dosaženo průlomu Mannerheimovy linie a obsazeno město Vyborg. Vojska 4. ukrajinského frontu dokončila osvobození Krymského poloostrova. Mezi řekami Pripetem a Dvinou byla prolomena německá obrana. Armády 1. ukrajinského frontu po osvobození Lvova, Stanislavi a Přemyšle vytvořily předmostí na západním břehu Visly.

V Itálii osvobodily spojenecké jednotky Řím a král Viktor Emanuel III. abdikoval ve prospěch svého syna Umberta.

Třebaže sovětský zdravotnický personál byl více než přetížen, věnoval mi mimořádnou péči, a tak počátkem července jsem konečně mohl opustit proskurovskou vojenskou nemocnici.

3. ČS. SAMOSTATNÁ BRIGÁDA

Sadagura byla snad stejně krásná jako melodie jejího jména, celá v zeleni sadů, v nichž se přímo utápěly bukovinské domečky. Hlásil jsem se tam u našeho sboru, jehož velitelem se stal gen. Kratochvíl s náčelníkem škpt. Lomským. Odtud mě odveleli k 3. brigádě jako velitele dělostřelectva.

Na velitelství 3. brigády mě povšechně seznámili se situací a s rozmístěním jednotek. O dělostřelectvu toho mnoho nenamluvili. Nabyl jsem dojmu, že tato zbraň stojí stranou jejich zájmu.

Velitel brigády pplk. Střelka, bývalý legionář, působil určitou dobu jako důstojník u naší jednotky na Středním východě a v Sovětském svazu pak velel náhradnímu praporu. Měl jsem za to, že Střelková předchozí vojenská dráha není žádným doporučením pro jeho nynější funkci.

Snad by právě tady bylo na místě zmínit se už jednou o důvodech, které vedly k tomu, že se téměř všechna vedoucí místa v SSSR obsazovala z Londýna důstojníky, mírně řečeno, ne zcela schopnými. Rozhodně nemyslím, že by k tomu docházelo z nějaké temné „kapitalistické nebo třídní zloby“, jak se to také jeden čas vysvětlovalo. Vždyť i v Anglii se vedoucí místa obsazovala podobně. Mám za to, že pravda je daleko přízemnější. V londýnském MNO se totiž postupovalo stejně jako předtím doma v republice. Prostě funkce se přednostně obsazovaly legionáři bez ohledu na jejich osobní kvality. Z tohoto důvodu přece existovala už před Mnichovem vyslovená řevnivost mezi vojenskými akademiky a legionáři. Přitom nejzajímavější je, že právě ti legionáři, kteří odešli do zahraničí, měli přece už v republice jako vojáci dobrý zvuk. Máme tu obdobnou situaci, jaká se objevila ve francouzské a částečně i v Sovětské armádě: že se zkušenosti a zásluhy z první světové války staly spíše brzdou než předností.

Na druhé straně na rozdíl od Sovětů se naši londýnští byrokraté báli mladých a jen váhavě je stavěli na vyšší místa. Ovšem to, co se dá snad omluvit v míru, se ve válce stává téměř zločinem…

Náčelník štábu brigády mjr. Kukla se zúčastnil s naší pěchotou bojů ve Francii a pak působil i ve Velké Británii. Osvětovým důstojníkem byl zpočátku por. Turjanica, později por. Hruška. Ten se vyznačoval malou hovorností a duševní ohebností. Obával jsem se, že v jeho případě se moskevské vedení strany dopustilo obdobného omylu jako MNO s některými legionáři. Třebaže Hruška nerozuměl modernímu pojetí boje, svěřili mu tuto významnou funkci pouze proto, že byl starým rudoarmejcem. Přitom se těžko mohl vyrovnat takovému Reicinovi, Gajdošovi nebo dalším.

3. čs. brigáda se počala formovat teprve od 1. června 1944 a v době, kdy jsem k ní přišel, měla dva pěší prapory, prapor automatčíků, spojovací a ženijní rotu a další menší útvary služeb. Samozřejmě pak i velitelství dělostřelectva brigády a dělostřelecké útvary, celkem přes 300 mužů a důstojníků.

Zajímal mě především stav dělostřelectva 3. brigády, vždyť jsem se stal jeho velitelem a budu s ním sdílet dobré i zlé. Oba dělostřelecké pluky byly rozmístěny v lesích na sever od Sadagury, odjel jsem proto do jejich prostorů a ubytoval se v útulné zemljance, kterou pro mne vybudovali na krásném palouku.

Pod moje vedení spadaly 3. dělpluk, 4. dělpluk a protiletadlový oddíl, který zůstal v opuštěných kasárnách přímo v Sadaguře. 3. dělostřelecký pluk měl dva oddíly, z nichž první, vyzbrojený 122mm houfnicemi a druhý minomety ráže 120 mm. 4. dělostřelecký pluk tvořilo 5 baterií protitankových kanónů ráže 76 mm a protiletadlový oddíl s dvěma bateriemi kanónů 37 mm a rotou velkorážních kulometů.

Když jsem se pak seznámil se svým velitelským sborem, který se převážnou většinou skládal z bývalých pěšáků, a s mužstvem, vesměs volyňskými Čechy, byl jsem rád, že se nalézám v uklidňujícím lesním prostředí. Moje nervy to budou mít víc než zapotřebí!

Hlásil jsem veliteli brigády neutěšený stav dělostřeleckých jednotek. Podle svého zvyku se zatvářil jako velmož, lhostejně přikyvoval a řekl:

„Nedělejte mi z toho vědu, Sachře!“

Naštěstí přijela k 3. brigádě z Anglie skupina důstojníků, mezi nimi dva dělostřelci. I to byla určitá posila, obzvláště když se jeden z nich, kapitán Juránek, stal náčelníkem mého štábu.

Blížila se polovina července 1944. Dali jsme s Juránkem hlavy dohromady a řekli si, že nejlepší zkouškou za tohoto stavu bude ostrá střelba. Naplánovali jsme ji a zvědavě čekali, co z toho povstane.

Začali jsme u protiletadlového oddílu střelbou na pevné pozemní cíle. Práce obsluh byla nepřesná a pomalá, velitelé neveleli, nýbrž pouze tlumočili povely. Ukázalo se, že oddíl k boji připraven není.

Jako druhý přišel na řadu 3. dělpluk. Pro houfnicový oddíl jsem zvolil přímou střelbu na pozemní cíle, poněvadž bojové zkušenosti z této války mluvily ve prospěch tohoto způsobu. Stříleli pomalu, ale s výsledky vcelku dobrými. Teprve nepřímá střelba odhalila nedostatky, které se musely odstraňovat.

Jako poslední střílel 4. dělpluk na pohyblivý cíl, představující nepřátelský tank. Palba pomalá, nepřesná, prostě nedostačující. Přítomný velitel sboru gen. Kratochvíl a velitel brigády kupodivu projevili svou spokojenost.

Nedal jsem na ně a s kpt. Juránkem jsem se pustil do odstraňování nedostatků. Pomáhala nám chválabohu snaha a vůle samotných dělostřelců.

Koncem měsíce naplánoval štáb brigády cvičení, které mělo prokázat součinnost pěchoty s dělostřelectvem za útoku. Dělostřelci provedli krátkou přípravu a přešli k podpoře útoku. Jejich výkon se dal odhadnout jako průměrný, ale i to už znamenalo pokrok. Pěchota však postupovala nejistě a připustila, aby mezi ní a palebnou clonou vznikla značná mezera, za což by se na frontě platilo drahocennou krví. Při hodnocení jsem na to poukázal.

Po dvou měsících dostala naše brigáda konečně rozkaz opustit zelenou Sadaguru a přesunout se asi o 150 km na severozápad od Stanislavi. Poněvadž jsme neměli dost dopravních prostředků, zůstal jsem s dělostřelectvem prozatím na místě. To mi poskytlo klid a dobrou příležitost k dalšímu nerušenému výcviku. U důstojníků jsem se zaměřil na jejich slabiny. Obsluhy zatím drilovaly u děl. Důkladně jsme procvičili i spojaře.

Před naším odchodem se obnovovala přísaha. Nastoupeným dělostřelcům jsem poděkoval za jejich neúnavnou a tvrdou práci, která se jim v boji vyplatí. Pak jsem je vyzval k poslušnosti vůči svým velitelům a k věrnosti zákonům republiky. Obsah mého projevu vyšel v denním zpravodaji 3. brigády v SSSR dne 5. srpna 1944.

Při svém proslovu jsem se díval pozorně do očí těm, kterým jsem velel v bojové a politické přípravě a které v brzké době povedu do skutečného boje. Při vyslovení věty: „Dnes jsme k boji připraveni!“ jsem sklopil zrak. Věděl jsem, že to nebyla plná pravda, že tato věta nevystihovala správně skutečnost. Dobře mi nebylo, ale tito ještě před dvěma měsíci většinou nevojáci potřebovali získat důvěru v sebe, ve své kamarády a důvěru k svěřeným zbraním.

Konečně dne 9. srpna jsme se dali do pohybu po ose Goroděnská-Tlumeč-Stanislav do přikázané osady Vojnilov, ležící asi 30 km severozápadně od Stanislavi. Postupovali jsme jen pomalu po poškozených silnicích bez mostů. Banderovci, kteří tu řádili, přepadli jednu baterii 4. dělpluku a na další, patřící 3. pluku, zaútočila skupina německých letců. Ke ztrátám v obou případech nedošlo.

Ve Vojnilovu jsme museli zůstat delší dobu, poněvadž selhalo zásobování brigády. Přesun odkryl další naše nedostatky: řidiči prokázali podprůměrné znalosti jízdy v kolonách, selhali i někteří velitelé. Vynucenou přestávku jsem vyplnil výcvikem. Pro neustálé nebezpečí banderovců jsme zajišťovali ubytovací prostor vedle zesílených polních stráží ještě i pohyblivými hlídkami.

18. srpna jsme se dočkali pohonných hmot a přesunuli se o dalších 200 km na západ do prostoru jihovýchodně od Přemyšle. Od přední frontové linie nás teď dělilo už pouhých 22 km.

Tady naší brigádě předal náčelník vojenské mise gen. Píka jménem prezidenta Beneše bojovou zástavu, na kterou vojáci přísahali. Slavnostní akt byl mnohem jednodušší než u 2. parabrigády, ale působivý. Nicméně jsem se nemohl ubránit pocitu, který jsem si do deníku zachytil těmito slovy:

Tak se zdá, že naše 3. brigáda hraje ve svazku sboru úlohu chudobnějšího příbuzného.

Zvláštní vydání brigádního časopisu Směr – západ ze 30. srpna 1944 přineslo tuto zprávu vydanou hlavním vedením čs. branné moci:

Německé velení přikročilo dne 29. srpna k vojenskému obsazování Slovenska. Československá vojska na Slovensku spolu s partyzánskými oddíly se postavila Němcům na odpor. Těžké boje se odehrávají v prostoru Žilina, Považská Bystrica a Trenčín.

Generál Čatloš vydal prohlášení, ve kterém vyzývá obyvatelstvo, aby německé vojáky uvítalo. Československá vláda v Londýně ústy ministra vnitra dr. Slávika vyhlásila na Slovensku bojovou pohotovost. Dr. Slávik svůj projev zakončil slovy: „Všichni do boje. Rudá armáda je blízko!“

Zpráva o povstání se stala psychologickou vzpruhou. Náš budoucí úkol nabyl konkrétní podoby: půjdeme na pomoc Slovensku. Na chvíli jsem záviděl vojákům z 2. parabrigády, poněvadž zasáhnou do boje jako první.

Rozkaz o přesunu na sebe nedal čekat. Přemístili jsme se do prostoru Sambor a od 1. ukrajinského frontu jsme přešli do svazku 4. frontu, jemuž velel generál Petrov. Ten chtěl u nás provést bojovou prověrku, nedošlo však k ní, protože jsme se znovu přesunuli do prostoru asi 10 km severozápadně od Sanoku. Tím jsme se opět vrátili do svazku 1. ukrajinského frontu. O důvodech pro tyto přesuny se nám informací nedostalo. Uklidňovalo nás jenom vědomí, že to nějaký smysl mít musí.

V ranních hodinách 5. září jsme u města Přemyšle překročili řeku San. Když jsme se brodili mělkou vodou, mírně tekoucí mezi břehy zarostlým vrbovím, uvědomoval jsem si, že v těch místech opouštím hrdinskou zemi, kde jsem tolik poznal a tolik jsem se poučil.

DUKLA BEZ LEGEND

Od východu začalo svítat. Ze své pozorovatelny na sever od polské vesničky Sporné jsem mohl dobře pozorovat, jak noční obloha dostávala světlejší nádech a jak se postupně z beztvaré hmoty vynořovala pole, houští a chaloupky a nabývaly svých obvyklých barev. A když nad karpatské lesy konečně vyklouzlo zrudlé slunce, téměř bezmračná obloha slibovala, že nový den 8. září 1944, bude letní.

Protáhl jsem se a pokusil ze sebe setřást malátnost i únavu z polospánku. Poslední dny se náš sbor neustále přemísťoval po špatných silnicích, než se definitivně soustředil v lesích okolo Krosna. Pouze 2. brigáda zůstávala v Přemýšlí a dělostřelectvo 3. brigády bylo přiděleno 241. sovětské divizi, aby podpořilo její dnešní útok na město Krosno tam před námi.

Kolem pozorovatelny se začínali probouzet i sovětští dělostřelci, vařili čaj, zkoušeli zbraně a vůbec se chovali značně bezstarostně, ani se příliš nenamáhali maskováním svých pohybů. Zvedl jsem sluchátko a přezkoušel bojovou pohotovost svého dělostřelectva. Náčelník štábu mi hlásil, že oba naše dělostřelecké pluky, 3. severně a severovýchodně od Sporné a 4. na jih od Odrzykoně, jsou v palebné pohotovosti.

Slunce se zvedlo nad obzor a osvětlilo krajinu přede mnou. Pokosená pole se mírně zdvíhala do terénní vlny, která za sebou skrývala město Krosno. Bylo vidět pouze věže kostelů. Dnes večer už budeme daleko za Krosnem! Vytáhl jsem dalekohled a prohlížel svah. Nikde nic. Ani u božích muk, asi dva kilometry přede mnou, není živáčka. Nepřátelská přední linie jako by vymřela. Nápadně kontrastovala s mravenčím pobíháním za mými zády, v sovětských palebných postaveních.

Svištění nad hlavou a výbuchy granátů za pozorovatelnou přervaly mé rozjímání. Rychle jsem pohlédl na hodinky: 5 hodin 25 minut! Němci provedli ještě několik dělostřeleckých přepadů a pak se odmlčeli. Zvonil polní telefon. Náčelník štábu kpt. Juránek ohlásil, že do prostoru velitelství dělostřelectva dopadlo několik střel. Střepiny těžce zranily vojínku Pruškovou. Naší první ztrátou je tedy žena…

Po několika dalších sériích německá palba ustala a opět se rozhostilo ticho. Neklidně jsem přemítal, co vlastně tyto přepady mohou znamenat. Je to náhodná činnost, anebo protipřípravné soustředění, které bývá předehrou obranného boje? V druhém případě by to znamenalo, že Němci nás očekávají…

Ale ani tím jsem si nakonec příliš hlavu nelámal. Za tři dny jsem přece už na Slovensku! Jsme v absolutní přesile, Sověti zametou s Němci, jak to dělají už od Stalingradu, a za pět dní uvidí v Moskvě „salut“, tentokrát na oslavu dobytí prvního většího československého města – Prešova.

V duchu jsem znovu prošel rozkaz 1. sboru. Už během druhého dne operace máme přejít do druhého sledu severně od města Dukly a útočit směrem na průsmyk. Předpokládaný denní postup až do Prešova je asi 20 kilometrů. Do mé radosti, že se konečně dostanu zpět do republiky, se vkrádá i určitá lítost, že to bude takřka zadarmo. Škoda namáhavého výcviku! Tak jak to vypadá, budu tedy letos přece jen doma!

Nepochyboval jsem ani na okamžik, že se dělostřelci 3. brigády osvědčí. Těší se na svůj první boj jako na svatbu. Chtějí být také při tom, až to fricům spočítáme. Velení jsem u nich sice převzal teprve před dvěma měsíci, ale věřil jsem jim. Ostatně k nějakému vážnějšímu boji stejně nedojde.

V 6.40 nepřirozené ticho vystřídala uši rvoucí vřava: na německou obranu dopadly střely andruší, kaťuší, granáty a miny. Přes moje postavení hučely a svištěly střely a pronikavě ječely rakety. Při jejich dopadu se země prudce vymršťovala do výše a německou obranu zastřela clona černého dýmu. Tento pekelnický koncert člověka doslova přitahoval, už proto, že i já jsem se podílel na jeho partituře, odborně řečeno, na plánu dělostřeleckého útoku. Intenzita palby slábla a znovu sílila a po 120 minutách se na finále ozvaly i letecké pumy.

V 8.45 vyrazila k útoku sovětská pěchota doprovázená tanky a samohybnými děly a v krátké době zdolala první zákopy německé obrany. Ojedinělá oživlá kulometná hnízda se ničila přímo palbou. Tady se v prvních fázích útoku podíleli i naši kanonýři. V poledních hodinách nás pak velitel 241. střelecké divize propustil ze svého svazku a vyslovil plné uspokojení nad výkonem dělostřelců 3. brigády.

Křest ohněm jsme měli šťastně za sebou.

Podle rozkazu velitele 3. brigády jsme se hned potom přemístili několik kilometrů na západ do vesnice Odrzykoň, celé utopené v zeleni. Asi tak jeden kilometr před námi protékala řeka Wislok. Z vrboví po jejích březích vyrazila dnes ráno do útoku rovněž sovětská pěchota. Teď už bude daleko před námi. Asi tam, kde obzor uzavírá mírná vlna lesnatých kopců.

Podle operačního rozkazu vydaného štábem sboru úkol naší brigády zněl:

3. čs. brigáda bez 4. praporu a dvou baterií 4. dělostřeleckého pluku se přesune v čele sboru po ose Wola – Jaseniecka – Czarnorzek – Krosno – Wrocanka na jižní okraj lesů severně Iwla – Teodorówka a je připravena útočit ve spolupráci s 20. motostřeleckou brigádou ve směru Iwla – Mszana – Kružlová a do večera dne 9. září 1944 překročit čs. hranice a dosáhnout Šarbov. V dalším rozvíjet úspěch ve směru na Vyšši Raslovice a vést průzkum údolím Ondavy a Ťoplé na severozápad.

Dělostřelectvo 3. brigády se podle rozkazu velitele brigády soustředilo v Odrzykoni a mělo se od 18 hodin zapojit do proudu brigády a postupovat přes Krosno nebo po komunikacích západně od města.

Sbory, a tedy i naše brigáda, měly postupovat v druhém sledu 38. armády do průlomu širokého asi 10 kilometrů, který vytvořily při svém útoku 183. a 70. gardové divize.

Všude vládl radostný ruch: teď už opravdu budeme za pár dní doma!

Vzhledem k dnešní palbě na město jsem předpokládal, že by silnice vedoucí přes Krosno a západně mohly být velmi poškozeny, a proto jsem vyslal pátrače, aby zjistili jejich schůdnost. Hlídky se vrátily kolem 15. hodiny a hlásily, že silnice jsou sice místy poškozené, ale sjízdné. Krosno samotné je však v rukou Němců. Tomuhle hlášení se mi nechtělo věřit, a tak jsem se rozhodl prověřit to osobně.

Můj řidič Antonín Runza nastartoval willyse a spolu se svým pobočníkem čet. Eduardem Píckou jsem vyrazil na průzkum. Vrátili jsme se do Sporné, teď už zcela liduprázdné, a odtud jsme odbočili po špatné okresce do Krosna. Pod vrcholem, na němž jsem dnes ráno pozoroval dalekohledem boží muka, začal zlobit motor. Poněkud stroze jsem upozornil šoféra, že v bojové situaci má mít stroj v naprostém pořádku. Pak jsme se s Píckou rozhodli, že půjdeme pěšky, zatímco volyňský dobrák Runza dá vůz do pořádku.

V příkopu ležela mrtvola sovětského vojína, nejspíš některého průzkumníka, poněvadž mrtvý z dopoledního útoku by nemohl být už v tak silném rozkladu. U božích muk jsem usedl a zapálil si dýmku. Ještě jsem se ohlédl po šoférovi. Pracoval, skloněn nad autem, a to mě uspokojilo. Zase jsem se věnoval dýmce; nějak zlobila. Prostupoval mě takový zvláštní dobrý pocit: poprvé sedím na území dobytém na nepříteli.

„Tamhle jsou nějací vojáci!“ upozornil mě náhle Eduard.

Zvedl jsem hlavu: vedle jednopatrových domků na okraji Krosna se zastavila skupina vojáků s obličeji obrácenými k nám.

„Němci!“ vykřikl jsem a skočil do příkopu na druhé straně silnice. Eduard za mnou. Ocitli jsme se takto mimo dohled nepřítele. Střídavě jsme se s Eduardem překračovali a navzájem se kryli. Při jednom z přískoků jsem zalehl těsně vedle rozkládající se mrtvoly. Konečně jsme se ocitli u našeho auta. Rychle jsme ho roztlačili. Zatímco řidič pomalu couval dolů, od božích muk se už ozvaly první výstřely a kolem nás profičely kulky. Z okolních výšin se začaly ozývat kulomety a dokonce po nás stříleli i z protitankového kanónu.

Willys se zatím zastavil na úpatí návrší, a tak jsme spolu se šoférem tlačili tu nešťastnou káru pryč. K dovršení všeho jsem si všiml, že cesta je podminovaná. Měli jsme vlastně z pekla štěstí, že jsme už dávno nevyletěli do vzduchu.

Když jsem konečně dorazil k prvním domkům Sporné, zpozoroval jsem skupinu sovětských vojáků, která se zájmem přihlížela našemu počínání. Vjel do mne vztek. A protože jsem už uměl obstojně ruský, vytkl jsem jim ne právě vybíravě, proč nepřehradili silnici závorou, jak to podle předpisů na předním okraji má být. Provinile mlčeli. Patřili k jednotce 241. divize, která byla odražena německými obránci a stáhla se zpět do východiště.

Šofér dával rychle vůz do pořádku, ale já se stále ještě nemohl vzpamatovat. Místo toho, abych za pět dní oslavil v Prešově naše vítězství, mohl jsem se tam octnout o něco dříve! Ovšem na útraty rajchu! Z Londýna mi ještě zůstalo v paměti, které paragrafy by na mne vytasili: zločin zemězrady, velezrady, špionáže, pozvednutí zbraně proti vůdci a rajchu a čertví co ještě! A vánoce bych místo u rodiny strávil v cele některé sekerárny…

Tuto událost jsem si pochopitelně zaznamenal i do deníku:

Odpoledne kolem 16. hodiny jsem měl malý souboj v přední linii s německou pěchotou. Bohužel, selhal mi automat a porouchal se stroj auta. Dobře to dopadlo.

I můj osobní křest ohněm tedy dopadl šťastně.

Hlásil jsem okamžitě veliteli brigády pplk. Střelkovi, že Krosno je ještě obsazeno Němci.

V 18 hodin podle rozkazu vyrazilo dělostřelectvo z Odrzykoně a brzy se zařadilo do proudu brigády. Přesunovali jsme se po úzkých a špatných cestách, které obcházely Krosno ze západu. Táhli tu pěšáci, motorizované jednotky i hipomobilní a do toho všeho se ještě zamíchaly sovětské týlové části. Rychlost proudu se proto snížila na minimum, a tak zastávka střídala zastávku, hlavně na místech poškozených dělostřeleckou palbou. O nějaké regulaci provozu se mluvit nedalo, třebaže operační rozkaz sboru určil 8 důstojníků a 60 mužů pro řízení dopravy a vytyčení cest na osách postupu sboru a brigád.

Naštěstí se brzy setmělo, jinak bych si nedovedl představit lepší cíl pro nepřátelské letectvo. Na obloze se objevily hvězdičky. Občas je zastřely mraky a lehce pršelo. Vpravo a vlevo stoupaly k nebi rakety, ohraničující šířku průlomu.

K ránu 9. září dorazilo moje dělostřelectvo do severního okraje vesnice Wrocanky, která se táhne podél říčky Jasiolky od severu k jihu. Vjeli jsme do ní bezstarostně jako o manévrech. O Němcích jsme předpokládali, že jsou někde daleko. Vždyť náš příští cíl jsou už lesy na sever od města Dukly, vzdáleného takových 10 kilometrů. A tam se ještě přesuneme bez boje.

Po rozednění, a když se zdvihly ranní mlhy, jsem se zvědavě rozhlédl po okolí. Vesnice byla roztažena asi 4 km podél Jasiolky a svým jižním okrajem doslova přilnula ke dvěma zalesněným kopcům ve směru našeho postupu. Na mapě jsem si zjistil, že se jmenují Grodzisko a Dzvonica.

Na východě, rovnoběžně s vesnicí, se táhla mírná vyvýšenina, po jejímž hřbetě vedla silnice z Krosna do Dukly. I napravo od Wrocanky se zvedal terén, takže jsme vlastně trčeli v jakémsi kotli.

V 9.30 mě narychlo povolali na velitelství brigády, kde nám pplk. Střelka neočekávaně vydal rozkaz k útoku. Kde je nepřítel a v jaké síle, to nevěděl. Pouze udával, že prý někde na těch kopcích před námi. Třebaže útok měl vyrazit za hodinu, trvalo mu celých 15 minut, než skončil.

Přistoupil jsem k němu a hlásil:

„Pane podplukovníku, za 45 minut nemůže být moje dělostřelectvo připraveno k střelbě.“

Velkopansky mávl rukou a prohlásil:

„Tak tedy vyrazíme bez vás!“

Takovému veliteli opravdu nemělo smyslu vysvětlovat, že z této díry se pěchota bez dělostřelecké podpory ani nehne. Raději jsem klusal k domku, kde jsem už předtím soustředil velitele pluků. Vydal jsem příslušné rozkazy a určil za svou pozorovatelnu věž místního kostela. Normálně bych to nikdy neudělal, ale v tomto kotli neexistovalo nic jiného.

Když velitelé odběhli ke svým jednotkám, vydal jsem se s nadporučíkem Makarovem, sovětským styčným důstojníkem, směrem k určené pozorovatelně. Chybělo nám ještě sotva 200 metrů, ale vtom nám to nad hlavami zaječelo a zafičelo. Střely vybuchovaly před námi, za námi, vlevo, vpravo. Vzduchem poletovalo zdivo, cihly a kamení. V první hrůze jsme se vrhli na zem, pak jsme přeběhli do nějaké jámy. Naštěstí jsme se nedostali až ke kostelu, který na sebe obvykle soustřeďuje největší palbu. Už mi poněkud otrnulo a zkoušel jsem odhadnout sílu palby: tak dva až tři dělostřelecké oddíly.

Od předního okraje vesnice kolem nás běželi zděšení pěšáci a svými výkřiky: „Němci! Němci!“ zvyšovali už beztak nemalou paniku. Část mužstva se bezhlavě vrhla do volných prostranství kolem vesnice.

Vyrazil jsem také, abych se dostal ke svým jednotkám. V takové situaci pomůže pouze přímá střelba z děl. Pochopitelně že ani baterie nezůstaly ušetřeny. Viděl jsem rozbitá děla, zničené minomety, vyřazená auta. Také část obsluh opustila děla a utekla.

Na můj rozkaz obsadil náčelník štábu kpt. Juránek výšinu východně od vesnice. Použil k tomu mužstvo od velitelství dělostřelectva, obsluhy od zničených děl a několik ženistů, kteří tu bezcílně pobíhali. Vydatně mu v tom pomáhal i čet. Picka. Za chvilku i baterie minometů kpt. Semendáka iniciativně zahájila palbu po postupujících německých rojnicích.

Zatím se rovněž ukázalo, že intenzívní výcvik dělostřelců nezůstal bez výsledků. Por. Kupka umístil na západ od vesnice svou baterii 76mm kanónů a přímou palbou spolu s houfnicemi kpt. Macháčka úspěšně ostřeloval útočícího nepřítele. Účinně pomáhala i dvě děla našeho protiletadlového oddílu. Jedno mělo ženskou obsluhu, jež vynikla obzvláštní neohrožeností. Jedné z vojínek vyrvala střepina kus zad tak, že obnažila páteř. Její družky vedly palbu dál.

