Maska červeného spektra
Fred Saberhagen

Felipe Nogara nebyl momentálně ničím zaneprázdněn. Rozhodl se proto podívat se na onu věc, která ho přivedla až sem, daleko za hranice galaxie. Vyšel ze svého luxusního apartmá a vstoupil do soukromé observatoře. Stál pod klenutou kopulí z neviditelného skla a měl pocit, jako by se nacházel mimo trup své vlajkové lodi Nirvána.
Pod Nirvánou zářil nakloněný disk galaxie. Jedno jeho rameno obsahovalo všechny hvězdné systémy, které tento muž, potomek lidí ze Země, ^zatím prozkoumal. Ale ve všech ostatních směrech, kam se Nogara podíval, zářilo mnoho jasných míst a světelných bodů. Představovaly další galaxie, které rychlostí desítek tisíc mil za vteřinu pokračovaly ve své cestě k optickému horizontu vesmíru.
Avšak Nogara sem nepřiletěl, aby se díval do galaxie. Přivedlo ho sem něco nového, něco, co ještě žádný člověk neviděl tak zblízka.
Hvězda, která tvořila střed tohoto jevu, nebyla viditelná lidskému oku. Člověk však mohl pozorovat galaxie, které se za ní tlačily k sobě, a oblaka prachu propadající se v kaskádách do této substance. Její hmota, snad miliónkrát větší než hmota Slunce, zalomila kolem sebe vesmírný čas tak, že ani foton světla z ní nemohl na viditelné vlnové délce uniknout.
Trosky z hlubokého vesmíru vířily v prachu a padaly do osidel této hypermasy. Padající prach vytvářel statické náboje a blesky ho pak přeměňovaly na jasné, téměř průsvitné bouřkové mraky. Mihotavé blýskání vždy úplně zčervenalo, než zmizelo poblíž ústí gravitační jámy. Pravděpodobně ani neutron by neunikl tomuto slunci. A žádná loď by se neodvážila přiblížit se k němu víc, než byla nynější dráha Nirvány.
Nogara přiletěl sem, do vzdálených končin, aby se sám přesvědčil, jestli tento nedávný objev nebude představovat nebezpečí pro obydlené planety; obyčejná slunce by se totiž zřítila do vířivé hypermasy jako třísky dřeva, kdyby se dostala do její dráhy. Ale zdálo se, že uplyne dalších tisíc let, než bude třeba evakuovat nejbližší planety, a do té doby se černá díra může sama zahltit prachem a její jádro implodovat. Následkem toho se většina její hmoty vrátí zpět do vesmíru. Bude to jedinečná podívaná, která však nebude představovat žádné velké nebezpečí.
V každém případě to za tisíc let bude problém někoho jiného. Teď by se ovšem dalo říci, že to byla Nogarova záležitost, protože jestliže někdo vládl galaxii, pak to byl on.
Ozval se komunikátor; Nogara byl volán zpět do privátního přepychu svých pokojů. Sestupoval rychle z observatoře, rád, že má důvod opustit galaxie, které ho obklopovaly.
Dotknul se prstem malé destičky. „Co se děje?“
„Můj pane, kurýrní loď ze systému Flamland dorazila. Přiváží…“
„Mluv jasně. Přiváží tělo mého bratra?“
„Ano, můj pane. Raketa s rakví na palubě se už přibližuje k Nirváně.“
„Setkám se s kapitánem kurýrní lodi sám ve Velkém Sále. Nechci žádný ceremoniál. Zařiď, aby roboti u vzduchové komory prohlédli doprovod a otestovali vnějšek rakve kvůli infekci.“
„Ano, můj pane.“
Zmínka o nákaze byla trochu zavádějící. Nebyl to flamlandský mor, který sklátil Johanna Karlsena a položil ho do rakve, i když tak zněla oficiální zpráva. Doktoři měli za úkol zmrazit hrdinu Skalnaté Planiny jako nejzazší opatření, aby zabránili jeho neodvratné smrti.
Oficiální lež byla nutná, protože ani Nejvyšší Vládce Nogara nemohl jen tak odstranit muže, který dosáhl takových skvělých výsledků na Skalnaté Planině. Po oné velké bitvě se zdálo, že život v galaxii zvítězí, i když proti Berserkrům stále ještě probíhaly urputné boje.
Velký Sál byl místem, kde se Nogara denně bavil a hodoval se čtyřiceti nebo padesáti lidmi, kteří se spolu s ním nacházeli na Nirváně. Byli to jeho podřízení –asistenti, tajemníci, členové posádky a ti, kteří se starali o zábavu. Avšak Sál, do kterého vstoupil nyní, byl prázdný, až na muže stojícího v pozoru u strany rakve.
Tělo Johanna Karlsena a to, co zbývalo z jeho života, bylo zapečetěno pod skleněným poklopem těžké rakve, ve které byl zabudován chladicí a oživovací systém, uzavřený klíčem z optoelektrických vláken. Vyhotovit jeho přesnou kopii bylo teoreticky nemožné. Tento klíč nyní Nogara žádal od kapitána kurýrní lodi.
Kapitán měl klíč pověšený kolem krku. Trvalo mu chvíli, než přetáhl zlatý řetěz přes hlavu a podal ho Nogarovi, a další chvilku, než si vzpomněl a uklonil se –byl to vesmírný pilot a ne dvořan. Nogara ignoroval tento poklesek v chování. Byli to jeho guvernéři a admirálové, kteří začali znovu zavádět hodnostní formality; on sám nijak nedbal, jak se podřízení stavěli a pohybovali, dokud byli poslušní a inteligentně vypmovau příkazy.
Až nyní, s klíčem v ruce, pohlédl Nogara na svého zmrazeného nevlastního bratra. Doktoři, účastnící se tohoto spiknutí, oholili Johannovu krátkou bradku a vlasy. Jeho rty byly bílé jako křída a nevidomé oči se zdály být z ledu. Přesto tento obličej spočívající na nařa-sených zmrzlých pokrývkách bezpochyby patřil Johannovi. Měl v sobě něco, co se nedalo zmrazit.
„Chci být sám,“ řekl Nogara. Otočil se čelem k zadní části Velkého Sálu a čekal, dívaje se skrze ohromnou obrazovku ven na vesmír, který díky aktivitě černé díry vypadal celý jako rozmazaný.

Když slyšel, že se dveře za kapitánem kurýrní lodi zavřely, otočil se – a stál tváří v tvář malé postavě Olivera Micala, muže, kterého vybral na uprázdněné místo guvernéra Flamlandu. Mical musel vstoupil v tentýž okamžik, když pilot vycházel. Jak symbolické, pomyslel si Nogara.
S rukama položenýma důvěrně na rakvi pozvedl Mical jedno šedivějící obočí v obvyklém výrazu znuděného pobavení. V jeho otylém obličeji to zaškubalo, když se pokusil o civilizovaný úsměv.
„Jak to řekl Browning?“ zamyslel se Mical, dívaje se dolů na Karlsena. ‚„Vykonávaje práci za krále celý dlouhý den‘ – a nyní tato odměna za statečnost a čest.“
„Odejdi,“ řekl Nogara.
Mical byl, kromě flamlandských lékařů, jedním z mála, kteří se zúčastnili spiknutí. „Přišel jsem s nejlepším úmyslem podělit se o tvůj zármutek,“ řekl. Když se však podíval na Nogaru, přestal se přít. Uklonil se, což bylo trochu výsměšným gestem, když byli přítomní jen oni dva, a rychle odkráčel ke dveřím. Nogara osaměl.
Nu, Johanne. Kdybys byl proti mně intrikařil, byl bych tě dal zabit rovnou. Ale ty jsi nikdy nebyl spiklenec, ty jsi mně prostě jen příliš dobře sloužil, a mi přátelé stejně jako nepřátelé tě začali mít až moc rádi. Takže teď jsi tady, moje zamrzlé svědomí, poslední svědomí, které kdy budu mít. Dříve nebo později by ses stal ctižádostivým, proto jsem musel udělat buď toto nebo tě nechat zabít.
Odstraním tě nyní do bezpečí. Možná jednou se ti naskytne další naděje na život. Je to divný pociť, když si představím, že jednoho dne bys mohl stát v zamyšlení nad mou rakví, tak jako teď stojím já. Nepochybuji, že by ses modlil za to, co bys považoval za moji duši… Nemohu udělat totéž pro tebe, ale aspoň ti přeji sladké sny. Ať se ti zdá o nebi věřících, ne o tvém pekle.
Nogara si představil mozek nastavený na absolutní nulu, s neurony opakujícími stále do nekonečna tentýž sen. Ale to byl nesmysl.
„Nemohu riskovat svoji moc, Johanne.“ Tentokrát vyslovil svoji myšlenku nahlas. „Měl jsem na vybranou buď tuto cestu nebo tě nechat zabít.“ Opět se otočil čelem k široké obrazovce.
„Předpokládám, že Třicet Tři už dopravil Karlsenovo tělo Nogarovi,“ řekl Druhý Důstojník na esteelské kurýrní lodi Třicet Čtyři a dál pozoroval chronometr na kapitánském můstku. „Musí to být pěkné, prohlásit se za císaře či koho a sledovat, jak se lidé z celé galaxie mohou přetrhnout, aby pro tebe udělali, co si zamaneš.“
„Nemůže být nic dobrého na tom, když ti někdo přiveze tělo mrtvého bratra,“ prohodil Kapitán Thurman Holt a sledoval přitom navigační přístroje. Jeho loď se rychle vzdalovala od Flamlandského systému. I když Holt nebyl zrovna nadšen svým posláním, byl rád, že je pryč z Flamlandu, kde se moc postupně dostávala do rukou Micalovy politické policie.
„Nejsem si tím tak jistý,“ ušklíbl se Druhý Důstojník.
„Co tím chceš říci?“
Druhý Důstojník se ohlédl na obě strany, ze zvyku, který si vytvořil na Flamlandu. „Slyšel jste tuhle?“ zeptal se. „Nogara je Bůh – ale polovina jeho mužů jsou ateisté.“
Holt se slabě pousmál. „Není to žádný šílený tyran. Vláda na Esteelu není nejhorší z celé galaxie. A potlačit povstání vyžaduje tvrdé muže.“
„Karlsen si vedl dobře.“
„To je pravda.“
Obličej Druhého Důstojníka zkřivila nehezká grimasa. „Ach jistě, Nogara by mohl být horší, když na to přijde. Je to politik. Ale já prostě nemohu vystát tu čeládku, která se kolem něho nashromáždila za posledních několik let. Na palubě máme příklad toho, co umějí udělat. Jestli chcete znát pravdu, mám teď, když je Karlsen mrtvy, trochu strach…“
„Už brzy se s nimi setkáme.“ Holt si povzdechl a protáhl se. „Jdu se podívat na vězně. Předávám ti velení.“
„Vystřídám vás, pane. Udělejte tomu člověku dobrou službu a zastřelte ho.“
Když se Holt minutu nato díval skrze malou špehýrku do vězeňské cely, cítil upřímný soucit a opravdu si přál, aby byl vězeň raději mrtvý.
Holt hleděl na náčelníka povstalců jménem Janda. Jeho zajetí byl poslední úspěšnou operací flamlandské shižby pod Karlsenovým vedením a znamenalo prakticky konec povstání. Janda byl vysoký muž, statečný vzbouřenec a surový bandita. Bojoval proti Nogarově říši Esteel do posledních sil. Když už nezbývala ani špetka naděje na vítězství, vzdal se Karlsenovi.
„Moje hrdost mi velí vítězit nad nepřáteli,“ napsal Karlsen v jednom svém soukromém dopise. „Moje čest mi zakazuje ponižovat je.“ Avšak filozofie Micalovy politické policie byla značně odlišná.
Janda byl zřejmě vysoké postavy, ale Holt ho nikdy neviděl stát. Pouta z plastického materiálu, který neměl zraňovat kůži, stále stahovala jeho zápěstí a kotníky. Nebylo pro ně nyní žádného rozumného důvodu, a Holt by je byl Jandovi sundal, kdyby mohl.
Vedle Jandy seděla dívka a snažila se ho krmit. Kdo by ji neznal, považoval by ji za jeho dceru. Ale Lucinda byla jeho o pět let mladší sestra. Její nezvyklá krása byla pravděpodobně jedním z důvodů, proč ji Micalova policie posílala na dvůr Nogary nijak nepoznamenanou. Proslýchalo se, že poptávka po určitém druhu zábavy je mezi dvořany vysoká, a že musí být dodávány stále nové zdroje.
Holt si doposud nepřipustil, že by tyto pověsti mohly být pravdivé, hlavně proto, že o nich nepřemýšlel. Otevřel dveře vězení – zamykal je jen z toho důvodu, aby Janda náhodou někam nezabloudil a něco se mu nestalo – a vešel dovnitř.
Když Lucindu poprvé přivedli na palubu lodi, z jejích očí vyzařovala bezmocná nenávist vůči každému Estee-lanovi. Holt byl ohleduplný a od samého začátku se jí snažil pomáhat. V jejím obličeji, který k němu nyní pozvedla, se už nezračil žádný odpor, spíše naděje, o kterou, jak se zdálo, se musela s někým podělit.
„Myslím, že před několika minutami vyslovil mé jméno,“ řekla.
„Ano?“ Holt se sehnul, aby se podíval na Jandu zblízka. Neviděl však žádnou změnu. Janda stále hleděl před sebe skelným pohledem, z pravého oka mu občas vytryskla slza, která se však nezdála být následkem žádného citového vzrušení. Jeho spodní čelist visela ochable a celé tělo bylo jaksi sesunuté.
„Možná –“ nedokončil Holt.
„Co?“ Dychtivě se na něj zadívala.
Bohové Vesmíru! Nemůže si dovolit zaplést se s touto dívkou. Téměř si přál, aby v jejích očích opět spatřil nenávist.
„Možná,“ řekl jemně, „by bylo pro tvého bratra lepší, kdyby se teď nezačal uzdravovat. Víš přece kam letíme.“
Lucindina naděje, měla-li nějakou, byla rozmetána jeho slovy. Mlčela a dívala se na bratra, jako by ho viděla poprvé.

Ozval se komunikátor upevněný na Holtově zápěstí.
„Kapitán slyší,“ ohlásil se.
„Pane, hlásím loď, kurs pět hodin od naší lodi. Volá nás. Malá a normální.“
Poslední tři slova byla domluveným výrazem a znamenala ujištění, že spatřená loď není ohromným trupem Berserkrova válečného korábu. A poraženým povstalcům z Flamlandu nebylo dovoleno vlastnit lodi pro cesty do hlubokého vesmíru; proto Holt neměl žádnou příčinu se znepokojovat.
Došel zpět na kapitánský můstek a zadíval se na malý trup lodi na obrazovce. Nebyla mu povědomá, ale to nebylo překvapivé, protože existovalo velké množství lodí obíhajících mnoho planet. Ale proč by se tady, v hlubokém vesmíru, k němu měla přibližovat nějaká loď a zdravit ho?
Mor?
„Ne, žádný mor,“ odpověděl na jeho otázku hlas v rádiu skrze statické praskání. Vizuální signál z druhé lodi byl nestálý a přeskakoval; bylo těžké rozeznat tvář mluvícího.
„Zrnko prachu se dostalo do mých systémů při posledním skoku, a moje pole nejsou v nejlepším stavu. Mohli byste vzít na palubu několik pasažérů?“
„Jistě.“ Srážka lodi, která byla na okraji C-plus skoku, s gravitačním polem nějakého většího smítka prachu byla řídkým, i když ne ojedinělým případem. Také by to vysvětlovalo rušivé spojení. Holt se stále ještě ničeho neobával.
Neznámý cestovatel vyslal raketu, která se zachytila u vchodu do vzduchové komory. Holt otevřel poklop, na tváři povzbudivý úsměv, kterým chtěl přivítat pasažéry v nouzi. V okamžiku byli však on i půl tuctu mužů z jeho posádky zavaleni hordou kovových strojů, předvojem vyslaným Berserkrem.
Studené a bezcitné stroje se zmocnily kurýrní lodi tak rychle, že se nikdo ani nezmohl na odpor. Nikoho však neusmrtily. Odervaly řízení z jednoho záchranného člunu a nastrkaly do něho Holta, jeho posádku i vězně.
„To na té obrazovce nebyl Berserkr, to nebyl Berserkr!“ opakoval Druhý Důstojník Holtovi. Zajatci seděli vedle sebe v malém prostoru, namačkáni jeden na druhého. Stroje jim dovolily přívod vzduchu, a také vodu ajídlo.
„Já vím, že nevypadal jako Berserkr,“ odpověděl Holt. „Zřejmě jsou schopní na sebe vzít novou podobu, vylepšují tak svůj bojový arzenál. Po tom, čase odehrálo na Skalnaté Planině, je to logické. Překvapivé je pouze, že to nikdo neočekával.“
Otevřel se poklop a dvojice strojů zhruba se podobající lidem vešla do člunu. Bez zaváhání prošly mezi devíti stěsnanými zajatci a zastavily se u Jandy.
„Ne, on nemůže mluvit!“ vykřikla Lucinda. „Nechtě ho být!“
Ale stroje buď nechtěly nebo nebyly schopné slyšet. Postavily Jandu na nohy a vyváděly ho ven. Dívka běžela za nimi, věšela se na stroje, přemlouvala je. Holt, obávaje se, že se jeden ze strojů otočí a zabije ji, se pokusil Lucindu zastavit, ale bezúspěšně. Naštěstí jí stroje pouze zabránily, aby s nimi vyšla ze záchranného člunu. Kovové paže ji zatlačily zpět a poklop se zabouchl za Jandou i jejich vězniteli. Lucinda stála a tupě hleděla před sebe. Nepohnula se, ani když jí Holt položil ruku kolem ramen.
Po nekonečném čekání se poklop opět otevřel. Stroje se vrátily, ale bez Jandy. Místo toho vyvedly Holta.
Trupem kurýrní lodi se ozývaly vibrace; zdálo se, že stroje ji celou přebudovávají. V malé místnosti oddělené od zbytku lodi novým pažením umístil Berserkr svůj hlavní komputerovy mozek a instaloval pro sebe mikrofon a elektronická zařízení, která měla sloužit jako jeho oči a uši. Sem byl zaveden Holt k výslechu.
Berserkr se ho vyptával velmi dlouze a téměř každá otázka se týkala Johanna Karlsena. Vědělo se, že Berserkry považovaly Karlsena za svého úhlavního nepřítele, ale tento Berserkr se jím zdál být přímo posedlý a nebyl ochoten uvěřit, že Karlsen je opravdu mrtev.
„Zmocnil jsem se vašich grafů a astronautických map,“ připomněl Berserkr Holtovi. ‚Vím, že míříte k Nirváně, kam byl údajně neživý Karlsen odvezen. Popiš mi tuto loď jménem Nirvána, kterou používá živá jednotka Nogara.“
Dokud se stroje ptaly pouze na mrtvého muže, Holt odpovídal přímo a bez vytáček, nechtěl být přistižen při nějaké zbytečné lži. Ale vlajková loď bylo něco jiného, a Holt zaváhal. Na druhé straně toho nebylo o Nirváně tolik co říci. Stejně neměl možnost domluvit se se svými společníky na nějakém plánu, jak Berserkra podvést, a navíc si byl jist, že Berserkr slyšel všechno, o čem mluvili uvnitř v záchranném člunu.
„Nikdy jsem Nirvánu neviděl,“ odpověděl podle pravdy. „Ale logicky usuzuji, že to musí být silná loď, když na ní cestuje nejvyšší vůdce lidí.“ Neuškodí nikomu, když řekne to, co si stroj určitě sám vydedukoval.
Dveře se náhle otevřely a Holt se překvapeně zadíval na zvláštního člověka, který vešel do vyslýchací místnosti. Vzápětí si však uvědomil, že to není člověk, ale nějaký Berserkrův výtvor, s kůží možná z plastiku nebo snad z nějaké uměle vypěstované tkáně.
„Jsi kapitán Holt?“ zazněla otázka. I když se figura v podstatě hodně podobala lidské, Holt byl přesvědčen, že se nejedná o živoucí bytost. Postava se zeptala: „Proč neodpovídáš?“
Už samotná řeč by Berserkrovu kamufláž prozradila, protože pozornému posluchači nemohlo ujít, že nemluví opravdový člověk.
„Ty nejsi člověk,“ odvětil Holt.
Postava si sedla a zůstala bez hnutí.
Berserkr vysvětloval: „Jak vidíš, nejsem schopen vyrobit takovou imitaci živé jednotky, kterou by pravé živé jednotky nerozpoznaly jako padělek. Proto ti přikazuji, abys ty, skutečná živá jednotka, mně pomohl zjistit, zda Karlsen je opravdu mrtev.“
Holt neřekl nic.
„Já jsem speciální zařízení vybudované Berserkry. Mám jediný cíl: zjistit s naprostou určitostí, že Karlsen je mrtvy. Když mi pomůžeš dokázat jeho smrt, osvobodím tebe i ostatní živé jednotky, které jsem zajal. Když odmítneš; všichni budete podrobováni vrcholně nepříjemným stimulům tak dlouho, dokud si celou věc nerozmyslíte.“
Holt nevěřil, že by je Berserkr dobrovolně osvobodil. Ale neměl co ztratit tím, že bude mluvit, a možná alespoň získá pro sebe a ostatní rychlou smrt. O Berserkrech se vědělo, že byli účinnými zabijáky, ne sadisty.
„Jak chceš, abych ti pomohl?“ zeptal se Holt.
„Až tato loď bude zcela pod mým řízením, vypravíme se na Nirvánu, kde máš odevzdat vězně. Četl jsem příkazy. Vězňové budou vyslechnuti veliteli na Nirváně a potom odvezeni na Esteel do vazby. Mám pravdu?“
„Ano.“
Dveře se opět otevřely já dovnitř se vpotácel Janda, sehnuty a napůl v mrákotách.
„Můžete ušetřit tohoto muže dalších výslechů?“ zeptal se Holt Berserkra. „Nemůže vám nijak pomoci.“