S raněnými to vůbec byla zvláštní kapitola. Zdravotnickou službu sboru jsme zařadili až na konec proudu a tak tu vůbec nebyla. Velitelství a štáb sboru prostě neuvažovaly o možnosti střetnutí s nepřítelem. Zařídil jsem, aby byli ranění alespoň provizorně ošetřeni.

Po zastavení německé pěchoty jsem konečně objevil velitele naší brigády. Mával rukama z okopu vedle nějakého domku a v obličeji celý rudý křičel, místo aby velel. Tím ovšem jen zvyšoval zmatek.

Jen mě spatřil, obořil se na mne.

„Pane štábní kapitáne, nařizuji vám, aby útok vyrazil ve 12 hodin!“

Zdvořile, ale rozhodně jsem se proti tomuto nesmyslu ohradil.

„Pane podplukovníku, hlásím, že je naprosto vyloučené, abych na to svoje dělostřelectvo během čtvrthodiny připravil.“

Zašermoval rukama a vykřikl, že tedy půjdou bez nás.

Otočil jsem se a vracel se ke svým jednotkám. Provádět útok během protiútoku nepřítele je taktický nesmysl. I v nejzákladnějších učebnicích se lze dočíst, že v takovém okamžiku je výhodnější přejít do obrany, využívat svých zbraní, odrazit protiútok a potom eventuálně zaútočit.

Po cestě jsem potkal také velitele sboru v doprovodu asi dvou důstojníků, z nichž, jak si pamatuju, byl jeden sovětčík. Šel středem ulice, jako by na ni vůbec nepadaly granáty, plášť rozepnutý, v kapse načatou láhev.

Ohlásil jsem se mu.

„Co se tu děje?“ zeptal se. Vysvětlil jsem, že Němci protiútočí z okolních kopců.

„Blbost!“ rozhodl krátce. „Nesmíte podléhat panice, Sachře! Kdoví, jestli tam vůbec jsou…“

Uvádím tuto epizodu pouze jako doklad toho, že jsme tehdy naprosto neznali situaci a nedovedli se v ní orientovat. Naše ztráty tomu také odpovídaly. Zpočátku se mluvilo o takových padesáti procentech, ve skutečnosti byly o něco menší, asi čtyřicetiprocentní, což je stejně otřesné. Přitom neberu v úvahu ztráty morální. Vždyť 3. brigáda nastoupila svůj křest ohněm za tak nešťastných okolností, že trvalo velmi dlouho, než se vojáci a velitelé zbavili šoku.

Ostatně, podobný osud potkal i 1. brigádu v osadě Machnówka, několik kilometrů severozápadněji. Německá děla, minomety, těžké kulomety a pěchota protiútočící za podpory tanků zle pocuchaly její zhuštěnou sestavu. Poněvadž šlo o jednotku ostřílenou v předcházejících bojích, nepropukla tu ovšem taková panika. Ztráty byly však rovněž značné, i když ne takové jako u 3. brigády.

Do deníku jsem zapsal:

Tento černý den československé armády musí být doma předmětem šetření!

Do deníku jsem si poznamenal hlavní příčiny katastrofy takto:

Už přesun z vesnice Odrzykoň byl organizován špatně. V jednom proudu postupovaly jednotky o rozdílné rychlosti.

3. brigáda postupovala bez zajištění.

Značnou vinu nesou i štáby 3. brigády a sboru. Sovětské předpisy o službě štábu v poli vytyčují mimo jiné i tyto úkoly: Štáb organizuje průzkum, zajištění, pozorování a jiná opatření k zajištění bojové bezpečnosti vojsk. Štáb shromažďuje zprávy o nepříteli, tyto vyhodnocuje a správně využívá.

Jen opomenutím těchto předpisů si lze vysvětlit, že nebyl vytvořen předvoj s úkolem prozkoumat a zajistit výšiny jižně Wrocanky, předvoj, pod jehož ochranou by gros brigády zaujalo učleněné shromáždění a postupovalo podle situace. A z předběžných zpráv bylo přece štábům známo, že se v prostou Grodzisko – Dzvonica nalézá druhé obranné pásmo Němců!

Celá brigáda i s dělostřelectvem se soustředila do Wrocanky. I kdyby nedošlo k dělostřeleckým přepadům, nálet by měl tytéž následky.

Velitel brigády nechápal, že brigáda k přípravě útoku potřebuje čas, který je opět závislý na pohotovosti dělostřeleb, k boji. Dále, že útok pěchoty samé, bez součinnosti s dělostřelectvem, nemůže mít v moderní válce naději na úspěch!

Zklamali i někteří mladší velitelé. Neprojevili bojového ducha a nedokázali zvednout morálku mužstva. Nešli příkladem a v četných případech sami způsobovali paniku.

Velitel brigády prokázal už v prvním boji velitelskou neschopnost. Dělostřelectvu dával detailní úkoly, dokonce mu určoval i palebná postavení. Vlastní boj však neřídil.

S odstupem času se však ukazují i další podstatnější chyby, které nelze zdaleka přičítat pouze na vrub našeho 1. sboru. Nechci tu analyzovat některé pochybné momenty celé karpatsko-dukelské operace, o nichž se zmíním na konci této části, ale už na tomto místě můžeme konstatovat tato opomenutí:

Tak štáb 38. armády generála Moskalenka nepočítal s tím, že poražené německé jednotky se pokusí zachytit na ženijně předem připravených opevněních druhého obranného pásma, i když podle zpráv jsou neobsazena. V úseku našeho postupu se tato obranná linie nalézala právě na kótách Grodzisko – Dzvonica.

Dále lze jen stěží vysvětlit, jak zpravodajským orgánům 1. ukrajinského frontu a 38. armády ušlo, že se z prostoru Turka, asi 40 km jihozápadně Drohobycze, přesunula do druhého obranného pásma celá 75. pěší divize a že dokonce nepozorovaně obsadila celý obranný systém. Navíc se z pasivní fronty na Visle přesunuly do prostoru Dukly i německé tankové jednotky, které vstoupily do boje už 9. září.

Nepochopitelnou zůstává i skutečnost, že štáb 38. armády, který přece musel vědět, že Krosno zůstalo obsazeno Němci, když se 241. divize vrátila na své výchozí pozice, o tom nedokázala včas informovat 1. sbor. Vždyť i kdyby nebyla obsazena druhá obranná linie, Němci by mohli lehce zaútočit z boku, kde 1. sbor defiloval ve vzdálenosti asi 2-3 km od příčné německé obrany, organizované všeobecně podél státní silnice Krosno – Miejsce Piastowe.

Nakonec svědectví o tom, že si sbor také uvědomoval, jakých opomenutí se dopustil, je tajné Hlášení o bojové činnosti 1. čs. sboru v SSSR pro MNO v Londýně, datované 23. 9. 1944 a podepsané velitelem sboru i náčelníkem štábu. Příznačné je, že se o wrocanské kalamitě ani slovem nezmiňuje! Cituji příslušnou část souhrnné zprávy o prvních 14 dnech karpatsko-dukelské operace doslova, i s tehdejší terminologií:

I. čs. sbor spolu s 25. tankovým sborem měl za úkol druhého dne ofenzívy býti zasazen do průlomů Ivlja – Jasenka. Německá posádka u Krosna kladla silný odpor, pročež cíl prvního dne nebyl dosažen. Jednotky 1. čs. sboru vstoupily druhého dne do boje na čáře Wrocanka – Bóbrka s úkolem zmocnit se Grodziska a osvobodit cestu pro tanky.

II. boj o Grodzisko.

Útok jednotek 1. čs. sboru dne 9. 9. 1944 narazil na houževnatý odpor nepřítele a 9. 9. skončil bez úspěchu. Vzetím zajatců se ukázalo, že nepřítel přenesl svěží 75. pěší divizi z prostoru sev. Turka s úkolem protiútočit z prostoru lesa Grodzisko a obnovit postavení.

Potud zpráva. Pravda ovšem je, že dne 9. září 3. brigáda jako celek nezaútočila. Spíš by se dalo říct, že jsme protiútoky odráželi. A především, že jsme měli těžké ztráty!

BOJE O MĚSTO DUKLA

I když, jak je vidět ze zprávy 1. čs. sboru, události u Wrocanky a Machnówky nezasluhovaly ani zmínku, velitelství 1. ukrajinského frontu a 38. armády tak neusuzovaly. Jednaly rychle a účinně.

Především ve formě posil. Ještě navečer 9. září se u mne hlásili velitelé sovětského posilového dělostřelectva a to houfnicových pluků 1 516. a 774. a minometných pluků 242. a 245. Celkem 10 oddílů, což představovalo slušnou palebnou sílu.

Ráno 10. září pak přijel na velitelství sboru generál Šatilov, politický zástupce velitele 1. ukrajinského frontu, a oznámil, že rozhodnutím maršála Koněva je s okamžitou platností odvolán gen. Kratochvíl a na jeho místo dosazen gen. Ludvík Svoboda.

Dověděli jsme se to vzápětí „frontovým telegramem“. Ohlas nebyl valný, chtěli jsme především vědět, kdo zavinil naši katastrofu. Kratochvílovu reakci jsem se dověděl až později, když jsem četl jeho hlášení na naši vojenskou misi v Moskvě, kde píše:

Byl jsem vyměněn, protože jsem neorganizoval boj. Někteří velitelé nesplnili své úkoly. Na svém místě se ukázal gen. Svoboda. Nečiním nikoho zvlášť odpovědným. Velel jsem, a proto odpovídám.

Hlášení vojácké a sympatické. Je pouze pochopitelné, že gen. Kratochvíl se ještě dodnes obírá tímto pro něj osudným bojem. Před časem se vyslovil, že velet v tehdejší situaci bylo nesmírně těžké. Zprávy o nepříteli prý neměl, sestava štábu sboru mu byla určena a velitel sborového dělostřelectva, sborový plukovník Savickij, nastoupil do své funkce týden před zahájením operace.

A tak se po mnoha letech vtírá otázka: co by v této spletité a nepřehledné situaci za daných podmínek dokázal jiný velitel…

Zbytečné ztráty obou našich brigád před druhým obranným pásmem německé obrany zvýšily také aktivitu sovětských styčných důstojníků. Pokud jde o npor. Makarova, který působil u dělostřelectva 3. brigády, nemohli jsme si na něho ani v nejmenším stěžovat, zato činnost mjr. Kambulova, styčného důstojníka u sboru, nám na klidu nepřidávala. Jeho výrok „Kdo se příště v boji neosvědčí, bude poslán do Moskvy!“ působil depresivně. Byli jsme několik kilometrů od našich hranic a teď by se mohlo stát, že by některý z nás byl odsunut daleko do týlu. Přitom by to mohlo postihnout i nevinného, proti němuž se nakupily okolnosti na něm nezávisející…

Wrocanský bojový křest těžce dolehl na brigádu. Bezdůvodný optimismus naráz vyprchal a bojová morálka klesla na bod mrazu. Volyňští Češi zůstali i nadále ukáznění, skromní a vytrvalí, ale ztratili sebedůvěru i důvěru ve své velitele. V této době vykonali skutečně dobrou práci osvětoví důstojníci i mnozí velitelé přímým stykem s vojáky i propagandou. Nebyl však bohužel vyměněn velitel brigády pplk. Střelka, což by*bývalo značně usnadnilo práci. K tomu došlo až později.

Nejbližším bojovým cílem 3. brigády zůstalo i nadále zmocnit se jižně od Wrocanky druhého obranného pásma Němců na zalesněných výšinách, jimž dominovaly kóty Grodzisko a Dzvonica. Vpravo od nás postupovala 1. čs. brigáda a vlevo vojska 67. střeleckého sboru. Trvalo však několik dní, než jsme definitivně prolomili německé pozice.

Němci dostali posily a bojovali tvrdě i dobře. Od zajatců jsme se dověděli, že příslušníci divizí, které tu bojují, museli podepsat prohlášení, že nebudou ustupovat ani se vzdávat. Urputně se bránili a jejich dělostřelectvo pracovalo vysoce aktivně, což jsme silně pociťovali na vlastní kůži. Podnikali i četné protiútoky za doprovodu tanků a samohybných děl.

Dobrého pomocníka měli i v horském terénu: německá obranná postavení výškově dominovala nad našimi východišti k útoku. Stejně nepříznivý terén nás neopouštěl až do samého Dukelského průsmyku a ještě daleko za něj.

Velitel brigády a jeho štáb si poučení z Wrocanky nevzali. Často nevěděli, kde mají pěší prapory, a přitom připravovali rozkazy pro útok. Obvykle bez ohledu na dělostřelce. Tak při útoku na Grodzisko dne 11. září nařídili dělostřeleckou přípravu na tuto kótu, aniž věděli, kde se nalézá pěchota. V určenou dobu jsem provedl mohutnou palebnou přípravu v síle asi šesti oddílů, ale pěchota k útoku ne vyrazila, uvízla příliš daleko od východiště.

Asi o tři hodiny později vyrazil k útoku na tuto kótu neočekávaně 4. prapor, bez podpory dělostřelectva. O útoku 4. praporu jsem se dověděl teprve od velitele dělostřeleckého oddílu, který s praporem spolupracoval. Dodatečně jsem ho podpořil ohněm. Sovětské posilové dělostřelectvo nám velitelství 38. armády nakonec odebralo, a to z jediného důvodu: že nebylo účelně využíváno. Rozhodnutí naprosto správné!

I náš levý sovětský soused postupoval velmi pomalu se značnými ztrátami a německý odpor ho nutil často přecházet do obrany.

K lepšímu pochopení naší situace se pokusím ve zkratce vylíčit terén, který jsme museli zdolávat při postupu na město Duklu. První překážkou, ležící napříč ose našeho postupu, byly právě ony zalesněné výšiny s Grodziskem a Dzvonicí. Asi 4 km za nimi se zvedala další, ještě vyšší horská závora a mezi oběma leželo rovinaté údolí s vesnicemi Kobylany v postupu 1. brigády a Leki v pásmu naší brigády. Té druhé výšině dominoval trigonometr 534, opevněný zákopy a okopy, na který později narazila 1. brigáda, náš postup zase znemožňovala kóta 398, kde Němci vybudovali slušné opěrné středisko.

Tato druhá výšina byla ještě těžší oříšek než první, ovšem zatím jsme neobsadili ještě ani Grodzisko. Ale když pravý soused 1. brigády, vojska 101. střeleckého sboru, konečně dosáhl okrajů lesního masívu na sever od Kobylan, generál Moskalenko pohotově využil tohoto úspěchu a nasadil v tomto směru 1. brigádu. Ta dobře rozvinula počáteční průlom a při dobré součinnosti pěchoty s dělostřelectvem nejenže se zmocnila Kobylan, ale obsadila i trigonometr 534.

Úspěch našeho souseda povzbudil i vojáky 3. brigády. Ještě navečer jsme dobyli Grodziska a dosáhli osady Leki.

Během těchto útoků se delší dobu nedalo s jistotou říct, kde je naše pěchota a kde Němci. Hustý les ztěžoval orientaci.

Když jsem usoudil, že je načase, abych přenesl štáb blíž k frontě, vydali jsme se po dosti široké lesní cestě směrem na jih. Situace fronty byla naprosto nepřehledná, a tak jsem se rozhodl, že až dosáhnu jižního kraje lesa, zastavíme se a navážeme rádiové spojení s veliteli dělostřeleckých skupin přidělených k pěchotě.

Konečně začal prosvítat konec lesa. Když jsme dosáhli jeho okraje, vyhledal jsem si vyvýšené místo, vyňal jsem z pouzdra dalekohled a začal jsem soustředěně pozorovat nejbližší obzor, jestli neuvidím naše jednotky. Avšak při sebebedlivějším propátrávání údolí před námi a okrajů vesnice Leki jsem nemohl nic objevit.

Náhle se ozval hukot motorů tak blízko, že jsem rychle spustil dalekohled a podíval se před sebe. Vtom jsem celý ztuhl. Asi třicet metrů přede mnou na povlovném svahu couvaly dva německé ferdinandy. Černé kříže v bílém poli po obou stranách pancéřování mě fascinovaly natolik, že jsem úplně zapomněl na bojové chování. Zíral jsem na obě obludy a čekal, až se ozvou jejich děla. Po takových padesáti metrech se samohybky obrátily a ujížděly směrem k Dukle. Z toho, že Němci nestříleli, jsem usoudil, že byli překvapeni stejně jako my. Když stroje zmizely za ohbím cesty, oddechli jsme si. Myslím ale, že ti na druhé straně rovněž. Pak jsme se už bez dalších dobrodružství dostali do L? ki, kde jsem na noc zřídil provizorní štáb.

Ve dvě hodiny ráno mě vzbudili. Do vesnice v panice vbíhali vojáci, někteří dokonce beze zbraní, mezi nimi i ranění. Celkem asi 39 mužů, nepočítám-li části trénu. Nešlo však o nenadálý německý protiútok, jak se v první chvíli usuzovalo, nýbrž o další kousek velitele brigády. Pplk. Střelka nařídil noční útok na město Duklu bez přípravy dělostřelectvem.

Pod vedením mjr. Fanty vyrazil 4. prapor v noci podél silnice Krosno – Dukla a dosáhl úrovně kóty 398. Němci je pustili až na nejkratší vzdálenost a pak zahájili palbu, kterou celý prapor doslova rozprášili. Velitelská a štábní neschopnost dosáhla u 3. brigády vrcholu!

Ani u našeho pravého souseda, u 1. brigády, neproběhla noc klidně. Němci podnikali silné protiútoky, dokonce až v síle dvou praporů. Boje probíhaly v podstatě o trigonometr 534, který několikrát přecházel z našich rukou do nepřátelských a zpět. Nakonec 1. brigáda tento důležitý opěrný bod v třetím nepřátelském obranném pásmu uhájila.

Je třeba zdůraznit, že tu 1. brigáda dosáhla úspěchu, který měl celoarmádní význam. Sovětským jednotkám bojujícím na západ od 1. brigády se totiž podařilo vytvořit asi dvoukilometrový průlom do poslední německé obrany. A právě sem zasadil velitel 38. armády 1. jezdecký gardový sbor. Za cíl postupu sboru ve volném operačním prostoru určil východoslovenské město Bardejov.

Zasazení 1. jezdeckého gardového sboru do dvoukilometrové mezery, která se poměrně snadno dala uzavřít kulometnou palbou, byla akce velmi riskantní a obdivoval jsem se odvaze gen. Moskalenka. Sovětští jezdci svými čelními částmi také pronikli až na území Československa. Většina sboru se však dostala do obklíčení na západ od obce Polaný a přešla do kruhové obrany.

Němci se pochopitelně snažili tento průlom přehradit, a to urputnými protiútoky vedenými převážně z prostoru Lysá Góra, tedy od západu, útočili však i z jihu od Teodorówky. Ale 1. brigáda spolu se sovětskými jednotkami v bojích trvajících čtyři dny trigonometr uhájila.

Jak se zatím vyvíjela situace na levém křídle 1. čs. sboru u naší 3. brigády? Z Leki jsem hned příští ráno přenesl pozorovatelnu na sever od samoty Lazy. Spíš než pozorovatelna to byl okop, tak asi pro stojícího střelce. Moje stanoviště mělo navíc i nevýhodnou polohu. Přede mnou totiž nebylo vidět nic než blízký zalesněný hřbet s dobře vybudovanou německou obranou. Přesto jsem tu podle rozkazu velitele brigády musel vydržet několik dní.

Výchozí rozmístění 3. brigády dne 12. září vypadalo takto: 4. prapor v obci Wietrzno na hlavní komunikaci z Krosna do Dukly. 5. prapor samota Lazy, jižně od pozorovatelny, samopalníci se rozmístili v Albinovských Baniach, asi tak uprostřed mezi oběma prapory. Mně zůstalo pouze brigádní dělostřelectvo, když nám posilové odebrali.

Svoje mínění, že tento sovětský postup byl naprosto oprávněný, jsem sdělil i veliteli brigády při jedné z jeho občasných návštěv na mé pozorovatelně. Vyslechl mě mlčky, pak se zachmuřil a mávl rukou. Nemělo smyslu se s ním o tohle přít, a tak se mi velmi hodilo, že nás vyrušil ordonanc, který Střelkovi přinesl oběd – slepici. Voják ho obsluhoval jako na pikniku za dob hlubokého míru. Přirozeně že tohle nemohlo ujít pozornosti německých pozorovatelů, ale poučen zkušenostmi, neříkal jsem nic.

Sotva dal Střelka do úst první sousto, kolem hlav to zasvištělo. Všichni skočili do našeho okopu, kolem něhož dopadla série dobře mířených německých granátů. Slepici to poněkud zaházelo zemí, jinak se nikomu nic nestalo. Jen co se roztrhl poslední granát, ordonanc zmizel. Ale i Střelka se na chvilku odporoučel do svého štábu v L? ki. Slepici jsme očistili, Eduard skočil do první linie, kde kolem Lazů zrály hrušky, a natrhal jich plný koš. A tak jsme měli k obědu slepici dokonce s hruškami. Chutnalo to svátečně.

Abychom odlehčili 1. brigádě v jejích bojích o trigonometr 534, dostali jsme rozkaz postupovat na kótu 398, která leží na stejném horském masívu jako kóta 534 a která nám bránila v postupu na město Duklu. Podnikali jsme samostatné útoky, 5. prapor se dokonce dostal až na severní svahy kóty, ale pak obdržel rozkaz k ústupu. Útočili jsme i ve spolupráci se sovětskými jednotkami. Jednou mi došel od velitelství sboru rozkaz, aby naše dělostřelectvo podporovalo útok levého souseda, 67. střeleckého sboru. Nevěděl jsem ani přesně, kterou část sboru podporovat, a tak jsem tam vyslal kpt. Kosťoviče, aby zjednal jasno. Kosťovič objevil, že vedle nás je 318. pluk 241. divize, jehož velitele pplk. Afanaseviče jsem poznal ve Sporné jako výborného důstojníka. Bohužel utrpěl těžké zranění. Proto se Kosťovič dohodl o našich palebných úkolech s jeho zástupcem. K útoku 67. sboru, který započal kvečeru 14. září, se připojila i naše pěchota. Útok však úspěchu nedosáhl.

K tomuto dni obnášely ztráty 3. brigády až 1 056 padlých, raněných a nezvěstných. Aul. brigády, která plnila daleko důležitější bojové úkoly, dosahovaly asi dvou tisíc.

Od 15. do 19. září jsme museli zůstat v obraně. A to hned ze dvou důvodů. Prvním bylo operační rozhodnutí gen. Moskalenka. Velitel 38. armády totiž usoudil, že není valné naděje na úspěšný postup na pravém křídle armády, když průlom gardového jezdeckého sboru byl operačně neúspěšný. Proto se správně rozhodl provést úder na levém křídle ve směru Rymanóv – Jasliska – Tylawa. Přitom tu sledoval i cíl vysvobodit 1. gardový jezdecký sbor z obklíčení. Příprava úderu vyžadovala však přemístění jednotek a tedy i určité období bojového klidu. Existoval ale i další důvod, pro který jsme přechodně přešli do obrany.

Dne 16. září jsem dostal od velitelství brigády tuto zprávu!

Podle zachycené německé radiodepeše zaútočí Němci dnes ve 14 hodin. V prostoru města Dukly je soustředěno na 2 000 německých vojáku a 60 tanků.

I výslechy zajatců naznačovaly, že Němci mají i nadále útočné úmysly a přesunuli prý na naše bojiště značné posily z Francie. Cílem německých protiúderů mělo být město Krosno a železnice, která jím probíhá.

Přestože letectvo bombardovalo německá soustředění v okolí města Dukly, Němci za podpory tanků a samohybných děl podnikli skutečně několik protiútoků jednak na našem úseku, ale především proti 1. brigádě. Ta ovšem, bůhsuď proč, provedla předtím útok sama a pak se oslabená vrátila na své výchozí postavení. Po celou dobu moji dělostřelci podporovali palbou obranné akce 1. brigády. Když jsme zjistili, že se svěží posily Němců soustřeďují před naším obranným úsekem, prováděli jsme soustavné palebné přepady i na tato útočná seskupení.

Němečtí dělostřelci ze svých výše položených pozorovatelen brzy objevili můj ubohý zákopeček a počali ho ostřelovat. Věděli stejně dobře jako my, že pozorovatelny jsou očima dělostřelectva. Nebylo to pranic příjemného! Spolu s mou radistkou jsme se přitlačili ke stěnám okopu, jímž otřásaly výbuchy min, a čekali na konec přepadu, popřípadě na konec svůj. Když se minomety odmlčely, nacpával jsem si honem dýmku, abych trošku přivedl do pořádku nervy. Dýmka mi ale vypadla a já se pro ni sehnul. Vtom se mi na hlavu sesypala hlína. Na chvilku jsem ztratil sluch. Němci totiž vystihli, že minomety selhaly, a začali ostřelovat pozorovatelnu přímou střelbou. První granát se zaryl přímo do stěn zákopu, ale nevybuchl. Za svůj život tedy vděčím neznámému dělníkovi, který snad sabotoval německou zbrojní výrobu. (A svým roztřeseným rukám.) Vzal jsem si z případu ponaučení. Do tohoto dne jsem totiž netrval na tom, aby moji pátrači pozorovatelny důkladně vybudovali. Vždyť hazardérství není odvaha, ale trestuhodný nesmysl!

Před zahájením útoků došlo i k nezbytnému, ale už dávno nutnému opatření: dosavadní velitel 3. brigády pplk. Střelka byl odvolán do Moskvy a na jeho místo ustanoven pplk. Fanta. Novému prozatímnímu veliteli se od vojáků dostalo lichotivého přízviska „Rytíř bez bázně a hany“ především za jeho osobní statečnost a otcovskou vlídnost. Svůj prapor za sebou do útoků doslova vodil s hůlkou v ruce. Změna brigádě neobyčejně prospěla.

Konečně bylo všechno tak daleko, že se mohlo pokračovat v útocích. Našemu sboru připadlo za úkol postoupit ve spolupráci se 14. gardovou divizí na Teodorówku a od západu a jihozápadu se zmocnit města Dukly. Je třeba vzít v úvahu, že celý sbor měl k 19. září, kdy jsme opět měli přejít do ofenzívy, pouze 600 bodáků a 1. tanková brigáda všehovšudy 14 pojízdných tanků.

3. brigáda měla podporovat útok pravého souseda, tj. 1. brigády, postoupit na kótu 398 a odtud na město Duklu. Náš útok však musel být odložen pro nedostatek střeliva. Když konečně před polednem došlo, „zpracovával“ jsem německé opěrné středisko na kótě 398. Převážně pěchotními minomety a kanóny 76 mm, k nimž nám přivezli střeliva dostatek. I Němci však zesílili svou palbu na okraje našich pozic, a proto jsme po celý den pálili proti bateriím.

Příštího dne k polednímu, když se 1. brigáda zmocňovala osady Teodorówky, rozčilený hlas ppor. Heina od 4. dělpluku hlásil, že pozoruje, jak nepřítel opouští kótu 398 a přilehlou osadu Zboisku. Už jsme se ale poučili a nevěřili jsme slepě. Proto jsem vyslal na kótu rozvědku. Ta Heinovo hlášení potvrdila.

Spolu s velitelem brigády pplk. Fantou jsme se ihned vydali nedočkavě na onu kótu, jejíž označení – 398 – se tolikrát opakovalo v našich rozkazech z posledních dnů. Prohlíželi jsme a obdivovali důmyslně vybudovanou německou obranu, která by se jen velmi těžce a jen s velikými obětmi dala ztéct přímým útokem.

Vtom na kótu přilétla mohutná dělostřelecká salva. Taktak, že jsme stačili seskočit do německého zákopu, jehož důkladnost nám teď připadala dokonce milá. Celá výšina se otřásala pod výbuchy německých granátů a střepiny nám bzučely nad hlavami. Asi za hodinu palba zeslábla. A tu jsem zaslechl nějaké hlasy. Uchopil jsem samopal a opatrně vystrčil hlavu. Pplk. Fanta měl s sebou jako obvykle pouze svou hůl a pistoli, obojí by nám v případě německého protiútoku asi nebylo příliš platné. Nedovedu ani vyjádřit, jak jsme si oddechli při bezděčné poznámce těch prvních: „Dyť to jsou naši!“ Byli to vojáci našeho 5. praporu.