Jen ticho mu bylo odpovědí. Holt znepokojeně pohlédl na Jandu a uvědomil si, že se na vzbouřenci něco změnilo. Z jeho pravého oka přestaly téci slzy. Když to Holt uviděl, pocítil vzrůstající hrůzu, protože podvědomě už předem tušil, co se Berserkr chystal říci.
„Tam, kde byly v této živé jednotce kosti, je teď kov,“ pronášel monotónně Berserkr. „Tam, kde tekla krev, teď proudí konzervační prostředek. Do lebky jsem umístil komputer a v očích jsou kamery, které mi podají důkaz, který potřebuji mít o Karlsenovi. Chování člověka, který má vymytý mozek, ještě, umím napodobit.“
„Necítím vůči tobě nenávist,“ řekla Lucinda Berserkru, když seděla sama u výslechu. „Jsi jen určitá forma katastrofy, jako je zemětřesení na planetě nebo zrnko prachu, které narazí na loď, jejíž rychlost se blíží rychlosti světla. Nogara a jeho lidé jsou ti, které nenávidím. Kdyby jeho bratr nebyl mrtev, zabila bych ho sama vlastníma rukama a s radostí ti přinesla jeho tělo.“
„Kapitán kurýrní lodi? Tady je guvernér Mical, hovořím za Nejvyššího Vládce Nogaru. Doprav své dva vězně okamžitě na Nirvánu.“
„Provedu, pane,“ potvrdil Holt příjem.
Když se kurýrní loď vyhoupla ze své dráhy v C-plus, Nirvána už byla v dohledu. Vražedný Berserkr mezitím vyvedl Holta a Lucindu ze záchranného člunu a člun se zbytkem posádky nechal plout mezi dvěma loděmi, jako kdyby lidé v něm kontrolovali pole kurýrní lodi. Ve skutečnosti byla posádka ve člunu jeho rukojmími, kteří by současně posloužili jako štít, kdyby byl odhalen. A tím, že je nechal v prostoru, chtěl Berserkr také bezpochyby udělat vyhlídku na jejich eventuální propouštění pravděpodobnější.
Holt nevěděl, jak Lucindě sdělit osud jejího bratra, ale nakonec se mu to jaksi podařilo. Chvilku plakala, ale potom se utišila a zůstala velice klidná.
Berserkr nyní nyní posadil Holta a Lucindu do rakety mířící k Nirváně. Stroj, který byl Lucindiným bratrem, už čekal v raketě, sesunutý, s výrazem zlomeného člověka – přesně jak vypadal Janda v posledních dnech svého života.
Když Lucinda uviděla tuto postavu, zarazila se. Potom jasným hlasem pronesla: „Ráda bych ti poděkovala, stroji. Udělal jsi pro mého bratra, co by žádná lidská bytost neudělala. Myslím, že bych byla sama našla způsob, jak ho usmrtit, než by ho jeho nepřátelé měli možnost dát mučit.“
Vchod do Nirvány byl opatřen těžkými pancéřovými deskami a vybaven obranným zařízením, které by odrazilo nápor přistávajících strojů stejně lehce, jako by její paprsky a rakety zneutralizovaly jakýkoliv útok zahájený kurýrní lodí nebo celého tuctu jí podobných. To vše Berserkr předvídal.
Holt byl na palubě Nirvány uvítán důstojníkem.
„Tudy, Kapitáne. Už vás všichni očekáváme.“ ~~
„Všichni?“
Důstojník vyhlížel jako dobře živený člověk, se spokojeným výrazem, který odrážel bezpečí a lehkou službu. Nespouštěl oči z Lucindy. „Ve Velkém Sále probíhá slavnost. Přílet vašich vězňů byl netrpělivě očekáván,“

Ve Velkém Sále hrála hlasitá hudba a tanečníci se svíjeli v kostýmech, které už překročily hranici oplzlosti. Servírovací roboti nyní sklízeli zbytky hostiny se stolu, který se táhl téměř od jedné stěny ke druhé. Na židli vypadající jako trůn seděl uprostřed dlouhé řady hodujících Nejvyšší Vládce Nogara, přes ramena měl přehozený bohatě zdobený plášť a před sebou křišťálový pohár s bílým vínem. Po obou stranách od něho se veselilo a hýřilo čtyřicet nebo padesát mužů a žen plus několik dalších, jejichž pohlaví by si Holt v tuto chvíli netroufl určit. Všichni popíjeli a smáli se, někteří si oblékali masky a kostýmy a hotovili se k další zábavě.
Hlavy se otočily, když Holt vstoupil, a okamžik ticha byl následován hlasitým pokřikováním. V jejich tvářích a očích prohlížejících si vězně nezahlédl Holt ani stopu lítosti.
„Vítejte, Kapitáne,“ pronesl Nogara příjemným hlasem, když si Holt vzpomněl a uklonil se. „Co je nového ve Flamlandu?“
„Nic důležitého, pane.“
Muž s odulým obličejem, který seděl po Nogarově pravici, se nahnul dopředu. „Nepochybuji, že všichni truchlí nad zemřelým guvernérem?“
„Samozřejmě, pane.“ Holt poznal Micala. „A všichni očekávají nastoupení nového.“
Mical se opřel ve své židli, cynicky se usmívaje. „Jsem si jist, že rebelantské obyvatelstvo dychtivě očekává můj přílet. Hej, děvče, také ses nemohla dočkat, až se se mnou setkáš? Pojď sem ke mně, krasavice.“ Lucinda poslechla a pomalu kráčela kolem stolu. Mical přikázal servírujícím robotům: „Připravte židli pro toho muže –tam, doprostřed místnosti. Kapitáne, můžete se vrátit na svoji loď.“
Felipe Nogara nespouštěl oči ze spoutané postavy svého starého nepřítele Jandy. Bylo těžké uhodnout, co si při tom myslí. Ale zatím se zdál být spokojený a nechal Micala poroučet podle jeho vůle.
„Pane,“ obrátil se Holt k Micalovi. „Rád bych viděl –pozůstatky Johanna Karlsena.“
To vzbudilo Nogarovu pozornost. Přikývl. Robot odtáhl černé sobolí závěsy na konci Sálu a odhalil tak přístěnek. Tam, před ohromnou obrazovkou, odpočívala rakev.
Holt nebyl nijak zvlášť překvapen; na mnoha planetách bylo zvykem pořádat hostiny v přítomnosti zesnulého. Poklonil se Nogarovi, zasalutoval a zamířil k přístěnku. Za sebou uslyšel šoupavý zvuk. Spoutaný Janda se dal také do pohybu. Kolem stolu proběhlo tiché zamumlání, potom se však rozprostřelo naprosté ticho, protože i hudba přestala hrát. Nogara dal zřejmě gestem příkaz, aby Jandovi nebránili v chůzi, zvědavy, co muž s vymytým mozkem udělá.
Holt došel k rakvi a zastavil se. Pohlédl na zmrzlý obličej pod sklem a potom se zahleděl ven za pulzující černou díru. Za ním si šeptali a chichotali se stolovníci. Ale Holt si jen stěží uvědomoval, co vidí a slyší. Jediný jasný odraz v jeho mysli byly tváře členů jeho posádky, čekajících bezmocné v zajetí Berserkra.
Stroj ukrytý v Jandově kůži se přištrachal vedle něho. Jeho skleněné oči se zahleděly dolů do očí zmrzlého muže. Vzorek ze sítnice přinesený čekajícímu Berserkru bude srovnán se starými dokumenty, a tak se ukáže, jestli tento muž je skutečně Karlsen.
Slabý výkřik plný úzkosti přinutil Holta, aby se otočil zpětk dlouhému stolu, kde se Lucinda snažila vytrhnout z Micalových svírajících paží. Mical a jeho společníci se smáli.
„Ne, Kapitáne, já nejsem Karlsen,“ zavolal Mical na Holta, když viděl jeho výraz. „A myslíte si, že lituji toho rozdílu? Johannovy vyhlídky nejsou růžové. Je totiž uvězněn ve skořápce a nemůže se již považovat za krále nekonečného vesmíru!“
„Shakespeare!“ vykřikl jeden patolízal v obdivu nad Micalovou literární erudicí.
„Pane,“ pokročil Holt kupředu. „Mohu – mohu nyní odvést vězně zpět na svoji loď?“
Mical si chybně vyložil Holtovu úzkost a neklid. „Podívejme! Vidím, že umíte ocenit vybrané věci, které život poskytuje, Kapitáne. Ale jak víte, postavení má svoje výhody. Ta dívka zůstane tady.“
Holt očekával, že Lucindu nevydají; nakonec pro ni bylo lepší zůstat zde, než se vrátit k Berserkru.
„Pane, kdyby – kdyby se tedy alespoň ten muž směl vrátit se mnou. Ve vězeňské nemocnici na Esteelu by se mohl uzdravit –“
„Kapitáne.“ Nogarův hlas nebyl hlasitý, ale všichni kolem stolu zmlkli. „Nepouštějte se tady do hádky.“
„Ano, pane.“
Mical potřásl hlavou. „Zatím jsem se neobíral myšlenkou dát milost svým nepřátelům, Kapitáne. Jestli kdy budu –nu, přijde na to.“ Opět natáhl paži, aby objal Lucindu. „Víte, Kapitáne, že nenávist je pravým kořením lásky?“
Holt se bezmocně podíval na Nogaru. Nogarovy studené oči říkaly: Ještě jedno slovo, Kapitáne, a ocitnete se pod zámkem. Nemluvím nadarmo.
Kdyby Holt upozornil na Berserkra teď, ta věc v Jandově kůži by byla schopná zabít v Sále všechny do jednoho, než by ji něco mohlo zastavit. Věděl, že ho poslouchá a sleduje každý jeho pohyb.
‚Půjdu – vrátím se na svou loď,“ zakoktal se Holt. Nogara se otočil a nikdo víc si ho už nevšímal. „Vrátím se… sem… možná za několik hodin. Před odletem na Esteel.“
Holtův hlas se vytratil v hluku dvořanů, kteří obklopili Jandu. Odstranili pouta z jeho neživých končetin a jali se mu nasazovat na hlavu špičatou helmici. Do jedné ruky mu dali kopí, do druhé štít a přes záda mu přehodili kožešinový plášť. Před nimi teď stál pravěký norský válečník ze Země, představitel těch, kteří „vymysleli a nosili jméno nahánějící nyní děs a hrůzu – Berserkr.
„Všimněte si, Kapitáne,“ ozval se Micalův hlas výsměšně. „Na našem maškarním bále se nikdo nebojí osudu, který potkal prince Prospera. My jsme dobrovolně pustili dovnitř zosobnění hrůzy zvenku!“
„Poe!“ zavři ski podlézavý dvořan v nadšení.
Avšak Prospero a Poe Holtovi nic neříkali, a Mical byl zklamán.
„Odejděte, Kapitáne.“ Nogarova slova teď znamenala jasný příkaz.
„Odejděte, Kapitáne Holte,“ řekla Lucinda pevným, jasným hlasem. „My všichni víme, že byste si přál pomoci těm, kteří jsou zde v nebezpečí. Vládce Nogaro, bude Kapitán Holt obviněn z toho, co se tady stane, až nás opustí?“
Nogara byl na okamžik zmaten, potom však záporně potřásl hlavou.
Holtovi už nezbývalo nic jiného než se vrátit k Berserkru a přít se s ním a prosit o záchranu své posádky. Důkaz, o který Berserkr usiloval, bude brzy v jeho rukou. Kéž by jen ta cháska měla slitování s věcí, o které si myslela, že to je Janda.
Holt vyšel ze dveří s těžkou hlavou. Ani ve snu by ho nenapadlo, že Karlsen je pouze zmrazený.
Micalova paže byla obtočena kolem pasu Lucindy. Předl jako kočka: „Ach, ty se celá třeseš, krásná dívenko… To mě dojímá, když se taková krasavice jako ty chvěje pod mým dotekem, ano, to mě hluboce dojímá. Už nejsme nepřátelé, viď? Kdybychom byli, musel bych s tvým bratrem hrubě naložit.“
Lucinda poskytla Holtovi dostatek času, aby se vzdálil se svou lodí od Nirvány. Teď se vší silou rozpřáhla a udeřila. Nečekaná rána otočila Micalovu hlavu o sto osmdesát stupňů a jeho upravené šedé vlasy se divoce rozletěly.
Ve Velkém Sále všechno na okamžik ztichlo. Následoval výbuch smíchu, který způsobil, že se celý Micalův obličej zalil červení, v níž se ztratily rudé otisky po jejích prstech. Muž za Lucindou ji uchopil za obě ruce. Podala se; když však cítila, že jeho sevření povolilo, vytrhla se a zmocnila se nože ze stolu. Ozval se opéťsmích, když se Mical uhýbal ráně, a muž za Lucindou ji znovu popadl a podržel. Další mu přišel na pomoc a se smíchem jí odebrali nůž a přinutili ji sednout siná židli vedle Micala.
Když guvernér konečně promluvil, jeho hlas se lehce chvěl. Brzy však pokračoval téměř úplně klidně.
„Přiveďte toho muže blíž,“ nařídil. „Posaďte ho tam, ke stolu, naproti nám.“
Zatímco plnili jeho příkaz, Mical promlouval k Lucindě lehkým konverzačním tónem. „Samozřejmě jsem měl v úmyslu nechat tvého bratra vyšetřit a dovolit mu, aby se uzdravil.“
„To je špinavá lež,“ odpověděla tiše, na tváři úsměv.
Mical opětoval její úsměv. „Vyzkoušíme si nyní, jak dovedu kontrolovat lidskou mysl,“ navrhl. „Vsadím se, že až skončím, nebude třeba žádných pout, a přesto se tvůj bratr nehne ze židle.“ Udělal podivné gesto nad stolem, směrem ke skleněným očím, které hleděly z Jandova obličeje. „Tak. Ale každičkým nervem si bude vědom toho, co se mu děje, tím si můžeš být jista.“
Lucinda počítala, že se něco takového stane, ale nyní cítila, jako by ji dýchání vzduchu prosyceného zlem zcela vyčerpalo. Bála se, že omdlí, a současně si to přála.
„Náš host je znuděn svým kostýmem.“ Mical se rozhlédl na obě strany podél dlouhého stolu. „Kdo ho půjde pobavit jako první?“
Ozvalo se zatleskání, když se zženštile vypadající mladík zvedl ze židle.
„Jamy je známý svojí vynalézavostí,“ řekl Mical příjemným hlasem Lucindě. „Trvám na tom, aby ses pozorně dívala. Zvedni hlavu!“
Felipe Nogaru, sedícího na druhé straně vedle Micala, začalo dění před ním přitahovat. Jeho nepřítomný výraz se pomalu vytrácel a místo něho se objevilo očekávání, které zvítězilo nad znechucením.
Jamy se přiblížil, v ruce malý vykládaný nožík.
„Ne oči,“ varoval Mical. „Chci, aby ještě viděl, co se bude dít později.“
„Ale jistě,“ zašveholil Jamy. Opatrně pootočil helmici na stranu a otřel si prsty. „Začneme tady, na tváři, kouskem kůže –“
Jamyho dotek ostřím nože byl jemný, ale reakce byla strašná. V okamžiku celá neživá maska zrudla, zmokva-la a začala se rozpadat na cáry. Zpod ní se šklebila ocelová lebka Berserkra.
Lucinda měla jen čas zahlédnout, jak Jamyho tělo přeletělo přes celý Sál, odhozené Berserkrovou paží s ocelovými kostmi. Hned nato ucítila, jak sevření jejích paží povolilo, a rychle se shýbla pod stůl. Ve Velkém Sále vypuklo šílenství. Když stroj zjistil, že byl odhalen a jeho plány odnést odsud důkaz o Karlsenově smrti jsou

zmařeny, změnil se opět ve starého Berserkra majícího jediný cíl – zabíjet. Dělal to účinně. Groteskně poskakoval po Sále a jeho paže se pohybovaly jako kosy, sekající v nastalé panice na všechny strany a posílající zkrvavená těla a jejich části na zem jako stébla trávy.
Prchající lidé ucpali hlavní vchod a nemohli tam ani zpátky. Vražedný stroj je metodicky, jednoho po druhém, pobíjel. Pak se otočil a kráčel na druhou stranu Sálu. Došel až ke klečící Lucindě, které převrácený stůl už neposkytoval žádný úkryt. Stroj však před ní zaváhal, protože v ní poznal částečného spojence pro svůj hlavní úkol. V příštím okamžiku vyrazil za jiným cílem.
Tím cílem byl Nogara. Stěží se držel na nohou, jeho pravá ruka bezvládně visela podél těla, ale v levé držel těžkou pušku. Když se stroj k němu vrhl z druhé strany převráceného stolu, vypálil. Výstřel otřásl Sálem, ale útočník byl sotva škrábnut.
Konečně se Nogara trefil. Stroj se z velké části roztříštil, ale hybnou silou byl zbytek jeho torza donesen až k Nogarovi a Berserkru se ještě podařilo srazit ho opět k zemi.
Lucinda se postavila na vratké nohy. Ticho ve Velkém Sále, který nyní vypadal jako po výbuchu bomby, začalo ustupovat ozývajícím se vzlykům a sténání. Nikdo jiný se však nezvedl.
Lucinda pomalu, jakoby omámena, kráčela k rozbitému vražednému stroji. Strnule se dívala na cáry látky a masa, které visely z kovové kostry. Ve své mysli nyní viděla bratrovu tvář tak, jak ji znala dříve – usmívající se, s pevnými rysy.
Ale něco bylo teď důležitější než mrtví, jen kdyby si mohla vzpomenout, co a – ach, ovšem, Berserkrova rukojmí, ti hodní muži z posádky. Mohla by je osvobodit, vyměnit za Karlsenovo tělo.
Roboti-číšníci, pro které bylo rozlité víno nejvyšší nehodou, jíž uměli čelit, se vrhali sem a tam ve stavu paniky, mohl-li se mechanismus do takového stavu dostat. Bránili tak Lucindě v postupu, přesto se jí podařilo vyvézt těžkou rakev přes půlku Velkého Sálu, když ji slabý hlas zastavil. Nogara se dovlekl k převrácenému stolu a vsedě se o něj opíral.
Zachroptěl: „– živý.“
„Co?“
„Johann je živ a zdráv. Vidíš? Jeho rakev je mrazicí skříň.“
„Ale my všichni jsme Berserkrovi řekli, že je mrtev.“ Cítila se hloupě; nestačila se vzpamatovat z jednoho šoku, když ji omráčil druhý. Poprvé se zadívala na Karlsenův obličej. Uběhlo mnoho vteřin, než od něho odtrhla oči. „Berserkr drží rukojmí. Chci jeho tělo.“
„Ne.“ Nogara potřásl hlavou. „Rozumím ti, ale nedovolím to. Nedám ho Berserkru živého.“ Brutální síla stále vyzařovala z jeho zlámaného těla. V ruce už nedržel žádnou zbraň, přesto Lucinda zůstala na místě. Necítila k němu teď už žádnou nenávist.
Zaprotestovala: „Ale tam čeká sedm mužů.“
„Berserkr je jako já.“ Nogara obnažil zuby, stisknuté bolestí. „Nepustí zajatce na svobodu. Tady, klíč…“ Vytáhl ho zpod rozervané tuniky.
Lucindiny oči opět zabloudily ke klidné, chladné tváři v rakvi. Pak se rozběhla pro klíč. Když ho držela v ruce, Nogara se v ulehčení sesunul v mdlobách.
Zámek na rakvi se dal nastavit do několika poloh. Lucinda jím pootočila k nápisu NOUZOVÉ OŽIVENÍ. Kolem postavy uvnitř se rozsvítila světélka a bylo slyšet bzučení elektřiny.
Mezitím už automatizované systémy lodi začaly reagovat na nastalou situaci. Servírovací roboti odnášeli oběti na nosítkách; Nogara byl jedním z prvních, které vynesli ze Sálu. Někde zřejmě pracoval robot-lékař. Zpoza židle, kde ještě donedávna trůnil Nogara, křičel hlas:
„Tady kontrola obrany lodi. Žádám lidské příkazy! Jaká je podstata nouzového stavu?“
„Nevolej kurýrní loď!“ zakřičela Lucinda. „Sleduj ji pro případ útoku. Ale nezasáhni záchranný člun!“
Skleněné víko rakve se zamžilo.
Lucinda se rozběhla k obrazovce. Klopýtla o Micalovo tělo, ale nezastavila se. V dálce uviděla kurýrní loď, nyní ovládanou Berserkrem, sotva rozeznatelnou v kmita-vém světle kolem ^erné díry. Záchranný člun s rukojmími, malá růžová tečka, stál nehybně před ní.
Jak dlouho ještě bude Berserkr čekat, než zahubí rukojmí a uprchne?
Když se otočila od obrazovky, uviděla,-že víko rakve je otevřené a člověk v ní si pomalu sedá. Na okamžik, který nikdy nevymizí z Lucindiny mysli, se jeho oči bezmocně upřely na její tvář. Potom se do nich začala vracet síla, zcela jiná, než byla síla jeho bratra, a snad ještě větší.
Karlsen se rozhlédl kolem sebe po zničeném Velkém Sále. „Felipe,“ zašeptal, jakoby v bolesti, i když svého nevlastního bratra nemohl vidět.
Lucinda se k němu přiblížila a začala mu líčit všechny události ode dne, kdy ve flamlandském vězení slyšela, že Karlsena sklátil mor.
Přerušil ji jen jednou. „Pomoz mi dostat se z téhle věci a podej mi skafandr.“ Jeho paže byla tvrdá a silná, když ho za ni uchopila, ale když se postavil vedle ní, byl překvapivě malé postavy. „Co se stalo potom?“
Překotně pokračovala, zatímco roboti ho přišli vyzbrojit. „Ale proč jste byl zmrazený?“ zeptala se nakonec, podivujíce se nad jeho zdravím a silou.
Karlsen ignoroval otázku. „Pojď se mnou do kontrolní místnosti. Musíme zachránit ty muže venku.“
Bez zaváhání vešel do nervového centra lodi a usedl do křesla Důstojníka Obrany, který byl pravděpodobně mrtev. Deska před ním se rozzářila: „Spoj mě s kurýrní lodí!“ vydal strohý příkaz.
Za několik okamžiků se ohlásil nevýrazný hlas. Obličej na obrazovce byl spoře osvětlen; kdo by se však na něj díval bez předešlého varování, neměl by podezření, že to není lidský obličej.
„Tady je Vrchní Velitel Karlsen, na lodi Nirvána.“ Nepojmenoval se ani guvernérem, ani vláclcem, ale použil titul ze slavné doby na Skalnaté Planině. „Přicházím k vám, chci s vámi mluvit.“
Zastíněný obličej na obrazovce se pomalu pohnul.
„Ano, pane.“
Karlsen přerušil spojení. „To by ho mělo udržet v naději. A teď potřebuji raketu. Roboti, naložte moji rakev na nejrychlejší raketu, která tu je k dispozici. Moje rychlé oživení bylo způsobeno léky; budu muset být na určitou dobu opět zmražen.“
„Přece tam nechcete letět?“
Už opět stál vedle židle. Chvilku mlčel. „Znám Berserkry. Jestliže jejich hlavním cílem je chytit mě, nebudou plýtvat časem a střílet po rukojmích, ale půjdou po mně.“
„Nemůžete jít,“ slyšela Lucinda sama sebe. „Jste příliš důležitý pro ostatní-11
„Nejdu spáchat sebevraždu, mám určitý plán.“ Karlsenův hlas se náhle změnil. „Říkala jsi, že Felipe není mrtev?“
„Myslím, že není.“
Karlsen přivřel oči a krátkou dobu tiše pohyboval rty. Potom se podíval na Lucindu a uchopil papír a pero ze stolu Důstojníka Obrany. „Odevzdej tento dopis Feli-povi,“ říkal, zatímco psal. „Jestliže ho požádám, osvobodí tebe i Kapitána. Vy neohrožujete jeho moc. Zatímco já…“ Dopsal a podal jí papír. „Už musím jít. Bůh tě opatruj.“
Z pozice Důstojníka Obrany sledovala Lucinda, jak krystalická raketa s Karlsenem na palubě opustila Nirvánu a v dlouhé křivce se přibližovala ke kurýrní lodi tak, aby zůstala v určité vzdáleností od záchranného člunu.
„Hej, vy na kurýrní lodi,“ slyšela Lucinda Karlsenův hlas. „Můžete mě spolehlivě identifikovat? Můžete ofotografovat moji sítnici skrz obrazovku?“
Jeho raketa vmžiku vyrazila v pravém úhlu od své dosavadní dráhy. Nabírala stále na rychlosti a přitom se otáčela kolem vlastní osy a odchylovala se z přímého kurzu, unikajíc tak před palbou, kterou Berserkrovy zbraně okamžitě zahájily. Karlsen měl pravdu. Berserkr nezaváhal ani vteřinu a soustředil veškerou svoji pozornost a vesmírnou artilerii na Karlsenovu raketu, ponechávaje záchranný člun bez povšimnutí.
„Vystřelte na loirýrní loď!“ křičela Lucinda. Zničte ji!“ Nirvána vystřelila salvu raket, ale ty vzdalující se cíl nezasáhly. Možná to bylo tím, že kurýrní loď už byla na samém okraji zakřivení obklopujícího gravitační kolapsar.
Karlsenova raketa nebyla zasažena, ale zcela uniknout také nemohla. Byla teď malým sklíčkem mizejícím na obrazovce za clonou ohnivých výšlehů z Berserkrových zbraní, malá tečka, přinucená letět do vírů černé díry.
„Leť za nimi!“ křičela Lucinda. Hvězdy před ní se zbarvily do modra. Autopilot na Nirváně však téměř současně anuloval její příkaz a štěkavým hlasem matematicky zdůvodňoval, že jakékoliv zrychlení v tom směru by bylo zhoubné pro všechny na palubě.
Raketa už byla nyní určitě vtažena do gravitační jámy přitažlivostí, proti které žádné motory nic nezmohly. A loď-Berserkr letěl střemhlav za ní, nestaraje se o nic jiného, jen o Karlsena.
Na pozadí ohromného mraku prachu se dvě závodící tečky stávaly rudějšími a rudějšími, jako by letěly přímo do oblohy, která se klenula nad planetou při západu slunce. A potom je rudé spektrum hyperhmoty pohltilo a vesmír je už více nespatřil.
Krátce poté, co roboti dopravili muže ze záchranného člunu bezpečně na palubu Nirvány, našel Holt Lucindu samotnou ve Velkém Sále, upřeně hledící na obrazovku.
„Obětoval sám sebe, aby vás zachránil,“ pronesla pomalu. „Nikdy předtím vás ani neviděl.“
„Já vím.“ Po chvilce mlčení Holt pokračoval: „Právě jsem mluvil s Vládcem Nogarou. Nevím proč, ale ty máš být propuštěna na svobodu a já nebudu stíhán za to, že jsem přivedl toho proklatého Berserkra na palubu. I když se zdá, že Nogara nás oba nenávidí…“
Lucinda neposlouchala. Stále hleděla do hlubokého vesmíru před sebou.
„Chtěl bych, abys mi o něm někdy vyprávěla,“ řekl Holt a položil paži kolem jejích ramen. Pohnula se, jako by chtěla ze sebe setřást podráždění, které si sotva uvědomovala. Holt spustil ruku.
„Rozumím,“ řekl po chvilce a odešel se postarat o své muže.
Na perutích minulosti
Fred Saberhagen
Ikarie 1994/02