Pěchota 3. brigády vnikla do města kolem 16. hodiny. Němci Duklu rovněž vyklidili, jakmile se naše jednotky zmocnily dominujících výšin na sever od města, především kót 534 a 398. Teď ovšem zase ležela pod nepřetržitou německou dělostřeleckou palbou. Zvlášť nepříjemně (i psychologicky) působily salvy z německých vícehlavňových minometů. Kvečeru se do ostřelovaného města přesunuly i štáby.

S velitelem brigády jsme vběhli do nejbližšího sklepa, abychom mohli v klidu připravit rozkazy pro další postup. Uvnitř to páchlo plísní a vlhkem, vzduch by se dal krájet nožem. U zadní stěny blikala svíčka, kolem které seděly namačkány ženy, děti a starci. Pokaždé, když do blízkosti domku dopadl granát, křižovali se a hlasitě vzývali bohorodičku.

Chvilku jsme nerozhodně postáli u vchodu. Poněvadž ale palba nepřestávala, usedli jsme u dveří. Po celou noc se na Duklu snášely německé granáty a miny. Nedalo se popřít, že Němci svého dělostřelectva využívali skutečně mistrovsky. Měli předem připravenou palbu na všechny důležité body a ústupové boje vedli vlastně téměř výhradně s pomocí artilerie. Zřejmě netrpěli nedostatkem střeliva. Ustupovali do hor, a proto jejich pozorovatelny neustále dominovaly našim. Navíc ponechávali u nás v týlu pozorovatele oblečené do civilu, kteří rádiem řídili palbu na cíle, jež byly z pozorovatelen neviditelné. Jednoho takového radistu jsme také zajali na udání polských vesničanů. Pomáhali jim však zase nějací jiní vesničané.

Jak jsem se dověděl až dodatečně, byla v řadách našeho levého souseda, 67. sboru, nasazena jako pěší jednotka i 2. paradesantní brigáda. Mluvilo se o ztrátách 400 až 500 mužů, jež utrpěla v bojích od 12. do 19. září. V době svého pěšího nasazení se zmocnila osmi osad, trpěla však nedostatkem těžkých zbraní a transportu. 20. září se shromáždila na letišti Krosno, aby odletěla do Banské Bystrice.

Už tehdy se mi nezdálo správné rozhodnutí sovětského velení nasadit tak drahocennou jednotku jako pěší. To se přece dělá pouze v případě nejvyšší nutnosti a nouze. Škoda namáhavého výcviku!

K 3. brigádě přijel nový velitel gen. Klapálek, aby nahradil prozatímního pplk. Fantu. Klapálkovo jméno mi bylo dobře známo ještě z londýnského MNO, kde se o něm často mluvilo v souvislosti s jeho velitelskou úlohou na Středním východě. Vzpomněl jsem si taky, že jsme se jednou letmo střetli ve dveřích ministerstva. Klapálek, tehdy ještě plukovník, se právě vrátil ze Středního východu a já se chystal k odjezdu do SSSR.

Představil se nám generál vojáckého vzhledu. Měl pátravý, až pronikavý pohled a do tváře vrytý pochybovačný úsměv. Svou štíhlou, dalo by se říct hubenou postavu při chůzi v zádech ohýbal. Všiml jsem si toho, už když s námi prohlížel brigádu. Zajímal se o všechno a vzbudil ve mně tehdy dojem, jako by v duchu neustále uvažoval: vzít, či nevzít?

Ve stejnou dobu převzal i 1. brigádu nový velitel, gen. Sázavský. Oba budou pro 1. čs. armádní sbor posilou! Posilou o to nutnější, že při pohledu na hory, tyčící se za městem Duklou (od něhož až k Dukelskému průsmyku samému nás odděluje ještě dobrých 25 kilometrů), si začínáme definitivně uvědomovat, že z optimistické fikce pětidenní procházky do Prešova nezůstává pranic a že nás čekají daleko horší boje.

Němci nás také nenechali na pochybách, že se budou i nadále bránit se stejnou houževnatostí a dovedností jako doposud. Hned příštího dne obsadili částmi svých sil výšiny jižně od města a dobře mířenou palbou znemožňovali volný pohyb našich jednotek. Dělostřelectvo brigády dostalo za úkol je neutralizovat. Umístil jsem na jižním okraji Dukly jednu baterii kanónů a četu houfnic a sám zřídil pozorovatelnu v rozbořeném domku blízko svých děl. Po několika salvách jsem se přesvědčil, že se německý odpor dá zlikvidovat pouze přímou střelbou.

Přiznám se, že ve mně byla malá dušička, když jsem se vydal přímo do výstřelů německých kulometů a holí ukazoval místa, kam mají vojáci zatlačit děla. Musel jsem však jednat, abych své dělostřelce povzbudil osobním příkladem. Naše přímá palba pak měla výborný účinek a donutila Němce opustit postavení.

Klíčovou kótu 467 dobyla baterie ppor. Bodnera, které se povedly přímé zásahy i do ustupujících německých skupin. Několikrát se dalo pozorovat, jak spolu se zemí a kameny vymršťovaly naše granáty do výše i těla německých vojáků. Dělostřelci nepovolili, ani když na ně Němci soustředili vícehlavňové minomety.

Když kóta 467 zastavila palbu, poslal jsem na ni svého pobočníka čet. Picku, aby padlým Němcům odebral veškeré doklady a písemnosti pro 2. oddělení štábu brigády. Se svým milým úsměvem přisvědčil a vydal se ukázaným směrem v doprovodu des. Šeligy, mladého, ale už holohlavého Volyňáka. Právě jsem se věnoval štábním pracím, souvisejícím s novým rozmístěním dělostřelectva brigády při dalším postupu, když jsem zaslechl novou německou palbu. Tentokrát přímo pod kótou, na kterou jsem četaře poslal. Trpce jsem začal litovat svého hazardérství. Po několika hodinách čekání jsem se už v duchu s Eduardem loučil a odprošoval ho. Tento dvacetiletý mladíček s pletí jako panenka a stejně snadno se zardívající mi přirostl k srdci jako syn. Před válkou se vystěhoval s celou rodinou do Ruska, a proto měl čistě ruské školy a česky tehdy psal a mluvil špatně. K nám přešel z Rudé armády, kde jako ženista bojoval už u Stalingradu. S oblibou nám vyprávěl, jak tam v nepředstavitelných mrazech vytyčovali pro nedostatek dřeva cesty v zasněžené stepi zmrzlými těly německých vojáků. A teď se tenhle dobrý a odvážný chlapík nemá už nikdy k nám vrátit… Když se asi po pěti hodinách přede mnou objevil, na rameni celtu plnou různých dokumentů a písemností, prožil jsem jednu z mála opravdu šťastných chvil války. Zarděl se, když jsem ho pochválil, a pak vyprávěl, jak se během palby schovali do zákopu a šťastně, Němci nepozorováni, přečkali i jejich odchod. Pamatoval dokonce i na mne. U zabitého německého důstojníka objevil pouzdro s doutníky.

S chutí jsem si zapálil.

OPĚT NA PŮDĚ VLASTI

Velké dosavadní ztráty, stále nesnadnější terén a studené podzimní vlhko hrozilo zvrátit náš počáteční optimismus v nefalšovanou beznaděj. Jen vědomí, že zcela blízko od nás začíná území naší republiky, kde navíc bojují vojáci a partyzáni Slovenského povstání, dodávalo všem zbylým fyzickou i morální sílu překonat nepřítele a narůstající potíže. Už pouhý pohled na další, ještě vyšší příčný hřbet, jehož vrcholky dosahovaly přes 600 metrů, napovídal, co všechno nás čeká.

Po dobytí města Dukly naše brigáda postupovala směrem na jih, do prostoru Nowa Wies, odkud jsme spolu s 1. brigádou, která operovala severněji od nás, změnili směr a útočili přímo na západ. Dne 25. září jsme dosáhli osady Hyrowa, i tak jsme však nedokázali zdolat velmi hodnotná německá příčná opevnění, táhnoucí se od severu na jih po svazích hory Dania, které do výše 700 metrů chybějí pouze 4 metry. Během našeho postupu jsme opět měli mnoho ztrát, třebaže jsem si pochvaloval profil terénu, kde se naše děla mohla výborně uplatnit.

Nejenže jsme se opět mohli přesvědčit o výtečné jakosti německého „speerfeuer“, ale trpěli jsme i nenadálými dělostřeleckými přepady, které Němci řídili z našeho týlu. Vojáci 4. pluku znovu zadrželi německého dělostřelce v civilních šatech, kterého doprovázeli Poláci.

Naše ztráty se daly nazvat doslova kritickými. Vždyť od začátků bojů až do 22. září ztratily jednotky 1. čs. sboru 117 důstojníků a 3 289 mužů padlých, raněných a nezvěstných. Přičemž ztráty velitelů podle hlášení posílaných na MNO v Londýně za tuto dobu dosahovaly 90 procent! Proto se lehce ranění důstojníci a poddůstojníci po ošetření ihned vraceli ke svým jednotkám. Důstojníci přicházející ze sovětských přípravek anebo dokonce i ti z Londýna se zasazovali prakticky ihned. Nezapomenu na mladého poručíka, který padl ve svých pěkných londýnských polobotkách několik hodin poté, co opustil mou pozorovatelnu, kde jsem mu vysvětlil úkoly. Neměl ani kdy se přezout…

Počasí se pronikavě zhoršilo. Silně pršelo a sychravý chlad pronikal do těla. Těžké mlhy ležely po celý den přímo na zemi a nedovolovaly ani dobře pozorovat, ani střílet. Doprovázel jsem gen. Klapálka při prohlídce našich předních linií. Velkou radost jsme z toho neměli. Vojáci byli unavení, promoklí, byť trpěliví. Ale při veškeré té nepohodě a strádáních se přece jen dalo vycítit, že se v brigádě vytváří příznivější a bojovnější atmosféra. Nerad bych to byl tehdy býval zakřikl, ale říkal jsem si: generál Klapálek je voják!

Během našeho útoku směrem na západ provedla 38. armáda hlavní úder podél dukelské silnice na jih, kde dne 23. září ovládla osadu Tylawa. V prostoru na západ od ní navázala pak znovu spojení s vojsky 1. gardového jezdeckého sboru, která se probíjela z obklíčení nepřítele v týlu vstříc tankovým jednotkám 38. armády. I tento úder 38. armády se okolo 25. září stabilizoval, když narazil na organizovanou německou obranu Karpat.

Gen. Klapálek mi během své inspekce ani ne tak stroze jako spíš rozmrzele oznámil, že nás očekává nový přesun. Budeme opět útočit jižním směrem podél hlavní silnice na Dukelský průsmyk a naše obranné postavení převezme sovětská divize. Hned příštího dne jsme taky dostali příslušné rozkazy. Nastal obvyklý přesun dělostřelectva na nová palebná postavení a průzkum budoucí bojové oblasti. Část dělostřelectva však prozatímně zůstala na starých postaveních a zesílenou palebnou činností maskovala náš přesun.

Už letmý pohled na terén a vybudovaná německá opevnění stačil, abychom věděli, že nás tu čekají neméně těžké boje. Fašisté se zakopali na svazích západně a jižně od osady Barwinek a na výšinách jihozápadně od osady Zyndranowa.

Během relativního klidu před útokem navštívil 1. sbor gen. Moskalenko. V kostce zhodnotil dosavadní průběh bojů a oznámil, že podá obsáhlejší rozbor zítra. Mimo jiné se zmínil, že se všeobecně prokázala slabá součinnost mezi dělostřelectvem a pěchotou. V rozpravě k tomu přede všemi prohlásil gen. Klapálek, že u 3. brigády je tato součinnost dobrá. Klapálkovo vystoupení jsem přijal pochopitelně s radostí. Jak vidět, dovede být náročný, ale také spravedlivý.

Příštího rána jsme s gen. Klapálkem odjeli do Lubatowa, kde se konalo shromáždění všech velitelů sborů a divizí 38. armády. Před 11. hodinou jsme se shromáždili ve škole, kde měla probíhat rozprava. Vlastně poprvé od započetí bojů jsme se opět sešli všichni pohromadě: gen. Svoboda, gen. Sázavský, gen. Klapálek, velitel dělostřelectva 1. sboru sovětský plukovník Savickij, velitel dělostřelectva 1. brigády škpt. Rytíř, velitel tankové brigády škpt. Janko a já. Prohlíželi jsme si jeden druhého, jako kdybychom se neviděli léta, ale až na občasné vojácké vtipy tu příliš hovorná nálada nebyla. Ve školní třídě zavládla nervozita a ticho. Každý ze zúčastněných zpytoval své svědomí. O Moskalenkovi bylo známo, že dovede být až nemilosrdně přímý, ostrý a sarkastický. Už na včerejším pohovoru u brigády mi svým vystupováním připomínal arm. gen. Vojciechovského. Bylo se tedy na co těšit…

Přesně vil hodin jsme vyskočili ze školních lavic a v pozoru pozdravili velitele armády. Usedli jsme. Potom si nás tento středně vysoký, snědý černovlasý voják s hezkou a ostře vymodelovanou tváří chvíli pátravě až zle prohlížel, než spustil.

V úvodu povšechně zrekapituloval naše úkoly: měli jsme v době pěti dnů dosáhnout prostoru Prešov, z čehož jsme splnili pouze úkol prvního dne, kdy se prolomila německá obrana do hloubky 10-12 km. Krátce připustil, že boj probíhal v horských, nám dosud neznámých podmínkách, ale pak se dal do rozboru příčin dosavadního neúspěchu. Neúprosně a s konkrétními sarkastickými šlehy na adresu přítomných rozváděl každou příčinu zvlášť.

Předně jsme neměli dostatek hodnověrných zpráv o nepříteli. Neznali jsme zejména rozmístění a počet jeho palebných prostředků. Hlavně proto, že jsme vždy nedokázali správně zorganizovat pozorovací síť a zpravodajskou službu. Naše rozvědka selhala jako celek! Velitelé neprojevili samostatnost, čekali, až bude proveden dělostřelecký průlom německé obrany, a pak postupovali pouze tak dlouho, než je nepřítel zastavil. Nepřemýšleli a vedli své jednotky do svahů jako stáda beranů. Nevyužívali mrtvých prostorů, kam německá palba nezasahovala, a manévry neprováděli vůbec s přihlédnutím k terénu a k nepřátelskému postavení. Pěchota ve většině případů útočila naslepo, bez předběžného průzkumu. Velitelé u sebe neměli spojovací prostředky a pak pochopitelně nemohli mít vliv na vedení boje. Pěchota nevyužívala svých vlastních palebných prostředků, kulometů, minometů a dokonce ani ne pušek. Tisíce raněných si ani nevystřelily! Bály se použít zbraně, aby na sebe nepřilákaly palbu nepřítele. Na tomto místě Moskalenkovi v obličeji zasvitl až vlčí úsměv, než pokračoval, že ve válce se přece nedají uplatňovat zásady křesťanského učení. V boji platí, že silnější zvítězí a slabší podlehne. Pak nás sarkasticky vyzval, abychom se dali ostříhat na popy, jestli míníme při podobné morálce setrvávat. On však že by nás v tom případě potřebovat nemohl…

Odmlčel se a hned se do nás znovu zakousl. Velitelé neuměli využívat ani tak mohutného prostředku, jakým je dělostřelectvo, a nechávali často bojovat pěchotu osamocenou. Maršál Koněv dokonce nařídil, aby velitele dělostřelectva 241. divize proto zbavili funkce. Ale ani on sám nebude váhat postupovat tak ve své armádě – přelétl své velitele varovným pohledem.

O pěchotě našeho sboru se vyjádřil, že útočila sice nebojácně, ovšem jakmile se dostala do nepřátelské palby, začínala ustupovat. Vytkl nám také, že jsme nedostatečně kontrolovali osoby zdržující se v našem týlu. To se týkalo zejména města Dukly, kde se mnoho vojáků a důstojníků ulejvalo a pak nám scházeli v bojích.

Potom Moskalenko provedl výčet ztrát. Od Krosna až po dnešek, tj. 27. září, obnášely u 38. armády 25-27 000 osob, z toho raněných asi 19 000. Němcům jsme kromě jiného rozbili všechny tři tankové divize. Přesnější čísla Moskalenko neuvedl. Ovšem pokud jsem sledoval německý způsob vedení boje, přikláněl bych se k názoru, že jejich ztráty zdaleka nedosahovaly našich.

Jaké úkoly nás teď očekávají?

Prolomit německou obranu a hned během prvního dne operace vstoupit na československé území. Střed armády vyráží 29. září, levé křídlo tvořené 1. čs. sborem zaútočí o den později, pravé zůstává v obraně.

Myslím, že Moskalenko opravdu viděl dobře, pokud se rozbor týkal důvodů méně úspěšného ofenzivního postupu jednotek jeho armády. Už při zpáteční cestě, kdy jsme s gen. Klapálkem hodnotili poradu, jsme dávali za pravdu Moskalenkovu rozboru. Přitom jsme si oba svorně povzdechli: mít tu tak jednu jedinou předválečnou divizi, ovšem s tím bojovým elánem z roku 1938, to by se to válčilo!

Přesně v 8 hodin 15 minut dne 30. září 1944 zahájilo dělostřelectvo přípravnou palbu. V 9 hodin vyrazily naše jednotky k útoku, bohužel s nevalným výsledkem. Útok 5. praporu se brzy zarazil a 4. praporu se pouze zčásti podařilo vniknout do vesnice Zyndranowa, která ležela v údolí mezi našimi a nepřátelskými postaveními a vyplňovala tu jakousi zemi nikoho. Většina 4. praporu a celý 5. prapor se pak stáhly. Dokonce až na naše pozorovatelny!

Odpoledne, po krátké palebné přípravě, zaútočila znovu jedna rota 5. praporu. Kdyby jí nařídili, aby předvedla ukázku toho, co pěchotě vytýkal Moskalenko, nemohla si počínat lépe. Postupovala v rojnicích a nestřílela ani z kulometů, ani z pěchotních minometů. Nemýlím-li se, nepadl dokonce ani jediný výstřel z pušky. Za podpory dělostřelecké palby přece jen šťastně dosáhla vesnice a spojila se s částmi 4. praporu. Zyndranowa pak definitivně zůstala ve své pravé části v rukou Němců, zatímco levou jsme měli obsazenou my. Mezi nimi ležel tak přesný „speerfeuer“, že by jím neproběhla ani myška.

Rozhodl jsem se, že probdím noc, a nařídil jsem pohotovost rovněž na ostatních pozorovatelnách, abychom zachytili noční střelby nepřátelských kulometů a mohli je tak identifikovat v terénu. Na jejich zítřejší neutralizaci hodně závisí postup naší pěchoty.

Noc plynula tiše. Až na občasné rakety, jejichž mrtvolné světlo propátráválo údolí, a na dva tři nepřátelské kulometné přepady na Zyndranowou nás nic nerušilo. Vesnička pod námi jako by vymřela, nikde ani světýlko. Náhle ke mně zdola dolehly zvuky hudby. Ne, není to omyl! Zřetelně nyní rozeznávám píšťaly varhan hrajících jakousi chrámovou skladbu. Bylo to něco nevýslovně zvláštního, po týdnech kanonády slyšet tichou melodii stoupající k temné obloze. Nemohl jsem si pomoct, ale musel jsem myslet na maminku, jak mě brávala s sebou do kostela. Pak jsem si vzpomněl na kamarády padlé za poslední dny. Dlouho jsem nemohl zapomenout na pocit neskutečnosti, který mě tehdy prostoupil. Ani potom ne, když jsem se dověděl, že v zyndranowském kostelíku hrál na varhany pro své vojáky, většinou Slováky, kpt. Šrank, velitel jednoho z mých oddílů.

Příštího dne místo útoku došlo opět k dalšímu přesunu na nový taktický směr. Na podobné akce se nezasvěcení vojáci i velitelé dívají s nepochopením. Ihned v tom spatřují zbytečné šikanování, velitelskou neschopnost atd. A často se kvůli utajování akce vysvětlení ani podat nemůže!

Oč ve skutečnosti šlo? Když jsme nemohli proniknout v původním směru, takticky pružný Moskalenko hledal další skulinku v nepřátelské obraně a domníval se, že ji nalezl v úspěchu 241. divize, útočící napravo od nás ve směru Zimný wierch. Rozhodl se proto přesunout náš sbor asi 12 km na západ od hlavní komunikace a zaútočit ve směru na naše bývalé státní hranice v úseku Šarbor – Krásná Bystrá – Nižný Komárnik a tak vyvrátit německou obranu průsmyku.

Vydal jsem příslušné rozkazy k přemístění dělostřelectva, ale především jsem vyslal průzkum k Šarbovu. Zkušenost mě už poučila, že se nedá plně důvěřovat situačním zprávám štábu sboru. Je samozřejmé, že jsem postupoval zajištěně.

Jel jsem se svým štábem a oběma veliteli pluků. Po cestě směrem k hranicím jsme viděli padlé sovětské vojáky, na něž tiše dopadaly sněhové vločky. Všude se povalovaly trosky povozů i s neodpraženými koňskými mrtvolami a nejrůznější pozůstatky německé a sovětské výzbroje. Až sem tedy pronikly jednotky 1. gardového jezdeckého sboru průlomem západně od města Dukly. V duchu jsem vzdal čest statečným vojákům, prvním, kteří padli na území Československa.

Neboť to už jsme stáli na půdě naší republiky! Pohlédl jsem na hodinky: v 8.45 dne 2. října 1944 jsem tedy opět překročil státní hranici, kterou jsem opouštěl v únoru 1940. Bylo mi všelijak, když jsem se díval na hraniční kámen označený „S“ – Slovensko. Budu přece jen o vánocích doma?

Ze zadumání mě vytrhla má průzkumná hlídka. Hlásila, že se Šarbov, vzdálený odtud asi 2 km, ještě včera ve 22 hodin nalézal v rukou nepřítele. Zastavil jsem další postup a začal se zajímat, kde vlastně vězí naše pěchota, po které jako by se zem slehla. Asi 1 km severozápadně od Šarbova se nám podařilo objevit zbytky sovětského praporu. V jámě kolem staršího lejtěnanta, prozatímního velitele, sedělo mlčky asi tucet vojáků, všecko, co z praporu zbylo po včerejších útocích. Nabídl jsem, že je podpořím palbou. Mávli rukou. Nepřítel sedí za vrškem takových 70 metrů odsud, takže by to asi dobře nešlo. Mohl bych ohrozit i je a na útok stejně není pomyšlení. Stáhli jsme se raději zpátky a po nějaké době se nám podařilo objevit 3. prapor 1. brigády, který přece neměl v tomhle směru, určeném pro 3. brigádu, co pohledávat. Avšak nějaké kloudné vysvětlení podat ani nemohli. Citelně se ochladilo a sníh padal stále hustěji. Když se k polednímu naše pěchota pořád ještě nezjevovala, přepadla mě obava, jestli úkol brigády nebyl zase jednou pozměněn. Nařídil jsem proto radistovi, aby se pokusil o spojení s velitelem dělostřelectva sboru. To nám ale potvrdilo, že úkol trvá, což mě poněkud uklidnilo. Ovšem proč potom je tu ve směru našeho postupu ten prapor od 1. brigády? Vzal jsem s sebou četaře Picku a vydal se zpět naproti pěchotě. Asi po dvou kilometrech jsem potkal velitele sboru gen. Svobodu.

„Pane generále, nevíte, kde je naše pěchota?“ zeptal jsem se, když jsem se mu ohlásil.

„Copak ještě nejsou na hranicích?“ divil se nepokrytě.

Oba naše pěší prapory dorazily na určené místo až o 15. hodině. Jejich velitelé byli také o několik dní později pro neschopnost vyměněni.

4. prapor převzal můj krajan z Prostějova škpt. Stav. To všecko nic nezměnilo na skutečnosti, že moje dělostřelectvo se dostalo na hranice o dobrých sedm hodin dříve.

Příštího dne byl vydán rozkaz k útoku. Ve směru Šarbov – Krajná Porubka měl útočit 5. prapor, 4. prapor měl postupovat lesem na sever od pátého. Dělostřelectvo se zavčas připravilo na podporu útoku ve všech směrech. Tady jsem se poprvé dostal do rozporu s gen. Klapálkem, který mi nařídil, abych neprováděl noční rušivou palbu, nýbrž tentokrát čekal, až začnou Němci sami. Samozřejmě že jsem poslechl, ale neviděl jsem v tom mnoho smyslu. Němci stejně dobře věděli, kde jsme, a noční přepady jim přece jen cuchaly nervy.

Útok měl být zahájen v 15.00.

Vzal jsem s sebou rádio a svého pobočníka Picku a připojil se k 5. praporu. V lese severně od Krajné Porubky jsme narazili na zbytky sovětského pěšího pluku 318, patřícího do 241. divize. Pluk už zaútočil na svahy před Krajnou Porubkou, a to bez dělostřelecké podpory. Němci, kteří se úporně bránili, je hravě odrazili. Ztráty sovětských pěšáků přesahovaly prý 50 procent. Prověřil jsem situaci a došel k názoru, že ani naše pěchota na úkol nestačí. Ohlásil jsem telefonicky své pozorování gen. Klapálkovi. Nařídil mi, abych se neprodleně vrátil na jeho stanoviště. Po cestě jsem opět potkal velitele sboru a rovněž jemu jsem podal zprávu v tomto smyslu. Nakonec bylo rozhodnuto, že se útok odkládá na příští den.

Se štábem brigády jsem se spojil telefonicky hlavně proto, že v posledních dnech, jen začala pracovat naše radiostanice, už jsme se ocitali pod palbou německého dělostřelectva. Z tohoto důvodu jsem se pokoušel umísťovat stanici do strží a roklin, ale i tam nás palby pronásledovaly. Šlo tu o náhodu, anebo o dobrou práci německých odposlouchávacích jednotek? Na tuto otázku jsem odpověď nenašel a málem jsem se stal v tomhle ohledu pověrčivým.

4. října se oteplilo. Pršelo a mlha se při zemi srážela do hustých chuchvalců, takže dělostřelecká příprava musela být o jednu hodinu odložena. Později, za obvyklých zmatků – zjistilo se, že 1. brigáda je někde docela jinde, než se rozkazem předpokládalo – vyrazily naše jednotky k útoku. Ale i tato akce našeho sboru zůstala bezvýsledná.

Do přípravy dalšího útoku přišel nový rozkaz: 1. čs. sbor se přesune zpět do prostoru Barwinek – Zyndranowa, kde přejde do úporné obrany. A opět jsme táhli zpátky, kopali zákopy, kryty, vysílali průzkumy, přepadali Němce dělostřeleckou palbou a vůbec prováděli všechnu tu úmornou dřinu, které se říká obranný boj v zimních podmínkách.

Rád bych se tu zmínil o jedné příhodě, která i mě jako velitele o lecčems poučila. V průběhu jakéhosi našeho protiútoku mi telefonoval velitel oddílu 76mm kanónů npor. Kupka, že na okraji Zyndranowé objevil zamaskovanou německou samochodku, která už způsobila ztráty našim tankům i pěchotě, a žádal o povolení k zahájení přímé střelby.

Na hlášení jsem odpověděl:

„Vidíš špatně, jsou to naše tanky. Zakazuju ti střílet!“

Už za chvilku se znovu ozval v telefonu Kupkův hlas, tentokrát tvrdě a nazlobeně:

„Pane štábní kapitáne, jsem si absolutně jistý, že je to německá samochodka. Dovolte mi zahájit palbu!“

Zase jsem ho odmítl. Kupka však palbu zahájil a donutil samohybné dělo k ústupu. Já bych na jeho místě postupoval stejně!

Sbor ještě neskončil zaujetí obrany, když se vrátili naši průzkumníci s překvapujícím hlášením: Němci sami ustupují, a to na celém úseku sboru!