V prvním a jediném střetnutí s Berserkrem se Malorimu jeho nepřítel zjevil jako kněz sekty, ve které se Malori na planetě Yaty narodil. Ve snové vizi, analogii skutečného boje, viděl postavu oděnou v rouše. Stála na zdeformované kazatelně a její oči sálaly zlobou. Rozpřažené paže pod rouchem připomínaly křídla. Když kněz připažil, světla vesmíru za okny z barevného skla pohasla a Maloriho prokletí bylo neodvratitelné.
I když jeho srdce prudce bušilo z hrůzy prokletí, Malori si uvědomoval skutečnou podstatu sebe sama a svého nepřítele. Věděl i to, že proti němu není bezmocný. Jeho nohy ho jako ve snu nesly směrem ke kazatelně a démonického knězi. V oknech kolem praskalo barevné sklo a Malori byl náhle zasypán střepinami strachu, ze kterého mu bylo nevolno. Pokračoval v chůzi na hladké podlaze, ale nešel přímo, vyhýbal se místům, kde kněz trhavými gesty vytvářel vrčící a chňapající tlamy plné zubů. Zdálo se, že Malori má neomezeně času na rozhodnutí, kam šlápnout. Zbraň, pomyslel si pro sebe, jako když chirurg dává pokyny neviditelnému asistentu. Sem, do pravé ruky.
Od těch, kteří přežili podobná střetnutí, slyšel, že se tento nelidský nepřítel zjevoval v různé podobě a že každý člověk si musel prožít svůj boj v neopakovatelných podmínkách hrůzy. Některým se Berserkr zjevil jako dravé zvíře, jiným jako ďábel, dalším zase jako bůh nebo člověk. Někteří v něm viděli samou podstatu děsu, kterému se nebyli schopni postavit, dokonce na něj ani pohledět. Takový souboj byl úděsným zážitkem, ve kterém rozhodovalo podvědomí, zatímco bdělá mysl byla opatrně potlačena elektrickým působením na mozek. Oči byly zakryté a uši ucpané, aby se vědomí lehčeji potlačilo, a v ústech byl roubík, aby si člověk nepokousal jazyk. Obranná pole znehybněla tělo a držela ho vcelku proti tisícům přetížení, které provázely každý pohyb lodi během souboje. Samotná hrůza nemohla člověka z tohoto děsivého snu probudit; procitnutí přicházelo pouze až když boj skončil, buď vítězstvím, smrtí nebo odvoláním z akce.
V tomto jakoby snu se v Maloriho ruce objevila sekera na maso, ostrá jako břitva, s velikou čepelí jako bývaly na gilotině. Byla tak ohromná, že se zdálo, že ji Malori nebude schopen ani pozvednout. Řeznictví jeho strýce na Yaty už dávno neexistovalo, stejně jako vše ostatní, co lidé na této planetě vybudovali. Ale řeznická sekera, zvětšená a zdokonalená, se k němu teď vrátila.
Pevně ji uchopil oběma rukama a pokročil kupředu. Jak se přibližoval, celá kazatelna se začala zvedat do výše. Vyřezávaný drak na její přední stěně, který měl být andělem, oživl a vychrlil na něho rudý oheň. Štítem, který se před ním zčistajasna objevil, odrazil Malori dotírající plameny.
Venku, za rozbitými okny, už téměř pohasla světla vesmíru. Malori stál na podstavci kazatelny. Rozpřáhl se svou obří sekerou za hlavu, jako by se chystal zasáhnout kněze, který se vznášel mimo jeho dosah. Potom však, bez jakéhokoliv přemýšlení, změnil svůj cíl a jeho úder s praskotem dopadl na sloup kazatelny. Ta se sice zatřásla, ale odolala. Prokletí se začalo naplňovat.
Než se však ďábel mohl Maloriho zmocnit, energie se počala ze snu vytrácet. Během vteřiny skutečného času byl celý sen už jen ztrácející se vizuální představou, a několik okamžiků poté blednoucí vzpomínkou. Malorimu se pomalu vracelo vědomí. Vznášel se v uklidňujícím limbu, oči a uši stále ještě zapečetěné. Dříve než se únava z přestálého boje a pocit ztráty smyslů mohly spojit a způsobit mu psychický šok, dráty připojené k jeho lebce začaly vysílat do mozku impulsy, vyvolávající lehké mravenčení. Tyto impulsy byly nejbezpečnějším signálem pro mozek, který se teď mohl nacházet na okraji tuctu různých druhů šílenství. Malori začal vnímat bělavé rozptýlené světlo a zvuk, který naplnil jeho hlavu a současně mu nějakým způsobem dal vědět, v jaké poloze se nacházejí jeho končetiny.
Když Malori přišel k vědomí, jeho první ucelená myšlenka byla: právě se střetl s Berserkrem a přežil. Vyhrál, nebo alespoň udržel Berserkra v odstupu – jinak by tady nemohl být. A to nebyl špatný výsledek.
Berserkry nebyly podobné žádnému jinému nepříteli, se kterým se potomci lidí ze Země doposud setkali. Byly vychytralé a inteligentní, přesto však byly neživé. Tyto automatizované stroje, většinou válečné kosmické lodě, představovaly pozůstatky jakési dávno skončené mezihvězdné války. Jejich základním programem byl příkaz zabíjet, ničit život v jakékoliv formě. Yaty byla jen jednou z posledních planet kolonizovaných pozemšťany, na kterou Berserkry zaútočily. Měla větší štěstí než mnohé ostatní – téměř všechno obyvatelstvo se podařilo evakuovat. Malori a několik ostatních lidí teď bojovalo v hlubokém vesmíru, aby ochránili Naději, jednu z gigantických evakuačních lodí. Naděje byla koule o průměru několika kilometrů, prostorná natolik, že pobrala značnou část lidí z celé planety, kteří nyní v těsných řadách a v hlubokém spánku odpočívali v jejích útrobách. Relaxační pole jim dovolovala dýchat a žít při zpomaleném metabolismu.
Cesta do bezpečného sektoru galaxie měla trvat několik měsíců, protože mnoho času bylo třeba na překonání odlehlého ramene velké mlhoviny Taynarus. Plyn i prach zde byly příliš husté na to, aby se loď mohla vynořit z normálního vesmíru a letět rychleji než světlo. Dokonce i rychlost dosažitelná v normálním vesmíru tu byla značně omezená. Loď s lidskou posádkou stejně jako Berserkr se mohla při rychlosti tisíc kilometrů za vteřinu roztříštit o obláček plynu mnohem řidšího než lidský dech.
Taynarus představoval nezmapovanou oblast kusů rozptýlené hmoty, skrze kterou vedly koridory poměrně prázdného vesmíru. Hvězdný prach blokoval světlo všech okolních sluncí a udržoval tak tuto divočinu téměř celou ve stínu. Naděje a její doprovodná loď Judith prchaly skrz mlhovinu, následované smečkou Berserkrů. Některé Berserkry byly dokonce větších rozměrů než Naděje, ale ty, které se zúčastnily této honičky, byly mnohem menší. Čím větší byla loď, tím více taky musela snižovat svou rychlost. Proto v prostorách vesmíru, které byly zaplaveny hmotou různých tvarů, vyhrával závod menší a rychlejší protivník.
Naděje nebyla vhodnou lodí na honičku s Berserkry, ale ve spěchu, který zavládl před evakuací, nebylo nic lepšího k dispozici. Nemohla počítat s tím, že unikne menšímu a pohyblivějšímu nepříteli, proto ji doprovázela Judith, která se snažila pohybovat neustále mezi Nadějí a houfem pronásledovatelů. Judith byla mateřskou základnou malých bojových lodí, jejichž posádku tvořil jediný člověk. Vypouštěla je, kdykoli se nepřítel ocitl příliš blízko, a po zažehnání nebezpečí vítala zpět ty, které přežily. Když pronásledování začalo, měla Judith patnáct těchto lodí. Nyní jich zbývalo devět.
Impulsy pronikající do Maloriho mozku slábly a poté přestaly úplně. Byl opět plně při vědomí. Věděl, že slábnoucí účinek obranných polí znamená, že brzy bude mezi živými lidmi.
Jakmile jeho Číslo Čtyři přistálo v útrobách Judith, Malori se začal chvatně odpojovat od systému své malé lodi. Natáhl na sebe volný overal a vystoupil ze stěsnaného prostoru. Malori byl hubený člověk s velkými kloubními kostmi a nemotornou chůzí. Spěchal teď po vysunuté pěší dráze skrz velkou místnost připomínající hangár. Všiml si, že se vrátily další tři nebo čtyři lodě a odpočívaly nyní na svých místech. Umělá přitažlivost byla poměrně stabilní, přesto Malori klopýtl a téměř upadl, jak spěchal po krátkém žebříku k operačnímu pultu.
Velitel lodě Judith Petrovič, trochu obézní, středně vysoký člověk s tvrdými rysy v obličeji, už na něho podle všeho čekal.
„Zasáhl – zasáhl jsem ho?“ zakoktal se Malori v rozčilení, když doběhl k řídícímu pultu. Na formální vojenské oslovení se na palubě Judith příliš nedbalo, a Malori byl navíc civilista. To, že mu vůbec bylo dovoleno zúčastnit se boje, byla známka velitelova zoufalství.
Zamračený Petrovič mu drsně odpověděl: „Byla to katastrofa, Malori. Nemáte na to prostě vůbec hlavu.“
Svět kolem Maloriho trochu zešedl. Až do tohoto okamžiku si neuvědomil, jak důležitý byl pro něho jeho sen o slávě. Nemohl najít vhodná slova: „Ale… já si myslel, že jsem docela dobře…“ Snažil se vybavit si průběh hrůzného snu. Něco o kostele…
„Dva lidé museli odklonit své lodi od předem naplánovaného cíle, aby vás zachránili. Už jsem viděl jejich filmový záznam. Vaše Číslo Čtyři jen oblétávalo Berserkr, jako kdybyste neměl v úmyslu mu nijak ublížit.“ Petrovič se na něho zadíval, pokrčil rameny a jeho hlas trochu změkl. „Podívejte, Malori, nesnažím se komplikovat vám život, pouze konstatuji fakta. Vy jste vlastně ani pořádně nevěděl, co se kolem vás děje. Děkujte náhodě, že Naděje je dvacet astrálních jednotek hluboko ve formaldehydovém oblaku daleko vepředu. Kdyby bývala byla na odkrytém poli, byly by ji dostaly.“
„Ale –“ pokusil se Malori něco namítnout, ale velitel se jen otočil a odcházel pryč. Další stíhací lodě se vracely. Zámky cvakaly, železné podpěry duněly pod jejich vahou, a velitel měl jistě plno důležitějších věcí na práci než se tady s ním dohadovat. Malori zůstal chvíli stát na místě. Cítil se prázdný, poražený a celý jakoby menší. Nechtěně vrhl toužebný pohled zpátky na Číslo Čtyři. Byl to nízký cylindr bez oken, v průměru jen o málo větší než člověk. Odpočíval nyní na svých kovových podpěrách, zatímco na něm pracovali technici. Z pahýlovité trysky hlavního laseru, stale ještě horké od palby, vycházel teď, zpět v atmosféře, úzký proužek kouře. Tak tohle byla jeho sekera, jeho zbraň. Žádný člověk nemohl řídit loď nebo zaměřit zbraň tak dokonale jako dobrý stroj. Pomalost lidských nervových impulsů a vědomých myšlenek diskvalifikovala lidi z přímé kontroly jejich lodí ve vesmírném boji s Berserkry. Avšak lidské podvědomí nebylo tak ohraničené. Určité jeho procesy nemohly být přiřazené k žádným specifickým nervovým činnostem v mozku, a někteří teoretici měli za to, že se tyto procesy odehrávají mimo čas. Většinu fyziků jímala z těchto názorů hrůza, ale pro boje ve vesmíru představovaly užitečnou pracovní hypotézu.
Během soubojů byly komputery na Berserkrech napojeny na výkonné přístroje, které zabezpečovaly nahodilost a dodávaly tak jejich manévrování rys nepředvídanosti. Tím získávaly Berserkry výhodu nad protivníkem vždy důsledně vybírajícím takový postup, který podle statistiky nejpravděpodobněji zaručoval úspěch akce. Lidé také používali komputery na řízení lodí, ale získali nyní převahu nad nejlepšími přístroji dodávajícími nahodilost.
Začali se opět spoléhat na své vlastní mozky, jejichž část byla očividně nezatížena spěchem a pobývala kdesi mimo čas, kde i letící světlo znehybnělo.
Mělo to své nevýhody. Někteří lidé (včetně Maloriho, jak se nyní ukázalo) se prostě pro tuto činnost nehodili; jejich podvědomí se zdálo být bez zájmu o takové pomíjivé záležitosti jako je život nebo smrt. Podvědomí však bylo předmětem stresu i u vhodnějších kandidátů. Napojení na vnější komputery zatěžovalo mysl způsobem, který nebyl dosud zcela pochopen. Piloti, vracející se z boje, se jeden jako druhý nacházeli ve stavu katatonie nebo hysterie. Po určité době byli tito muži a ženy opět příčetní, ale jako partneři komputerů byli pro další boje už bezcenní. Tento systém byl totiž zcela nový, a teprve nyní se na palubě Judith začala projevovat závažnost jeho vedlejších účinků. Profesionální piloti a jejich zástupci už byli opotřebovaní, a tak se stalo, že do boje byl poslán i Ian Malori, historik, a jiní jemu podobní, kteří neměli žádný výcvik. Ale jejich zapojením se získalo alespoň trochu tolik potřebného času.
Od operačního pultu šel Malori do své malé kabiny. Už hezkou dobu nejedl, přesto nepociťoval hlad. Převlékl se a sedl si na židli. Hleděl na svůj kavalec, knihy, kazety a housle, ale nesnažil se odpočívat nebo se nějak zabavit. Očekával, že ho Petrovič brzy zavolá. Nic jiného už teď veliteli nezbývalo.
Skoro se usmál, když se ozval komunikátor svolávající Maloriho na schůzku s velitelem a ostatními důstojníky. Malori potvrdil příjem a vydal se na cestu. Nesl s sebou hnědý kufřík z napodobeniny kůže, velký asi jako aktovka, ale trochu odlišného tvaru, který vybral z několika set podobných kufříků v malé místnosti přiléhající k jeho kabině. Na kufříku byl štítek s nápisem: BLÁZNIVÝ KŮŇ.
Petrovič vzhlédl, když Malori vstoupil do nevelké zasedací místnosti. Hrstka lodních důstojníků už seděla kolem stolu. Velitel se podíval na kufřík, který Malori nesl, a přikývl: „Zdá se, že nemáme na výběr, historiku. Docházejí nám lidé, budeme muset použít vaše pseudoosobnosti. Potřebné adaptéry jsou už instalované ve všech bojových lodích.“
„Myslím, že máme skvělou šanci na úspěch,“ promluvil Malori mírně, když si sedal na prázdné místo určené pro něho. Položil kufřík doprostřed stolu. „Tyto věci samozřejmě nemají skutečné podvědomí, ale jak víte z našich minulých rozhovorů, jsou schopné zajistit nahodilost lepším způsobem než cokoliv jiného, co máme k dispozici. Každý takovýto kufřík obsahuje jedinečnou, i když umělou osobnost.“
Jeden z důstojníků se nahnul kupředu: „Většina z nás se nezúčastnila diskusí, o kterých jste se zmínil. Můžete nám o tom říci něco podrobnějšího?“
„Jistě.“ Malori si odkašlal. „Tyto osobnosti, jak jim obyčejně říkáme, se používají k simulování historických problémů. Podařilo se mi jich vzít s sebou z Yaty několik set. Mnohé jsou modely vojáků.“ Položil ruku na kufřík před sebou. „Toto je rekonstrukce osobnosti jednoho z nejschopnějších vůdců kavalerie na staré Zemi. Vybral jsem ji ze skupiny připravené na vyzkoušení v boji, abych předvedl vnitřní strukturu a design těm, kteří mají zájem. Každá osobnost obsahuje kolem čtyř milionů listů dvourozměrné hmoty.“
Další důstojník zvedl ruku: „Jak můžete přesně rekonstruovat osobnost někoho, kdo zemřel dávno před tím, než existovala možnost přímého nahrávání?“
„Samozřejmě nemůžeme plně zaručit přesnost. Řídíme se pouze podle historických záznamů a podle toho, co je možné odvodit z komputerových simulací oné doby. Toto jsou pouhé modely. Ale v soubojích by měly podat stejný výkon jako v historických studiích, pro které byly vytvořeny. Jejich výběr by měl odrážet prvky agresivity, odhodlanost –“
Zcela neočekávaný zvuk výbuchu postavil rázem všechny důstojníky na nohy. Petrovič reagoval velmi rychle, přesto však měl čas jen vyskočit ze židle, když druhý, mnohem silnější výbuch otřásl lodí. Malori byl už téměř u dveří, když se ozval třetí výbuch. Vypadalo to, jako by nastal konec galaxie. Nábytek lítal vzduchem, stěny zasedací místnosti se bortily. Malori si jasně a klidně pomyslel, jak je přicházející smrt nespravedlivá, a pak už vše pohltila tma.
Probírání se z bezvědomí bylo nepříjemným procesem. Malori věděl, že Judith není úplně rozbitá, protože ještě pořád dýchal, a umělá přitažlivost ho stále držela roztaženého na podlaze. Bývalo by bylo příjemnější, kdyby gravitace zmizela, protože jeho tělo byla jedna velká, pulsující rána. Bolest vycházela z centra někde v nitru jeho lebky. Nepociťoval potřebu nijak blíže tento zdroj identifikovat. Pouhá představa doteku své vlastní hlavy byla bolestivá.
Nakonec naléhavost zjistit, co se děje, překonala strach z bolesti. Pozvedl trochu hlavu. Kousek nad čelem měl velkou bouli a menší rány na obličeji byly pokryté zaschlou krví. Musel být v bezvědomí delší dobu.
Zničená zasedací místnost byla plná trosek. Zhroucená těla mrtvých ležela na podlaze mezi rozbitým nábytkem. Byl snad jediný, kdo přežil? A co to bylo za velký neznámý stroj, který stál na druhém konci místnosti? Objemný jako skříň, ale mnohem složitější. Jeho nohy vypadaly podivně, jako by byly schopné se pohybovat…
Malori zkameněl strachem, protože ta věc se skutečně pohnula a zaměřila na něho celou řadu různých hlavic a objektivů.
Pochopil, že se dívá na funkční Berserkr a že Berserkr hledí zpátky na něho. Byl to jeden z menších strojů, používaný k obsluze zajatých lodí s lidskou posádkou.
„Pojď sem,“ řekl stroj pištivě. Byla to směšná napodobenina lidského hlasu, nahrané slabiky hlasů zajatců poskládané elektronicky dohromady. „Badlife se probudil.“
Malori si ve své hrůze myslel, že slova jsou určená jemu, ale nemohl se pohnout. Avšak dírou ve stěně vstoupil dovnitř muž, kterého Malori nikdy předtím neviděl – zarostlý a špinavý, oblečen do něčeho, co kdysi mohlo být částí jakési vojenské uniformy.
„Ano, máte pravdu, pane,“ odpověděl ten muž stroji. Mluvil standardním mezihvězdným jazykem a jeho drsný hlas nesl stopy kultivovaného přízvuku. Pokročil blíže k Malorimu. „Hej ty, rozumíš mi?“
Malori něco zachroptěl, pokusil se kývnout a pomalu a neohrabaně se posadil.
„Máš na vybranou,“ pokračoval ten člověk a přistoupil ještě blíže, „jaké to chceš mít později, lehké nebo těžké? Myslím tím tvůj konec. Já už se dávno rozhodl, že chci rychlý a lehký konec, a to ne moc brzy. A že si chci sem tam po cestě ještě něco užít.“
Navzdory ostré bolesti v hlavě se Malori snažil myslet a pomalu začínal rozumět. Existovalo jméno pro lidi, jako byl ten člověk před ním, kteří více méně dobrovolně spolupracovali s Berserkry. Bylo to slovo vytvořené samotnými Berserkry. Malori se ho zatím nechystal vyslovit.
„Chci to lehké,“ bylo vše, co řekl. Zamžoural očima a snažil se třít si krk na místě, kde pociťoval bolest.
Muž ho chvíli mlčky pozoroval. „Dobře,“ řekl potom. Obrátil se ke stroji a dodal už jiným, pokorným hlasem: „Tohoto poraněného badlife lehce zvládnu. Když nás necháte samotné, nedojde tady k žádným problémům.“
Stroj otočil jeden objektiv v kovové schránce ke svému služebníku. „Pamatuj si,“ tvořil Berserkr slova, „že pomocné jednotky musí být připraveny. Čas utíká. Neúspěch znamená nepříjemné podněty.“
„Budu si to pamatovat, pane.“ Muž mluvil pokorně a zdálo se, že upřímně. Stroj se na oba ještě jednou podíval a potom odcházel. Jeho nohy se náhle pohybovaly v souladu, téměř ladně. Brzy nato uslyšel Malori povědomý zvuk poklopu vedoucí do vzduchotěsné kabiny.
„Jsme teď sami,“ řekl muž, dívaje se dolů na Maloriho. „Jestli mě chceš nějak jmenovat, můžeš mi říkat Greenleaf. Chceš se se mnou prát? Jestli ano, pojď, ať to máme za sebou.“ Nebyl o moc větší než Malori, ale měl ohromné ruce a pod otrhaným a špinavým zevnějškem bylo silné a svalnaté tělo. „Fajn, to je rozumná volba. Víš, máš vlastně štěstí, i když si to neuvědomuješ. Berserkry nejsou jako ostatní páni, kteří lidem vládnou – nejsou jako vlády a strany a korporace, které tě jen využijí a pak nechají v blátě. Ne, když tyto stroje už pro tebe nemají žádné použití, skončí to s tebou rychle a jednoduše – ovšem za předpokladu, že jsi sloužil dobře. Vím to, protože jsem je přitom viděl. Nemají důvod dělat to jinak. Chtějí naši smrt, ne utrpení.“
Malori neřekl nic. Pomyslel si, že už se možná bude moci brzy postavit.
Greenleaf (to jméno znělo tak nevhodně, že bylo pravděpodobně skutečné, napadlo Malorimu) něco upravil na malém přístroji, který vytáhl z kapsy a držel téměř celý schovaný ve své velké ruce. Zeptal se: „Kolik doprovodných lodí kromě této se snaží chránit Naději!“
„Nevím,“ zalhal Malori. Existovala pouze Judith.
„Jak se jmenuješ?“ Muž se stále díval na přístroj v ruce.
„Ian Malori.“
Greenleaf přikývl. Jeho obličej nevyjadřoval žádné zvláštní pohnutí, když postoupil o dva kroky dopředu a přesně, s brutální silou, kopl Maloriho do břicha. „To je za to, že ses pokoušel mně lhát, Iane Malori.“
Malori ležel zkroucený na palubě a snažil se opět dýchat. Odněkud shora k němu nejasně doléhal hlas člověka, který ho měl ve své moci. „Měj na paměti, že jsem schopen přesně určit, kdy lžeš. Tak tedy: kolik existuje doprovodných lodí?“
Malori si pomalu mohl opět sednout. Zaškrceným hlasem řekl: „Jenom tato jedna.“ Ať už měl Greenleaf skutečný detektor lži anebo to pouze předstíral a dával otázky, na které znal předem odpověď, Malori se rozhodl, že od teďka se bude úzkostlivě držet pravdy. Ještě několik podobných kopanců a stane se bezmocným a bezcenným a stroje ho zabijí. Objevil, že ještě zdaleka není připraven rozloučit se se životem.
„Jaké bylo tvoje zařazení v posádce, Malori?“
„Jsem civilista.“
„Odbornost?“
„Historik.“
„A proč jsi tady?“
Malori se snažil postavit se, ale pak si pomyslel, že by tím úsilím stejně ničeho nedosáhl, a zůstal sedět na palubě.
Jestliže bude rozebírat svou situaci, nebude hrůzou schopen souvisle přemýšlet „Měli jsme v plánu… přinesl jsem s sebou z Yaty to, čemu říkáme historické modely – bloky naprogramovaných odpovědí, které používáme při zkoumání dějin.“
„Vzpomínám si, že jsem o něčem podobném slyšel. Co to bylo za plán, o kterém jsi se zmínil?“
„Zkušební použití osobností vojáků. Měly zabezpečit namátkovost pro komputery na bojových lodích, řízených jedním člověkem.“
„Aha.“ Greenleaf si pružně přisedl do podřepu. „Jak se osvědčily v boji? Lépe než podvědomí živých pilotů? O tom vědí stroje všechno.“
„Neměli jsme šanci je vyzkoušet. Jsou všichni z posádky mrtví?“
Greenleaf nedbale kývl. „Neměli jsme těžké přistání. Vaše automatická obrana musela selhat. Jsem rád, že jsem našel aspoň jednoho člověka naživu, který má tolik rozumu, aby spolupracoval. To mi pomůže v mé kariéře.“ Pohlédl na drahý chronometr na svém špinavém zápěstí. „Zvedni se, Iane Malori. Máme práci.“
Malori se postavil a následoval ho k operačnímu pultu.
„Stroje i já jsme se tu trochu porozhlédli, Malori. Těch devět malých bojových lodí, které máte ještě na palubě, by bylo škoda zničit, jsou ve velice dobrém stavu. Stroje si jsou nyní jisté, že Naději chytí, ale ta má automatické obranné systémy, pravděpodobně mnohem hůře proniknutelné, než byly ty vaše na tomto pekáči. Stroje už utrpěly mnoho ztrát při téhle honičce, proto mají v úmyslu použít těch devět malých lodí jako pomocného sboru – nepochybuji, že máš nějaké znalosti z vojenské historie?“
„Něco vím.“ Bylo to poněkud nepřesná odpověď, ale zdálo se, že prošla jako pravdivá. Detektor lži, byl-li vůbec nějaký, byl odložen stranou. Ale Malori stále neriskoval více, než musel.
„Takže potom asi víš, jak někteří generálové na staré Zemi používaly pomocných sborů. Hnali je před hlavními spolehlivými silami, kde mohly být zlikvidovány, kdyby se pokusily o ústup. Byly také nasazovány jako první do boje proti nepříteli.“
Po cestě k operačnímu pultu neviděl Malori celkem žádné velké škody. Devět malých lodí, zakalených přestálými boji, bylo teď nově vyzbrojeno a s doplněným palivem čekalo na svých stojanech, připraveny na novou akci.
„Malori, zatímco jsi ležel v bezvědomí, prohlédl jsem si kontrolní zařízení těchto lodí. Zdá se, že nemají plně automatizované řízení.“
„Ano, správně. Je třeba určitého kontrolního mozku nebo zařízení, které zabezpečuje nahodilost.“
„Ty a já z nich uděláme pomocný sbor pro Berserkr, Iane Malori.“ Greenleaf opět vrhl pohled na hodinky. „Máme zhruba hodinu na to, abychom vymysleli, jak to udělat, a o trochu déle na dokončení celé akce. Čím rychleji to zvládneme, tím lépe. Jestliže se opozdíme, budeme za to trpět.“ Zdálo se, že si v té představě skoro liboval. „Co navrhuješ?“
Malori otevřel ústa, aby promluvil, ale pak je zase zavřel.
Greenleaf řekl: „Instalace osobností vojáků nepřichází samozřejmě v úvahu, protože ti by se nedali jen tak lehce hnát na jatka. Předpokládám, že to jsou všechno různí vojevůdci. Nemáš ale nějaké osobnosti z jiných oblastí, které by byly snáze ovladatelné?“
Malori se opíral o prázdné křeslo, které patřilo velícímu důstojníkovi. Přinutil se důkladně přemýšlet, než promluvil. „Náhodou mám tady na palubě několik osobností, které mě osobně velmi zajímají. Pojďte.“
Malori šel první, těsně následován Greenleafem. Bylo téměř podivuhodné, že uvnitř kabiny se nacházelo vše na svém místě. Jeho housle ležely na kavalci a stůl byl pokryt knihami a kazetami s hudbou. A tady, v jednotlivých kufříkách z napodobeniny kůže, spořádaně odpočívaly osobnosti, které nejraději studoval.
Malori sáhl po kufříku, který ležel na vrchu. „Tento člověk byl houslista, tak jako já – alespoň si myslím, že se za něho mohu považovat. Jeho jméno by vám pravděpodobně nic neřeklo.“
„Hudba nikdy nebyla mým oborem. Ale pokračuj.“
„Byl to Pozemšťan, který žil ve dvacátém století naší éry, a jak jsem pochopil, byl to dost nábožný člověk. Můžeme jeho osobnost zapojit a zeptat se, co si myslí o válčení, jestliže máte na něco podezření.“
„Raději to uděláme.“ Malori mu ukázal v kabině patřičné místo vedle komputerové konzole, a Greenleaf sám vše zapojil. „Jak se s tím dá komunikovat?“
„Prostě se na něco zeptejte.“
Greenleaf promluvil ostře směrem ke kufříku. „Jméno?“
„Albert Ball,“ odpověděl z reproduktoru hlas, který zněl mnohem lidštěji než Berserkrův.
„Co si myslíš o válčení, Alberte?“
„Ohavná myšlenka.“
„Zahraješ nám něco na housle?“
„Rád.“ Ale žádná hudba nenásledovala.
Malori dodal: „Bylo by třeba zapojit více kanálů, kdybyste chtěl slyšet skutečnou hudbu.“
„Myslím, že to nepotřebujeme.“ Greenleaf odpojil jednotku jménem Albert Ball a začal se probírat hromadou dalších. Mračil se přitom na neznámá jména na dvanácti nebo patnáctí zbylých kufříkách. „Kdo byli tito lidé?“
„Současníci Alberta Balla. Umělci ze stejné branže.“ Malori si musel na chvilku sednout na kavalec. Byl blízko omdlení. Potom se ale vzchopil a postavil vedle Greenleafa. Položil ruku na jeden kufřík. „Toto je model Edwarda Mannocka, který byl slepý na jedno oko a nikdy nedostal lékařské osvědčení, které bylo v té době nutné pro službu ve všech ozbrojených silách.“ Ukázal na jiný. „Tento člověk sloužil krátce v kavalerii, jak si vzpomínám, ale neustále padal s koně a brzy byl degradován do služby v zásobování. A tohle byl neduživý, tuberkulózní mladík, který zemřel, když mu bylo dvacet tři standardních let.“
Greenleaf vzdal další prohlídku kufříků. Obrátil se na Maloriho a pozorně si ho měřil. Malori cítil, jak se jeho bolavé svaly na žaludku stáhly v očekávání dalšího surového kopance. To už by bylo moc, to by ho určitě zabilo, ještě jeden takový úder… „Dobře.“ Greenleaf zamračeně kontroloval čas na chronometru. Když však vzhlédl, na jeho tváři byl malý úsměv. Zvláštní bylo, že když se usmíval, vypadal jako velice dobrosrdečný člověk. „Fajn! Hudebníci, předpokládám, jsou protipólem vojáků. Jestli to stroje schválí, instalujeme je a vyšleme lodě ven. Iane Malori, možná ti dokonce zvýším plat!“ Příjemný úsměv se teď rozlil po celém jeho obličeji. „Jestli tohle bude fungovat tak dobře, jako si představuji, vykoupíme si tím možná další standardní rok života.“
Když se o pár minut později stroj opět objevil na palubě, Greenleaf mu, ukláněje se, vysvětlil podstatu plánu. Malori, který stál v pozadí, zjistil v agónii hrůzy, že se také uklání.
„Realizujte plán,“ dal stroj souhlas. „Jestliže nebudete jednat svižně, loď zamořená životem by mohla najít úkryt v bouřích před námi,“ dodal a rychle odkráčel. Pravděpodobně musel pracovat na opravách a znovuvybavení své vlastní robotické lodě.
Malori a Greenleaf dokončili instalaci osobností poměrně rychle. Znamenalo to jen otevřít kabinu lodě, vložit osobnost, teď už zbavenou kufříku, do instalovaného adaptéru, zapojit několik kabelů a opět zavřít poklop. Protože rychlý postup byl nezbytný pro Berserkrův plán, testování bylo omezeno jen na několik živých odpovědí od každé osobnosti v průběhu jejich aktivace uvnitř lodi. Většina odpovědí byly naprosté banality o neexistujícím počasí či prastarém jídle nebo nápoji, anebo podivné věty, o kterých Malori věděl, že to jsou jen nic neznamenající společenské fráze.
Všechno se zdálo jít hladce, ale v poslední chvíli začal Greenleaf pochybovat: „Doufám, že pod tíhou zjištění, v jaké se nacházejí situaci, se tito džentlmeni zachovají jako muži. Budou snad schopni pochopit svou skutečnou situaci, nebo ne? Stroje od nich neočekávají žádné skvělé vojenské výsledky, ale také nechceme, aby úplně podlehli katatonii.“
Malori, blízko vyčerpání, se lopotil s poklopem Čísla Osm, a skoro spadl se zaobleného trupu lodi, když poklop náhle povolil. „Řekl bych, že pochopí situaci do minuty po vypuštění. Alespoň zhruba. Nemyslím, že si uvědomí, že kolem nich je mezihvězdný prostor. Vy jste byl vojákem, předpokládám. Když se budou zdráhat bojovat, nechám na vás, jak se vypořádat se vzpurným pomocným sborem.“
Když zapojili osobnost do Čísla Osm, její zkušební odpověď zněla: „Přeji si, abyste mou krasavici natřeli na červeno.“
„Hned to bude, pane,“ řekl Malori rychle, zabouchl poklop lodi a přešel k Číslu Devět.
„Co to mělo znamenat?“ zamračil se Greenleaf.
„Předpokládám, že maestro si už uvědomil, že vstupuje do nějakého dopravního prostředku. Co se týče toho, že by ho měl rád natřen na červeno…“ Malori hekal, jak se snažil otevřít Číslo Devět, a zbytek jeho odpovědi se v tom ztratil.
Konečně byly všechny lodě připraveny. S prstem na odpalovacím zařízení se Greenleaf otočil. Jeho oči se naposled zkoumavě zabodly do Maloriho. „Časově jsme si vedli velice dobře. Čeká nás odměna, jestliže se tento nápad alespoň trochu osvědčí.“ Šeptem, téměř posvátně, dodal: „Doufejme, že to vyjde. Už jste někdy viděl zaživa stahovat kůži s člověka?“
Malori pevně svíral sloup, aby se udržel na nohou. „Udělal jsem, co jsem mohl.“
Greenleaf se zabýval odpalovacím zařízením. Bylo slyšet jemné cvakání zámků, jak se otvíraly průchody, kterými vzápětí všech devět lodí opustilo svou základnu. Současně se rozsvítila obrazovka s holografickým znázorněním situace venku. Uprostřed displeje seděla jako velká zelená skvrna Judith, kolem níž se pomalu a nejistě pohybovalo devět menších zelených teček. Opodál byla vidět sestava červených bodů, představujících zbytek smečky Berserkrů, které tak dlouho a neúprosně pronásledovaly Naději a její doprovod. Sklíčený Malori si všiml, že jich bylo alespoň patnáct.
„Tenhle trik,“ Greenleaf mluvil jakoby sám k sobě, „by měl způsobit, že se budou bát více svých vlastních velitelů, než nepřítele.“ Greenleaf zmáčkl několik tlačítek a spojil se tak s loděmi. „Pozor, jednotky Jedna až Devět!“ vyštěkával. „Jsou na vás namířeny zbraně nadřazených sil, a jakýkoliv příznak neposlušnosti nebo pokus o útěk bude přísně potrestán…“
Greenleaf pokračoval v zastrašování asi minutu. Malori mezitím pozoroval na obrazovce, že počasí, o kterém se Berserkr zmínil, se zhoršovalo. Plískanice atomických částeček se hnala touto částí mlhoviny, do cesty Judith a jejího smíšeného doprovodu. Pokud se Berserkry nedají do okamžitého pronásledování, Naději, která v daném měřítku nebyla na obrazovce vidět, se možná povede využít bouře a uniknout.
Ostrý obraz na operačním displeji se rychle rozplýval. Greenleaf se odpojil od lodí, jakmile bylo zřejmé, že kontakt je ztracen. Chvíli ještě byly slyšet útržky příkazů, které Berserkr svým nepřirozeným hlasem udával pomocným lodím Jedna až Devět. Pronásledování Naděje ještě nezačalo.
Kolem operačního pultu se rozprostřelo ticho, přerušované chvílemi jen slabým praskáním, které vycházelo z obrazovky. Kolem stály a čekaly prázdné podpěry lodí.
„Tak to bychom měli,“ protáhl pomalu Greenleaf. „Teď už se můžeme jen strachovat, jak to dopadne.“ Na tváři se mu zase objevil jeho sympatický úsměv; zdálo se, že má z celé situace skoro požitek.
Malori se na něho zvědavě díval. „Jak to děláte, že jste tak – tak vyrovnaný?“
„Proč ne?“ protáhl se Greenleaf a zvedl se od displeje. „Víš, když se člověk vzdá starého způsobu života, badlife, a přizná si, že je pro něho mrtvý, nový způsob potom není tak špatný. Čas od času jsou dokonce k dispozici i ženy, když stroje chytí zajatce.“
„Goodlife,“ řekl Malori. Vyslovil teď hanlivý, provokativní přívlastek. V tomto okamžiku se však nebál.
„To samé tobě, človíčku.“ Greenleaf se stále usmíval. „Pořád se na mě díváš opovržlivě, co? Nezapomínej, že jsi v tom teď po krk, stejně jako já.“
„Myslím, že vás lituji.“
Greenleaf si se smíchem odfrkl a soucitně pokýval hlavou. „Víš, že já mám možná před sebou delší a bezbolestnější život, než většina lidstva vůbec zažila – neřekl jsi například, že muž, který byl modelem jedné z osobností, zemřel ve věku dvacet tři let? Byl to věk, ve kterém se v jeho době běžně umíralo?“
Malori se stále ještě přidržoval sloupu. Na obličeji se mu začal objevovat podivný úsměv. „Pro jeho generaci, na kontinentě zvaném Evropa, to bylo běžné. V té době tam zuřila první světová válka.“
„Ale ty jsi řekl, že zemřel na nějakou nemoc.“
„Ne. Řekl jsem, že měl nemoc, tuberkulózu. Bezpochyby by ho byla nakonec zabila. Ale on zahynul v bitvě, v roce 1917 naší éry, v zemi jménem Belgie. Jeho tělo nebylo nikdy nalezeno, jak si vzpomínám, protože protivzdušné dělostřelectvo úplně zničilo jeho letadlo.“
Greenleaf strnul. „Letadlo! Co to povídáš?“
Malori se narovnal. Trochu ho to zabolelo, ale přesto se pustil sloupu. „Teď ti mohu říct,“ přešel na tykání, „že Georges Guynemer – to bylo jeho jméno – sestřelil padesát tři nepřátelských letadel, než sám zahynul. Počkej!“ Maloriho hlas zazněl náhle silně a jasně, a Greenleaf, který se k němu s hrozivým výrazem přibližoval, se překvapeně zastavil. „Než se na mně dopustíš nějakého násilí, měl bys raději napřed uvážit, pro kterou stranu, moji nebo tvoji, je pravděpodobnější, že vyhraje bitvu venku.“
„Bitvu…“
„Sice to bude devět lodí proti patnácti nebo více strojům, ale výsledek nevidím příliš pesimisticky. Osobnosti, které jsme vyslali, se nedají jen tak povraždit.“
Greenleaf na něho zíral ještě několik okamžiků a pak vyrazil směrem k obrazovce. Ta však stále ještě byla prázdná. Nedalo se nic dělat. Greenleaf pomalu klesl do vypolštářovaného křesla. „Co jsi mi to udělal,“ zašeptal. „Celá ta sbírka invalidních hudebníků – přece jsi nemohl lhát o všech.“
„Oh, všechno, co jsem řekl, byla pravda. Samozřejmě, že ne všichni piloti v první světové válce byli invalidi. Zdravotní stav mnohých byl perfektní. A také jsem neřekl, že všechny osobnosti byly modely hudebníků, i když jsem samozřejmě chtěl, aby sis to myslel. Ball měl z nich nejlepší hudební schopnosti, ale pořád to byl jen amatér. Vždycky říkal, že je mu jeho pravé povolání odporné.“
Zdálo se, že Greenleaf, sesutý v křesle, stárne před očima. „Ale vždyť jeden byl slepý… to není možné.“
„Přesně to si také mysleli jeho nepřátelé, když ho propustili ze zajateckého tábora na začátku války. Edward Mannock, slepý na jedno oko. Musel oklamat komisi, aby se dostal do armády. Tragédie těchto mužů spočívá však v tom, že zahynuli, když bojovali jeden proti druhému. V té době neexistovaly Berserkry, alespoň ne takové, na které se dalo prudce zaútočit letadlem a kulometem. Domnívám se, že lidstvo muselo vždycky čelit nějakému druhu Berserkrů.“
„Faktem tedy je,“ Greenleaf se úpěnlivě zadíval na Maloriho, „že ve vypuštěných lodích jsou osobnosti devíti válečných pilotů?“
„Ano, jedněch z nejlepších. Myslím, že dohromady uplatňovali nárok na pět set vyhraných bitev. Taková tvrzení byla většinou přehnaná, přesto…“
Nastalo ticho. Greenleaf pomalu otáčel své křeslo čelem k operačnímu displeji. Hluk a praskání pozvolna sláblo. Malori, který si mezitím zase sedl na zem, se zvedl. Na hologramu se objevila jediná zářivá tečka a rychle se přibližovala k Judith.
Tečka zářila jasně červenou barvou.
„Takže to bychom měli,“ řekl Greenleaf, vstávaje z křesla. Z kapsy vytáhl malý revolver. Namířil ho na Maloriho, potom se však usmál a potřásl hlavou. „Ne. Ať se s tebou vypořádají stroje. To bude mnohem horší.“
Když se ozval hluk otevíraných dveří vzduchotěsné kabiny, Greenleaf pozvedl zbraň a položil ji k spánku. Malori od něho nemohl odtrhnout zrak. Dveře povolily a Greenleaf vypálil.
Malori se k němu vrhl a vytrhl mu zbraň z ruky ještě před tím, než mrtvé tělo dopadlo na podlahu. Namířil směrem ke dveřím. Tam teď stál stejný Berserkr, kterého Malori viděl dříve, nebo alespoň tentýž typ. Jeho zevnějšek však vykazoval drastickou přeměnu. Jedna kovová paže byla utržena a z rány volně visely roztřepené konce drátů. Celé kovové tělo bylo poseto malými dírami a kolem jeho hlavy to jiskřilo elektrickými výboji.
Malori vystřelil, ale stroj náraz kulky ignoroval. Stroje by samozřejmě Greenleafovi nenechaly zbraň, se kterou by je mohl zranit, prolétlo Malorimu hlavou. Berserkr si ho však zatím nevšímal. Místo toho se nahnul nad Greenleafovým tělem.
„Zra-zra-zra-zrada,“ pištěl Berserkr. „Nejzazší nepříjemné nejhorší pod-pod-podněty. Badlife badlife bad –“
V té chvíli se Malori přiblížil ke stroji zezadu a vrazil ústí revolveru do jedné díry, ještě horké od laseru, kterého už účinně použil Albert Ball nebo snad Frank Luke či Werner Voss. Dvě kulky pod kovový plát a elektrické výboje ztichly. Berserkr se složil na zem vedle Greenleafa.
Malori ucouvl. Podíval se ještě jednou na obě nehybná těla a potom upřel zrak na operační displej. Rudá tečka se vzdalovala od Judith, teď už nepředstavující nic víc než neživé kusy kovu.
Ve slábnoucí atomické bouři se objevil zelený bod a přibližoval se k Judith. Ani ne za minutu přistálo Číslo Osm měkce na svém stojanu. Ústí laseru začalo teď, v atmosféře, silně kouřit. Na povrchu lodi bylo několik šrámů způsobených nepřátelskou palbou.
„Hlásím další čtyři vítězství,“ řekla osobnost, jakmile Malori otevřel poklop. „Přispěli k nim moji spolubojovníci, kteří přinesli velkou oběť své rodné zemi. I když nepřátel bylo dvakrát víc než nás, myslím, že neunikl ani jediný. Ale musím hořce protestovat proti tomu, že má stíhačka stále ještě nebyla natřena na červeno.“
„Okamžitě se o to postarám, meinherr,“ zamumlal Malori, když odpojoval osobnost z lodě. Cítil se trochu pošetile, že ujišťuje kus kovu. Přesto ale s osobností zacházel jemně, když ji přenášel k operačnímu pultu. Na něm se vršilo několik prázdných kufříků s obyčejnými štítky, nesoucí jména:
ALBERT BALL
WILLIAM AVERY BISHOP
RENÉ PAUL FONCK
GEORGES MARIE GUYNEMER
FRANK LUKE
EDWARD MANNOCK
CHARLES NUNGESSER
MANFRED VON RICHTHOFEN
WERNER VOSS.
Byli to Angličané, Američané, Němci, Francouzi. Některý byl žid, některý houslista, jiný invalida, Prus, rebel. Jeden v sobě nosil nenávist, druhý užíval života. Těch devět mužů odlišovalo ještě mnoho dalších věcí. Existovalo snad jen jediné slovo, které jim všem bylo společné: člověk.
Nejbližší lidské bytosti teď byly miliony kilometrů daleko, přesto se Malori necítil osamocen. Opatrně vložil osobnost zpátky do kufříku. Možná, že se vejde k němu do kabiny, až se pokusí v Čísle Osm dosáhnout Naděje.
„Vypadá to, že jsme zbyli jen my dva, Červený Barone.“
Člověku, podle kterého byla osobnost modelována, nebylo ani dvacet šest let, když byl po osmnácti měsících úspěchů a slávy sestřelen nad Francií. Před tím v kavalerii ho kůň neustále vyhazoval ze sedla.

přeložila Ivana Černá

O časoprostoru a řece
PONDĚLÍ, 5. PROSINCE 2048
Minibus nás dovezl do Los Angeles, k letu LAX do Káhiry v9.00.
Při vzletu jsme překročili 1,4 g, to je proti předpisům a hodně pasažérů si stěžovalo,, hlavně ti chudáčci s vrzy-vrz parádou, která člověka udrží na nohou, i když selžou kyčelní protézy.
Joanna to jako zkušená cestovatelka všechno zaspala a já se bavil rozjímáním, jak konečně uvidím starý Egypt, o kterém jsem jako kluk sníval kdysi dávno na přelomu století.
Jestli ten zvláštní dar nadělí ti život, Vidět neviditelné a známé stěží, Jeď deset tisíc dní a nocí o závod. Dokud ti věk bílé vlasy nenasněží.
Mám už skráně sněhem pocukrované a v pase čím dál víc, tak se snad John Donne hodí. Mám radost, když ještě z paměti vylovím verše, které jsem poprvé četl v pubertě. Aspoň něco z toho člověk má, že přednáší současnou literaturu na univerzitě v Irvine, i když musí škudlit, aby si takový výlet mohl dovolit.
Podle cestovní kanceláře Quarťhexijci turistice nijak nebrání – prý si jich sotva všimnete, jak se snaží splynout s prostředím. Nevím, jak může víc než dvoumetrový hmyzovitý tvor s lesklou šedočervenou kůží vypadat jako Egypťan, ale Joanna řekla: no a co, pojedeme tam.
Doufám, že se nespletla. Ostatně je to už čtrnáct let, co Quarthexijci přistáli, uskutečnili první mezihvězdný diplomatický kontakt a pak si vybrali Egypt jako jediné místo na Zemi, kde mají zájem provádět to, čemu říkají „kulturní studium“. Myslím, že i na to se podíváme. Quarthexijci jsou tajnůstkáři, mnohovrstevné dohody halí do diplomatických kliček.
Jako by šest hodin cestování nebylo samo o sobě dost ohlupující, včetně zdržení na orbitální dráze kvůli nehlášenému čínskému startu, dívali jsme se oba na holo o jednom z těch nových biotechnologických machrů, jmenovalo se to Přímo ze srdcí. Nekonečný proud přímočarých vtípků. V tom otupělém stavu, v jakém jsme byli, to na nás bylo tak akorát.
Když jsme přistáli v Káhiře, bylo jasno, teplota kolem 15 stupňů. Vypotáceli jsme se z letadla s očima zarudlýma, jak jsme jeli deset tisíc dní a nocí ve svištícím hliníkovém pouzdře.
Letiště bylo ubohé, všude povyk, chaos a špína třetího světa. Jednu odletovou halu zaplňovali výhradně muži s turbany na hlavách. Všude přísná bezpečnostní opatření. Quarthexijci nikde. Třeba opravdu splynuli.
Při průjezdu Káhirou míjel*náš autobus pobořený akvadukt, kolem něhož se promenovali muži v karbanech, ženy v černém a zvířata žijící z odpadků. Lidé se mačkali na těch nejnepravděpodobnějších místech, nabízeli své zboží v prašných prolukách mezi budovami, provoz byl střídavě frenetický a strnulý.
Proploužili jsme se Káhirou do Gízy a z šera se najednou vztyčily pyramidy. Bydleli jsme v hotelu Měna House, královském loveckém letohrádku z devatenáctého století. Elegantní.
Studená večeře přišla k chuti. Spánek padl jako závaží.

6. PROSINCE
Joanna tvrdí, že takový deník je pro mě dobrá terapie a třeba ve mně dokonce znovu probudí chuť psát. Říká, že na katedře současné literatury je každý nějak frustrovaný autor a že bych měl do toho deníku prostě vydávit žluč. Budiž.
Až se vrátíš, budeš mi vyprávět O všech divech, jež uchystal ti svět.
Světe, byl jsi varován.
Dnes jsme vyrazili na jih do Memfisu, starověkého hlavního města, jehož konec přišel, když ve válce padly jeho hradby a následné povodně vykonaly své.
Slavné povalené Ramsessovy sochy vypadají majestátně, i když leží. Člověk si připadá jako pigmej cupitající kolem obra, á la Gulliver.
Sakkára, hlavní memfiská nekropole, se dochovala v poušti o tři kilometry dál. Hrobky první dynastie, včetně první pyramidy postavené s pěti stupni. Nápisy z období Nové říše, které jsou uvnitř, jsou z dnešního pohledu samy historické.
A dál k Velké pyramidě – na velbloudu. Ukázalo se, že jejich popoháněči jsou ještě vlezlejší, než se traduje. Byli jsme v Chafreově pyramidě, o něco nižší než ta, která patřila jeho otci, Cheopsovi. Všech 80 známých pyramid se dochovalo ve vyloupeném stavu. Z jejich chodeb je cítit svíravá prázdnota, jak byly déle prázdné než plné. Jejich němá hmota je skličující.
Profesor Alvarez z univerzity v Berkeley se tu pokoušel objevit skryté dutiny tak, že ve známých spodních komnatách rozmístil detektory kosmického záření a hledal slabá zvýšení průtoku při jistých úhlech, ale zdá se, že žádné nejsou. Existují seismická a dokonce i rádiová měření suchých písků kolem Gízy, pídící se po odrazech od zasypaných hrobek, ale zatím se žádný velký objev nekonal. I když ozvěn od trosek obyčejných domů apod. bylo dost.
Zatím žádné projevy pásmové nemoci, ale když můžeme, rádi si zdřímneme. Je to pohodlné, mít hotel jen pár set metrů od pyramid.
Snažil jsem se Joannu přesvědčit, aby nechala náramkový komunikátor doma. Co se sesypala, těžko snáší zprávy o každodenních katastrofách. (A kdo je na tom lip?) Zatím je dobrá, ale doktor říkal, že čím klidněji tenhle výlet proběhne, tím lip pro ni.
A tak když komunikátor pustí, je tam plno hysterčení kolem poslední pohraniční srážky Izraelské říše s Arabským mohamedánským– sovětem. Chytré rakety proti chytrým obranným systémům. Pat. Některé věci se prostě nemění.
Okamžitě jsem to vypnul. Joanně se ruce třásly ještě několik hodin. Já jsem to hodil za hlavu.
Ale stejně je to rozdíl, být pár set kilometrů od fronty. Doufám, že tady jsme v bezpečí.

7. PROSINCE
Do Káhiry, do Egyptského muzea. Tutancha-mónova expozice – obrovské pokladnice, hojnost klenotů, úžasné bohatství, vitríny s krásnými Alabastrovými mísami, zlatem vykládané skříňky svědčící o tisíciletích produktivity nemají konce.
Bloumal jsem zatuchlou mramorovou chodbou, když tu se z tmavé boční chodby vynořil první Quarthexijec, kterého jsem kdy spatřil. Byl mohutný a jak se po svých šesti sunul vpřed, ozývalo se klapání a cvakání. Samozřejmě mě ignoroval – skoro vždycky se kolem lidí prokolébají, jako by nás ani neviděli. Možná ten vzdálený, nepřítomný pohled znamená, že se jim hlavou honí cizí, nepochopitelné myšlenky. Kdo ví, proč tak intenzívně studují právě starověký Egypt a nás ostatní přehlížejí? Tenhle choval v náručí kamennou vázu, aspoň metr vysokou. Svíral tu černou žulu, jako by nic nevážila, tréma rukama, které měl v bok. Ucítil jsem závan kyselého, štiplavého pachu tekutiny, která jim promazává klouby. A pak byl pryč.
Opustili jsme muzeum a navštívili nejstarší koptský chrám v Egyptě, údajně ten, kde se na útěku skrýval Mojžíš. Vypadá tak. Stará část Káhiry je přelidněná a zanedbaná. V každém koutě se s minimálním využitím nástrojů pachtí nějací lidé, další davy jich postávají kolem a dívají se, jak jiní pracují. Jediným náznakem skutečně smysluplné práce byla skupina mužů a žen, kteří na vozících vezli jakési podlouhlé, trubkovité žluté předměty. Něco, co chtějí Quarthexijci vyvézt za město, řekl nám průvodce.
Večer jsme se šli podívat na světelné a zvukové představení u Sfingy – úžasné. Dokonce existuje i verze v quarthexiánštině, z těch podivných prska-vých, štěkavých zvuků.
Arabové říkají: „Člověk se bojí času, čas se bojí pyramid.“ Tady tomu uvěříte.
Potom jsme pojedli v indické restauraci hotelu. Bylo to dobré.