Obdrželi jsme rozkaz okamžitě vyrazit vpřed. Směr sboru osada Vyšný Komárnik – už na československém území. V prvním sledu postupovala 1. brigáda. Následovali jsme ji ve druhém, prapory zesílené dělostřelectvem. Němci svůj ústup dobře připravili. Všude podminovali kopce, louky, silnice, cesty, lesní stezky i domy. Dokonce i pod své vlastní padlé kladli miny, které vybuchovaly při odstraňování mrtvol. Takových úskoků měli celou řadu. Vyžádalo si to nemálo ztrát, protože minami zamořili celý prostor až k řece Ondavě. Ještě čtvrt století po válce zabíjejí miny civilisty i vojáky, kteří je odstraňují.

Asi dvacet metrů od státních hranic padl gen. Sázavský, velitel 1. brigády, spolu se svým pobočníkem a šoférem, když jejich willlys najel na protitankovou minu. O několik dní později, to jsme už znovu narazili na další úpornou německou obranu na svazích hory Obšár, jsem navštívil prozatímní hrob Sázavského. Snad nejlepším epitafem tohoto statečného vojáka, ležícího dnes na čelním místě dukelského hřbitova, bude dopis, který mi poslal ještě z Anglie:

Londýn, 8. února 1944

Milý příteli!

Když jste od nás odjížděl, řekl jsem vám na shledanou, a to mohlo být brzy. Žádal jsem totiž, aby jsem byl v případě, že bude z Velké Británie vyslán do SSSR velitel parabrigády, určen na toto místo já. Jak si asi pamatujete, mám prodělaný paravýcvik a další cvičení, což by mohlo být na prospěch uvedené jednotce a tím i celé naší věci. Zdá se mi, že to, v co doufáme, přijde z Východu, a tak i proto bych chtěl být u vás; zatím mé Žádosti nebylo vyhověno. Snad později!!

Pokud se týče mé práce Vojenský význam ČSR v Evropě, považujte ji za čistě osobní názor (jak jsem vám už řekl ústně) a rozhodně ne za úřední myšlenky MNO a jejího představitele gen. Ingra; aby snad čtenář nesoudil, Že jsou to názory ŠVBM, kde nyní pracuju, byl bych rád, kdybyste na straně 5 na konci předmluvy připsal toto: Londýn, v prosinci 1942.

S pozdravem Váš plk. Sázavský

Vstoupil jsem po pěti letech na půdu osvobozené vlasti. Vlastně už podruhé. Dal jsem Runzovi rozkaz, aby přirazil willys k banketu a pozoroval jsem pochodující vojáky. Nikde jsem však neviděl scény, při nichž – jak jsem se později mohl dočíst – vojáci poklekávali a líbali českou, případně slovenskou zemi. Pokud se vůbec směli zastavit, posedali a apaticky odpočívali. Ostatně onen přehnaný optimismus, který jsme prožívali při zahájení operace, z nás už dávno vyprchal a jen prostý pohled dopředu, kde napříč našemu postupu se jako obrovské závory černaly další a další kopce, postačil, aby člověk naprosto vystřízlivěl. Napočítal jsem jich šest a to odvedlo moje myšlenky docela jiným směrem.

V těchto bojích jsme poznali, co znamenají naše pohraniční hory a jak dobře se dají bránit, dokonce i bez pevnůstek a pevností, jaké jsme bez boje opustili v roce 1938!

Odvrátil jsem oči od kopců a raději jsem si prohlížel ty, co tady vedle mne pochodovali do nitra Slovenska. Zablácení, potrhaní, na pokraji svých tělesných i duševních sil, zatížení váhou zbraní a výstroje postupovali vojíni a důstojníci 3. brigády jako živé potvrzení výroku nesmrtelného Goetha:

Fyzický výkon zvířete je určován jeho organismem, člověk však určuje výkonnost svého organismu vůlí.

Tolikrát jsem obdivoval obětavost a vytrvalost vojáků, avšak jak často mě donutily bojové úkoly, abych je sám zatížil ještě víc a nutil je téměř k nadlidským výkonům.

K jakému nervovému vypětí občas docházelo, by se dalo ilustrovat na příkladu velitele 4. dělpluku. Byl to svérázný velitel ve špatném slova smyslu. Rád debatoval o vydaných rozkazech a kupil přes sebe pomyslné i skutečné překážky. Když jsem v posledních bojích zjistil, že neuposlechl mého rozkazu a úmyslně nesplnil bojový úkol, zbavil jsem ho funkce.

Ohlásil jsem to pochopitelně gen. Svobodovi. Jeho reakce na můj zákrok mě zajímala, poněvadž jsem znal jeho mírnou povahu, která poklesky spíše omlouvala. K mému velkému údivu mi ostře vytkl, proč jsem ho pro neuposlechnutí rozkazu na místě nezastřelil. K něčemu takovému bych se přece jen sotva odhodlal. A myslím, že Svoboda sám také ne.

Na stránkách sborového deníku Naše vojsko se to jen hemžilo hrdinskými činy toho či onoho vojína, velitele nebo jednotky. Příkladů bylo dost, o tom není pochyb. Ovšem obsah článků nutil čtenáře k závěrům, že jsme nějací legendární rytíři bez bázně a hany, že jsme vlastně něco docela jiného než vojáci jiných armád. Vypodobňovali nás téměř jako svaté, ač pro tyto přece není místa na tvrdém a drsném pozemském bojišti.

Frontový život plný nervového vypětí, fyzického vyčerpání, nespokojenosti s často nereálnými bojovými rozkazy nás vedl zcela přirozeně k tomu, že jsme hledali zapomnění v ruské vodce. Na jiných bojištích to nahrazovala whisky, šnaps nebo koňak. Vodka byla pro nás i medicínou proti strachu, který se nás často zmocňoval, a elixírem, který přesvědčoval, že v této válce se ještě nevyrobila střela, která by mohla zasáhnout právě mne. Někdo pil víc někdo méně, těch, co nepili vůbec, bylo málo. Osobně jsem se s takovým nesetkal. Zato několik dělostřelců zemřelo na otravu špatným alkoholem. I ty jsme zapsali mezi padlé nebo nezvěstné…

Je třeba povědět i několik slov o ženách v naší armádě. Především jich s námi nebojovalo tak málo: ve sboru se číslilo okolo 700 vojínek, což představovalo slušnou posilu. A nebyly to žádné vojandy, jak se někdy soudí. Zastávaly místa mužů, a co se týče odvahy i svědomitosti, někdy je dokonce převyšovaly. Přesto však zůstávaly ženami a my se na ně rovněž tak dívali. Měly svou hrdost i slabosti; ženskou citlivost z těla ne vytluče ani válka. Stejně jako z nás mužů na frontě se nestávali eunuši. Spíše naopak. I u nás vznikaly lásky přechodné. I tady se z válečných milenek stávaly příští manželky. V tom jsme se nelišili od žádné armády na světě, ať sovětské, britské, francouzské nebo německé.

Anebo trestanecké roty, které jsme zavedli podle sovětského vzoru. Nasazovaly se na nejtěžších úsecích a vládla v nich tvrdá disciplína, ovšem bez brutality, jaká ovládala sovětské „štrafníky“. Neznali jsme především už onu našim uším až mysticky znějící větu: „Krovju iskupil svoju vinu!“ Jejím smyslem bylo, že „štrafnik“, byl-li v boji raněn, se automaticky zařadil zpět k normální jednotce, poněvadž krví vykoupil svou vinu. A tím bylo všechno smazáno!

Když jsme táhli dobytými městy a obcemi, často jsme mohli číst: Památce padlých hrdinu! Stálo to zlatém a stříbrem na památnících za padlé z 1. světové války. Uvědomoval jsem si, že podobné se budou jistě stavět i po této válce. Ale cožpak se voják stává hrdinou teprve až po smrti? Pro mne hrdinou je a zůstane každý voják z masa a kostí se všemi svými slabostmi i přednostmi, pokud skutečně plnil své bojové úkoly, a nikoli pouze padlý legendární přízrak, byť by se mu říkalo „bojovník od Dukly“. Cožpak se mezi všemi těmi, kdo přežili všechny boje, stejně tak i jako mezi mrtvými, nevyskytovali nejen hrdinové, ale i zbabělci?

Situace Slovenského povstání se zatím nevyvíjela utěšeně. Banská Bystrica padla a armáda přešla na partyzánský způsob boje. Rozhodně však nebyla rozpuštěna gen. Viestem, jak se nesprávně traduje. Naopak, zachoval se jeho vlastnoruční koncept, v němž prohlašuje, že armáda bude v boji pokračovat.

Zato na ostatních frontách protifašistické koalice se události vyvíjely příznivě. Armády 3. ukrajinského frontu nastoupily rozhodnou ofenzívou v bělehradském směru. Vojska na sever od Karpat až po Balt sice neútočila, avšak intenzívně se připravovala na příští rozhodující úder: na Berlín.

Spojenecké jednotky se vylodily v Patrasu a začaly obsazovat Řecko. Koncem srpna byla rovněž osvobozena Paříž. Spojenci dosáhli i ze západu německých hranic a prolomili přední postavení obranného válu – Siegfriedovu linii. Pouze zásah britských airborne divizí k zajištění holandských mostů přes Rýn skončil neúspěšně, třebaže autorem plánu byl sám maršál Montgomery.

V sousedním Maďarsku se Horthy sice pokusil o separátní mír se Sověty, byl však hitlerovci sesazen a do čela vlády se dostal vůdce tzv. Šípových křížů Ferenc Szalási.

Snad ve snaze co nejrychleji pomoct povstání, možná však i jen proto, že to přišlo shora, příštího dne po dobytí Dukelského průsmyku jsme obdrželi rozkaz ze štábu našeho sboru, aby 3. brigáda dosáhla prostoru Šemetkovce – Bagrineč. Tedy aby postoupila o 20 km směrem na jih. Rozkaz byl sice papírově vzletný, ovšem už na první pohled nereálný a naprosto neproveditelný. Vždyť se naše početní stavy zmenšily na minimum. Například 4. prapor měl v té době pouze 31 mužů schopných boje a také dělostřelectvo utrpělo citelné ztráty. Největší ztráty ovšem měl velitelský sbor. Úkol proto také splněn nebyl. Svým nedostatkem smyslu pro realitu podlamoval náš štáb i autoritu ostatních velitelů na všech stupních. Vydání podobných rozkazů znamenalo podceňování soudnosti a praktických bojových znalostí dokonce i u prostého vojína.

Ve dnech 9. až 14 října se 3. brigáda nadále pokoušela sice o mnohem skromnější úkol, ale se stejným nezdarem. Proti nám prostě stály Karpaty, na nichž se obraně dařilo podstatně lépe než útoku. Pak se proti nám spiklo i počasí, zimně sychravé a studené. Proto po několika takových nezdařených útocích (kdy jednou pěchota nevyužila podpory dělostřelectva, podruhé zase my jsme pěšáky, skrytě postupující v nepřehledných lesích, řádně nepodpořili palbou) naše jednotky absolutně ztratily sebedůvěru.

Tohle všechno se ovšem opakovalo v různých variantách nejen během těchto tří, ale i dalších 14 dní, než se nám podařilo dosáhnout posledního opevnění linie Němců na úseku našeho postupu, vyznačeného kótami: Obšár – Tanková hora, asi 9 km jižněji od Dukelského průsmyku. Tady jsme definitivně přešli do obrany.

Nesmíme si ovšem představovat, že by sbor složil ruce do klína. Naopak, stále se hledaly nové a nové způsoby jak proniknout německou obranou. Když se po mnoha pokusech zjistilo, že se nedokážeme probít v širokém útočném pásmu, vytvořily se dvě úderné skupiny – jedna od 1. brigády, druhá od 3. brigády. Do těch se zařadili prakticky všichni vojáci schopní útoku. Že se ani tento způsob neosvědčil, ukazuje následující příhoda.

14. října měly obě úderné skupiny zase jednou vyrazit pod velením ppor. Petrase a Reicha a my jsme dostali za úkol podporovat je palbou. Provedla se účinná příprava, ale ke zteči přesto nedošlo. Místo toho ve 14 hodin došla na velitelství sboru depeše tohoto znění:

Vzhledem k tomu, že vlastní minomety a dělostřelectvo rozbily naše sestavy na východišti, k útoku jsme nevyrazili. Od dělostřelectva u nás nebyl ani pozorovatel. V úderných skupinách jsou 3-4 mrtví, 5-6 raněných. Petras. Reich.

Okamžitě se tam vypravil gen. Klapálek, velitel 3. dělpluku, a já, abychom na místě provedli šetření. Zjistili jsme, že hlášení nebylo pravdivé. Po celou tu dobu z pozorovatelny, umístěné dokonce před východištěm, řídil npor. Horák od 3. dělpluku zastřelování, zatímco právě úderné skupiny nedodržely nařízenou bezpečnostní vzdálenost. Skončilo to tak, že velitel brigády podal na oba velitele trestní oznámení pro nesplnění bojového úkolu a vědomé klamání velitele.

Zpočátku jsme naši bezmocnost prožívali bolestně. Ale potom zavládla všeobecná apatie. Jen občas nás dovedlo vzrušit něco, co leželo mimo každodennost. Tak například se hodně mluvilo o německém odstřelovači, který ustřelil pplk. Fantovi špičku nosu. Nepatrné, ale velmi bolestivé zranění. Fanta proklínal Němce, ale současně uznával, že měl notnou dávku štěstí. Nicméně musel s nosem do špitálu a ke sboru se už nevrátil. Podruhé nás zaujal rozkaz prezidenta Beneše, který vyzvedl, že vojáci 1. čs. sboru měli čest se jako první ze zahraničních jednotek probojovat na území naší republiky.

O rozruch se rovněž postarali zpravodajci 1. ukrajinského frontu, kteří výslechem zajatců zjistili, že se prý Němci chystají po 15. říjnu zasadit novou zbraň, pomocí níž nás chtějí shodit z Karpat dolů. Předpokládalo se, že to budou nějaké neznámé bojové plyny. Začali jsme nosit masky a při každé německé palbě se bedlivě pozorovalo, jestli granáty neobsahují plyn. Vznikaly z toho četné falešné poplachy. Pozorovatelé se dušovali, že cítí plyn, anebo že při dopadu střel pozorují zvláštní zbarvení. Ovšem za pár dní už mou masku nosil Eduard Picka a po několika dalších dnech jsem si ji nechal ve štábu.

Mou nejpříjemnější vzpomínkou na tehdejší dobu zůstane patrně válečný kříž, který mi mezi čtrnácti důstojníky a poddůstojníky v palebném postavení 2. oddílu 3. dělpluku udělil velitel brigády. Byl to můj první. A v návrhu na jeho udělení gen. Klapálek napsal:

Jako velitel dělostřelectva 3. brigády svou energií a osobním příkladem odvahy znamenitě zvýšil výkon podřízených jednotek po všech stránkách. Bylo jeho zásluhou, že se dělostřelectvo brigády stalo velmi aktivním prostředkem velitele brigády ke škodě nepřítele.

Naše útoky se soustavně rozbíjely o horské hřbety, kde se Němci zdatně bránili, a tak v polovině října sbor znovu přešel do úporné obrany. I ve snu jsem viděl ty zalesněné masívy, které se táhly napříč našeho postupu. Znal jsem tam z každodenního bedlivého pozorování skoro každý důlek, každou větší skupinu stromů. Zprava doleva, od úseku 1. brigády až po naše pozice, vypadalo horské panoráma asi takto: zcela vpravo dominovala hora Hrabov, vysoká 517 m, ke které se zleva přimykala výšina, která neměla jméno, ale pokřtili jsme ji na Tankovou horu. Pod rozstříleným sovětským tankem na jejím svahu si totiž Němci vybudovali kulometné hnízdo, které dlouho odolávalo leteckému i pozemnímu pozorování. Zničili jsme ho až přímou střelbou. Z Tankové hory Němci kontrolovali hlavní silnici od průsmyku do nitra Slovenska. Nalevo od této komunikace se tyčil Obšár, na jehož příkrých, ale řídce zalesněných svazích Němci dobudovali mohutný obranný systém, který tu kdysi započaly stavět dvě východoslovenské divize. V údolíčku mezi horou Obšárem a námi obsazenými svahy ležela vesnice Nižný Komárnik. Nalevo od Obšáru se zdvihala hora Jarucha, vysoká 652 m, k níž se přimykala další výšina, kontrolující přístup k osadě Bodružal. Této výšině jsme říkali Bezejmenná.

Stabilizace fronty zvedla naši náladu a také počasí jako by se umoudřilo. Podzimní deště ustaly, ráno se ohlašovaly první mrazíky. Počasí bylo vhodné pro leteckou činnost a sovětské letectvo také po celé dny napadalo týl nepřítele, což jsme pochopitelně kvitovali s potěšením.

Přechod od úporné obrany neznamenal však klid na frontě. Změnily se pouze formy boje. Prováděli jsme průzkum, hledali v německé obraně mezery a snažili se rozšifrovat systém německé obrany. Soustavná mravenčí činnost opotřebovávala německou obranu, přitom však řídly i naše řady.

Také dělostřelectvo zasahovalo velmi účinně, vůle však tu převažovala nad možnostmi. Svazoval nám ruce nedostatek střeliva, chyběly i náboje do pěchotních minometů, kterých jindy býval dostatek.

I nám však působilo ztráty především německé dělostřelectvo. Němci dobře manévrovali, měnili palebná postavení a v žádném se dlouho nezdržovali. Bez technických prostředků se na ně vyzrát nedalo. Proto nám velitelství 38. armády přidělilo zvukoměrnou rotu a 135. sovětskou baterii. Byli to chlapíci! Seděli jsme s nimi jak na čekané na divokou a zakrátko jsme mohli připsat na naše konto dvě zničené německé baterie.

Němci se pochopitelně dovedli také revanšovat. Velmi průkazně mě o tom přesvědčili dne 23. října. Na to datum nikdy nezapomenu. Toho odpoledne se vydal do první linie škpt. Mutl, důstojník štábu 3. brigády. Přivedl s sebou i manželku, která pracovala jako spojařka. Nějak jsem si nepovšiml toho, že si v blízkosti pozorovatelny rozložili deku a jako za hlubokého míru se kochali nádhernou vyhlídkou na Obšár.

Náhle dopadlo do blízkosti naší pozorovatelny několik granátů, neklamné znamení, že se na nás nepřítel zastřeluje. Mutl měl štěstí, že rychle zmizel i se svou ženuškou, jinak by to ode mne slízl. Právě jsem nadával na štáby a štábní nemehla, když to spustilo. Pravé peklo, které si dovede představit asi jen ten, kdo něco podobného zažil. Přitiskl jsem se k zemi. V přestávkách mezi dělostřeleckými přepady jsem s údivem zaregistroval, že tu se mnou zůstala pouze radistka Boženka Morávková, volyňská Češka. Ostatní utekli.

Takové přepady se přiřítily celkem tři. Ležel jsem v opačném koutě pozorovatelny než Boženka, přitisknutý k vlhké stěně, jen občas jsem po očku s obavou kontroloval strop vybudovaný z kmenů, jestli vydrží přímý zásah. Když se jednou při zvlášť blízkém výbuchu pozorovatelna hnula, jako by se chystala vzlétnout, řekl jsem si: konec! Naštěstí však pozorovatelna neodstartovala.

Před setměním, když nebezpečí už pominulo, takže nás Němci sotva mohli znovu zpozorovat, jsme si s Boženkou prohlédli okolí pozorovatelny. Nejbližší trychtýř byl asi metr vedle a jáma ještě čpěla po tritolu. Šlo sice o střelu menšího kalibru, přesto by nám ale při přímém zásahu uchystala tam dole ne zrovna přepychovou hrobku.

Nesnažili jsme si vzájemně zkrátit životy pouze dělostřeleckou cestou, třebaže se prokázala být ze všech nejúčinnější. Pokoušeli se o to přirozeně i pěšáci, ostatně i my jsme občas přecházeli na pěchotní formy boje. Snažili jsme se pozorováním poznat různé návyky nepřítele a na základě toho mu připravit léčku. Naším cílem byli především zajatci, zdroj vojenských zpráv, byť i často nehodnověrných, a šlo nám přirozeně i o to, způsobit nepříteli co nejvíce ztrát.

Nižný Komárnik, ležící v údolí mezi našimi a německými pozicemi, byl jakousi zemí nikoho, kam se v noci vkrádali naši i nepřátelští průzkumníci. Je zajímavé, že krásný dřevěný kostelík na svahu nad vesnicí se nikdy nestal cílem našeho nebo německého ostřelu. Z pozorování a z výslechu obyvatelstva jsme se dověděli, že si Němci chodí do východní části obce vařit. Dělali to pochopitelně v noci a k ránu zase zmizeli. Pod vedením odvážného dělostřelce ppor. Totha jsem do obce vypravil osmičlennou hlídku, aby využila této dobré příležitosti. Celou noc jsem si na pozorovatelně marně namáhal zrak a především sluch, ale nezaslechl jsem naprosto nic. Toth se vrátil až k ránu. Všecko proběhlo hladce, prošli frontou, zalehli a čekali, ale Němci nepřišli. Zřejmě také měli své informátory, kteří je včas varovali.

Když jsme však pokus za několik dní opakovali, naše hlídka se už přes frontu nedostala. Narazila na zátarasy, které Němci zatím vybudovali. Trošku nás to mrzelo, chtěli jsme přeci jen naší pěchotě ukázat, že jejich zbraně a taktiku zvládneme stejně dobře jako oni.

28. říjen, vznik československé samostatnosti, jsme oslavili bojem. Sborový deník uveřejnil sérii krátkých zpráv o jeho průběhu. V článku, který se týkal nás, napsal doslova:

Delostrelci oslavovali 28. október u svojich zbraní. Na úpatí koty N. rýchlo nastupujú delostrelci kpt. Semendáka. K ním prehovoril o význame dna škpt. Sacher, velitel dělostřelectva. V batériach delostrelcov 1. brigády hovoří osvětový dóstojník ppor. Bejkovský. Všude je nálada povznesená. Akoby nie? Ukrajinci jásajú. leh rodáci v Uzhorode a v druhých podkarpatských mestách i dědinách sa už zbavili fašistického otroctva a slobodne oslavujú tento den. Češi a Slováci sa tešia s nimi. Radosť jedných je radosťou všetkých a vzpruhou k ďalšiemu bojů. Všetci chápu význam rozkazu velitela sboru: 28. október je třeba osláviť bojovou činnosťou. Všetci vedia, že najdóstojnejšou oslavou 28. októbra je palba ich diel. Salvy, hlásajúce slobodu Užhorodu, sú doprevádzené hřmením našich diel, približujúcim oslobodenie Bratislavy a Prahy.

Listopad nás obklopil deštivým, sychravým počasím a šedivými clonami přízemních mlh. Třebaže koncem října měli Sověti určité úspěchy při svých útocích, které jsem podporoval palbou, Němci se i nadále zuby nehty drželi na výšinách při hlavní komunikaci Obšár – Tanková hora. Nepomohl ani pluk samohybných děl, který nám přidělili. Německý „speerfeuer“ jsme překonat nedokázali.

Gen. Klapálek hledal pro naši pěchotu vhodnější směry útoku, jimiž se těžiště německé obrany dalo obejít z východu. Jeho velitelská rozhodnutí měla sice správné zaměření, ale naší brigádě už prostě scházel dostatek sil a prostředků k tomu, aby je dovedla uskutečnit. A tak jsme po týdny zoufale a marně bojovali o Bezejmennou výšinu, přestože dělostřelectvo bez nadsázky dělalo divy, aby podpořilo pěchotu. Po pravdě řečeno, počet bodáků u jednotek, kterým se honosně říkalo „prapor“, odpovídal tak slabší četě.

27. výročí Říjnové revoluce se podle tehdejších zvyklostí oslavovalo pozdravnými telegramy shora dolů a zdola nahoru. Na pozorovatelnách a palebných postaveních se četl také rozkaz velitele sboru. Mně to poskytlo vhodnou příležitost, abych tam provedl osobní kontrolu a poděkoval za dobré bojové výkony.

Prohlížel jsem si zestárlé a unavené tváře dělostřelců. Z očí jim však stále ještě svítilo odhodlání pokračovat v boji. Jak málo nás tu zbylo ze Sadagury! Mnozí odpočívají v karpatských hrobech, část nedobrovolně odešla do vojenských špitálů a příliš málo uzdravených nebo nováčků přicházelo doplňovat každodenní ztráty.

Nemohu si odpustit, abych se tu nezmínil o jedné příhodě, která výstižně přibližuje atmosféru této nelítostné doby.

Během bojů o Bezejmennou výšinu jsem vzal s sebou na jednu ze svých pozorovatelen štábního kapitána, který právě přijel z Velké Británie a byl přidělen k dělostřelectvu naší brigády. Měl jsem v úmyslu jmenovat ho velitelem oddílu v náhradu za padlého důstojníka. Chtěl jsem mu proto umožnit, aby se napřed porozhlédl po frontě a především aby do sebe nasál bojové ovzduší. Z pozorovatelny, pravda, neviděl žádnou idylu. Dělostřelectvo naše i sovětské bušilo do německého anebo přeorávalo ohniska nepřátelského odporu, naše pěchota se zvedala ke ztečím a protiztečím a Němci se na to pochopitelně také nedívali se založenýma rukama.

Po nějaké chvíli se na mne náhle obrátil:

„Pane štábní kapitáne, obávám se, že kdybych převzal velení oddílu, mohl bych přijít před polní soud.“

Podivil jsem se.

A tu mi vysvětlil:

„Vidím, že bych vám nemohl vyhovět. Chápu, že postupujete správně, i když tvrdě. Ale já bych to nedokázal! Necítím se pro to schopný. Ani tělesně ne.“

Váhal jsem mezi drsnou a ironickou odpovědí. Nakonec jsem si řekl, že takhle svou upřímností aspoň nic nezkazí. Poněvadž své rozhodnutí už předtím ohlásil i gen. Svobodovi, souhlasil jsem s tím, aby byl odeslán zpět do týlu.

S vojenskou chytrostí nám nepřítel v noci na 7. listopad nachystal malé překvapení. Počítal s tím, že během oslav nezůstaneme střízliví a chtěl toho využít. Rota Němců nepozorovaně pronikla do naší první linie. Vzápětí ji však naši s velkými ztrátami zahnali zpět. Dávky vodky na oslavu slavného dne stačily totiž tak právě na zahřátí.

Neutěšený vývoj celé operace podnítil Moskalenka, aby se pokusil vybojovat rozhodnutí na pravém křídle. Pod horou Javíra pramení potok Karpišovka, směřující k jihu. Do jeho poměrně úzkého, zalesněného údolíčka zasadil velitel 38. armády 25. sovětský tankový sbor, aby obchvatným manévrem donutil Němce vyklidit postavení na hlavní komunikaci.

Sovětští tankisté ovšem nechystali svou ofenzívu s dostatečným utajením. Kácení dřeva a řev tankových motorů pochopitelně neušel pozornosti nepřítele. Němci se připravili, a když se tanky začaly valit úzkou soutěskou, zastavili je protitankovými zbraněmi. Mnoho tanků a mužstva tu padlo do německé léčky. Karpišovskému údolí jsme pak říkali Údolí smrti.

POSTUP NA ONDAVU

Snad neúspěch 25. tankového sboru, snad do značné míry i postupující opotřebování německé obrany přivedly Moskalenka k tomu, aby se pokusil o průlom německé obrany hlavním úderem vedeným přímo na její těžiště, to jest podél hlavní komunikace Dukelský průsmyk – Svidník. Tedy přibližně v pásmu 3. brigády, v němž jsme se dosud o postup marně pokoušeli. Šíře průlomu měla dosáhnout asi 4 km a na tom úseku pak měly zaútočit dvě sovětské divize s příslušnými posilovými prostředky v prvním sledu a s jednou divizí v druhém.

Do výchozího postavení se začaly soustřeďovat sovětské dělostřelecké posily. Dělo se to poměrně bezstarostně. Všude se to jen hemžilo vojáky. Budovali palebná postavení, pozorovatelny, natahovali telefonní vedení, často i za bílého dne a v dohledu nepřátelských pozorovatelen. Německé dělostřelectvo zvýšilo aktivitu. Poznalo hrozící nebezpečí.