8. PROSINCE
Káhira je město ušlapané k smrti.
Od revoluce v roce 1952 stoupl počet jeho obyvatel čtrnáctkrát a věru je to znát. Staré viktoriánské domy, které kdysi stály podél majestátních tříd s vrbovými alejemi, se dnes utápějí v novodobých panelácích. Zestárlé budovy se používají dál, ale ne pro pocit historie; jen proto, zeje někdo potřebuje, bez ohledu na to, jak jsou sešlé.
Vytrvalost pouště se projevuje na každém kroku. Rostliny ve dvorech vypadají vyčerpaně, rezignovaně. Civilizace se k tradicím nezachovala moc dobře.
Snad právě proto jako by se Quarthexijacům nelíbilo nic, co bylo postaveno od římských dob. Viděl jsem jednoho řídit jakýsi stroj, takový černý vynález, který plul dva metry nad zemí. Kladl do země nějaký kabel, po nábřeží Nilu. Když narazil na budovu, tak v ní prostě prorazil díru, rozmlátil všechno na padrť. Určitě to měli nějak skoulené s egyptskou vládou, protože všude kolem se hemžili policajti a dávali pozor, aby se tam nikdo nepřipletl. Zvláštní.
Ale nikoli nepředvídatelné, když se nad tím člověk zamyslí. Quarthexijci je používají, ty levitační stroje, kterým by tak rád každý přišel na kobylku. (To je slovosled! Hrůza! Ale vždyť je dovolená, sakra.) Už léta zůstávají opatrní, ze své techniky pouštějí ven jenom hrozně málo a Egypťané na to mají patenty. Řekl bych, že jedině to drží egyptskou ekonomiku nad vodou, při tom prudkém populačním tlaku. Quarthexijci sem přišli jako hosté, zajímali se o památky a podobně, ale teď je vidět, že si tu mohou dělat, co chtějí. Patří jim to tady.
Tajemství klíčových technologií, které by nám umožnily přijít na to, jak to dělají, Quarthexijci zatím neprozradili – aspoň mi to tvrdí kolegové z katedry fyziky. Rozčiluje je, že tihle přivandrovalci dovedou tak dokonale ovládat časoprostor, manipulovat dokonce i s gravitací, a my tomu ne a ne přijít na kloub.
Navštívili jsme slavnou alabastrovou mešitu. Trůní na vrchu, kterému se říká Citadela. Elegantní, vznosná, hrdě vévodící městu. Nedaleký Starý Bazar je labyrint, tak podobný filmům, které člověk viděl, že si připadáte neskutečně jako v Pohádkách tisíce a jedné noci. Nakoupili jsme koření. Výzva k modlitbám zaznívající z mešit si vás najde všude, dokonce i v těch nejskrytějších místnůstkách, kde Joanna smlouvala cenu šperků.
Snědí kupčíci tvrdí, že sehnat něco opravdu starého je nemožná věc. Vykoupili je Quarthexijci, vyměnili za zlato snad všechno, co mohlo pocházet z dob faraónů. V posledních stoletích se vyrojilo dost podvrhů a některé skutečně dobré, takže Quarthexijci prostě skoupili všechno, co mohlo být pravé. Není divu, že na ně Egypťané nedají dopustit a klidně si od nich nechají rozmlátit domy. Zlato má zvučnější hlas než minulost.
Nalodili jsme se na vyhlídkovou loď, ctihodnou Nile Concorde. Oběd byl skvělý, italský. Po poledni jsme vyrazili na prohlídku Káhiry, neuvěřitelně špinavých a chaotických tržišť. Telecí mozky vyložené bez známky chlazení nebo nějaké ochrany, roje much atd.

Legrace, hlavně jestli dokážete vydržet pět nebo víc minut bez nadechnutí.
Zastavili jsme se v Shephearďs Hotelu, dějišti mnoha britských špionážních románů (obzvlášť Maughamových). Má výborný bar – Nubijci, Saudové a další, nalévající se určitě neislámskými giny a pivy. Vzadu seděl ve zvláštním křesle Quarthexijec a bavil se mluvítkem s nějakým Saudem. Nevím, o co šlo, ale Saudovi se třpytily oči. Řekl bych, že domlouvali nějaký kšeft.
Ale atmosféra toho baru byla dokonalá. Plátěný transparent nad barem hlásá:
Zítra nenarozený a včera mrtvý, kdo by se trápit chtěl, ať se dnes baví.
No ovšem, hm… barmane!

9. PROSINCE, MUSLIMSKÝ SVÁTEK
Z Káhiry jsme vypluli minulou noc v jedenáct, zářící město ubíhalo za oknem kajuty a ta mlhavá zář mu slušela víc než prašný den. Jeli jsme celou noc. Snídaně a lehký oběd jako studený stůl, ve vydatném orientálním a středomořském stylu, se slušným červeným vínem.
Sto metrů od nás bije do očí minulost, jdoucí si svou cestou, jako by u vesla stále ještě byli faraóni. Primitivní čerpadlové závlahy, osli zapražení do postrojů, ženy máchající v Nilu šedivé prádlo. Východním směrem hradba pouště, tu a tam vystrkující písečné jazyky – neodnášené každoročními povodněmi – přes pole až na břeh. Vysedáváme na horní palubě, míjíme muslimské hrobky z kamene a blátěných cihel, triedrem se díváme přes propast času na divoce mávající děti na břehu.
Na lodi pro sto pasažérů je nás asi padesát, takže místa je dost a obsluha pohotová. Cesta ubíhá v poklidu a paluby zalévá hudba, zakrojující se mezi pláty starobylosti; žádná dekadence, ale inteligentní požitkářství. (Proč je turistů tak málo? Průvodce myslí, že lidé se bojí Quarthexijců. Joanna je z nich taky nervózní, ale nevím, jestli to není jen nový projev starého strachu.)
Štíhlé, éterické minarety jsou mnohdy jedinou oázou půvabu uprostřed vesnic z blátěných cihel, jako krásná myšlenka snažící se povstat z hnědého, skvrnitého chaosu. Všude, kde to jde, se využívá zvířecí síla. Přesto jsou vesnice tiché jako o půlnoci.
Rubem tohoto poklidu musí být nuda. Bohužel to vysvětluje mnohé z dějin a jejich fanatických věrouk.

10. PROSINCE
Jak postupujeme proti proudu, civilizace se vytrvale vytrácí. Pro vesnice z vepřovic je typické, že nemají elektřinu. Asuán má energie dost, ale vedení a rozvodny jsou moc drahé. Člověk by čekal, že s quarthexijskýrn zlatem by na tom mohli být lip.
Náš průvodce říká, že Quarthexijci jsou strašně tvrdohlaví – a to není slovní hříčka – jakmile dojde na nějaká taková vylepšení. Nedovolí, aby zisky z jejich patentů byly použity na modernizaci Egypta. Nakrmit chudáky, vyčistit Nil, zrekonstruovat památky, to všechno je v pořádku (rekonstrukční projekty platí fakt velice slušně). Ale elektrifikace –ne. Rázné ne.
Přistáli jsme u nějakého špinavého města a udělali si autobusem výlet do západní pouště. Sotva kilometr od mělké zátopové zóny je Sahara neúprosně krutá a nehostinná. Navštívili jsme ptolemaiovské město mrtvých. V jedné hrobce je murnie dívky, která –aspoň podle hieroglyfických nápisů – se utopila, když se chtěla dostat přes Nil za svým milým. Nedaleko jsou pavilony s mumifikovanýrni paviány a ibisy –symboly moudrosti.
Tady začíná tunel směřující k Achnatonovu hlavnímu městu. Němečtí objevitelé v minulém století pronikli do vzdálenosti čtyřiceti kilometrů – všechno vysekané ve vápenci – než se vrátili kvůli špatnému vzduchu.
K jakému účelu sloužil? Nikdo neví. Studená, strašidelná atmosféra. Neporušené hrobky s vysušenými mumierni. Zajít do postranní chodby znamená vkročit do tajemná.
Nechal jsem skupinu skupinou a zašel za nízký pahorek, abych se vyčural. Západním směrem se táhl písek, písek a zase písek. Stál jsem tam a snažil se po svém aspoň trošku pozdržet vyprahlost, když tu jsem zahlédl, jak se v dálce vyhoupl nad obzor jeden z těch velkých černých strojů. Ňafal, bafal a kladl tam cosi, co vypadalo jako potrubí. Ale bylo to podivné potrubí, stříbřité, hrající modravými fasetami. Jak jsem se díval, třpyt se změnil a přešel do žluté a červené.
Nahoře byli samozřejmě Quarthexijci. Mířilo to na jih, zhruba rovnoběžně s Nilem. Když jsem se vrátil a řekl o tom Joanně, podívala se na mapu, ale nezjistili jsme, co by tam mohlo někoho zajímat, dokonce ani Quarthexijce. Nikde kolem žádné zříceniny. Nic. Zvláštní.

11. PROSINCE
Beni Hasan, téměř opuštěné místo blízko Nilu. Na úvod cesta na oslech přes úrodnou zátopovou oblast, pak prudký výstup svahem východní pouště. Ve skalních hrobkách jsou pěkné kresby a několik soch –zůstaly tam, protože je vytesali přímo z hory a jsou s ní spojené silnými klínovými podpatky. Už tenkrát by lidi ukradli všechno, co není přibité. To je na Quarthexijcích zajímavé, říká průvodce, neberou nic. Vypadá to, že mají zájem skutečně restaurovat a ne odvážet si věci domů do krčku spirálního galaktického ramene.
Ještě výš proti proudu přistáváme u rozlehlé prašné planiny, kterou překonáváme na vlečce zapražené za traktor. Achnatonovy cihlové paláce jsou pryč, dochoval se jen pozůstatek Nefertitina paláce, kde se našla její známá bysta. Královské hrobky nahoře v horském masivu jsou rozvalené – knězi, kteří po Achnatonově smrti podkopali jeho monoteistickou revoluci, si dali tu práci a vytahali ze stěn mohutné balvany.
Vyobrazení na stěnách jsou velice realistická a odvážná, ženy mají dokonce i prsní bradavky. Tunel z místa, kde jsme byli včera, asi probíhá někde pod námi, možná propojený s chodbami, které bylo vidět hluboko v králových pohřebních šachtách. A opět je nikdo důkladně neprozkoumal. Jsou tam úzká místa, možná hnízda hadů a štírů, snad i pasti.
Jak se s Joannou procházíme a fotíme si obrazy, zaslechneme z ničeho nic šramot. Joanna má baterku, a tak oba nakukujeme přes okraj, dolů do svislé šachty. Na dně se něco hýbe, něco velkého.
Chvíli nám trvá, než poznáme, že načervenalá schránka není sarkofág, ale záda Quarthexijce. Rozmisťuje po stěnách jakési přísavky a provléká jimi kabely. Víc je jich vidět hlouběji ve stínu.
Quarthexijec se dívá nahoru do světla naší baterky a prchá pryč. Že by prohledával tunely? Ale proč tak rychle zmizel? Má snad co skrývat?

12. PROSINCE
Plujeme celý den a pozorujeme ubíhající břeh.
Joanna má pravdu; tuhle dovolenou jsem moc potřeboval. Vidím to, když po sobě čtu tenhle deník – čím dál víc kvete.
A já taky. Když pomyslím, jak mi život utíká pod rukama, před poločasem mých dní v tomhle temném, širém světě…
Shon univerzitního života otupil mou schopnost podivovat se, prostě se radovat z prostého života. Nil má v sobě plynulost, nekonečnost, nespoutanost časem. Cítím, jaké to je, žít tady jako součástka velkého nebeského orloje, který pňnáší věčné kroužení slunce a měsíce, trvalý rytmus záplav. Asuán sice přerušil opadání a přívaly vod, ale stálá^síla Nilu se valí dál.
Nebe se směje, třpytí se víry a říše, Jak trosky snu, podmílaného tiše.
Klid prostupuje vším. Naše včerejší milování s Joannou bylo snad vůbec nejlepší. Skvělé!
(Já vím, že to čteš, Joanno – včera jsem tě viděl, jak jsi mi deník potají vytáhla z kufru. Nemůžu si pomoct, bylo to nejlepší – což je docela poklona, po všech těch letech. A co asi bude zítra a pozítří…)
Ten, kdo si radost koří, životu křídla boří;
však kdo radost políbí, když stihne její let ten věčně vidí slunce vycházet.
Co kdybych na příští semestr požádal, aby mi dali romantické básníky? Nebo dokonce sám napsal pár slok…
Dnes nad námi proletěli tři Quarthexijci a nesli něco, co vypadalo jako sochy s hlavami ze starodávných beranidel. Průvodce říká, že Arabové a samozřejmě také archeologové hodně soch přemístili. Quarthexijci si sjednali povolení, aby jich mnoho vrátili na původní místa, pokud jsou známa.

13. PROSINCE
Další přistání – Abydos. Vápencový chrám je zázračně zachovalý, silná střecha nedotčená. Kolem sice stojí shluky chatrných blátěných chýší, ale nijak to nezmenšuje působivost jeho přísně pravoúhlé strohosti.

Slavný seznam faraónů vytesaný v postranní chodbě udivuje svým časovým rozpětím. Každý, kdo je tam zapsán, byl velký faraón, a jmen je tam plná zeď. Egypt trval déle než všechny srovnatelné společnosti a množství jmen na zdi je o to působivější, že stavitelé chrámu soupis nepovažovali za tak důležitý, aby jej umístili centrálně.
Na seznamu chybí Hatšepsovet, pouhá žena, a Achna-ton, skandální monoteista. Ramsesse n. má všechny nápisy tesané hluboko, hlavně na vysokých sloupech, aby nešly přetesat – byl si takové možnosti dobře vědom, neboť to sám pilně prováděl v chrámech svých předchůdců. Dřívější práci nechal odsekat a doplnit vlastní kartuše, jako by si myslel, že přelstí i bohy a namluví jim, že to všechno postavil on sám. Ach, nesmrtelnosti!
Měli jsme tu dnes zemětřesení.
Byli jsme na lodi a Joanna se svědomitě batolila po horní palubě, aby odčinila bohatý oběd. Viděli jsme, jak se palmy na břehu rozvlnily. Ať se propadnu, jestli po hladině neproběhla nárazová vlna, od východu na západ, a pak od východu nedolétlo hluboké brumlání. Průvodce tvrdí, že něco takového ještě nezažil.
A v noci stoupaly na východě i na západě k nebi závoje rubínového světla. Vypadalo to jako polární záře, jenže ve špatných směrech. Vlnící se aura stoupala vzhůru a měnila barvy, pak nad našimi hlavami splynula, vzplanula zlatavým zábleskem a pohasla. Přísahal bych, že jak ta ohnivě zlatá čára překlenula oblohu, zazářila a zhasla, zazářila a zhasla, zaslechl jsem vysoký, rezavý zvuk.
Na palubě nás bylo jen pár, takže to žádný velký rozruch nevyvolalo. Podle Joanny to byly raketové zplodiny.
Jeden technik říká, že to vypadalo, jako by se něco dělo s magnetickými poli. Nejsem žádný vědec, ale mám pocit, že když si Quarthexijci něco zamanou, udělají to. Páni časoprostoru, nazvali se při diplomatických ceremoniích. Zástupci OSN z toho rychle udělali nadsázku, ale co když to Quarthexijci myslí vážně?

14. PROSINCE
Dendera. Obrovský chrám, zdaleka ne tak známý jako ten v Karnaku, ale stejně velkolepý. Byli tam Quarthexijci, vrtali se v základech. Průvodce říkal, že možná hledají nějaké tajné chodby. Sakra, egyptská vláda jim dovolí dělat si, co se jim zlíbí.
Cestou zpátky na loď jsme minuli srocení lidí. Byly jich stovky a všichni měli na sobě historické kostýmy. Myslel jsem si, zeje to nějaká slavnost nebo bláznivá turistická atrakce, ale průvodce se zamračil a prohlásil, že^neví, co si o tom má myslet.
Ten dav něco zpíval, ale dokonce ani průvodce tomu nerozuměl. Řekl nám, že takové hrubé sukno bylo pro starověk typické, vyrábělo se na primitivních přesli-cích. Průvod byl neuspořádaný, ale vypadalo to, že směřuje k chrámu. Zdálo se mi, že jsou opilí.
Průvodce mi vyprávěl, jak starověká teologie vycházela z Nilu. Tahle země je vlastně deset kilometrů široká a sedm set kilometrů dlouhá, úzký pruh obyvatelné země vmáčknutý mezi dvě nehostinné pouště. Takže lidé věřili, že bohové to tak chtěli a že Nil je střed celého toho prašivého světa.
Slunce svým východem ukazovalo, že na východě všechno začíná. Konec – umírání – byl na západě, kam slunce odcházelo. Proto své mrtvé pohřbívali na západním břehu Nilu, už před 7000 lety. V noci se slunce zhoupne dolů a ozařuje podsvětí, kam nakonec všichni odejdou. Musela to být útěcha, myslet si, že tak slunce slouží zemřelým. Ale jen ctnostným zemřelým. Kdo se neřídí zákony…
Jedni se rodí pro radost opojnou, jiným noc otvírá svou náruč bezednou.
Velká řeka jejich svět zřetelně rozdělovala – a oni měli čisté dělení rádi. Vynalezli čtyřiadvacetihodinový den, ale protože měli rádi symetrii, rozdělili ho na dvě poloviny. V létě byla každá z dvanácti hodin světla delší než v zimě – a o noci to platilo opačně. Takto hrozivou symetrií zarámovali celý stát, nesmrtelnou ruku nebo oko.
Dál až do Karnaku, s přistáním v Luksoru. Faraóni ze středního a pozdního období si nemohli dovolit plýtvat prací na pyramidách, a tak se spokojovali s rozšiřováním beztak už rozlezlého Karnaku.
Docela by mě zajímalo, jak dlouho ještě potrvá, než nějakého zbohatlíka napadne, že za nějakých pár miliónů by si mohl postavit větší hrobku než je Velká pyramida. Chtělo by to jen řekněme milión vápencových bloků – nebo ještě lépe žulových – a mohl by si dovolit lepší izolaci a ochranu. Když nedokážeš dobýt kontinent nebo napsat symfonii, naskládej hromadu kamení.
Uéternité, ne fut jamais perdue.
Noční světelná sou v Karnaku byla chvílemi strašidelná a krásná; dunivé hlasy vycházely přímo z kamenů. V davu jsem zahlédl Quarthexijce. Civěl před sebe, nikoho si nevšímal, ale ani nenarážel do lidí.
Vypadal okouzleně. Všechny čtyři oči jako korálky sledovaly střídání modravých a ohnivě oranžových barev, pohrávajících si mezi stojícími sloupy, povalenými mohutnými sochami. Pohybující se články na jeho těle vydávaly v suchém nočním vzduchu praska-vý zvuk, bylo vidět jasné odlesky od mazacích šťáv. Vypadal skoro uctivě. Jak tam čněl nad okolními zástupy, na dlouhou chvíli znehybnělý, připomínal spíš obří ztuhlé kamenné postavy než obyčejné smrtelníky, kteří se kolem něj hemžili a šeptali si, zachovávajíce uctivou vzdálenost.
Bylo to svým způsobem zneklidňující, vidět…
… bystřejší Sfinze nový kabát daly, smrtící hádanky, jež Théby nikdy nepoznaly.

15. PROSINCE
Skvělý den. Údolí královen, urozených a konečně králů. Jupí! Všechno jsou to vyschlá koryta (vádí), zřejmě snadno střežitelná a izolovatelná. Všech dvaašedesát známých hrobek kromě Tutový bylo vykradeno, pravděpodobně během několika málo století po pohřbem. Určitě chodili najisto.
Existuje dokonce teorie, že vykrádání se stalo nutnou součástí ekonomiky, oběhu bohatství a hromadění bohatých sbírek, kterými se pak mohl nový faraón chlubit na svém pohřbu, jen aby udělal náležitý dojem na rolníky. Prostě další součástka společenskoekonomického soukolí, co se divíte.
Později knězi mumie faraónů shromáždili a ukryli je v nedaleké jeskyni – to když pochopili, že nejsou schopni hroby ochránit. Zachovalost Thutmose III. je úžasná. Jeho mumie byla do hrobky vrácena – ta je prostorná, hluboká, větší než náš byt, má boční pokladnice, chodby, několik pater propojených rampami, a tak by se dalo pokračovat. Nahoře stojí:
Ožiješ a budeš žít věčně.
Všechno je do cista vybrané, zůstal jen sarkofág, moc těžký, takže ho neodnesli. V pyramidách byly padací mříže, propadliště, pasti a valící se kameny, které měly neopatrného zloděje rozdrtit, ale tady je jich pomalu. Ale stejně z toho trochu běhá mráz po zádech, když si představíte, jak tihle dávní technici plánovali spáchání vraždy v budoucnu, kdy už dávno na světě nebudou, jen aby chránili minulost. Nebuď pyšná, smrti.
Odpoledne nakupování v bazaru. Starý hotel ve viktoriánském stylu má atmosféru, ale hostů poskrovnu. Jídlo je stále dobré, úplavice žádná. Oba jsme si před cestou nasadili bakterii EZ-Di. Teď přebývá v našich traktech, pomáhá rozkládat a číhá na každou všivou cizí bakterii. Uklidňuje to.