Když jsem požádal o svolení k palbě proti postavením německých baterií, jež objevila zvukoměrná rota, nedostalo se mi ho. Zdůvodnili mi to zákazem velitelství 38. armády, která se prý obává, aby podobné přepady nedonutily Němce přemístit své baterie, takže by pak naše střelba v okamžiku zahájení průlomu šla do prázdna.

S tímto názorem jsem nemohl souhlasit. Vždyť Němci vynikali důmyslným manévrováním a měli připravena tři až čtyři náhradní palebná postavení pro každou baterii. Proto se dalo téměř s určitostí předpokládat, že v den ofenzívy nebudou baterie v dnešních postaveních. V zákazu našeho přepadu jsem viděl silné podceňování německé chytrosti a důmyslnosti.

Sovětské posily zvýšily i beztak značný nepořádek, který vládl v rádiovém spojení. Každou chvíli se na vlně, přidělené nám, objevil ruský hlas. Pak nastával souboj v éteru. Křížily se výkřiky: Uchodi z dorožky! s dodatky, jež znectívaly roditelky obou účastníků. Zvítězil obvykle ten, kdo nakonec přesvědčil oponenta, že zastupuje vyšší velitelství.

Ráno 18. listopadu jsme konečně spustili přípravnou palbu. Trvala 80 minut. Její hustota dosahovala takové intenzity, že na hoře Obšár a na Tankové hoře roztál hluboký sníh. Granáty a miny dopadaly tři až pět metrů od sebe a drtily i přeorávaly německé zákopy a opevnění. Země se chvěla dokonce i na mé pozorovatelně.

V průběhu dělostřelecké přípravy zaujímala sovětská pěchota východiště k útoku v těsné blízkosti spodní hranice palby. V 11.20 vyrazila ke zteči. Sovětští pěšáci v uválených a bojem zašpiněných uniformách pomalu stoupali do prudkých strání. Jejich hromové Uráá! proniklo – když jsme přenášeli palbu do hloubi německé obrany – na chvíli až k nám. Vzápětí německé dělostřelectvo spustilo palebnou přehradu. Značná část sovětských rojnic postoupila však už mimo hranice její působnosti a střepiny granátů kosily pouze zadní řady. Německé kulomety a pěchotní palba se ale znovu neozvaly. Ocelová smršť úplně rozmetala přední německé linie. Kdyby tu nešlo o lidi, dalo by se to pojmout jako školní film: přípravná palba, zaujímání východiště k útoku a zteč byly vzornou ukázkou žádoucí spolupráce pěchoty s dělostřelectvem.

Příštího dne, na svátek sovětského dělostřelectva, boj pokračoval v neztenčené síle, Němci začali podnikat četné denní a noční protiútoky. Dobře věděli, že pozice, které křečovitě drží, jsou klíčem ke Slovensku. I my jsme bohatě oslavili svátek dělostřelectva: když naše děla vystřelila na nepřítele přes 2 000 ran, Němci palbu opětovali a ostřelovali silnici a Nižný Komámik. Pěchota 3. brigády zatím bez boje postupovala v druhém sledu po ose Obšár – osada Bodružal.

Když naše pěchota na třetí den vstoupila do akce, dobyla za naší vydatné palebné podpory Bezejmennou výšinu, což se dalo kvalifikovat jako významný úspěch. Společně se sovětskou pěchotou pak obsadila i osadu Bodružal.

Trvalo však ještě osm dní nelítostných bojů, než nepřítel po těžkých ztrátách ustoupil. Tyto boje znamenaly i jakousi satisfakci pro 1. sbor. Vždyť pouze na úseku, který předtím měla 3. brigáda projít sama, nasadili Sověti celé tři divize, byť početně zeslabené, a bohaté posilové prostředky.

Konečně dne 27. listopadu obdržela 3. brigáda rozkaz pronásledovat nepřítele ve směru městečka Stropkov. Dělostřelectvo brigády se s velkými obtížemi přesunovalo po polních cestách, poněvadž mosty a silnice byly zničeny nebo silně zaminovány. Při tomto postupu byl těžce raněn náčelník štábu brigády a lehce i sám gen. Klapálek.

Vydal jsem se napřed s radisty a velitelem 4. dělpluku do vesničky Vislava. Vypadala jako po vymření. Domky rozbořené. Všude jen miny a miny. Ale už druhý den jsem měl pohromadě všechny své dělostřelce, část v palebném postavení. Baterie por. Kupky dokonce provedla první palebný přepad na zjištěnou minometnou jednotku Němců.

Podle průzkumu se nepřítel zachytil na západním břehu řeky Ondavy, kde si vybudoval další dobrou obranu. Po neustálých odkladech vyrazila naše pěchota 29. listopadu konečně k útoku. Provedl jsem účinnou palebnou přípravu a pěšáci zpočátku dobře postupovali. Brzy se však dostali do křížové palby těžkých kulometů a zalehli. Pouze část přešla v prostoru kóty 330, přiléhavě nazvanou Kaštiel, ale tuto strmou, zalesněnou kopuli neztekla. Byl to doslova patetický pohled na naše vyčerpané pěšáky, kteří neměli už ani tolik sil, aby se vydrápali po jejích příkrých svazích, třebaže se německá přehradná palba ozvala až po 50 minutách. Zůstali tu prostě ležet až do noci a pak ustoupili zpět za řeku. Náš 4. prapor, který tento útok prováděl, měl předtím pouze 60 mužů. Po zteči ještě o 20 méně.

Po tomto posledním zoufalém pokusu jsme přešli do obrany. Toto rozhodnutí bylo zcela namístě. Naší pěchotě chyběla jakákoli úderná síla a dělostřelectvo zápasilo s nedostatkem střeliva. Osmdesát dní a nocí nelítostných bojů nás naprosto vyčerpalo. Karpatsko-dukelská operace, zrozená u města Krosna, tak skončila na březích Ondavy.

BYLA KARPATSKO-DUKELSKÁ OPERACE NUTNÁ?

Vyskytují se názory, jestli tato operace a celé to krveprolití byly vůbec nutné. Myslím, že na tuto otázku, pokud jde o operaci samu, je třeba bez váhání odpovědět: Ano! Ovšem tak obrovské ztráty na životech, myslím, rozhodně nutné nebyly, i když jak známo svobodu bez obětí získat nelze.

Tato sovětská operace, která je svým charakterem vůbec ojedinělá v celé 2. světové válce, vznikla nikoli z důvodů strategických, nýbrž jako pomocná akce pro SNP. O tuto pomoc požádaly sovětskou vládu jak londýnská vláda, tak i moskevské vedení KSČ. A sovětská vláda dlouho neuvažovala, jestli má pomoct, ale především jak tuto pomoc poskytnout co nejúčinněji. Muselo se jednat co nejrychleji, aby povstání zatím nebylo zlikvidováno.

Je pouze přirozené, že podobná operace v plánech sovětského hlavního velení existovat nemohla. V této době se veškeré operační úsilí soustřeďovalo na směr 1: Varšava – Berlín a směr číslo 2: Budapešť – Vídeň. Na postupu sovětských armád v obou směrech záviselo ovšem i osvobození Slovenska. A notabene: osvobození Slovenska fakticky proběhlo i za vydatné pomoci rumunských vojsk, jakkoli naše bojové akce jeho osvobození urychlovaly.

Připravit a zahájit operaci na pomoc SNP se tedy jevilo sovětskému hlavnímu velení spíš jako záležitost politická, a nikoli strategická. V jistém smyslu i jako důsledek československo-sovětské smlouvy z 12. prosince 1943. SNP potřebovalo ovšem především pomoc vojenskou.

Vznikl tedy zajímavý rozpor mezi situací politickou a strategickou, neboť obě hlediska nebyla zdaleka totožná: v jistém smyslu dokonce rozporná. Tím snad lze vysvětlit určitou váhavost, s jakou se na tuto nepředvídanou a tudíž neplánovanou operaci zasazovala sovětská válečná technika.

Je rovněž třeba uvážit, jestli by porážkou SNP nezačal politický moment této operace náhle značně ztrácet na účinnosti. To možná vysvětluje, proč v okamžiku, kdy se postup operace silně zpomalil, sem sovětské hlavní velení nevrhlo ihned více sil a techniky. V tu dobu navíc už plně připravovalo poslední a rozhodující nápor na Berlín, který se tehdy termínoval na leden a únor 1945.

Volba směru pomocné operace pro SNP vyplývala celkem přirozeně z tehdejšího rozmístění sovětské fronty, která se právě u Krosna nejvíc přiblížila slovenským hranicím. Přes Dukelský průsmyk by v případě úspěchu vedla k povstaleckému území nejkratší cesta. Nemalou roli tu jistě hrály i obě slovenské divize, které v počátečním stadiu koncepce operace ještě držely Dukelský průsmyk.

Ovšem i Němci museli počítat s nějakou sovětskou vojenskou akcí mířenou přes Karpaty a pak nejpravděpodobnější směr našeho náporu ukazoval na Duklu a nikoli na Lupkovský průsmyk. Tenhle závěr vyplýval už z prostého pohledu na mapu. Vždyť sovětská vojska postoupila nejblíže právě u Dukly a úspěšný úder tímto směrem by mohl vážně ohrozit navíc i výběžek německé fronty v Zakarpatské Ukrajině a eventuálně i v Maďarsku. Sovětské velení muselo ovšem na dukelském směru počítat s tvrdým odporem, tím spíš, že se fronta na sever od Karpat stabilizovala.

Nedá se ani vyloučit, že sovětské hlavní velení Němce poněkud podcenilo. Případně v plném smyslu nepochopilo, že nebezpečí, jež má průlom v tomto směru pro německou obranu, si uvědomí v prvé řadě Němci sami a že proto nutně zesílí svůj odpor.

Myslím, že by se dnes dal obhájit i názor, že podobné podceňování se dá vystopovat už v operačních směrnicích 1. ukrajinského frontu, které nejenže nepočítaly s valným odporem Němců, ale nevzaly v úvahu ani horský terén (všechny ofenzívy sovětských vojsk se doposud vedly nanejvýš v kopcovitém terénu) a že mimo jiné nepočítaly s únavou sovětských vojsk. Dá se to usuzovat i z plánovaného tempa postupu, neboť se určovalo, že prostor kolem Prešova má být obsazen za pět dní. To znamená, že se v horském terénu předpokládala operační rychlost 20 km za den!

Další pochybenou premisou celé operace byla asi tzv. pomoc dvou slovenských divizí, které se nalézaly v prostoru Dukelského a Lupkovského průsmyku. Počítalo se, že tento východoslovenský sbor udrží Dukelský a Lupkovský průsmyk, zatímco se hlavní síla soustředí v prostoru Stropkova, odkud se pak vstřícným úderem ve směru severním nebo severozápadním spojí se Sovětskou armádou.

I zde by se dalo objevit, že se německému velení poněkud ubíralo na předvídavosti a rozhodnosti, a rovněž by se mohlo vážně pochybovat o tom, jestli obě slovenské divize vůbec mohly splnit úlohu, která se jim přiřkla. Německé velení by jistě našlo možnosti, jak obě divize zneškodnit. Příkladem pro to nám do určité míry může posloužit neúspěch obou sovětských jednotek – 1. gardového jezdeckého sboru a 25. tankového sboru. Obě byly německými vojsky obklíčeny přibližně právě v prostoru, kde měly operovat slovenské divize. Dále se dostatečně nevzalo v úvahu, že se bojová morálka obou slovenských divizí nedala dobře srovnávat s morálkou Sovětské armády. Už sám fakt, že se dvě plně ozbrojené divize daly odzbrojit méně početnými německými jednotkami, a to nikoli s využitím překvapení, nesvědčí právě o velké bojové a morální hodnotě těchto jednotek. A přitom se s nimi počítalo, že by mohly vést psychologicky nejtěžší způsob boje – boj v obklíčení v hlubokém týlu nepřítele.

Odzbrojení obou divizí se obvykle klade za vinu plukovníku Talskému, který bez jakéhokoli pověření v doprovodu stíhací letky odletěl k maršálu Koněvovi, údajně aby ho informoval. Jednání Talského se tehdy kvalifikovalo jako dezerce. To je další otázka, která čeká na svou odpověď. Ovšem to nikterak nezbavuje viny ani velitele obou divizí. A co podnikli velitelé pluků a ostatní velitelé? Ti mají rovněž podíl viny na likvidaci obou divizí! Nezdá se tedy pravděpodobné, že by tyto divize mohly splnit úkol, který se jim připisoval v operačních úkolech 1. ukrajinského frontu.

Podívejme se nyní blíže, jaké úkoly se jim vlastně ukládaly, zda byly vhodně voleny vzhledem k účelu celé operace a jak s ní byly skloubeny časově. Už jsem se zmínil o tom, že jádro obou divizí se mělo soustředit v prostoru Stropkova. Ovšem i při běžném ohledání terénu kolem městečka Stropkov se dá zjistit, že je sice vhodný pro seskoky paradesantních jednotek, ale zároveň velmi nevýhodný pro kruhovou obranu, poněvadž to rozhodně není terén protitankový a je silně postižitelný i masovým leteckým bombardováním. Prostor k soustředění byl vybírán zřejmě za předpokladu, že se naše 2. parabrigáda v tomto prostoru spojí s oběma divizemi. Domnívám se tedy, že prostor vhodně volen nebyl. Už proto, co jsem uvedl, ale především proto, že, zdá se, nebyl ani dobře sklouben s hlavním úkolem karpatsko-dukelské operace. Místo toho, aby se obsadil průsmyk, kde také v prostoru hory Obšár byla soustředěna většina dělostřelectva východoslovenského sboru a kde lesy a nepřístupný terén umožňovaly dočasnou kruhovou obranu, jádro sboru se podle operačních plánů mělo soustředit asi dvacet kilometrů jihovýchodněji. Přitom se vůbec nebralo v úvahu, že silnice Prešov – Krosno byla hlavní a téměř jedinou zásobovací komunikací všech německých divizí severněji od průsmyku a v prostoru města Krosna, takže jeho obsazení, byť i jen přechodné, by znemožnilo rychlý přísun německých posil.

Při studiu plánů 1. ukrajinského frontu však vzniká ještě další otázka. Víme, že se obě divize daly odzbrojit už 31. srpna, tedy přibližně v době příletu plk. Talského k maršálu Koněvovi, zatímco v rozkazech frontu k zahájení operace, datovaných dnem 8. září, se stále ještě mluví o předpokládané pomoci východoslovenského sboru. Tento rozpor se snažili historici vysvětlovat tím, že se prý Koněv o odzbrojení východoslovenského sboru dověděl až 12. září, tedy čtyři dny po zahájení karpatsko-dukelské operace.

Tomuto tvrzení ovšem odporují některá fakta. Předně sovětské radiostanice před začátkem operace vysílaly výzvu partyzánům, aby obsadili Dukelský průsmyk, a přitom se už ani slůvkem nezmiňovaly o spolupráci s oběma divizemi, což by za jiných okolností určitě učinily. Mezi štábem 1. ukrajinského frontu a SNP existovalo dokonce osobní spojení. A také mezi partyzánskými jednotkami a jejich štábem v SSSR bylo čilé rádiové spojení. A na Slovensku přece už od začátku září nebylo odzbrojení východoslovenského sboru žádným tajemstvím.

Konečně v této souvislosti je třeba si povšimnout, že naše 2. paradesantní brigáda, potrestaná později za dodnes nevyjasněnou ztrátu zástavy, musela odevzdat svou paradesantní výzbroj a výstroj ještě před 8. zářím, což by se asi nestalo, kdyby se v té době ještě počítalo s jejím nasazením v prostoru Stropkova. Místo toho, jak víme, byla zpočátku použita jako pěší jednotka.

Přikloníme-li se tedy k pravděpodobnější variantě, že 1. ukrajinskému frontu nezůstalo utajeno rozpuštění obou divizí, vyvstává otázka, proč se potom podstatně nesnížilo plánované tempo operace. Tento operační důsledek by se musel v plánech objevit i za předpokladu, že by se o účasti obou divizí mluvilo v armádním rozkazu už pouze z důvodů propagandistických, aby se zvýšila morálka mužstva.

A pak se dostáváme, jak se domnívám, k poslednímu nedostatku operačních plánů, které se zřejmě vypracovávaly bez dostatečné znalosti nepřátelských sil a jejich rozložení.

Pokud se pamatuju, v průběhu celé operace jednotky 1. čs. sboru téměř nikdy neútočily proti určité německé jednotce, zakopané tam a tam, s tím a tím palebným plánem v síle tolika a tolika děl, minometů a kulometů, které ostřelují ten a ten terén, nýbrž obvykle na „prostor obsazený nepřítelem“. Rozšifrování se většinou dělo až v boji a stálo pak mnoho zbytečných ztrát. Ale i pokud jsme dostávali údaje o nepříteli, pak dosti často neodpovídaly skutečnosti: Zčásti se to vysvětluje i tím, že se místo přednosty sborového zpravodajství obsadilo neodborně, bez přihlédnutí ke skutečné kvalifikaci. Ovšem tohle je pouze část pravdy. Pokud jsem do toho mohl vniknout, mělo na věc vliv i nesprávné usměrňování zpravodajské činnosti shora, ze štábu armády a frontu, pokyny, jež naši nezkušení zpravodajci přebírali naprosto nekriticky. Jedním takovým extrémem byl tzv. „jazyk“. Občas se naše ofenzivní zpravodajství zužovalo pouze na otázku jak se zmocnit zajatce, který by mluvil a tedy poskytl potřebné informace. Od štábu frontu až dolů do jednotek se žádalo: Přiveďte za každou cenu jazyka! Za zajetí nepřátelského poddůstojníka se dokonce sliboval a také dával i válečný kříž!

Nemohu si pomoct, ale domnívám se, že se hodnota výpovědí zajatců silně přeháněla. I když připustíme, že dotyčný zajatec byl vždy dostatečně zastrašen natolik, aby mluvil, nedá se nikdy dobře kontrolovat, jestli mluví pravdu. Nehledě na to, že zajatec ve snaze vysloužit si dobré zacházení často říká věci, o kterých se domnívá, že mu poslouží. Přitom se nebralo v úvahu, že vědomosti obyčejného vojína jsou nutně značně omezeny, neřku-li zkresleny.

Zdálo se mi tehdy, že pro tuhle „jazykovou“ mánii se zanedbávaly ostatní formy zpravodajství. Mám na mysli ofenzivní zpravodajství v rámci armády a níže. To se také projevilo při přípravě útočných plánů a rozkazů 38. armády. Zpravodajství tehdy nakonec ušla přítomnost nepřátelské 75. a 67 divize. I když doposud snad není zcela jasné, jak a kdy se 75. divize dostala do druhého obranného pásma, existence příčného obranného systému, táhnoucího se na jih od města Krosna a obsazeného 67. divizí, nebyla zpravodajstvím 38. armády rovněž dostatečně vyhodnocena. To pak zavinilo, že se 241. sovětská divize dlouho nemohla zmocnit Krosna. A to ve svých důsledcích opět zhoršilo debakl, který jsme utržili ve Wrocance.

Domnívám se, že nyní můžeme přistoupit k analýze vlastních rozkazů 38. armády. Víme už, že vycházely z neskutečných předpokladů pomoci východoslovenskému sboru, že se postupovalo do globálně označeného „prostoru obsazeného nepřítelem“, o němž nás ujišťovali, že nad ním máme převahu sedm ku jedné, což snad mělo platnost pouze několik prvních hodin naší akce. I za předpokladu, že nebyly dobře známy síla a rozložení nepřátelských vojsk, dosavadní zkušenosti mluvily o tom, že Němci pokaždé velmi houževnatě brání opevněná města a osady. Za dané situace se tedy nabízela další řešení: obejít Krosno. Terén celkem dovoloval vést hlavní úder po obou stranách, tedy východně i západně od města. Štáb 38. armády se rozhodl pro západní směr. Obávám se, že nikoli šťastně.

Ve prospěch hlavního náporu východně od Krosna – v pásmu 241. divize – by mluvilo především to, že nebyl vázán na komunikace vedoucí bezprostředně přes město. Zatímco v ose postupu západně od Krosna vedly pouze špatné, převážně polní cesty, které byly navíc pod kulometným ostřelem příčného postavení 67. divize, držící frontu čelem k západu, v ose východního postupu bychom měli státní silnici Pustiny – Miejsce-Piastové – město Dukla, která obchází Krosno asi 6 km východněji.

Ve zkratce by se daly shrnout přednosti směru hlavního náporu na východ od Krosna takto:

1. zasazení druhého sledu by nebylo vázáno na nepravděpodobné rychlé obsazení Krosna;

2. existovala dobrá komunikace v ose postupu;

3. terén pro použití motomechanizovaných sil byl zde, domnívám se, mnohem vhodnější než západně od Krosna;

4. příčné postavení 67. divize, obrácené směrem na západ, se dalo od východu lépe srolovat, poněvadž by se útočilo převážně z týlu;

5. Krosno by od počátku bylo izolováno. Při uskutečněném západním směru hlavního náporu se totiž město Krosno drželo ještě přes týden a 67. divize pak mohla odejít po silnici a téměř beze ztrát zaujmout nové postavení jižněji;

6. hlavní nápor 38. armády by mohl mnohem bezprostředněji spolupracovat s 1. gardovou armádou generála Grečka, která postupovala ve směru Zagorsk – Medzilaborce.

Je pochopitelné, že tyto sporné předpoklady a rozhodnutí 1. ukrajinského frontu a 38. armády vtiskly svou pečeť i operačnímu rozkazu sboru č. 15, což ovšem neznamená, že by se štáb a velení sboru nedopouštělo chyb a opomenutí, kterých se eventuálně mohly vyvarovat.

Podle operačních směrnic velitele 38. armády ze dne 6. září 1944 vydal velitel 1. čs. armádního sboru bojový rozkaz: Čs. arm. sbor bude postupovat v druhém sledu armády a druhého dne operace zahájí útok v prostoru Iwla – město Dukla – Jasionka. Takhle ovšem zněl úkol pro sbor z hlediska velitele armády a mám za to, že neměl být doslova a do písmene převzat štábem našeho sboru. Úkol měl být rozdělen na sborové cíle. Velitelství 1. čs. arm. sboru a jeho štábu mělo být známo obranné uskupení nepřítele. Rozhodně mělo předpokládat, že celý prostor od Krosna až po Dukelský průsmyk je ženijně připraven k obraně a že nepřítel tu vybudoval celou řadu obranných pásem a postavení. Sboru mělo být známo, že 2. německé obranné pásmo všeobecně probíhá na čáře: osada Zaliszowka - severní svahy zalesněného hřbetu (jižně Lesniowka) – výšina Grodzisko - kóta 373 (západně Rógi). Na stupni velitelství sboru se tedy snad muselo předpokládat, že toto obranné pásmo obsadí Němci alespoň slabšími silami. V nejkrajnějším případě jednotkami, které nebyly zničeny při průlomu hlavního pásma obrany a do druhého ustoupily. Domnívám se, že s touto eventualitou měl štáb sboru počítat a to by se pak mělo mimo jiné projevit v rozvinutí průzkumné a zpravodajské činnosti, v zajištění sestavy, zkrátka v konkrétních úkolech obou brigád. Tedy v případě pro nás nejpříznivějším by šlo o útok na rychle obsazené postavení nepřítele. Velitel i štáb však měly počítat i s méně příznivější variantou a připravit se na ni. Této povinnosti se podle platných předpisů velitel a štáb nemohli zbavit ani v případě, že před frontou postupovaly sovětské rychlé jednotky s hloubkovými úkoly.

Osady Machnówka a Wrocanka ležely těsně před německým druhým obranným pásmem. Při správné prozíravosti velitele sboru a jeho štábu by tedy snad nemuselo dojít k onomu krvavému bojovému křtu 1. čs. sboru.

Dospěl jsem tehdy k značně pesimistickému osobnímu názoru, že se do štábů často přidělovali důstojníci podle jména, styků nebo politické spolehlivosti a nikoli výhradně podle kvality a schopností k této práci. Štáb na kterémkoli velitelském stupni má být mozkem jednotky, organizátorským centrem a kontrolující složkou, a těmto požadavkům štáby 1. čs. armádního sboru a 3. brigády (se štábem 1. brigády jsem do styku nepřišel) na začátku operace příliš neodpovídaly.

Domnívám se rovněž, že by snad bylo správnější, kdyby do průlomu u města Krosna vešla v čele sboru 1. čs. brigáda a ne 3. čs. brigáda. Větší počet důstojníků a mužstva 1. brigády měl bojové zkušenosti z dřívějších bojů a také při doplňování byla tato brigáda preferována.

Kdyby 1. čs. brigáda postupovala v čele sboru a vývoj bojových událostí i ve skutečnosti probíhal podle operačního rozkazu sboru č. 15, i potom by přece bylo daleko účelnější, aby 3. brigáda druhého sledu pochodového proudu odbočila směrem na západ na určený vedlejší směr postupu.

Také v samotném průběhu operace se pak štáby a velení dopouštěly hrubých opomenutí. Tak už prvního dne náš sbor, naplněn nereálným optimismem, postupoval zcela nezajištěné, dalo by se říct v útvaru „vítězoslavného pochodu“. A přece už tehdy předmnichovský pojem „pochod daleko od nepřítele“ ztratil své oprávnění, poněvadž se neustále muselo počítat s letectvem, parajednotkami a záškodníky.

Chceme-li převést tyto nejrozličnější nedostatky na společného jmenovatele, pak by se podle mého mínění dalo tvrdit, že celkem správné manévrování velitele 38. armády v pozdějších fázích operace, tj. rychlé přenášení směru hlavního náporu z jednoho křídla na druhé, se u nás v brigádách projevovalo jako dosti bezhlavé měnění rozkazů bez ohledu na jejich proveditelnost.

Hodnotím-li v tomto závěru přípravu a velení operace z hlediska velitele sboru, nemám ani tak na mysli konkrétní osobu či jméno, ale snažím si především vybavit z hlediska dnešní zkušenosti a střízlivého odstupu, jak by asi měl postupovat. Byl bych skutečně nerad, kdyby se mé závěry vyložily v tom smyslu, že se jen „strefuji“ do prvního velitele našeho 1. sboru, gen. Kratochvíla. Uvažoval jsem i o tom, jak by to dopadlo, kdyby operaci od počátku vedl gen. Svoboda. Po zralé úvaze a s dnešní znalostí situace a tehdejších nepříznivých podmínek musím připustit snad příliš smířlivý soud, že by za podobných okolností sotva dopadl o mnoho lépe než kterýkoli náš velitel.

Československý voják už podle své psychologie není bezduchým automatem pro splnění úkolů a nebyl jím ani v době karpatsko-dukelské operace. Naši vojáci přemýšleli, usuzovali a také se ptali. Často jsem odpovídal na otázky nesměle kladené i odvážné. Vojáky především zajímalo, proč jsme dostávali úkoly, o nichž se už předem dalo říct, že jsou nesplnitelné. Velmi často se též vraceli k prvnímu boji 3. brigády ve Wrocance. Také problém německé 75. divize, která nespadla z nebe a která přece nesměla ujít pozornosti našich zpravodajských orgánů, se často objevoval.

V té době jsem i já sám měl pochopitelně četné nejasnosti. Některé věci jsem si vysvětlil až během operace, některé až nyní, při sepisování svých pamětí. Takže v této kapitolce odpovídám vlastně na některé otázky, které jsem tehdy zodpovědět neuměl. Ovšem jedna věc mi byla absolutně jasná už tenkrát. Ano, svoboda nespadne z nebe, svoboda se musí vybojovat. Ovšem pokud možno nikoli za cenu zbytečných ztrát. A ty jsme opravdu měli. Celkové ztráty 38. armády činily 80 000-84 000 padlých, raněných a nezvěstných. U 1. čs. arm. sboru jich bylo okolo 8 500. To, že mnozí padli i při plnění mylných, občas nesmyslných úkolů, zajisté nesnižuje velikost obětí. Kdoví, není-li ještě větším hrdinou ten, kdo plní rozkaz velitele, i když není zcela přesvědčen o jeho proveditelnosti nebo účelnosti.

Boje o Dukelský průsmyk na pomoc SNP jsou největší vojenskou operací v celých dějinách našich národů a bezpochyby zůstanou v paměti jako legendární zápas za naši svobodu. Velikost těchto bojů je tak nesporná, že se naprosto obejde bez příkras a legend.

DÁL S 1. ČESKOSLOVENSKÝM SBOREM

S DĚLOSTŘELCI U JASLA

Během karpatsko-dukelské operace nemlčely zbraně ani jinde. My jsme ovšem byli soustředěni především na vlastní boje. V době, kdy se přešlo do obrany, vzrostl i můj zájem o válečné události na ostatních frontách. Svědčí o tom zápisy v mém deníku.

O průběhu SNP nám docházely pouze povšechné informace, ale i ty naznačovaly, že se tam věci dobře nevyvíjejí. Koncem října jsme si mohli přečíst ve sborovém deníku Za nové Československo následující komuniké, nevěstící nic dobrého: Nepřítel podstatně zesílil zasazení vojska proti naší obraně na středním Slovensku. Byly zjištěny prvky šesti divizí, z toho tři divize SS.

Ze zpráv jsem už věděl, že jednotkám SNP velí generál Ján Golian. Absolvovali jsme společně Vojenskou akademii v Hranicích, a když jsem končil Vysokou válečnou školu v Praze, setkali jsme se na ní znovu. Nedovedl jsem si ho dobře představit jako velitele povstání. Tahle neobyčejně složitá a náročná bojová činnost potřebuje muže energického, s pevnou vůlí, dobrého postřehu a rychlého rozhodování, velitele organizátora a navíc i se strategickými vlohami. A Janoš, jak jsme mu říkali, se těmito vlastnostmi nevyznačoval. V žádném případě se mu však nedala upřít čestnost a upřímné vlastenecké zanícení. V tom se mu podobal i generál Viest, aspoň jak jsem ho znal z Francie a Londýna. Myslím, že SNP postrádalo skutečnou vojenskou osobnost, opravdového autoritativního velitele. Oba generálové spolu s plk. gšt. Souhradou koncem října 1944 ustoupili se svými jednotkami z Banské Bystrice do Donoval. Když SNP přešlo k partyzánskému způsobu boje, odešli rovněž do hor, kde je 3. listopadu zajali v obci Bukovec. Němci je odvezli do Bratislavy a později do Berlína, kde byli popraveni. Podle zprávy a dokumentů se až do poslední chvíle chovali vojensky a vlastenecky statečně a čestně. Jejich nešťastného konce jsem upřímně litoval.

Z větších operačních událostí je třeba dále zaznamenat, že koncem října vojska 4. ukrajinského frontu obsadila Mukačevo i Užhorod a dalších 60 obcí, zatímco 2. ukrajinský front vnikl hluboko do Maďarska a bojoval už před Budapeští. Na severu postoupila Sovětská armáda až k hranicím Norska. Největší pozornost soustředila však ve všech frontových novinách zpráva, že vojska 3. běloruského frontu prolomila německou obranu, vstoupila na půdu Východního Pruska; pronikla tedy za starou německou hranici. Měli jsme všichni radost z toho, že poprvé od chvíle, kdy Němci započali s válkou, ji pocítí na vlastní kůži. Nebereme-li ovšem v úvahu americké a britské letecké bombardování.

Naše obranná postavení na Ondavě nebyla nějak zvlášť výhodná. Západní břeh řeky, obsazený Němci, dosahoval výšky kolem 300 až 500 m, zatímco kopce na našem břehu maximálně 300 m. Němci tedy zase měli lepší pozorovatelny, a proto i lepší střelecké podmínky. Této své výhody také velmi účinně využívali a s německou důkladností nám ztrpčovali život. Svou palbu obzvláště zaměřili na úsek silnice Stropkov – Chotče, kde se ve dne takřka nedalo projíždět. Proto jsme veškeré zásobování a odsuny prováděli v noci, ale občas se přece jen vyskytla nutnost použít této silnice i za dne. V ostřelovaných úsecích šoféři sice zvyšovali rychlost vozidel na maximum, ale i tak docházelo k nepříjemným ztrátám.

Také my jsme pozorně propátrávali prostory německého obranného postavení, které ve dne budilo dojem mrtvé země. Němci, které jsem zahlédl dalekohledem, se dali spočítat na prstech. Noci však nebyly mlčenlivé a podle hluku motorů a jeho trvání se s určitou pravděpodobností dalo usuzovat na německé počty a činnost, pokud ovšem se nás tím nesnažili pouze oklamat. Přesto jsem věděl, že i na druhé straně stovky očí za dalekohledy neustále pozorují naše postavení a zemi nikoho mezi oběma pozicemi. Když už jsme nedokázali vypátrat německé baterie, snažili jsme se to oplácet Němcům jiným způsobem. Naši pozorovatelé až s loveckou vášnivostí vyhlíželi sebemenší německý pohyb nebo náznak života. Postačil i stoupající kouř v lesích nebo z komínů chalup, abychom dali fašistům pocítit, že je taky máme pod dozorem.

Obrana 3. brigády zaujímala pásmo asi 10 km široké, a proto nemohla být souvislá, nýbrž pozůstávala ze systému opěrných bodů navzájem spojených palbou. Neměla hloubku a její těžiště spočívalo na levém křídle, poblíž městečka Stropkov. Začátkem prosince obdrželi Němci posily a opět přešli do aktivity. Mělká říčka Ondava nemohla být vážnou překážkou, a tak v noci často pronikali mezerami v naší sestavě, aby získali zajatce. Obzvláště pro naše pozorovatelny, ve své většině umístěné ještě před nesouvislými zákopy pěšáků, to znamenalo, že dělostřelečtí velitelé s pozorovateli a spojaři museli být připraveni kdykoli odrazit německé přepady.

I naše pěchota se snažila chytit „jazyka“. Při jednom z těchto pokusů se přihodila komická příhoda, kterou ovšem tehdy všichni účastníci brali smrtelně vážně. Když fašističtí pátrači zase jednou narazili na naši obranu, zůstal před ní ležet raněný Němec. Pěšáci reklamovali postřeleného zajatce pro sebe, poněvadž prý byl zasažen jejich zbraněmi, naši dělostřelci zase namítali, že patří jim, poněvadž ho našli před pozorovatelnou. Bratrovražedný spor naštěstí vyřešili zdravotníci, kteří milého Němce jednoduše odvezli do polní nemocnice.

Relativního klidu využilo velitelství k tomu, aby shromáždilo a zhodnotilo taktické poznatky z dosavadního průběhu bojů. Přitom se mi dostalo další funkce: stal jsem se jakýmsi „ředitelem“ dělostřelectva pro shromažďování všech válečných poznatků a zkušeností.

18. prosince neočekávaně svolali na štáb sboru dělostřelecké velitele, aby jim sdělili, že se dělostřelectvo sboru zúčastní zimní útočné operace na sever od Karpat. Přibližně na dobu jednoho měsíce se naše dělostřelectvo mělo odloučit od pěších jednotek, aby posílilo 38. armádu.

Měli jsme se proto soustředit poblíž městečka Jasla. Tento manévr ovšem nebyl zvláště jednoduchý. Úsek, který 3. brigáda nyní bránila, se rozšířil na 16 km a aktivita Němců neustále stoupala. Proto jsme se měli přesunout k Jaslu pokud možno utajeně a na Ondavě ponechat pouze několik děl a minometů.

Ještě téže noci se začal z palebných postavení postupně stahovat tzv. první přesunový sled, který se do Jasla přepravil už příštího dne s úkolem organizačně zajistit příjezd našeho dělostřelectva. V noci na 21. prosinec se pak stáhly i zbývající baterie. Ukázněně, utajeně a v poměrně krátké době. Shodou okolností právě v tu dobu přelétávala nepřátelská obranná postavení na Ondavě sovětská letadla a řev motorů nám značně ulehčil odpoutání.

Účelně rozmístit těch pár děl a minometů, které jsme ponechali pro obranu pěchoty, už samo o sobě bylo taktickotechnickým oříškem. V rozkaze velitele dělostřelectva 3. brigády pro obrannou činnost dělostřelectva na řece Ondavě jsem proto kladl důraz na nepřetržitou průzkumnou a pozorovací činnost a na důkladné zajištění děl pro přímou střelbu. Pak jsem ještě zorganizoval skupinu tzv. stěhovavých minometů a děl, které neustále střídaly palebná postavení podle přesně určeného „jízdního řádu“ a v každém vypálily několik ran. V opuštěných palebných postaveních se vybudovaly klamné stavby a nezapomnělo se ani, že bude brzy padat sníh. Dělostřelci v tom případě měli za povinnost vyšlapávat cestičky ve sněhu, aby při leteckém pozorování nevznikl dojem, že jsou opuštěná.

Snažili jsme se i před vlastními jednotkami utajit dobu a cíl našeho přesunu, což se nám však nepodařilo. Kolovaly četné dohady o smyslu našeho počínání. Dokonce se stalo, že mi na předním okraji přednesli pěšáci taktické úvahy o směru naší budoucí operace v Polsku a padlo i jméno Krakov. A to už bylo nebezpečné! Znal jsem metody, kterými fašisté rozvazovali zajatcům jazyky.

Samotný přesun dělostřelectva brigády přes Dukelský průsmyk se děl za neobyčejně těžkých podmínek. Hned na počátku vystřídaly bláto a deště sněhové přeháňky, které později přešly v tuhé mrazy. Silnice se pokryly vrstvou ledu a jízda s těžkými děly na kluzkém povrchu vyžadovala silné vypětí vůle a značnou technickou dovednost. Když jsme konečně dorazili k cíli, přidělili nás 70. gardové divizi, zatímco dělostřelci 1. brigády posílili 140. a 305. divizi. Náš 5. dělpluk se pak stal podskupinou armádního dělostřelectva.

U gardové divize nás přijali jako přátele a platnou posilu. Naše dosavadní zkušenosti nám rovněž dovolovaly určitou míru zdravého vojáckého sebevědomí.

Prosinec 1944 a leden 1945 byly měsíci příprav sovětských armád pro poslední rozhodující úder na Berlín. Od léta se fronta na tomto válčišti na sever od Karpat přibližně ustálila na čáře Bětovo – Varšava – předmostí na řece Visle poblíž měst Radomi – Krosno. Obě strany si byly vědomy důležitosti tohoto strategického směru.

Podle plánů vypracovaných sovětským hlavním velením se rozhodujích operací měly zúčastnit všechny čtyři fronty: 3. běloruský pod velením Čerňachovského a na jih od něj 2. běloruský pod maršálem Rokossovským měly vést v těsné součinnosti úder na Malberk s pomocným úderem na Královec, pozdější Kaliningrad. Ještě jižněji, na strategickém směru Varšava – Poznaň – Berlín, se k mocnému úderu chystal 1. běloruský front pod velením maršála Žukova. A konečně na dalším důležitém směru Tarnov – Krakov – Vratislav měl útočit 1. ukrajinský front v čele s Koněvem. Pod poslední strategický směr spadal právě operační směr Jaslo – – Gorlice – N. Sacz, přidělený 38. armádě s úkolem zajišťovat hlavní úder frontu proti případným německým zásahům z jihu.

Velitel 38. armády, hrdina Sovětského svazu gen. Moskalenko, rozvrhl svůj úkol přibližně takto: s dvěma pěšími sbory v prvním sledu prolomit německou obranu v prostoru Roztoky – kóta 382 s hlavním náporem na jih od Jasla, ovládnout prostor Osobníce a vytvořit užší předmostí na západním břehu řeky Wisloky a dále podle situace zasadit do vytvořené mezery rychlou skupinu a zničit nepřítele. Nejdůležitější úsek jižně od Jasla Moskalenko svěřil právě 70. gardové divizi, a proto její údernost byla umocněna značnými posilovými prostředky, k nimž patřilo i dělostřelectvo 3. brigády. Hustota tu dosahovala až 200 hlavní na jeden kilometr.

Začátek všech těchto operací měl připadnout na měsíc leden nebo únor 1945. Ofenzíva však byla zahájena dříve, než se plánovalo, a to pro nepříznivý zvrat na západní spojenecké frontě.

Postup spojeneckých armád ve Francii, Belgii a Holandsku se v listopadu 1944 zpomaloval, až se úplně zastavil. Toho chtěl využít Hitler, aby jim zasadil neočekávaný úder, směřující na Lutych, a důležitý zásobovací přístav Antverpy. Vytvořil si k tomu volné síly, v nichž měly převahu tankové svazky.

Německá protiofenzíva, zahájená 16. prosince, měla hned od počátku veliký úspěch, který maršál Rundstedt cílevědomě rozšiřoval. Spojenecká fronta byla prolomena v šíři asi 100 km a některé německé tankové jednotky pronikly do hloubky až 100 km.

Spojenci neměli proti této hrozbě čím operovat, neboť v záloze vrchního velení nebyla ani jedna divize. Špatné počasí rovněž nedovolovalo použít na podporu pozemních vojsk početné spojenecké letectvo. Nad spojeneckými armádami visel hrozivý přízrak Dunkerku z roku 1940. Zdálo se, že Hitlerovi vyjde jeho plán rozdělit spojenecké armády a obklíčit i zničit jejich větší část.

Za této nepříznivé vojenské i politické situace západních spojenců zaslal Winston Churchill dne 6. ledna 1945 maršálu Stalinovi toto poselství:

Na Západě trvají velmi těžké boje a vrchní velení může být kdykoli donuceno k velkým rozhodnutím…

Sám z vlastní zkušenosti víte, jak znepokojující je situace, když je nutno hájit velmi širokou frontu po dočasné ztrátě iniciativy. Budu vám vděčný, budete-li mi moct sdělit, zda můžeme počítat s velkou ruskou ofenzívou na frontě u Visly nebo kdekoli na jiném místě během ledna.

Odpověď J. V. Stalina byla rychlá. 7. ledna 1945 oznámil:

Je velmi důležité, abychom využili své převahy proti Němcům v dělostřelectvu a letectvu. K tomu potřebujeme jasné počasí pro letectvo a aby zmizela nízká mlha, která překáží dělostřelectvu střílet přímo na cíl… Připravujeme se k ofenzívě, ale počasí naší ofenzívě nepřeje. Hlavní stan vrchního velení se však po přihlédnutí k situaci našich spojenců na západní frontě rozhodl dokončit přípravu urychleně a zahájit bez zřetele na počasí rozsáhlé ofenzivní akce proti Němcům na celém středním úseku fronty, ne později než v druhé polovině ledna. Můžete být jistý, že učiníme vše, co učinit můžeme, abychom přispěli svým slavným spojeneckým vojskům.

Z německých tlampačů umístěných na předním okraji obrany se začátkem ledna začaly ozývat hlasy, které se ruský a německy výsměšně ptaly, proč jsme ještě nezačali s útokem. Už se na nás těší, ale nám se do toho zřejmě nechce. Zda se prý nebojíme jejich obrany? Budovali ji přes čtyři měsíce a sovětské dělostřelectvo jí ublížit nemůže. Při poslechu této domýšlivé propagandy jsem dostával vztek, ale zároveň jsem si uvědomoval, že naše přípravy opravdu nezůstaly nepozorovány.

Těsně před začátkem ofenzívy jsme dostali pomoc v podobě třinácti nových velitelů, kteří právě přijeli z Anglie. A jako pokaždé se opakovalo stejné divadlo: zpočátku nováčky zarážela tvrdost a neúprosný režim frontového života a projevovali obavy, jestli mu vůbec mohou stačit. A nakonec skoro všichni bojovali na výbornou.

Den „D“ určený původně na 14. ledna byl pro nepříznivé počasí odložen o den později. Noc ze 14. na 15. jsme většinou probděli. Až teprve ráno bylo obsluhám oznámeno, že útok začne v 8.45 hod. moskevského času. V tom se projevila opožděná snaha o utajení, stejně už zcela bezvýsledná. Němci totiž v časných ranních hodinách spustili silnou protipřípravnou palbu na prostory pozorovatelen, palebných postavení a na velitelská stanoviště.

Signálem k zahájení přípravy palby byla salva z našich kaťuší. Vzápětí se připojilo i veškeré dělostřelectvo. Fašistická obrana se ocitla v celé své taktické hloubce pod mohutnou palbou děl a minometů všech ráží. V ranním přítmí jsem mohl dobře pozorovat a sledovat ohnivé dráhy raketových střel, jasné záblesky dopadajících granátů a min a stále se rozrůstající dýmovou clonu nad německou linií, podmalovanou všemi odstíny šedi od zcela temné až po nejsvětlejší. V této dělostřelecké vichřici se ani nedaly rozeznat dopady střel vlastního československého dělostřelectva. Musel jsem se proto spoléhat výhradně na předcházející svědomitost při zjišťování a sledování nepřátelských cílů a na správné výpočty i kontrolu prvků střelby.

Vylezl jsem z pozorovatelny. Ze všech postavení za námi i kolem nás pálilo dělostřelectvo. Dělo se opravdu něco nepředstavitelného: pravý konec světa! Půda pode mnou se podrážděně chvěla, občas dopadla přímo vedle pozorovatelny i vlastní krátká rána, pravděpodobně následkem rychlé práce dělostřelců.

Přípravná palba trvala šedesát pět minut. Na jejím sklonku zasáhlo i letectvo a těžké kulomety pěchoty.

V 9.50 vyrazily ke zteči pěchota i tanky. Postupující rojnice a kachní pohupování útočících tanků zmizely v neuvěřitelně krátké době za clonou z tritolového dýmu. Dělostřelectvo teď účinně neutralizovalo lokální německé odpory, jež odolaly účinkům palby.

Postupoval jsem s velitelem 70. gardové divize, hrdinou Sovětského svazu gen. Gusevem. Přímo s potěšením jsem pozoroval činnost tohoto pravého frontového vojáka: rozhodoval se okamžitě a energicky se dožadoval splnění rozkazů.

Uspokojilo mě zjištění, že naše dělostřelectvo pracovalo také dobře. Svědčily o tom zničené zákopy, roztříštěná betonová kulometná hnízda, sesuté úkryty. Dělostřelecká příprava zdeptala i ty Němce, kteří zůstali naživu. Zdeptala je natolik, že ohromeni hrůzou nedokázali při zajímání dokonce ani zvednout vlastní ruce nad hlavu. A na tom měli svůj podíl i dělostřelci 3. československé brigády.

Copak asi teď dělá onen výsměšný, sebejistý a chlubivý hlas, který nás vyzýval k útoku?

Při postupu s velitelem sovětské gardové divize jsem měl příležitost pozorovat vzornou, až ukázkovou součinnost pěchoty s dělostřelectvem. Velitel divize skutečně boj řídil a jemu po boku se neustále pohyboval velitel divizního dělostřelectva.

Prudký postup tanků a pěchoty, účinná a nepřetržitá podpora i ze strany československého dělostřelectva, tohle všechno zabránilo Němcům zaujmout včas a organizovaně novou obranu na řece Wisloce. Proto postupující pěchota zdolala rychle také tuto překážku a kolem poledního bylo obsazeno i město Jaslo. V 15 hodin pak jsme dosáhli osady Osobnica, ležící 11 km na západ od východiště našeho útoku. Jediný stín na celou akci vrhlo letectvo. Často útočilo na vlastní jednotky, třebaže sovětská pěchota zoufale vystřelovala smluvené rakety označující její přední okraj. Letci se dobře neorientovali a způsobili mnoho ztrát.

Pěchota dosáhla vzdálenosti, na jakou ji dělostřelectvo 3. brigády už nemohlo podporovat beze změny svého postavení. Nicméně velitel divize se stále ještě neměl k tomu propustit nás ze svého svazku, jak určoval původní rozkaz. Sledoval jsem ho sice ochotně, protože se tady na velitelství dalo lecčemus přiučit, v podstatě jsem však jeho pohnutky nechápal.

Za Osobnicí se zdvíhala malá výšinka, na které se udržely nepřátelské odpory. Pod palbou jejich těžkých kulometů musela sovětská pěchota zalehnout. Ze stanoviště velitele divize jsme proto sledovali jednu z nesčetných bojových epizod v hloubce nepřátelské obrany. Sovětská pěchotní děla a minomety se rychle rozvinuly a už za pár minut se nepřátelské odpory ocitly pod palbou. Na výšinu ještě dopadaly miny a granáty, když sovětští gardisté vyrazili ke zteči. Během půlhodinky zničili ohniska odporu a postupovali dále. Teprve po skončení této akce mě velitel divize pozval k sobě a propustil nás ze svazku divize. Nemohu si pomoct, ale měl jsem dojem, že nám na rozloučenou chtěl ještě předvést takovou malou ukázku vzorové činnosti pěchoty a dělostřelectva. Gen. Gusev se mi jevil jako tvrdý, uzavřený velitel, a proto jsem si jeho uznání vážil dvojnásobně:

Vaše spolupráce s námi teď končí. Vyřiďte mé poděkování a blahopřání všem vašim dělostřelcům. Bojovali jste výtečně! Podám o tom hlášení nejvyššímu sovětskému velení a samému J. V. Stalinovi. Navrhněte na sovětská vyznamenání velitele obou vašich pluku, náčelníka štábu a spojovacího důstojníka 4. dělpluku. Mnoho štěstí při dalších bojích za osvobození Československa! Ať jste brzy v Praze!

Z vojácké vděčnosti uvádím jména důstojníků, které jsem tehdy navrhl k vyznamenání: velitele 3. dělpluku kpt. Formánka, velitele 4. dělpluku mjr. Veita, náčelníka štábu 4. dělpluku npor. Fantla a spojovacího důstojníka 4. dělpluku por. Kodriše.

Po cestě zpět ke svým dělostřelcům jsem potkával kolony tanků, motorizované pěchoty a dělostřelectva rychlé skupiny gen. Kirjuchina. Velitel 38. armády je pohotově zasadil do průlomu, aby taktický úspěch rozšířil v úspěch operační.

Operace 38. armády u Jasla se mi nezapomenutelně vryla do paměti jako klasická ukázka vojenského umění. Jaký propastný rozdíl ležel mezi touto operací a operací karpatsko-dukelskou! Všechno ovšem potřebuje svůj čas. Dobrá znalost nepřítele, účelná organizace a nezbytně potřebný počet techniky tu musely slavit úspěch!

Ještě téže noci se dělostřelectvo 3. brigády vracelo na Ondavu. Už jsme byli zpět na starých postaveních, když jsem se 18. ledna dověděl ze zpráv Sovětské informační kanceláře, že vojska 1. ukrajinského frontu osvobodila starobylé město Krakov. Za pouhé čtyři dny bojů postoupila tedy o více než 100 km!

Dne 19. ledna byl pak rozkazem generalissima Stalina 4. dělostřeleckému pluku udělen čestný název „Jaselský“. Stejné pocty se dostalo i 2. dělostřeleckému pluku 1. čs. brigády a sborovému 5. dělostřeleckému pluku.

PRONÁSLEDOVÁNÍ NEPŘÍTELE

Zimní ofenzíva na sever od Karpat ovlivnila pochopitelně bojovou činnost německých vojsk na Slovensku. 18. ledna německé jednotky bez boje opustily Ondavu. 3. brigáda ihned zahájila jejich pronásledování směrem na Bardejov, do něhož jsme vstoupili bez boje už 20. ledna 1945. O jeho osudu totiž rozhodly boje o Bardejovskou Novou Ves.

V Bardejově se mi bezděky povedlo odhalit jeden z osobních koníčků našeho velitele gen. Klapálka. Hledal jsem ho v jakési nutné záležitosti marně po všech možných i nemožných místech – až mi poradili, abych se podíval do lékárny na náměstí. A skutečně jsem tam svého velitele objevil. Pochopitelně jsem se ho ihned dotázal, jestli není nemocný. Klapálek mi však s úsměvem prozradil své tajemství: v takové lékárně dovedou namíchat nápoje, které dokážou rozproudit krev. A při dvacetistupňových mrazech to přece není k zahození!

Téhož večera jsme s radostí vyslechli Stalinův rozkaz, v němž byl jmenován 1. sbor, jmenovitě generálové Svoboda, Klapálek a Boček. Poněvadž svým rychlým postupem na Bardejov náš sbor pomohl osvobodit i město Prešov, dostaly obě naše brigády čestný přívlastek „Prešovské“.

V té době bylo definitivně rozhodnuto, aby 1. čs. sbor nadále operoval pouze na našem území. Postup přes polské hranice byl zastaven a naše jednotky nasazeny proti Levoči. Osvobození Levoči však už neproběhlo tak snadno jako osvobození Bardejova. Teprve po těžkých bojích jsme v noci 27. ledna vnikli do města. Ale snad ještě více nás předtím vyčerpala horská hradba Braniska s vysokým sněhem a krutými mrazy. Nebylo kde se ohřát, i ten doušek vodky se těžko polykal.

Až do Vysokých Tater jsme za nepřítelem postupovali v mrazu a fujavicích, které nás zmáhaly daleko víc než občasné boje s ustupujícími Němci. Unavení pochody a zeslabení drsným zimním počasím, postupovali vojáci bez odpočinku směrem na západ. Nejsmutnější pohled však asi poskytovali sedření koně táhnoucí minomety. Raději jsem od nich odvracel oči. Pronásledování nepřítele je zvláštním druhem boje, jakýmsi kaleidoskopem drobných šarvátek, častých překvapení a občas přímo groteskních scén. Jedna z nich se přihodila 31. ledna, kdy 1. brigáda zaútočila na Liptovský Hrádek.

Měl jsem v případě potřeby podporovat boj 1. brigády dělostřeleckou palbou. Městečko ale stejně bylo před pádem, a proto si nový velitel brigády plk. Satorie mé pomoci už nežádal. Vracel jsem se s pěti pátrači ke svým jednotkám a v prostoru jednoho z čelních praporů brigády jsem se střetl s gen. Svobodou a jeho zástupcem gen. Bočkem. Hlásil jsem se veliteli sboru a vysvětlil situaci dělostřelectva 3. brigády. Spolu jsme se pak vraceli z přední linie, a protože silnice se nalézala pod silným kulometným ohněm, zvolili jsme cestu lesem.

Stoupali jsme do svahu, nahoře hustě zalesněného, a Svoboda nás předešel. Když zmizel v houští, byl před námi už takových třicet metrů.

Dohnal jsem ho za chvilku. Stál ukryt za stromkem se vztyčenou rukou, jako by chtěl na něco upozornit. Přistoupil jsem k němu a on zašeptal:

„Sachře, Němci!“ A ukázal před sebe.

Posunkem jsem k sobě přizval pátrače a tiše vydal rozkaz, aby na výstřel z pistole v rojnici vyrazili dopředu. Vystřelil jsem a vrhl se do houštin. Na mýtince vedle kulometu připraveného k palbě jsem spatřil dva Němce se zvednutýma rukama.

Jeden z mých nejlepších pátračů se na ně vrhl jako posedlý a zasadil jim několik ran pažbou. Musel jsem ho od nich přímo odtrhnout, aby je nezmrzačil. Když se poněkud uklidnil, omluvil se mi. V prvním okamžiku ho přemohly vzpomínky na všechny bestiální vraždy na Židech, které Němci spáchali. Chápal jsem pocity tohoto příslušníka židovského národa, ale trval jsem na tom, aby se se zajatci zacházelo slušně. Gen. Svoboda měl tehdy s sebou pouze svou turistickou hůl, s níž se s oblibou pohyboval v první linii, aby povzbudil vojáky svou přítomností. Tohle hazardování zajisté nepatřilo mezi povinnosti velitele sboru, avšak Svoboda už byl takový.

Z Liptovského Hrádku na Liptovský Mikuláš jsme se přesunovali po špatných cestách, zasutých vysokou vrstvou sněhu. Motory nemohly zdolat závěje a také koně zůstávali vysíleně stát a ani rány, ani povzbuzování jimi nehnuly. V této zoufalé situaci, kdy na nás těžce doléhala časová tíseň, jsem dostal nápad, dnes by se tomu řeklo zlepšovák. Zrekvírovali jsme v okolních vesnicích volské potahy a zapřáhli je před těžká děla. Nádherná zvířata důstojně a bez viditelné námahy zdolávala půlmetrovou sněhovou pokrývku, jako by za sebou ani nic netáhla.

1. února jsme konečně dosáhli obce Žiar, severovýchodně od Mikuláše. Pronásledování Němců skončilo, stáli jsme na prahu těžkých bojů.