16. PROSINCE
Plavba pokračuje. Zastavujeme v Kómm Ombu, u chrámu krokodýlího boha Sobka, postaveného na usmíření krokodýlů, jimiž se nedaleká řeka tehdy hemžila. (Bohužel už v Nilu vyhynuli – je to škoda, plavba by byla o cosi pikantnější…) V nevelké místnosti je 98 mumifikovaných krokodýlů, narovnaných jako dříví v lese.
Popojíždíme dál. O pár kilometrů jižněji pracovaly u řeky skupiny Egypťanů. Táhly dolů k vodě žulové balvany, převážené na kládách. Stál jsem na palubě a snažil se pochopit, proč pracují s provazy a kladkami a nevezmou si na to nějakou mechanizaci.
Pak jsem na vrcholku svahu, tam, kde žulové bloky odtesávali od skalního masivu, zahlédl Quarthexijce. Čněl nad lidmi, gestikuloval těma svýma roztřesenýma rukama oči se mu třpytily. Pololidským hlasem cosi zavolal, ale bylo to jazykem, který jsem neznal. Přišel i průvodce, zamračený, ale ani on nerozuměl.
Dělníci protahovali provazy rýhou v kameni, do mezery sypali písek a lili vodu, a tak odřezávali jednotlivé bloky pouze otrockým třením. Takovým tempem jim získání jednoho muselo trvat týdny. Jiní o kus dál zaráželi do hlubokých štěrbin fošny a zatloukali je primitivními dřevěnými palicemi. Pak lili na fošny vodu. Slyšeli jsme, jak kámen praskl, když dřevo hluboko v zářezu nabobtnalo.
„Tak se to dělalo ve starověku,“ řekl průvodce nezvykle tiše. Nad lidmi se tyčil Quarthexijec a přes vodu se nesl ten hřmotný, drsný hlas, každá slabika se táhla, dokud se nespojila s další, dokud se nesmísila se suchým vzduchem, prázdná, znělá a tvrdá.
(dopsáno později)

Další zastávka v Edfii, dobře zachovaný chrám, do konce 19. století pohřbený pod třiceti metry muslimského smetí. Na plavbě po řece je nejlepší to, jak člověk kolem místa projede, prohlédne šije z úhlů, které řeka dovoluje, a pak vykročí z kajuty rovnou do starověku, bez přechodu, bez porušení nálady.
Smůla je, že tentokrát jde nějaký chlapík před námi kousek stranou, aby si vyfotil loď, a najednou se k němu něco s praskotem řítí z rákosí, posádka ječí –je to krokodýl. Chlap pustí foťák na zem a prchá.
Krokodýl si nás všechny prohlédne, zachrochtá a odplazí se zpátky do Nilu. Průvodce je rozrušený, možná ještě víc než ten chlap, který málem posloužil jako oběd zdarma. Kdo by mohl mít zájem znovu nasadit do Nilu krokodýly?

dny. Jenže tentokrát měl na pomoc muže a ženy, kteří je roznášeli a strkali do těch jam, které vyhloubil.
Ti lidé vypadali jako omámení, jako by byli námě-síční. Zamával jsem jim na pozdrav, ale nikdo nezvedl hlavu. Jenom ten Quarthexijec. Jistě, jejich tváře jsou bez výrazu. Přesto si mě ty třpytivé, vykulené oči dlouho měřily a tykadélky kolem úst škubala jakási nervózní energie.
Stočil jsem pohled jinam. I když jsem se tomu bránil, trochu mě to vystrašilo. Nedíval se na nás přátelsky. Třeba nechtěl, abych mu pokřikoval na dělníky.
Pak jsme odletěli zpátky do Asuánu, nad neskutečně úzkou zelenou stuhou, která se jako had klikatí nevlídnou, nehostinnou pouští.

17. PROSINCE
Asuán. Čisté, příjemné město. Velká přehrada jižně od města je působivá, s památníkem sovětské dokonalosti atd. Vyčpělý vtip, když se podíváte, jak špatně je na tom SSSR dnes. Mohli by si od Egypta půjčit!
Nepředpokládané vedlejší účinky – víc hmyzu v důsledku zvýšení hladiny podzemní vody, rychlé zanášení nádrže a další – nabývají na významu. Existují plány na vyhloubení kanálu, odsávám větší části nově přinášeného bahna do pouště a vytvoření nového úrodného údolí, ale není mi jasné, jak chtějí vypustit vodu, aby mohli bahno odvážet, a přitom jí v původní nádrži dost nechat.
Průvodce říká, že z toho mají těžkou hlavu.
Pak letíme na jih do Abú Simbelu. Nasserské jezero, které se zmocnilo původního stanoviště obrovských soch, je dlouhé stovky kilometrů. V roce 2008 je ještě zvětšili.
V časech faraónů byly pod touto hladinou vesnice, velké kamenolomy pro stavbu monumentů, obchodní trasy na jih do nubijských království. Teď je to všechno pod vodou.
Obrovské chrámy Ramsesse II. a jeho královny Nefertari, které měly ukázat výbojným Nubijcům jeho moc a majestát, nakonec přemístili. Ramsessovy kolosální sochy představují zosobnění jeho egománie. Vnitřní výzdoba ho ukazuje snad při všech hrdinských činech velké bitvy s Chetity – jak zabíjí, získává zajatce a pak je sám sobě předvádí, přijímá rady od bohů, mezi nimiž sám je! A to všechno kvůli bitvě, která ve skutečnosti skončila plichtou. Oba chrámy byly zvednuty přibližně o třicet metrů a zasazeny do úplně umělého pahorku, zevnitř drženého největší betonovou kopulí na světě. Úžasné.
„Pohleď, co jsem vykonal. Všemocný, a vzdej se nadějí!“
Jenže když Shelley psal Ozymanidas, neznal Ramesse II v tak dobře dochované podobě.
Když jsme odtamtud odcházeli, polykajíce písek, který nám vmetl do tváří prudký poryv větru, zahlédl jsem Quarthexijce. Hrabal se v písku a používal k tomu stříbřitý nástroj, který rubínově blikal. Vedle sebe měl na vznášející se plošině pár těch podivných trubi-covitých předmětů, které jsem viděl už před několika

18. PROSINCE
Tyto řádky píšu za šera, dokud ještě zbývá trochu světla. Ráno jsme vstali a vyrazili do města, když tu se nám ta všivá země začala houpat pod nohama. Hroutící se blátěné chýše, vlny na Nilu, všechno.
Vrátili jsme se na loď, ale nikdo nevéděl, co se děje. Ani z rádia jsme se toho moc nedověděli. Káhiru bylo slyšet dobře, ano, prý došlo k zemětřesení kolem celého Nilu.
Divné bylo to, že jinou stanici se kapitánovi naladit nepodařilo. Nic jiného na celém Středním Východě.
Někteří pasažéři si myslí, že je válka. Je to možné, ale egyptská armáda o tom neví. Vojáci postávají kolem po celém nábřeží, pohrávají si se svými AK 47 a tváří se stejně zmateně jako my.
Odpoledne přišlo další dunění a otřesy. Teď, když slunce zapadlo, pozoruji na obloze velké světelné závoje. Jenom mám pocit, že nevidím souhvězdí, která bych vidět měl.
Joanna si vzala nějaké prášky. Snaží se tak zahnat nervozitu; já dělám, co se dá. Nenávidím ten prázdný pohled, který se jí vkrádá do očí.
Sakra, musíme se odsud nějak dostat.

19. PROSINCE
Proč bych to nenapsal, stejně se nic jiného dělat nedá. Když jsme ráno vstali, slunce bylo tam, kde mělo být, fajn, ale Měsíc nezapadl. A neudělal to celý den.
Jistě, slunce a Měsíc můžou být na obloze současně. Ale celý den? Joanna se trápí, ne kvůli měsíci, ale kvůli tomu, že všechny lety jsou zrušené. Dnes jsme se měli vrátit do Káhiry.
Další otřesy. Tentokrát vážně silné.
V poledne najednou bylo všude plno Quarthexijců. Vyrojili se od východu i od západu, hemžili se vzduchem. Někteří s cáknutím spadli do Nilu –a nevyplavali. Další probzučeli nad námi a odletěli na jih, k přehradě.
Nikdo nenašel dost odvahy, aby vyšel z lodi – ani já. Sakra, chci domů, nic víc. Joanna nevychází z kajuty.
Asi o hodinu později běží po nábřežní zdi snědý chlap v otrhaném šedém obleku a tvrdí, že přehrada je pryč. Prostě pryč. Quarthexijci nad ní udělali malé hloučky, bylo při tom hodně nachového blýskání a hlasitého praskotu, a pak přehrada prostě zmizela.
Ale tady k nám se žádná voda nepřivalila. Ten chlap tvrdí, že odtekla zpátky na druhou stranu. Na jih.
Podíval jsem se přes zábradlí. Nil tekl na sever.
K večeru se pět lidí z posádky vydalo do města. To už oblohou nepřetržitě křižovaly oranžové a zlaté prsty a splétaly se do podivných obrazců. Od severu se přihnaly mraky. Světelné kužely do nich začaly bít a prostě je rozehnaly. S výtryskem světla v barvě slonoviny.
A Quarthexijci se hemžili snad všude^ Vysoko nad mraky se cosi pronikavě leskne, jako kovové ohraničení nebo něco takového, aleje přes to vidět.
Quarthexijci tam pořád kmitají, někteří s cáknutím vyletují z Nilu a pomalu stoupají, až jsou z nich mrňavé, ztrácející se tečky. Krouží tam, jako by něco kontrolovali, pak padají dolů jako kámen a šplouchnou zpátky do Nilu. Jako šílené včely, prohlásila Joanna a hlas se jí třásl.
Jeden technicky založený pasažér, nějaký inženýr od Rockwella, říká, že podle něj si Quarthexijci dělají parádní ohňostroj. Prostě neobvyklé triky cizí provenience.
Zatímco jsem psal, vrátilo se těch pět členů posádky z Asuánu. Obešli všechny hotely a zastavili se i na policejním velitelství. Dozvěděli se, že káhirská televize přestala vysílat před dvěma dny. Veškeré lety jsou zakázané, kvůli tomu quarthexijskému hemžení, těm divným světlům a tak dál.
Taková je aspoň oficiální verze. Kapitán říká, že podle toho, co zjistil jeho bratranec, před dvěma dny několik letadel přece jen vzlétlo a tam nahoře do něčeho narazilo. Že by do toho modravého kovového lesku?
Jedno se zřítilo. Ostatní přistála, ale poškozená.
Úřady to drží pod pokličkou. Ale nenechávají v nevědomosti jenom nás, turisty, zatloukají to přede všemi.
Modlím se, aby pravdu měl ten inženýr. Joanna je rozmrzelá. Na večeři skoro nic nesnědla, jen se ponimrala ve studeném skopovém. Třeba se to zítra nějak vyjasní.

20. PROSINCE
Vyjasnilo se. Když jsme se probudili, Země právě vycházela.
Vynořovala se nad západními horami: modrobílé mraky a hnědozelená, ale většinou žlutohnědá poušť. Díváme se na západ, přes Saharu. Když píšu tato slova, všichni ostatní pobíhají jako kuřata s usekanými hlavami. Sedím na palubě, poslouchám výkřiky, chaotický pouliční ruch a dokonce i občasné výstřely ozývající se ze břehu.
Teď už je vidět dál na východ – buď se otáčíme, nebo rychle stoupáme a vidíme z lepší perspektivy.
Tam, kde byl střední Egypt, je velká, čerstvá, temná díra.
To černé je určitě vápencové podloží pod pouští. Seškrábli vrstvu písku kolem Nilského údolí i s námi – a zbytek nechali. A nějak to zvedají od Země.
Teď už žádní Quarthexijci nepoletují. Není vidět nic než modrou kovovou šmouhu vysoko na obloze.
A za ní – stoupající Zemi.

22. PROSINCE
Jeden den jsem vynechal.
Včera nebyl na přemýšlení čas. Když jsem dopsal poslední záznam, přišel po nábřeží dav Egypťanů. Vlekli se mlčky jako ti, které jsme viděli v Abú Simbe-lu. Jenže těchto byly tisíce.
Vedl je Quarthexijec. Nesl jakýsi velký talíř, ze kterého vycházel bzučivý zvuk. Když ho zvedl, výška tónu se změnila.
Do očí mi to vehnalo slzy a rozbolela mě hlava. Jako by mi nějaká ruka sevřela lebku, vzala vzduch.
Všichni kolem se svíjeli na palubě a sténali. Joanna taky.
Když Quarthexijec došel až k lodi, byl jsem jediný, kdo stál. Ty žlutě žíhané, neklidné oči se do mě zabodly, ale neprozradily nic. Pak se hranatá hlava odvrátila a Quarthexijec šel dál. Potulný pištec, vedoucí dlouhý průvod Egypťanů.
Někteří naši přátelé z lodi se zařadili na konec davu. Strnulé tváře, skelné oči. Řval jsem na ně, ale nikdo, ani jeden jediný človíček z celého toho průvodu, nezvedl hlavu.
Joanna sváděla boj, jestli se k nim má přidat. Strhl jsem ji dolů a držel ji, dokud to všivé, hrůzné procesí dávno nebylo pryč.
Loďje opuštěná. Zůstali jsme na palubě, ze strachu.
Nevím, co to Quarthexijci dělají, ale s výjimkou několika málo procent to působí na všechny kolem. Na palubě zůstalo pár členů posádky, omárnených, ale jinak v pořádku. Jsou vystrašení, nedá se s nimi pořádně mluvit.
U večeře o něco míň.
Další den ráno nikdo.
Museli jsme jít hledat jídlo. To, co na lodi zůstalo, si zřejmě posádka odnesla s sebou. Odvážil jsem se na nedalekou ulici, kde bývali trhovci, ale všechno bylo zavřené. Opuštěné. Ještě před několika dny jsme v krámech plných kýčů kupovali kaftany, alabastrové sfingy a z bronzu tepané cetky. Teď je tam mrtvo a pusto. Žádné zvuky, ani zatoulaná kočka.
Došel jsem zezadu k něčemu, co jsem si pamatoval jako špinavou nárožní kavárnu. Když jsme chodili po nákupech, ohrnoval jsem nad ní nos a byl jsem přesvědčený, že uvnitř určitě číhá úplavice… a jak jsem teďbyl rád, když jsem ve skříni našel pár kousků starého ovoce a zeleniny.
Na zpáteční cestě jsem se div nesrazil s tlupou Egypťanů, kteří pochodovali ulicí. Strašidla.
Tvářili se jako policajti, ale oblečení byli jako o masopustu – zástěry, silné kožené opasky, korále a přívěsky, vlasy ztužené voskem. Nesli ostré oštěpy.
Jediné štěstí, že jsem dával pozor, jinak bych do nich málem vrazil. Slyšel jsem, jak jdou, a tak jsem zapadl dojedná špinavé uličky. Systematicky pročesávali celou oblast, prolézali nuzné příbytky nad tržištěm. Šéf ze sebe vyrážel povely v jazyce, jemuž jsem nerozuměl – byl tvrdý, hrdelní, nějako egyptštma.
Proklouzl jsem. Měl jsem štěstí.
Po této zkušenosti už jsme se nikde neukazovali. Zůstávali jsme v podpalubí a ven vylézali jen v noci.
Ne že bychom se potmě cítili lip. Na břehu hořely ohně – ne v Asuánu, v celém městě byla tma. Oranžové tečky mrkaly ze vzdálených kopců. Hořely po celé křovinaté poušti, těsně před valy skutečné pouště, která se táhne – nebo táhla – dál na východ a na západ.
Teď by možná stačilo ujít pár desítek kilometrů pouští a člověk by došel – kam?
S Joannou se o tom nedá bavit. Na tváři má stejně vyplašený výraz jako tenkrát, než se sesypala. Je unavená a málomluvná. Zůstává v kajutě.
Snědli jsme tu mizernou zeleninu. Teď jdeme spát.

23. PROSINCE
Dnes se znovu objevily ty masopustní maškary. Šly po nábřeží a prohlížely si zakotvené výletní lodě, ale z nějakého důvodu nevlezly na palubu.
Jsme na lodi sami. Celá posádka, ostatní turisté –všichni j sou pryč.
K poledni, když už jsme vážně dostávali hlad a já sbíral odvahu k nové výpravě na tržnici, jsem uslyšel hlasitý řev.
Chápejte, že několik dní jsem neviděl letadlo. A tohle byly trysky. Najednou mi došlo, že ten svist dělá raketa nebo něco podobného, a že je v nesnázích.
Lezu ven na palubu, ale nejdřív se rozhlížím, jestli někde kolem nečíhají hlídky. Řev sílí. Je to letadlo se zkrácenými křidélky, letí nízko nad vodou, chrchlá a skučí a nakonec zmlkne docela.
Převrátilo se a s mohutným šplouchnutím spadlo. Myslel jsem, že pilot je vyřízený, ale letadlo jelo nějakou chvíli klidně po hladině, kokpit se odsunul a někdo z něj vyskočil.
Zavolal jsem na něj. Zamával mi a začal plavat k lodi. Letadlo se potopilo.
Chytil se lana a vylezl nahoru. Nic menšího než Američan. Ale to, co jsem se od něj dozvěděl, mě překvapilo ještě víc.
Nebyl to jen tak nějaký létající hejsek z Káhiry. Byl to kosmonaut.
Patřil k záchranné výpravě, která se měla pokusit Quarthexijce zastavit. S ostatními ztratil spojení, ale vypadalo to, jako by je všechny přitáhl ten létající ostrov, ve který se Egypt proměnil.
Vznášíme se ve výšce přibližně dvou zemských průměrů, na zvolna se rozšiřující dráze. Nad sebou máme štít, který zadržuje uvnitř vzduch a venku všechno – kosmické záření, rádiové vlny, kosmické lodě.
Quarthexijcům se nějakým způsobem podařilo sloupnout vrstvu Egypta a teď ji zvedají nad Zem, odlétají s ní. Nikdo netušil, že by mohli mít takovou moc. A nikdo na Zemi neví, co s tím dělat. Quarthe-xijci, kteří tou dobou byli mimo Egypt, prostě nasedli do svých lodí a slétli se na tuhle létající plošinu.
Jmenuje se Ralf Blanchard a jeho úkolem bylo podletět desku Egypta v rychlém orbitálním letounu. Měl se podívat, jak se jim podařilo tu zem odervat. Hodně jí odpadlo.
Tvrdí, že pod zeminou jsou dlouhé stříbřité válce –zřejmě obrovské antigravitační jednotky. Stejné jako ty, které využívají quarthexijské lodě, ty, jejichž tajemství jsme se snažili přijít na kloub.
Válce jsou zhruba míli od sebe a tvoří mřížku. Mezi nimi jsou spousty Quarthexijců, kteří tam něco budují, rozorávají půdu – vzhůru nohama! Na spodní straně se gravitace projevuje opačně. To je ono, tak to celé drží pohromadě – z obou stran to stlačují umělou gravitací. Z čeho je ten štít nahoře, to ví bůh.
Ale Nil, to je teprve záhada.
Začíná na spodní straně Alexandrie, kde se náš Nil setkává – setkával – se Středozemním mořem. Pak teče přes celý spodek zpátky, vlastním Nilským údolím. Nakonec se stáčí nahoru, na hranu desky, a o několik set kilometrů výš přes ni přetéká.
Oblast nad Asuánskou přehradou Quarthexijci vysušili. Nil teď teče jako kdysi. Obrovské chrámy Ramsesse II. sedí na kopci vysoko nad řekou a Ralf je přesvědčený, že viděl Quarthexijce, jak to tam rozebírají.
Myslí si, že je chtějí vrátit tam, kde byly, než v šedesátých letech 20. století postavili přehradu.
Se zjištěnými poznatky se Ralf měl vrátit do Orbital City. Při posledním průletu se ale moc přiblížil a narazil do štítu, který drží uvnitř vzduch. Loď se při tom poškodila.
Dostal balistickou loď, schopnou návratu i při průniku do atmosféry. To ho zachránilo. Jiní mládenci měli konvenční kosmické tahače, narazili do štítu a prorazili ho. Ti padali jako cihly.
Tohle všechno jsme spolu probrali, ale na to, co se děje, nemá žádný z nás kloudnou teorii. To nejlepší, co můžeme dělat, je vyhýbat se hlídkám.
Joanna mezitím prohledala zapadlejší kouty lodě a objevila plnou basu skivy, levného egyptského piva. Takže až dokončím tenhle rituální zápis – kdo ví, jednou může tenhle sešit psát dějiny a jako dobrý vědec bych v něm měl pokračovat – podělíme se o ni s Ralfem a Joannou a uděláme velký flám. To jí jenom prospěje. Oběma nám to prospěje. Je praštěná. Ostatně,
Pivo, to lip než Milion zvládne osvítit člověku cesty Páně.