BOJE O LIPTOVSKÝ MIKULÁŠ

Zimní pohled na Liptovský Mikuláš se zamrzlou hladinou Váhu, vysokými hradbami Liptovských Holí a Nízkých Tater, s četnými zalesněnými výšinami a pahorky by v míru jistě potěšil každého obdivovatele přírodních krás. Pohled vojáka tu však objevoval především ohniska odporu, úkryty a sruby se spojovacími zákopy, minová pole a četné protitankové a protipěchotní překážky.

Stejně tak i počáteční optimistické zprávy, že Liptovský Mikuláš je bráněn jenom příslušníky maďarské armády, se ukázaly lichými. Důmyslně vybudovanou obranu města obsadili Němci 320. divize pod velením plukovníka von Kilianiho. Společně s německými jednotkami bojovaly jednotky maďarské armády: 46. královský maďarský pěší pluk, 3. samostatný protiletadlový oddíl, 18. těžký dělostřelecký oddíl a 16. těžká minometná baterie. Spolu s 320. divizí tu bojovaly i jednotky SS – „SS Ries“ a prapor „Böhmen und Mähren“.

Situace před bojem o Liptovský Mikuláš by se úhrnně dala vyjádřit takto: důkladně vybudovaná německá obrana, mráz, hluboký sníh a unavení čs. vojáci.

Přesto už 2. února naše brigáda po krátké přípravné palbě zaútočila na výšiny západně od Žiaru. 4. prapor vyrazil teprve 25 minut po skončení přípravné palby, 5. prapor se vůbec nezvedl k útoku. Gen. Svoboda už nepřipustil opakování. Utočilo se až příští den. Tentokrát sice naše pravé křídlo překročilo potok Smrečanky, ale když se dostalo do přehradně palby Němců, opět se vrátilo na výchozí postavení.

Příčiny našeho neúspěchu byly staronové: neznalost organizace nepřátelské obrany. Nevěděli jsme prostě, kde jsou rozmístěny německé pěchotní zbraně a baterie, a proto naše dělostřelectvo střílelo jen do předpokládaných odporů. Navíc naše miny neměly proti dobře vybudovaným srubům Němců potřebnou účinnost a zásobování houfnicovým střelivem silně vázlo. Jako pokaždé, když šlo do tuhého, součinnost pěchoty s dělostřelectvem téměř neexistovala. Dospěl jsem k názoru, že vinu na tom měli především naši velitelé praporů. Dobře takticky fundovaných a nebojácných se vyskytovalo poskrovnu. Konečně v neposlední řadě zavinil náš neúspěch i nešťastný výběr velitelského stanoviště brigády přímo v osadě Žiar. Boj byl sledován dírami ve střeše cihlového domku, vedle kterého neustále dopadaly německé granáty. Klid tu rozhodně chyběl. Navíc tu vlastě rozhodovali tři velitelé, ustanovený velitel gen. Klapálek, dále gen. Boček jako zástupce velitele sboru a konečně i zástupce velitele 18. sovětské armády, které jsme podléhali. Jeden chtěl to, druhý zase ono. Většinu času jsem proto strávil na schodech. V přízemí jsem totiž umístil dělostřeleckou ústřednu a spojení s dělostřeleckými veliteli. Na půdě jsem obdržel rozkaz, jen jsem ho však dole předal, už mě nahoře čekala změna. Tedy zase dolů atakdále. Poměrně nejklidněji se choval gen. Boček a nejtemperamentněji si počínal sovětský generál. Klapálek dobře vystihl, že v těchto podmínkách 3. brigáda nemá naději na úspěch. Zástupce velitele 18. armády však trval na opakování nezdařeného útoku, od čehož se však přece jen upustilo. Nakonec přímý zásah utrhl část domku a poranil vážně na hlavě velitele brigády gen. Klapálka, který však setrval na svém stanovišti až do ukončení boje. I potom se zdráhal odjet do nemocnice a teprve na přímý rozkaz gen. Svobody předal velení.

Klapálkovo místo na několik dní zaujal plukovník gšt. Tálský. Nebyl nikomu představen a na velitelství brigády se pohyboval plaše, až bojácně. Postrádal energii a měl sklony spíše k dohadování než k velení. Jak se náhle objevil, tak také zmizel. Po něm byl velením brigády pověřen podplukovník gšt. Selner. Tento vzácně někdy až příliš opatrný a vojensky logicky myslící velitel správně chápal, jakou hodnotu má v boji dělostřelectvo. Bojovalo se nám spolu dobře, avšak přesto jsme gen. Klapálka postrádali.

Ani naše další útoky z 5. a 13. února se nesetkaly s úspěchem, v podstatě ze stejných příčin. Teprve když brigáda přešla do obrany, provedla řádný průzkum nepřátelských postavení, dala do pořádku své zásobovací cesty a především si odpočala, mohla opět uvažovat o útocích. Proto teprve začátkem března došlo k dalším bojům o Liptovský Mikuláš.

Zpočátku jsme měli úspěch, hlavně 24. gardová divize, které se podařilo vniknout do města. Naše 1. brigáda sice obsadila vesnice Trstenou a Bobrovec, ale německé protiútoky ji donutily vrátit se na výchozí postavení. Jediným ziskem zůstala kóta 768, kterou 3. brigáda ubránila proti veškerým protiútokům Němců, podnikaným s pomocí tanků a samohybných děl.

Dne 10. března měla 1. brigáda vystřídat v Liptovském Mikuláši 24. sovětskou gardovou divizi, dosud nasazenou ve směru hlavního úderu. Přitom se přihodilo něco zcela neobvyklého. Předání a převzetí obranného postavení se totiž provádí podle přesně určeného postupu a obě jednotky si to písemně vzájemně potvrzují. Tento obvyklý postup však narušilo, že spolu s městem byla dobyta i místní továrna na lihoviny s bohatým skladem. Toho bystře využili Němci k úspěšnému protiútoku.

Podotýkám, že jsem v Mikuláši přímo nebyl a tohle se k nám doneslo „frontovým telegramem“. Existovaly ještě další verze. Ovšem faktem zůstává, že Němci dobyli město zpátky. Navíc se ve zmatku, který tu vládl, ztratil i velitel dělostřelectva sboru, sovětský plukovník Savickij: přejel přední linii a dostal se do zajetí. Novým velitelem sborového dělostřelectva byl ustanoven dosavadní zástupce plk. gšt. Ressel. Válčili jsme spolu už ve Francii a jevil se mi především jako štábní pracovník s dobrými vlohy pro vojensko vědnou práci, navíc s literárními sklony. Ve funkci si vedl zdatně, i když tíha velení spočívala především na velitelích dělostřelectva obou brigád. Zvláště jedné jeho vlastnosti jsem si vážil a to, že se s námi snažil udržovat osobní styk i v přední linii.

Ztrátu Liptovského Mikuláše jsme draze zaplatili. V průběhu marných bojů za devět dní od 3. do 11. března ztratil sbor přes 2 000 mužů.

Není divu, že protivník jásal. Velitel německé 320. divize plk. von Kiliáni vydal dokonce vzletný rozkaz ke svým volksgrenadýrům, v němž citoval výrok Adolfa Hitlera, že Bůh žehná pouze těm, kdo bojují. Dne 12. března přijel do Mikuláše i Šaňo Mach a v procítěném projevu dokazoval, že Pánbůh jak vidět je na straně luďáků. Prostě všichni silně štrapacírovali křesťanského pánoboha, zatímco o eventuálním pravém viníku, pohanském bohu vína Bakchovi, nepadla ani zmínka. Ale nevděk světem vládne!

Vysílené a bojem prořídlé jednotky sboru přešly opět do obrany. Teprve když z týlu přišly vycvičené doplňky a naše řady posílila i 4. brigáda, která se zrodila v Levoči, dalo se znovu uvažovat o dobytí města.

V posledním březnovém týdnu vševojskové a dělostřelecké štáby vypracovaly útočné plány, které pronikly až dolů k jednotkám. Úkoly pěchoty, dělostřelectva a ostatních zbraní byly velením rozpracovány do nejmenších podrobností. Tak vážně jsme se ještě k žádnému boji nepřipravovali. Útočná sestava sboru zleva doprava vypadala takto: 4. brigáda, 1. brigáda a 3. brigáda, která měla operovat na hlavním směru.

Byla ještě úplná tma, když 30. března ve 4 hodiny ráno naše brigáda vyrazila ze svého východiště, asi 1 km vzdáleného od nepřítele, aby zaútočila ve směru Žiar – osada Jalovec. Pěší prapory postupovaly vpředu, těsně za nimi minomety a kanóny s volskými potahy. Náš kompaktní čtverec mi připomínal římské legie. O tři minuty později nad našimi hlavami přelétávaly střely mých dělostřelců, zamířené na úkryty nepřítele.

Dosáhli jsme absolutního překvapení, obsadili osadu Jalovec a v ranních hodinách i kóty 915 – Háj a kótu 828. Splnili jsme útočný cíl pro tento den a zorganizovali přehradně palby. Navíc jsem pro jistotu zajistil jižní okraj Jalovce děly pro přímou střelbu.

1. brigáda postupovala pomaleji. Nakonec sice obsadila osadu Bobrovec, ležící asi 2 km jižněji Jalovce, ale po tříhodinovém boji s neustále protiútočícími Němci se opět vrátila na výchozí postavení. Vymstilo se jí, že s sebou neměla protitankové dělostřelectvo, jímž by mohla odrazit německé tanky. Velitel dělostřelců 1. brigády mjr. Veit považoval volské spřežení za málo elegantní i málo vojácké, a proto je nepoužíval. Také 4. brigáda nepostoupila. Vznikla tak nebezpečná situace. Ústupem se obnažil bok a blízký týl naší 3. brigády, která pronikla o 3-6 km dopředu. Rozhodl jsem se bránit osadu Jalovec a přilehlé kóty stůj co stůj a v tomto smyslu jsem také vydal příslušné rozkazy. Velitelům pěších praporů je pak doručili moji dělostřelci. Největší nebezpečí německých protiútoků, zejména tankových, hrozilo z osady Bobrovec, proto jsem tu vytvořil protitankový uzel pod velením škpt. Hlavatého. Dobrou práci tu vykonal i škpt. Juránek.

Svůj písemný rozkaz, napsaný v opuštěné krčmě v Jalovci, jsem uzavřel těmito slovy:

Jalovec s kótou 828 je nutno bezpodmínečně udržet. Je to otázka cti dělostřelectva. Bojovat na místě! Když bude třeba, i jako pěšáci!

Noc proběhla celkem klidně, ale už zrána započaly protiútoky na kótu 828. Naše dělostřelectvo je poměrně snadno odrazilo. To Němce donutilo změnit plány a rozhodnout se pro akci, která v tomto okamžiku z jejich hlediska byla nejúčelnější – o bočný protiútok podél širokého údolí z Bobrovce na Jalovec.

Ze štábu brigády se u mne po celou dobu nikdo neukázal, s výjimkou osvětového důstojníka npor. Markuse. V době jeho přítomnosti spustili Němci na Jalovec přípravnou palbu. Zanedlouho při soustavné palbě z Bobrovce vyrazil útok Němců v síle asi praporu pěchoty, podporovaného pěti tanky. Po louce plné rozkvetlých krokusů se k nám valila obludná těla tanků, za nimi postupovaly rojnice pěchoty.

Tanky se blíží. U děl pro přímou střelbu obsluhy horečně připravují odpálení prvních ran. Jen u jednoho kanónu vojáci nevydrželi psychologický nátlak tankového útoku a utíkají dozadu. Vrátili se zahanbeně až po boji.

Jeden z tanků je zasažen a začíná hořet. Nejsme tedy tak bezmocní, jak se v prvním okamžiku zdálo! Také minomety postavené v Jalovci se nyní přidávají soustředěnou palbou na pěchotu kráčející za tanky. I pouhým okem lze pozorovat, jak střepiny min kosí pěšáky. Druhý tank zastavuje v oblaku černého dýmu. Jen tak dál, hoši! Tanky zvyšují rychlost. Mezi nimi a pěchotou vzniká čím dál větší rozestup. Není to ale nic platné. Teď už je zasažen i třetí! Otáčí se kolem své osy, zřejmě porucha pásů. Osádka ho opouští a utíká dozadu. Poslední dva tanky se zastavují. Osádka porouchaného stroje na ně naskočí a pak se vracejí zpět. Také pěchota se stahuje do vesnice a odnáší raněné. Našim dělům se zřejmě ještě podařilo poškodit čtvrtý tank, ale to už nelze bezpečně zjistit. Na louce zůstávají jen mrtví a ranění. Německé ztráty jsou velmi značné, podle prvního odhadu 50-60 procent. Teprve teď jsem měl možnost si do všech důsledků uvědomit, jaké nebezpečí jsme vlastně zažehnali: tento útok by odřízl 3. brigádu od jejího týlu a sboru.

Při německé houževnatosti se nedalo předpokládat, že by se spokojili s tímto jedním pokusem. Využil jsem proto bojové přestávky, abych nejstatečnější vyznamenal přímo v první linii. Vkleče, poněvadž nepřátelská děla už opět zahájila palbu.

Skutečně asi za hodinu po prvním útoku se na okraji Bobrovce znovu shromažďovaly německé tanky a pěchota. Provedl jsem silný dělostřelecký přepad obce, zesílený palbou dělostřelců pplk. Bočka, velitele 5. děl. pluku, kterého jsem požádal o výpomoc, a tak k novému útoku už nedošlo.

Souboji mezi našimi dělostřelci a německými tanky přihlížela z kóty 828 pěchota, jíž v případě německého úspěchu hrozilo úplné odříznutí. Ihned po skončení boje jsme obdrželi tento telefonický vzkaz:

S napětím jsme sledovali váš úspěšný boj s Němci. Blahopřejeme všem dělostřelcům k tak významnému úspěchu. Pěšáci majora Haka.

Konečně se ozvali ze štábu brigády. Blahopřáli a sdělili mi, že k posílení kóty 828 vysílají pěchotu. Budou se hlásit u mne v Jalovci. Posila přišla v podvečer, šestnáct unavených a ustaraných mužů. Rozestavil jsem je do rojnice. Dívali se na mne s mlčenlivým protestem v očích, kam že je to posílám. Na můj ostrý povel se však srovnali a pomalu postupovali k zalesněné výšině, vzdálené asi 250 m. Jen po několika krocích se někteří poohlédli. Snad si chtěli zapamatovat toho, kdo je posílá do jisté záhuby. Vracel jsem se na své stanoviště s výčitkami svědomí. Měl jsem alespoň trochu s těmi vojáky pohovořit, abych zjistil jejich duševní stav, a ne je z místa hnát na kótu 828, která je cílem německých protiútoků. Převážná většina z těch šestnácti byla z našich doplňků, které se získávaly mobilizací na osvobozených územích. Jejich výcvik se dal kvalifikovat jako slabý, ba nedostatečný. Tito vojáci se chovali v útoku bezradně a v obraně byli málo platní. Často však jsme je museli posílat na jistou smrt, poněvadž to vyžadovaly bojové podmínky.

Moje nálada se ještě zhoršila, když jsem na prostranství za hostincem v Jalovci uviděl svá volská spřežení pokosená dělostřeleckým přepadem. Bohužel, válka zabíjela i zvířata. Důstojnost a usmířenost umírajícího koně ve mně pokaždé vyvolávala mrazení. Viděl jsem to několikrát: kůň zasažený střepinou granátu se napřed udiveně položil na bok. Potom se s vypětím posledních sil posadil na zadek a zarazil přední kopyta do země. Krk se zdviženou hlavou zaklonil co nejvíc dozadu, jako by chtěl spatřit toho, kdo mu ublížil. Z nozder mu skrytě vyrážel dech. Vztyčená hlava pomalu začínala klesat, kůň se znovu převrátil na bok, natáhl nohy a zastříhal ušima. Konečně unaveně zavřel oči a znehybněl.

Nikdy jsem však na bojišti neviděl zabitého ptáka. Když mlčely zbraně, klidně nám poletovali nad hlavami; jakmile se schylovalo k boji, obloha se vyprázdnila. Vraceli se teprve po boji. Ptáci nemilovali válku lidí.

Ve dnech 1. až 3. dubna jsme opět přešli do obrany. Naše 3. brigáda sice dostala za úkol zmocnit se Bobrovce a Pavlovy Vsi, nepovedlo se nám to však. Teprve když na sever od nás přemístili část 1. brigády a náš obchvatný tlak zesílil, Němci v nočních hodinách 3. dubna začali vyklízet pozice. Příštího dne pak jsme znovu vstoupili do Liptovského Mikuláše.

Boje o toto město patří vedle karpatsko-dukelské operace mezi nejtěžší, které 1. sbor vedl. Za dva měsíce jsme utrpěli ztráty přes 4 500 mužů.

A ještě něčím se vyznačuje tato operace. V podstatě poprvé jsme zde postoupili do takové hloubky zcela sami, bez podpory sovětských vojsk. Snad nebude neskromností, když podotknu, že úspěch 1. sboru se opíral především o velmi dobrý výkon všech vojáků 3. čs. brigády.

PŘES VELKOU A MALOU FATRU

Z vojáků jako by spadla únava. Bojový úspěch byl tím nejlepším elixírem. A tak už 5. dubna jsme vtáhli do Ružomberku. Německý odpor se odbyl menší pěchotní přestřelkou.

Kralovanská soutěska měla všechny předpoklady pro dobrou obranu, čehož Němci také využili, avšak nový velitel sboru se soutěsce vyhnul a zvolil cestu přes masív Verké Fatry. Tento směr si také nevyžádal větších obětí.

V dubnu jsme blahopřáli gen. Svobodovi k jeho jmenování ministrem národní obrany v nové košické vládě. Zařazení gen. Klapálka na jeho místo jsem považoval za naprosto zasloužené. Rámec 3. brigády byl pro jeho velitelské schopnosti příliš těsný.

Pohoří Malé Fatry se pro nás nečekaně stalo daleko větší překážkou, než se předpokládalo. Němci tu měli dostatek času, jejich ženisté využili kamenolomů i skalnatých vrcholků a vybudovali něco podobného navzájem spojeným jeskyním, v nichž umístili kulometná hnízda. Pěchota sama proti nim nic nezmohla. Jak ovšem dostat dělostřelectvo na vrcholky převyšující 1 000 metrů? Zanechal jsem proto houfnicový pluk pro nepřímou střelbu dole a minomety a kanóny 76 mm jsme s pomocí volských potahů vytáhli na vrchol hory Úplaz, tedy do výše přes 1 300 m. Jistě se něco takového přihodilo poprvé v celé historii těchto horských velikánů! Také si to vyžádalo skoro nadlidské výkony dělostřelců a ženistů! Z Uplazu jsme měli dobrý výhled a výstřel na Grúň a Polom. Nepřátelské kulomety byly však v podstatě nezranitelné, daly se pouze přechodně neutralizovat přesnou střelbou do jejich prostorů.

V den Hitlerových narozenin vztyčili Němci pod horou Grúní vlajku s hákovým křížem. Ze své pozorovatelny na Úplazu jsem na tuto provokativní demonstraci dobře viděl. Třebaže vlajka byla vzdálena asi 2 km, tedy dost daleko na tak malý cíl, dal jsem povel k palbě. Byl v tom zajisté i kus kanonýrského štěstí, ale i hodně dovednosti, když ji rtm. Vajdič třetí ranou sundal. Zvědavě jsem čekal, co učiní Němci. Podruhé už vlajku nevztyčili.

Po levici jsme sousedili se 4. brigádou. S velitelem této brigády plk. Markusem a velitelem jejího dělostřelectva pplk. Veselem jsem navázal dobré sousedské styky a občas jsem i vypomáhal palbou.

Boje na vrcholcích Malé Fatry trvaly až do konce dubna. Měly typický charakter horských bojů, kde se utkávají menší skupinky pěchoty na směrech od sebe oddělených. Drobnými a soustavnými útoky se však německá obrana drobila. Nejdéle se bránili fašisté na hoře Polom, ale přímá střelba na ně nakonec platila.

Při konečné zteči této hory mi utkvěl v paměti jeden Němec. Stál osaměle na vodorovné skalnaté plošince a neustále házel dolů ruční granáty. Nakonec i jeho v této válce našla kulka.

30. dubna jsme očistili hory od Němců a sestoupili jsme po severních svazích dolů na silnici Strečno – Žilina.

V týž den vztyčili vojáci 1. ukrajinského frontu vlajku nad Říšským sněmem v Berlíně a byla osvobozena Moravská Ostrava.

OPOUŠTÍM SLOVENSKO

Ke Slovensku a Slovákům jsem nemohl mít chladný vztah už jenom díky krásným létům, která jsem tu strávil před válkou. Ani způsob, jakým mě donutili Slovensko opustit, mě v tom nemohl zviklat. Není proto divu, že kdykoli to dovolovala bojová situace, snažil jsem se proniknout do nitra Slováků, vysondovat pravý stav jejich mysli.

Šest let slovenského státu zanechalo patrné stopy. Šaňo Machovi a jeho propagandistickému aparátu se sice nepovedlo vzbudit masovou protičeskou a protižidovskou nenávist, zato ale vyvolali hrůzu před sovětskými vojáky. Obratně zneužili náboženského cítění Slováků, aby vylíčili Rusy jako bezbožníky, kteří boří kostely, vraždí a mučí lidi. Na nás pak se dívali – aspoň pokud jde o prosté venkovské lidi – jako na společníky zlých bolševiků.

Nejsrdečnějšího přijetí jsme se dočkali vlastně v dukelském kraji, kde válka zuřila nejvíc. V tamějších polozbořených vesnicích měli lidé srdce na dlani. Dobře zapůsobil i dar sovětské vlády, která tu rozdala 500 tun mouky. Těžší jsme to měli v městech. Většinou jsme se tam setkávali se zdrženlivostí, chladem a odstupem. Hlásili se k nám především partyzáni a bojovníci SNP. Tohle byli zcela jiní lidé, srdeční, upřímní a přátelští. Na nich jsem poznal, že boj za spravedlivou věc je tou nejlepší školou. Ve vesnicích a městech nám vypočítávali muže a ženy, kteří bojovali nebo zradili.

Po vyhlášení Košického vládního programu se nám dostaly do rukou lepší argumenty proti dlouholeté klerofašistické propagandě. Stejně však tu zůstávalo mnoho nedůvěry.

Snažil jsem se jen tak pro sebe charakterizovat to či ono osvobozené město. Bardejov mi připadal dětsky veselý a radostný, Prešov srdečně přátelský, Liptovský Mikuláš plný bolestí a radostí, Ružomberok zasmušilý a chladný, Vrútky odhodlaně bojovné a Žilina ani ryba, ani rak.

Tyto imprese je třeba brát tak, jak vznikaly, rozhodně si nečiní nárok na hlubší výstižnost. Jsou to letmá pozorování vojáka, který se díval kolem sebe, když mlčely zbraně. A takových chvilek klidu bylo opravdu poskrovnu.

Obzvláště jsem si všímal bývalých příslušníků 2. parabrigády. Jako někdejší náčelník štábu jsem jí věnoval kus života a srdce.

Za postupu Slovenskem se k nám připojovali ti z nich, kteří tu bojovali jako partyzáni. Každý něco prožíval a vypravoval. Z jejich kusých líčení jsem si vytvořil jakousi představu o osudu této jednotky.

Po svém nasazení za dukelské operace, kde brigáda bojovala jako pěší jednotka a utrpěla těžké ztráty, byla stažena do města Krosna, odkud měla odletět na pomoc SNP. V posledním zářijovém týdnu 1944 vládlo špatné počasí, pršelo a na karpatských horách ležela nízká mračna. Účastníci leteckého přesunu vyprávěli, jak v noci za špatného počasí některá letadla havarovala v pohraničních horách, jiná zas omylem dosedla na německých letištích a jejich osádky padly do zajetí. Někdy piloti zavčas poznali omyl a stačili znovu odstartovat.

Dne 26. září odletěla první skupina 60 letadel do Banské Bystrice. Pplk. Talášek, který byl v této skupině, mi později vyprávěl:

Zpráva, že odletíme na Slovensko, se v 2. brigádě bleskově rozšířila a vyvolala nadšení. Kvečeru postupně odstartovalo 60 letadel směrem na Banskou Bystrici. Letěl jsem v prvním letadle, které mělo úlohu rozvědky.

Na palubě letounu byl se mnou ppor. Solovič, jeden desátník a 12 mužů. Letadlo řídil sovětský major, hrdina SSSR.

Cesta probíhala poměrně klidně, jen na některých místech se nás snažily zachytit německé světlomety. Palba německé protiletadlové obrany byla slabá a neúčinná. Náš pilot se většinou vyhýbal prostorům s německou protiletadlovou obranou. Za měsíční noci jsem rozpoznával obrysy slovenských hor a spatřil lesklý pás Hronu. Počasí se zhoršilo a začalo pršet, a proto letiště v Banské Bystrici vypalovalo osvětlovací rakety. Za chvilku už jsme kroužili nad letištěm Tri Duby, označeném řadou červených světel.

Hladce jsme přistáli a za chvíli jsme se už objímali s povstalci, dotýkali se rodné země a líbali ji. Přistáli jsme na slovenské půdě jako první příslušníci 2. čs. parabrigády.

Na letišti nás uvítal škpt. letectva Fajtl. Setkal jsem se i s majorem letectva slovenské armády Dumbalou, nejúspěšnějším letcem v boji proti Sovětům, vyznamenaným několika vysokými německými řády.

Postupně přistávala i ostatní letadla. Avšak ze šedesáti letadel, startujících na letišti v Krosnu, dosáhlo cíle jenom dvacet. Pozdě k ránu přiletěl velitel brigády plk. Vladimír Přikryl. Jeho letadlo předtím omylem přistálo u Března nad Hronom a zastavilo se těsně před hlubokým příkopem. Přiznám se, že první dojmy z hlavního města SNP nepůsobily dvakrát příznivě. Hospody nabité opilci, kterým vyhrávaly cikánské kapely, po ulicích a náměstích se potáceli vojáci i důstojníci zavěšení do žen. Jako kdyby kolem nestál hrozivý nepřítel. Přitom ale čiperní „partyzáni“ rozkrádali naše zbraně shozené na letišti Tri Duby.

Dne 6. října tu pak přistálo 162 letounů s dalšími vojáky. Počasí bylo neustále velmi špatné.

Uvažoval jsem, nakolik to všechno zavinilo počasí anebo špatná organizace vzdušného přesunu brigády. Dále zůstává nepříjemným faktem, že brigádu zasadili do bojů po částech a nikoli jako celek. Tím se její úderná síla zbytečně rozdrobila. Měla rozhodně zůstat v rukou velitele jako záloha hlavního velení. A v tomto případě, myslím, se projevila velitelská měkkost gen. Viesta.

Když se pak po 28. říjnu pokračovalo v boji partyzánským způsobem, většina příslušníků brigády se uchýlila do hor, kde patřila mezi nejlepší bojovníky.

Nakonec brigádu potkalo ještě další neštěstí. Těsně před úplným potlačením SNP ztratila svou zástavu, což se v Sovětské armádě považovalo za nejhorší provinění. Brigádní zástava, již obdržela v dubnu 1944 v Jefremově, byla prý svěřena npor. Ledererovi. Poznal jsem tohoto vzdělaného židovského právníka už ve Velké Británii jako nadmíru schopného záložního důstojníka. Lederer si prý zástavu ovinul kolem těla. Je pravděpodobné, že padl a byl pochován i s ní. Tuto verzi považuju za nejpřijatelnější, neboť kdyby zástavu ukořistili Němci, pak by tento fakt důkladně propagačně využili.

Této jednotce pak za trest nedovolili ani se zúčastnit pražské přehlídky vítězství. (Pod záminkou, že musí hlídat slovensko-maďarské hranice, třebaže v květnu 1945 byly obsazeny Sovětskou armádou a de facto ani neexistovaly.)

Zcela nespravedlivý osud potkal tedy tuto vyšší jednotku, která na začátku výcviku překypovala bojovností a měla všechny předpoklady k tomu, aby splnila i nejnáročnější úkoly, což ostatně také prokázala jak u Dukly, tak i za povstání. Je dodnes dluhem naší vojenské historie a nejen jejím, že této jednotce nebylo ještě přisouzeno čestné místo, které jí plným právem patří. Osobně jsem přesvědčen, že 2. paradesantní brigáda svými morálními a bojovými kvalitami patřila do čela vyšších jednotek našeho sboru.

DVOJÍ SETKÁNÍ

V dáli je vidět siluetu prostějovského kostela a typickou radniční věž. Ze Slovenska až sem jsme se dostali poměrně snadno, s výjimkou tvrdších bojů o vesničku Břest poblíž Přerova. Naposledy jsem viděl své rodné město pod sněhovou pokrývkou v únoru 1940 při svém útěku z protektorátu. Teď je kolem mne všechno v plném květu. Tehdy tam vládli nacisté, ale ještě nyní je Prostějov v moci urputně a ukázněně bojujících vojáků maršála Schörnera, kteří zřejmě stále ještě věří, že někde v Čechách spočinou v přátelském objetí Američanů.

Avšak dnes už nejsem bezmocný utečenec hledající skulinku, kterou bych unikl: dělostřelectvo 3. brigády už zaujalo palebná postavení a město leží v dostřelu mých houfnic.

Stál jsem sice na pozorovatelně s dalekohledem v ruce, v duchu jsem se ale už procházel ulicemi rodného města. Jak je krásné, zvlášť ve svěží jarní zeleni! Zastavil jsem se u radnice, pak jsem zašel do reálky. Cestou k rodnému domku jsem potkával spolužáky, přátele a známé prostějovské sportovce. Zahleděl jsem se i do vod potoka Hloučela. Jednou, to už je hodně dávno, se silně rozvodnil. Jaká to byla senzace pro nás děti…

Vrátil jsem se do přítomnosti: za chvilku zvednu telefon a na město dopadnou granáty. Při této myšlence jsem se necítil zvlášť dobře. Vybavoval jsem si všechny hrůzy války, které jsem viděl cestou z rozrušené sovětské země až sem. Přesto jsem věděl, že nezaváhám, a bude-li třeba, dám povely k palbě. Cítil jsem, že nepřestanu válčit, dokud fašisté nebudou zcela poraženi. Ať granáty dopadnou na rodné město, možná že ohrozím i své příbuzné, ale přestanu bojovat teprve tehdy, až nepřítel bezpodmínečně kapituluje…

Naštěstí až na několik ran, kterými jsme se zastřelovali, už k další palbě nedošlo, protože příštího dne – 9. května 1945 – Německo kapitulovalo. Konečně jsme tomu uvěřili, konečně se ty různé zvěsti a pověsti staly skutečností! Je těžko vylíčit, co všechno následovalo po této oficiální zprávě. Pociťoval jsem tělesnou i duševní svěžest jako po seskoku trvajícím pět let, jako by se mi právě teď rozevřel padák, jako bych konečně doskočil na zelenou zemi. Radost, stisky rukou, objímání, smích a slzy, výstřely z pušek, kulometů a pistolí, vypalování osvětlovacích raket zvyšovaly účinnost přípitků z přídělové vodky. A zajímavé je, že si podobně počínali i naproti na nepřátelské straně, také vystřelovali kulometné dávky a vypalovali rakety.

To mi připomnělo oslavy konce první světové války právě tady, v Prostějově. Záplavy praporů, oslavné průvody a v reálce náš ředitel dr. Karel Beneš sledoval, jestli správně zpíváme Kde domov můj se stejnou horlivostí, jako předtím sledoval císařskou hymnu… Bude se to všechno zase opakovat?

Když k ránu pominulo první vzrušení a nadšení, můj šofér nastartoval willysku a spolu s Eduardem Pickou jsme uháněli k rodnému městu. Vjeli jsme do něj z jižní strany přes Žešov. Když jsem projížděl kolem prostějovského hřbitova, dal jsem zastavit. Vystoupil jsem a dlouho bušil do dveří zahradnictví naproti bráně. Konečně mi otevřeli a prodali květiny. Věnec jsem položil na matčin hrob a kytici rudých karafiátů na náhrobní kámen označený: Jiří Wolker – básník.

Ráno už značně pokročilo, když jsme ujížděli liduprázdnými ulicemi k radnici. Pouze občas jsme potkávali spěchajícího chodce. Radnice byla tradičním místem schůzek mladých, starších i těch nejstarších obyvatel hanáckého „Jeruzalema“. I dnes tu postávala malá skupinka lidí. Auto zastavilo. Všichni se po mně ohlédli.

Z hloučku se oddělil starší muž v tmavých svátečních šatech.

„Vilóšku?“ zvolal poněkud nedůvěřivě. Byl to otec!

Objali jsme se. Změnil se. Vypadal mnohem starší než v mých představách. Oči se mu zarosily.

„Synku, synku,“ opakoval. „Kdyby se toho dožila maminka“.

Nasedli jsme do willysky a jeli napřed domů a pak pro bratry, sestry a ostatní příbuzné. Jejich radost nad koncem války zmnohonásobil můj návrat.

Jako studentovi, a vlastně ještě dříve se mi prostějovský Grandhotel jevil jako vrchol společenského žebříčku. Kolikrát jsem procházel kolem jeho velkých osvětlených oken, z nichž ke mně doléhala veselá vřava a hudba, a v duchu jsem si vždycky umiňoval, že i já se tam jednou musím dostat. A že tam pak vyvedu i otce a maminku, bratry a všechny příbuzné.

„Eduarde,“ obrátil jsem se na svého pobočníka, „máš s sebou ty ruble?“

Eduard si plácl po chlebníku, což znamenalo, že je má dobře uloženy. Ppor. Eduar Picka (teď už dosáhl této hodnosti) vedle funkce mého pobočníka zastával i funkci pokladníka a mou měsíční gáži pečlivě ukládal do svého chlebníku.

Svazky rublů, vytažené z chlebníku, způsobily v Grandu zázrak. Obdrželi jsme nejlepší salónek, dříve vyhrazený pro místní smetánku, přikouzlili i dobré jídlo a nápoje. Nevím, jak se rozhlásilo, že jsem se vrátil, ale za chvilku se tu tísnila spousta dobrých známých, spolužáků a vůbec zvědavců.

Během radostného hodování vběhl dovnitř číšník a třesoucím se hlasem pronesl panikářské sdělení, že se do města vrátili Němci. Zpráva zapůsobila jako puma: moji rozdovádění hosté se rozeběhli do hotelového sklepa. Se mnou tu zůstal pouze tatínek, bratři a sestry. Pocítil jsem přímo bojovou radost nad hanáckou rozvahou a statečností celé své rodiny.

V Prostějově jsem mohl zůstat jen několik hodin. Brzy jsem dohnal brigádu, která postupovala přes Drahanskou vysočinu do Čech. I po kapitulaci docházelo k přestřelkám s Němci. Teď ovšem už nespadali pod ochranu ženevských dohod, po kapitulaci jsme odpor se zbraní v ruce kvalifikovali jako banditství a podle toho jsme také reagovali.

Brigáda dostala rozkaz soustředit se v Dolních Počernicích u Prahy. Tady jsme se měli připravit na pražskou přehlídku vítězství, což znamenalo odvšivit se, uvést uniformu do pořádku, ale především si trošku odpočinout. Vždyť bojová cesta 1. čs. sboru, nastoupená 8. září 1944, trvala plných 243 dní; přitom neustále v první linii a bez odpočinku.

Třebaže jsme se neměli od jednotky vzdalovat, neodolal jsem. Autem to je přece kousek! Projížděl jsem Prahou, zjizvenou nedávnými boji. Rozbité a ohořelé domy, opuštěné vozy elektrické dráhy, poškozená auta, ulice a chodníky plné střepů, skla i kamení a mezi tou spouští šťastní Pražané a nad tím vším svobodné vlajky československé i spojenecké.

Nevěděl jsem, kde mám hledat rodinu, a zkusil jsem to napřed na staré adrese na Hanspaulce. Dům byl nepoškozený. Okna všude zavřená. Prohlížel jsem si ho skrze zahrádku, plnou svěží zeleně, a musel jsem se doslova přemoct, abych dokázal stlačit zvonek u zahradních dvířek. Co se teď dovím?

Otevřely se domovní dveře. Chlapec, který se v nich objevil, na mne pohlédl a zmizel. Vzápětí přede mnou stálo malé děvčátko s copánky a červenou mašlí v nich. Chvilku mě okukovalo a pak rezolutně prohlásilo:

„To je tatínek!“

Potom se ve dveřích objevila moje žena s chlapcem, který předtím utekl. Byl to můj syn Vilík.

Původně jsem se – jako otrlý válečník – chtěl ženě žertem omluvit, že jsem se o pět roků opozdil. Ale nějak jsem se k tomu nedostal…

Doslov

Vzpomínky generála Sachera Pod roztříleným praporem jsem poprvé četl někdy v šedesátých letech. Vycházely na pokračování v časopise Lidová armáda. Četl jsem je dychtivě, s obrovským požitkem. Vilém Sacher vnášel do bezvýrazné agitačně podbarvené uniformity tehdejší memoárové literatury zcela nový, průbojný tón. Byl skvělý vypravěč a měl vynikající paměť na detaily, takže dokázal před čtenářem rozehrát své zážitky v barvitých scénách, které upoutávaly svou životností. A hlavně, měl nač vzpomínat. Od osmatřicátého roku se jako důstojník pohyboval v centru událostí, které vešly do dějin československého vojenského odboje. Mobilizace, ilegální hnutí, dobrodružný útěk za hranice, ústupové boje československé divize ve Francii v létě 1940, spásná evakuace jádra jednotek přes kanál La Manche, výstavba čs. pozemních jednotek v Anglii, těžké boje na sovětsko-německé frontě při osvobozování polského a československého území zakončené slavnostním defilé v rozjásané Praze. Viděl pořádný kus světa, poznal spoustu zajímavých lidí a zažil desítky vzrušujících příhod. Pečlivě vedené deníky a dobře fungující paměť se mu staly bohatým rezervoárem námětů pro řadu knih.

Vzpomínky Pod rozstříleným praporem se narodily jako první. Autor si tu se zdarem vyzkoušel své literární náčiní: vyzrálý, na vojáka nezvykle bohatý jazyk a nekonformní pohled na skutečnost, prodchnutý hrdým vlastenectvím, které neohýbá hřbet před vrchností. Nebylo divu, že jeho vzpomínky už v prvotní podobě vzbudily pokud vím veliký zájem a veskrze pochvalnou odezvu. Našel se však odpůrce. Redakce uveřejnila jeho ostře kritické stanovisko i s fotografií, která mi ozřejmila, že ho od vidění znám. Byl to podplukovník z generálního štábu, bývalý zahraniční voják ze Západu, kterého kádrováci nechali v armádě jen proto, že byl komunista. Zle se do generála Sachera obul. Pohaněl jeho buržoazně důstojnickou minulost. Jen ať si prý vzpomene, jak to bylo tehdy v zámeckém parku v Cholmondeley, kde z evakuovaných zbytků čs. divize z Francie se nově formovala pozemní brigáda. Na pět set komunisticky smýšlejících vojáků, většinou bývalých španěláků, se vzbouřilo proti buržoaznímu velení vojenského odboje a on, Sacher, jako zpravodajský důstojník proti nim zakročoval.

V dobové atmosféře šedesátých let, kdy se stále ještě nosily černobílé brýle přísného třídního vidění, měla taková veřejně udělená výtka jasně diskvalifikační charakter.

Epizodka má však pointu, kterou si nemohu odpustit. Za nějakých deset let, v době, kdy už jsem se s generálem shodou okolností seznámil a chodíval k němu léta skoro každý týden na jeho pravidelná páteční setkání s přáteli, jsem čirou náhodou na stanici tramvaje v Dejvicích potkal zmíněného generálova oponenta. Hned jsem ho poznal. Byl v civilu, zřejmě už penzista, na hlavě černý baret, pod výrazným nosem charakteristický knírek.

Dal jsem se s ním do řeči. Zmínil jsem se, že se na něho pamatuju z doby, kdy napsal tu naježenou repliku na Sacherovy vzpomínky. Zamračil se, zřejmě mu nebylo vhod, že jsem mu to připomněl. Čekal jsem, že bude zdůvodňovat své tehdejší stanovisko, ale on mi k mému překvapení po chvíli řekl:

„Byl jsem hlupák. Všichni jsme byli hlupáci. Víte, ti důstojníci, jako Sacher, to byli opravdoví vlastenci. Šli za tím, co bylo nejdůležitější, bojovat proti Německu. A my? My jsme tím svým politikařením štvali vojáky proti nim, vyvolávali hádky a rozvraceli vojsko… Mně to došlo až po osmašedesátém roce. Neznám vaše názory, ale řeknu vám otevřeně, že já se za to dneska stydím.“

Usmál jsem se:

„Tohle musím povědět generálovi. Bude mít radost.“

„Vy se s ním znáte?“ podivil se. „Tak mu vyřiďte, že ho pozdravuju a všechno beru zpátky. Ať se na mě nezlobí. Že se mu moc omlouvám.“

Vzkaz jsem vyřídil. Generála to povzbudilo. Žil tenkrát negenerálsky skromně ve své vinohradské garsonce. Jeho dny měly pevný řád. Vstával po vojensku v šest, zacvičil si, poklidil, dopřál si osvěžující sprchu a pak, pečlivě oholen, si došel za roh pro mléko a housku. Posnídal a zasedl k práci. Pilně četl a každý den psal. Alespoň pár stránek, aby měl co předčítat svým přátelům, které po Čapkově vzoru přijímal vždycky v pátek. Naléval přitom do hliněných pohárů osvěživě vychlazené víno a nabízel na kostičky nakrájený ementál a trvanlivý salám.

Během let napsal hezkých pár knih, které by mu leckteré nakladatelství okamžitě a s chutí vydalo, ale žádné nesmělo, protože generál Sacher byl po šedesátém osmém roce vyloučen ze strany. Z toho důvodu mu byl vstup do přísně střežené rezervace české literatury zakázán. Jak ho vyloučili, vím z jeho vyprávění. Jako ředitele svazáckého Juniorhotelu ho prověřovala komise, jíž předsedal sám nejvyšší hodnostář SSM. „Řekl jsem mu rovnou,“ slyším v duchu generála, „že nesouhlasím se vstupem vojsk, protože k němu došlo bez vědomí prezidenta, vlády a Národního shromáždění. Předseda na mě začal hulákat jako na nějakého uličníka. To mě naštvalo. Proti mně to byl cucák. Povídám mu: Hele, kloučku, vidíš ty šediny? Ještě jednou mi řekneš něco takovýho a dám ti přes držku. A tak jsem holt vylít z partaje.“

Byla to škoda. Pro stranu, že se zbavovala schopných a moudrých lidí, ale i pro literaturu. Generál Sacher totiž ztělesňoval vzácné a výjimečně šťastné spojení pamětníka a talentovaného literáta. Z jeho tvůrčí dílny vycházely rukopisy, které se četly jedním dechem. Autor je čím dál tím výrazněji stylizoval do podoby životopisných románů.

Po úspěchu knižního vydání vzpomínek Pod rozstříleným praporem stačilo ještě projít nakladatelským křtem Sacherovo druhorozené literární děcko Na počátku stála smrt. Krvavým velikonocům, knize, kterou pokládám za náš nejlepší válečný román, byla už cesta k čtenáři zatarasena.

Brněnské nakladatelství Blok uzavřelo s autorem smlouvu na vydání dalšího životopisného románu Válka skončila na Hané. Narazilo však záhy na politickou bariéru a s rozpačitou omluvou od smlouvy ustoupilo.

Vilém Sacher, věren svým válečným instinktům, nekapituloval. Ze vzpomínek na československé dělostřelce u Jasla vytěžil knížku Psáno na lafetě. Z francouzských a anglických zážitků zfabuloval dobrodružný příběh Ve stínu popraviště. Hned nato se rozpomněl na své přidělení k 2. čs. paradesantní brigádě a na jeho psacím stole se zrodila Nebeská brigáda.

Sacherovo tvůrčí zřídlo tím zdaleka nebylo vyčerpáno. Pilně pokrýval svým drobným, úhledným, i když těžko čitelným rukopisem nové desítky a stovky stránek rozmáchlé čtyřdílné kroniky svého předválečného důstojnického života Armádo, k noze zbraň!

Generál, mezitím už za podpis Charty 77 protizákonně degradovaný na vojína, měl v té době už své oddané čtenáře, jejichž počet se stále rozrůstal. Oficiální nakladatelskou nepřízeň mu vynahrazovala samizdatová vydání jeho děl v Grušově a Vaculíkově edici Petlice. Titul Krvavé velikonoce mu pokud vím vyšel v češtině za hranicemi. Konspirativní cestou mu byl doručen jeden výtisk. Byla to jistě náplast na utržené šrámy, ale to pravé potěšení, které hřeje českého autora, když se jeho knihy mohou vydávat především doma, v Čechách, mu bylo tehdy odepřeno. Věřil, že ten čas přijde. Je mi líto, že se ho nedočkal.

Když skončila válka, zdálo se, že podplukovníka Viléma Sachera, vynikajícího vojáka s odbojovými zásluhami a bohatými frontovými zkušenostmi, čeká skvělá kariéra. Ještě si ani nestačil vychutnat radost z toho, že už je zase doma, pohromadě s manželkou a oběma dětmi, od kterých byl pět let odloučen, a už ho armáda posílala do Sovětského svazu na zdokonalovací studium ve Vorošilovově vojenské akademii. Prožil tam rok nabitý usilovnou prací. Na jaře 1947 svá studia zakončil s výtečným hodnocením.

Po návratu do vlasti ho jmenovali přednostou 3. oddělení hlavního štábu, do jehož kompetence spadalo mimo jiné i vydávání nových vojenských řádů a předpisů. Sacher, nyní už v hodnosti plukovníka generálního štábu, si získal pověst čelného vojenského teoretika. Studie Československá armáda a její úkoly a organizace, kterou napsal spolu se svým spoluposluchačem z „Vorošilovky“ plk. B. Lomským, se stala základním vodítkem pro koncepci československé vojenské doktríny a určení principů výstavby armády. Účastnil se zpracování prvního polního řádu československé armády. Jako zanícený sportovec stanul v čele nové armádní sportovní a tělovýchovné organizace.

Pozorně sledoval i politické dění v zemi. Vlastenecké nadšení pro budovatelskou náplň politiky komunistické strany ho přivedlo na podzim 1947 do jejích řad. Důstojník jeho kvalit byl přirozeně vítán. Zaregistrovali ho přímo na ÚV KSČ, takže měl možnost poznat řadu tehdejších vedoucích funkcionářů, především Rudolfa Slánského a Vlada Clementise. Pracoval v ústřední tělovýchovné komisi KSČ. Podílel se i na zpracování vojenské části volebního programu strany. Únorové události roku 1948 viděl ještě optikou oficiální komunistické propagandy jako vítězství pracujícího lidu.

S nezdolným elánem plnil úkoly, které pro armádu plynuly z nových poměrů. Byl autorem i realizátorem odvážně pojatého armádního vystoupení na IX. všesokolském sletu v červnu 1948. Ukázka bojové akce a skupinový seskok parašutistů na plochu stadiónu sklidily bouřlivý potlesk tribun. Nadmíru spokojen byl i Klement Gottwald, který přihlížel programu z prezidentské lóže, oblečen poprvé do uniformy vrchního velitele československé armády. Generálovo nadšení pro socialistickou republiku však brzy utržilo první rány. V roce 1949 byl po několikaměsíčním věznění popraven zástupce náčelníka hlavního štábu generál Heliodor Píka, bývalý náčelník československé vojenské mise v SSSR. Sacher ho dobře znal. Nevěřil, že by se tento obětavý vlastenec stal velezrádcem. Rozhodně si nezasloužil potupnou smrt na šibenici.

Každou chvíli se Sacher dozvídal, že byl zatčen některý ze zahraničních vojáků z Anglie i ze Sovětského svazu. Za mnohé z nich by dal hlavu. Byl stejně jako v Píkově případě přesvědčený o jejich nevině. Proces s Rudolfem Slánským a dalšími významnými komunisty jím otřásl. Nevěřil jedinému slovu z jejich pokorných přiznání. Pak se k němu donesla zpráva, že generál Reicin, obávaný vrchní inkvizitor armády, cosi neblahého chystá i proti němu. Nebral tu důvěrnou informaci na lehkou váhu. V roce 1944 v Jefremově, kde se formovala 2. čs. paradesantní brigáda, se jako náčelník štábu s tehdejším osvětovým důstojníkem Reicinem ostře střetl a každý, kdo Reicina důkladněji poznal, věděl, že takové věci nezapomíná.

Nedlouho předtím byl plukovník Sacher přemístěn z hlavního štábu do Kolína jako velitel dělostřelecké divize. Díky svým mimořádným schopnostem dosáhl toho, že jeho divize splnila závazek vyrovnat se úrovni gardových jednotek Sovětské armády, což bylo oceněno kromě povýšení na generála i pochvalným osobním dopisem Klementa Gottwalda, který Sachera na slavnostní recepci k výročí osvobození představoval jako jednoho z nových talentovaných generálů naší lidové armády.

Avšak urážlivý způsob, jakým s ním před členy své suity mluvil Gottwaldův zeť a novopečený ministr národní obrany armádní generál Alexej Čepička, nevěstil nic dobrého. Přehlídka dělostřelectva, které generál Sacher velel, sice dopadla na jedničku, ale skrytá nepřízeň kdesi na vysokých místech armádní hierarchie se už rozpřahovala k ráně.

Koncem května 1951 byl generál z Mladé Boleslavi, kam se před časem přemístila jeho divize, fonogramem povolán do Prahy. Velitel dělostřelectva generál Malec mu s nebetyčnými rozpaky odevzdal výnos ministra národní obrany. Stálo v něm, že je s okamžitou platností propuštěn z činné služby a přeložen do zálohy.

Sacher nechtěl věřit svým očím. Zmohl se jen na otázku: „A důvody, soudruhu generále?“ Nadřízený pokrčil rameny. „Důvody neznám.“

Následovalo nucené vystěhování do Skalice u České Lípy. Pověst generála, kterého vyhodili z armády, už předem vyvolávala podezření stranických a lidosprávných orgánů, co je zač. Snažil se rozptýlit nedůvěru okolí. Pracoval v továrně, pomáhal místnímu JZD, později i se ženou přijal zaměstnání lesního dělníka. Dlouhou dobu potom oba manželé pracovali v pohostinství. Nejprve v hotelu Praha a poté v hotelu Corso v Jablonci nad Nisou. V té době se o generála začala zajímat Státní bezpečnost. Sledovali ho. Předvolávali k výslechům. Nakonec ho nutili k podpisu prohlášení o spolupráci. Odmítl. Znovu změnil působiště. Vedl hotely v Hamru na jezeře, v Libverdě, Mariánských Lázních, v Doksech stanové městečko, řídil vojenské zotavovny ve Špindlerově Mlýně a v Praze.

Utrpěné křivdy mu nedaly spát. Rozhodl se zahájit boj za očistu svého jména. V roce 1961 odeslal Kanceláři prezidenta republiky žádost o přešetření svého případu. Za měsíc přišla odpověď, že pro veřejné ospravedlnění není důvod, neboť žadatel byl propuštěn do zálohy na základě kádrového zhodnocení v souladu se zákonem 85/1950. Čas tehdy zřejmě ještě nedozrál.

Muselo uplynout dalších pět let nedůstojného nuzování, než se Vilém Sacher konečně dočkal rehabilitace. Za prožitá příkoří ho odškodnili Řádem rudé hvězdy. Pro opětné přijetí do armády se kádrovákům už nezdál perspektivní. Dostal však slušné místo ředitele Juniorhotelu. Jeho hvězda jako by přece jen opět stoupala nad obzor. Stal se agilním předsedou Dukla klubu. Stará láska k armádnímu sportu nezrezivěla. A začal psát své paměti. Ale přišel rok 1968. Generál podruhé prožil okupaci Československa. Ten drastický zážitek nedokázal přenést přes srdce. Jeho někdejší zanícení pro socialismus se definitivně zbortilo.

U stranické prověrky, jak víme, neobstál. Ani se o to nesnažil. Znovu byl zařazen mezi utlačené a ponížené. Svůj úděl však nesl hrdě. Svými knihami se pustil do boje o budoucnost. Nejenom svou. Přidal se k disidentům. Já mu to tehdy rozmlouval: „Umíte psát jako nikdo druhý z pamětníků, generále, tak pište a nepalte si zbytečně prsty. Byla by škoda každé vaší knihy, která by nevznikla.“ Bál jsem se, že začne být pod dohledem, že ho budou, tak jako jiné disidenty, čas od času odvážet k výslechům. Jak dlouho by to mohl vydržet ve svém věku? Mohl by vůbec ještě najít čas a klid na psaní knih? A taky jsem se bál, přiznávám, že k němu nebudu moct chodit na ty nádherné páteční besedy u vína. Jednou jsem mu řekl: „Generále, takhle vám už vůbec nedovolí žádnou knihu vydat.“

„Víš, já o nějaké milodary nestojím. Teď jde o důležitější věci, než je vydání mých knih. Musel bych se stydět, kdybych v takové době mlčel a myslel jen na sebe.“

Dnes vím, že měl pravdu. Škoda, velká škoda, že se nedočkal dne, kdy to ví každý tak jako já.

Karel Richter

VILÉM SACHER

POD ROZSTŘÍLENÝM PRAPOREM

Doslov napsal PhDr. Karel Richter, CSc.

Přebal, vazbu a grafickou úpravu

navrhla Irena Vorlíčková

Fotografie z autorova archívu

Vydání 2., Praha 1991

Vydalo Naše vojsko, nakladatelství

a knižní obchod, s. p. v Praze,

jako svou 6046. publikaci, 288 stran, 24 stran příloh

Odpovědná redaktorka Ing. Ivana Parkmanová

Výtvarná redaktorka Larisa Dašková

Technický redaktor Jaroslav Šelenko

Vytiskla tiskárna Naše vojsko, s. p. v Praze

AA 21,21 (z toho obr. 1,83), VA 21,85

K tisku schváleno 25. 1. 1991

Důstojník československé armády Vilém Sacher nepatřil k těm, kteří se po nacistické okupaci smířili s úlohou trpných pozorovatelů. Zvolil cestu, která ho vedla po útěku do Maďarska přes Jugoslávii k československé divizi ve Francii a na frontu. Prodělal ústup a evakuaci do Anglie, těžký rok 1940, spory a potíže při budování nových jednotek. Jako jeden z prvních odjel k 1. čs. armádnímu sboru do Sovětského svazu, stal se velitelem dělostřelectva 3. brigády, bojoval na Dukle, u Jasla i na Slovensku. Po všechna válečná léta prokazoval duševní i fyzické kvality jako vynikající důstojník generálního štábu i frontový velitel. Patřil k vojákům, jejichž povaha a temperament je nutily stát vždy uprostřed boje na frontě a nevyhýbat se bojům a sporům ani za frontou. Po válce byl Vilém Sacher poslán na zdokonalovací studium ve Vorošilovově vojenské akademii. Po návratu do vlasti se aktivně podílel na výstavbě čs. armády. Tím průkaznější je nevděk, jehož se dočkal v padesátých letech, kdy byl výnosem ministra národní obrany přeložen bez jakéhokoliv vysvětlení do zálohy. Více než patnáct let byl nucen žít i s rodinou v nedůstojných podmínkách, než se v roce 1966 dočkal částečné rehabilitace. Přišel však rok 1968. Podruhé prožil generál okupaci Československa. Jeho někdejší zanícení pro socialismus se definitivně zhroutilo. Pro nesouhlas se vstupem spojeneckých vojsk do Československa byl vyloučen ze strany a za podpis Charty 77 protizákonně degradován na vojína. Své plné rehabilitace se už nedočkal. Stalo se tak až 15. ledna 1990.

Když se kniha Pod rozstříleným praporem objevila na trhu v roce 1969 poprvé (a naposled), zazářila v šedi naší tehdejší vojenské memoárové literatury jako hvězda. Ani ve svých pamětech nezůstal totiž Vilém Sacher chladně nezúčastněným historikem. Znovu volil cestu angažovanosti a předložil čtenáři poutavé osobní svědectví o bojích, jichž se zúčastnil, i názory, které otevřeně obhajoval. Proto i dnešnímu čtenáři přinese jeho vyprávění řadu pozoruhodných postřehů a závěrů a nepochybně přispěje k novým pohledům na nedávnou historii.