24. PROSINCE
Když dnes přišly maškary, byl tenhle deník jediné, co se mi podařilo zachránit. Měl jsem ho v kapse.
Procházím pořád dokola, jak se to vlastně seběhlo. Vím jistě, že jsem nemohl nic dělat, ale stejně…
Drželi jsme se v podpalubí a znovu nás začínal trápit hlad, ale jít ven jsme se báli. Z dálky byl slyšet zpěv. Sílil. Pak kroky na palubě. Zalezli jsme do malých kajut třetí třídy na zádi.
Zvuky se přibližovaly. Ralf tvrdil, že bychom se jim mohli postavit a bojovat, ale viděl jsem ty oštěpy a, hergot, jsem Člověk ve středních letech, žádný soupeř pro tyhle šílence.
Joanna byla vystrašená. Jako tenkrát, když se zhroutila. Ne, bylo to horší. Chvění sílilo, až se celé její tělo jakoby rozvibrovalo, prsty měla zaryté do vlasů, jako by měla drápy, oči pevně zavřené, obličej stažený, jako by se chtěla schovat před světem.
Nemohl jsem jí nijak pomoct, byla k neudržení. Vyběhla z kajuty, kde jsme se schovávali, řítila se chodbou a ječela na ně.
Ralf řekl, že bychom mohli využít toho, jak odvedla pozornost, a zmizet. Prohlásil jsem, že zůstanu a pomůžu jí, ale pak jsem uviděl, jak ji popadli a jak ji drží, nijak hrubě. Vypadalo to, že jí nechtějí nic udělat, jenom ji odvést.
A pak to lepší, co ve mně bylo, utopil strach. Nepíše se to lehce. Část mého já říká, že jsem měl zůstat a bránit ji – ale bylo to beznadějné. Člověk nemůže žít podle ideálů. Literatura zobrazuje lidi, jak sbírají odvahu, ale odtamtud je jen krůček k hlouposti. Aspoň si to namlouvám.
Maškary si nás nevšimly, a tak jsme se v tichosti přehoupli přes palubu. Utekli jsme po nakládací rampě na říční straně, od břehu. Ralf se brouzdal kolem, aby se podíval, jak to vypadá na nábřeží, a když se vrátil, vypadal ustaraně. Maškarami se to všude jen hemžilo.
Museli jsme sebou hodit. Jediná cesta, která nám zbývala, byla přes řeku.
Za kostrbatost tohoto písma může obyčejné naprosté vyčerpání. Zdálo se mi, že plavu věčnost. Voda nebyla špatná, docela teplá, ale proud nás neustále snášel ze směru. Měli jsme štěstí, že v těch místech je Nil poměrně úzký až vody vystupují kusy skal. Na jeden jsem vylezl a odpočinul si.
Když jsme se dostali na břeh, vypadali jsme jako dvě utopené krysy. Je tam velký kopec plný slavných, ve skalách tesaných Jirobek. Napadlo mě schovat se v některé a začal jsem s podlamujícíma se nohama lézt nahoru, a pak jsme si všimli davu na vrcholku.
A Quarthexijce, velkého, s lesklým krunýřem. Měl cosi na hlavě. Quarthexijci podle všeho šaty nenosí, ale tenhle byl vystrojený podivně. Měl velkou ptačí hlavu s dlouhým úzkým zobákem a očima jako uhel.
Všude kolem byl blázinec. Dlouhé zástupy zpívajících lidí obtěžkaných břemeny. Quarthexijci poletující na těch svých vznášedlech. To všechno pod ostrým, palčivým sluncem.
Na chvíli jsme se schovali a já našel tenhle deník, zapnutý v koženém pouzdru; dostal se přes řeku, aniž by dovnitř pronikla jediná kapka. Joanna kdysi prohlásila, že jsem se uchýlil ke knihám v obraně, během puberty – vždycky vymýšlela různá psychoa-nalytická vysvětlení, bylo to její hobby. Myslela si, že kdyby se dokázala pochopit, šlo by všechno bez problémů. Možná jsem skutečně hledal ve slovech, knížkách a klidném, spořádaném životě nějaké útočiště. No a co? Bylo to lepší než tenhle „reálný“ svět, který mám kolem sebe teď.
Vzpomněl jsem si na Joannu a napadlo mě, co s ní asi je.
Quar nový zápis
Zatímco jsem psal, přiblížili se Quarthexijci. Myslel jsem si, zeje s námi konec, ale nevšimli si nás. Pořád otáčeli těma svýma obrovskýma hlavama a lesklýma očima propátrávali okolí. Pak odešli. Zpěv přešel do stálého, monotónního mručení, které postupně zaniklo.
Rychle jsme se odtamtud vytratili.
Jediné místo, kam se dá jít, je ta prašivá poušť.

25. PROSINCE
Vánoce.
Pořád musím myslet na tučného krocana naditého kořeněnou směsí, s chřupavýrni klikvami, suchým bílým vínem, hustou omáčkou…
Nemá to smysl. Dnes se nám podařilo najít něco málo k snědku na opuštěném staveništi, nejmíň týden starý chleba a trochu sušeného ovoce. To bylo všechno.
Ralf mě pořád popoháněl na západ. Chce se podívat přes okraj, jak to drží pohromadě.
Mě to zdaleka ták nezajímá, ale stejně nevím, kam jinam bych šel. Nechávám se hnát slepým strachem. Profesorský instinkt – jako vedení tohoto deníku. Pomáhá mi to uchovat si zdravý rozum. Za předpokladu, že ještě nějaký mám.
Ralf říká, že by moje zápisky mohly mít vědeckou cenu. Jestli se mi někdy podaří předat je někomu ven. A tak pokračuju. Slova, slova, slova. Mnohem čistší než tenhle kamenitý, bizarní svět.
V dálce jsme zahlédli pochodující lidi, opět oblečené do zástěr. Najednou mi svitlo, kde jsem takové oblečení viděl – na těch nádherných nástěnných malbách v hrobkách v Údolí králů. Je to starověký úbor.
Ralf si myslí, že chápe, co se děje. Když Quarthexijci vytrhli ten kus země, na kterém jsme, odvysílali nějakou zprávu na všech frekvencích. Nikdo tomu moc nerozuměl – bylo to v té jejich divné polořeči a slova splývala, nepochopitelně se řadila a mísila. Něco v tom smyslu, že jejich úkolem, posláním nebo co já vím čím je podpořit z každého světa to nejlepší. Že se s Egypťany dohodli na oživení nenaplněného příslibu jejich slavné minulostí a tak dál. A že je k tomu třeba izolace, aby ovoce věků mohlo přinést plody.
Ha. Tak možná znovu přichází zlatý věk světa, ale takhle si to Percy Bysshe Shelley určitě nepředstavoval.
Ne že by mi na motivech zrovna teď nějak záleželo. Celý den jsem myslel na Joannu, ještě jsem se nezbavil pocitu viny. Šli jsme horkem a prachem na západ a když to bylo nutné, ukrývali jsme se před skupinkami dělníků se skelnýma očima.
Na okraj jsme dorazili při slunce západu. Do té chvíle mi to nedošlo, ale je to jasné – to, že vůbec nějaké dny a noci jsou, znamená, že plackou, na které jsme, otáčejí.
Stlačují ji, drží ji ve vzduchu a přidávají přesně tu správnou rotaci. Ano, vládcové – časoprostoru a řeky.
Terén začal uhýbat. Nebylo to stejné jako chůze s kopce, protože člověka nic netáhlo k zemi. Chci říct, že jsme měli pocit, jako bychom šli po rovné zemi. Ale nebe nad námi se pohybovalo.
Dohonili jsme zapadající slunce. Pozdě odpoledne se slunce na chvilku schovalo a pak začalo znovu stoupat. Netrvalo dlouho a stálo nám nad hlavou jako v pravé poledne.
A uviděli jsme také Zemi, dál než včera. Byla chladná a modrá.
Došli jsme k hradbě lesklých kovových trubek, stříbřitých, mrazivě modře pableskujících. S gravitací se něco stalo – působila na žaludek tak, jako by se člověk otáčel. Nakonec jsme už nemohli blíž. Zastavil jsem se, protože se mi udělalo špatně. Ralf šel dál. Díval jsem se, jak se snaží přiblížit k té kovové bariéře, která v tu chvíli vypadala jako světélkující kry zavěšené nad holou pouští.
Později tvrdil, že se snažil jít rovně. Viděl jsem, jak mění směr, nohy jako by měl z gumy. Vypadalo to, jako by se vlnil a roztahoval, nafukoval se horizontálně a zároveň ho nějaká síla zplošťovala vertikálně, tělo z tvárné hmoty zmítané dmutím gravitace.

Pak začal klopýtat a padat. Vykřikl – byl to strašný, pokřivený zvuk, jako když se dlouho, hodně dlouho trhá papír. Prchal. Jak běžel, písek po něm chňapal, táhl se za ním v dlouhých stuhách a chytal ho za nohy, třpytivý a svítivý – ale udržet ho nedokázal. Ralf se odpotácel, lapaje po dechu, oči měl obrovské, bílé a vyděšené.
Obrátili jsme se.
Ale jak jsme odcházeli, spatřil jsem, jak k té hradbě toporně kráčí skupina mužů a žen. Většinou byli staří a nemocní. Někteří byli poranění – rány bylo vidět.
Mířili přímo k okraji. Mlčky, neochvějně.
Chvíli jsme je s Ralfem sledovali. Jak se blížili, začaly se jim nohy odlepovat od písku – prostě šli vzduchem.
A dál přes ty roury.
Jednoduše je přeletěli.
Rozhodli jsme sejít na jih. Třeba tam okraj vypadá jinak. Ralf říkal, že v plánu, který vyslechl, když se generálové seznámili s vý&ledky průzkumné mise, bylo pokusit se prolomit štít při zemi, tam, kde Nil přetéká přes okraj. Lidi by pak dostali pryč tak, že by je svezli po řece.
Že by na tom už pracovali? Chvílemi slyšíme z oblohy burácení. Výbuchy. Ralf se o tom vyjadřuje ironicky, říká, že je zvědavý, kdy Quarthexijcům dojde trpělivost s dotěrnými pozemšťany a vrátí se ke zdroji – úplně zpátky.
Nevím. Jsem unavený a ztrápený.
Mohl by existovat nějaký únik? Zní to nemožně, ale nic víc nám nezbývá.
Míříme na jih, k okraji Nilu.
Na noc se schováváme dp jeskyně. Venku na poušti je krutý chlad a spálení sluncem člověku taky nepomůže.
Mám strašný hlad. Tomu říkám Vánoce.
Touhle dobou jsme už měli být zpátky v Laguna Beach.
Bůh ví, kde je Joanně konec.

26. PROSINCE
Vyvázl jsem. O chlup.
Quarthexijci teď pracují v týmech. Rozparcelovali si poušť a teď ji systematicky pročesávají z těch létajících plošin. Na každém konci mají velké roury, kterými přejíždějí po písku, vypadá to jako děla.
Vylezli jsme s Ralfem k ústí jeskyně, v níž jsme byli, a dívali se, jak prohledávají terén. Postupovali od Nilu. Když se ústí otočilo k nám, měl jsem pocit, jako by mi do tváře udeřila teplá, mokrá vlna, jako kdybych se ocitl v moři. Srazilo mě to na kolena. Odkulil jsem se. Vrhl jsem se hlouběji do úzké jeskyně.
Pak to všechno spadlo, jako by mé ta vlna přišpendlila na mořské dno a naplnila mi plíce hustou kapalinou.
A najednou to bylo pryč. Nedostávalo se mi dechu, ale odvalil jsem se a ještě jsem zahlédl Ralfa, jak potácivě vylézá na světlo a míří k plošině s Quarthexijci. Projektor byl skloněný na něj, takže už nezasahoval ústí jeskyně. Proto mě pustil ze svého sevření.
Díval jsem se, jak mu spouštějí provazový žebřík. Chtěl jsem na něj zakřičet, pokusit se zlomit to pouto, kterým ho ta věc držela, ale znovu zaúřadovala ta lepší část mé srdnadosti. Co vám budu povídat, jenom jsem přihlížel. Odvezli ho pryč.

Čekal jsem až do soumraku, teprve pak jsem se pohnul. Když teď nemám s kým mluvit, hůř zvládám svůj strach.
Proboha, jak bych jedl. Nemůžu najít ani drobek něčeho, co by se dalo sníst.
Když jsem vytáhl tenhle deník, padl můj zrak na kožené pouzdro a vzpomněl jsem si na příběhy lidí, kteří z hladu snědli vlastní boty. Samozřejmě náležitě uvařené a osolené, s ostrou omáčkou.
Ještě den, dva a možná mi ta myšlenka nebude připadat tak legrační.
Musím se hýbat.

27. PROSINCE
Těžko se mi píše.
Dnes ráno mě dostali.
Ovládne vám to myšlení. Jako předtím. Procpe se to do hlavy. Ale za chvíli je to lepší. Není to nepříjemné. Jenom soustavné bzučení, člověk nemůže myslet.
Sebrali mě, když jsem přecházel vyschlé koryto. Vůbec jsem netušil, že tam jsou. Plošina.
Odvezli mě k dalším. Všechno to byli Egypťané. Pochytaní jako já.
Odvedli nás k Nilu.
Jídla je dost.
V poledne odpočinek.
Přivedli mi Joannu. Je v pořádku. V dlouhých, splý-vavých šatech, které jí Quarthexijci dali, je krásná.
Všichni ti kolem mají ptačí hlavy. Už jsem si vzpomněl, je to ibis, nilský pták. A psí hlavy. A lví.
Bohové dávných Časů. Quarthexijci jsou bohové dávných časů. Té velké říše.
My jsme lidé.
Chvílemi můžu myslet, jako třeba teď. Poslali mě od pracovní skupiny se vzkazem. Jsem starý, nemám už sílu. Jsou laskaví – dávají mi lehké úkoly.
A tak jsem přišel sem. Tady jsem si deník schoval. Než mi vzali mé staré, nepohodlné šaty, zastrčil jsem sešitek do pukliny ve skále. Pero taky.
Když píšu, pomáhá to. Trochu se mi pročistí hlava.
Zahlédl jsem Ralfa, ale pak jsem ho zase ztratil. Po poledni jsem tvrdě pracoval. Na slunci bylo dobře. Zvedal jsem hrnce a odnášel je, kam mi předák řekl.
Quarthexijský bůh s hlavou ibisa staví nový chrám. Budovaný z kamenů Asuánu. Bude chladivý a hluboký, s mnoha sloupy.
Špinavé šaty mi vzali. Dali mi novou zástěru, čelenku, sandály. Dobré. Lepší než staré šaty, které jsem měl.
Těžko se mi vzpomíná, jaké to bylo, než jsem přišel sem. Než jsem poznal řeku. Její tok. Jak rozděluje svět.
Odpočinu si a pak zkusím přečíst, co jsem napsal dřív. Slova jsou těžká.
PO NĚKOLIKA DNECH
Vrátil jsem se, ale moc toho nepřečtu.
Neměl bys, říká mi Joanna. Ibisovi se nebude líbit, jestli to udělám.
Vzpomínám si, že byly doby, kdy jsem měl tahle slova na papíře rád. Vydělával jsem si tak na obživu. Teď jsou prázdná. Určitě neříkají pravdu.

Už je nepotřebuju.
Ralf, věda. Taky jenom slova.

POZDĚJI
Uplynulo mnoho dní, než jsem to tady zase našel. Mám dobrou práci, jídlo a v noci Joannu. Spoustu věcí. Tohle čtení už mě neláká.
Ale dnes proletělo po obloze něco nového. Přehnalo se to nad pouští jako vřískající černý pták, sokol, a pak to spadlo, s plameny a silným burácením.
Vzpomněl jsem si na Ralfa.
Vzpomněl jsem si na tenhle sešit a přišel pro něj.
Při každém západu slunce k nám promlouvá bůh-ibis. O tom, jak se vrátily velké dny našeho žití. Ano, po dlouhém, dlouhém čase, kdy jsme byli ztraceni, jsme zase jeden národ.
O tom, co značí rudý západ slunce. Místo, kde se v západní poušti pohřbívají mrtví. Stačí nechat se dovést smrtí na okraj, kde mrtví ujdou poslední kroky na tomto světě, na hranu a přes ni, do podsvětí.
Tam je zachrání bůh-lev. Dá jim nový život.
Bohové-Quarthexijci našli způsob, jak oživovat mrtvé libovolného druhu. A šíří toto umění mezi hvězdami.
Ale dostane se jenom na ty, kteří rozumí, kteří si to zaslouží, kteří se pokloní velké symetrii života.
Jedna tvář světlá, druhá tvář tmavá.
Když u nás je noc, slunce ozařuje podsvětí. Mrtví se tam radují, milují, smějí se a žijí věčně.
Ralf to viděl. Tu šťastnou zemi tam dole. I ona má slunce.
Dnes jsem Ralfa zahlédl. Přišel se k řece podívat na tu věc podobnou sokolu, která vypadla z mraků. Všichni jsme šli.
Spadla do řeky, která ji spolkla a odnese ji do podsvětí, až přeteče přes kraj světa.
Ralf byl smutný, když ten sokol spadl. Říkal, že je to chyba, posílat takové věci, aby nás rušily. Že ji poslal někdo ze starých mrtvých časů.
Ralf pracuje v kamenolomu. Otesává vápenec. Vypadá dobře, slunce se do něj opřelo, dodalo mu sílu a barvu.
Začal jsem mluvit o tom, jak jsme se potkali, ale Ralf se zamračil.
Říká, že to bylo před tím, než jsme pochopili. Vrtí hlavou. Takže bych o tom neměl mluvit.
Bohové znají čas a řeku. Oni vědí.
Už toho nechám.
Tenkrát jsem neznal radost. Joanna také ne.
Žili jsme, ale bez cíle. Ve věčném kolotoči.
Teď vím, co se blíží. Západní smrt. Vzkříšení života.
Bohové-Quarthexijci mají pravdu. Měl bych na ten život zapomenout. Lpět znamená zemřít. Plynout dál znamená žít.
Dnes jsem zahlédl faraóna. Přijel v zářivém kočáru taženém černými koňmi a v ruce svíral bronzový meč. Slunce stálo vysoko nad ním. Nevrhal žádný stín.
Mohutný faraón s rudou kůží projížděl třídou Králů. My, jeden národ, jsme jásali.
Jeho velká hlava působila ve sluneční záři mocným dojmem. Mával svýma mnoha rukama, aby pozdravil svůj jediný národ. Je tak velký, že koně úpí a zalévá je pot, když ho mají táhnout. Jeho pevné, blyštivé tělo je celé v brnění, neboť je vždy na stráži proti našim nepřátelům.
Třeba těm, co padají z nebe. Každý den zmírají další ohnivé koule, které se rozbíjejí o poušť. Jsou to blázni. Černá rozpadající se těla. Žádný nevstane a neodejde na západ. Jsou pouze sežehlou kořistí faraóna.
Faraón projel třídou třikrát. Vrhali jsme se na zem, aby si nás všiml. Jeho obrovské, zářivé oči se na nás podívaly. Křičeli jsme, tváře zalité slzami štěstí.
Přimluví se za nás v podsvětí. Bude zpívat bohům onoho světa.
Uhladí nám cestu na západ.
Padám před ním.
Teď to zahrabu. Konec psaní.
Takové psaní do tohoto světa nepatří. Pochází z těch dávno mrtvých časů, kdy jsem neznal nic a myslel, že vím všechno.
Jdu za svou věčností na řece.

ZNOVU
Joanna je nemocná. Snažím sejí pomoci, ale nevím jak její krvácení zastavit.
Kdysi bych zkusil něco udělat, abych ztrátě životodárné tekutiny zabránil.
Teď ne. Jsem klidný.
Bůh-ibis ji připravuje. Snaží se a pomáhá jí.
Dnes večer odejde. Vydá se na poslední cestu. Přes kraj nebe do podsvětí.
Tak to říkají chrámové malby. Ožije a bude žít věčně.
Věčnost čeká.
Přišel jsem najít tenhle sešit a tohle do něj napsat. Občas si vzpomenu, jaké to bylo dřív.
Zlé stroje
Fred Saberhagen

Bezchybně fungující přístroje vyplňovaly podstatnou část kurýrní lodi. Obklopovaly kabinu ze všech stran a chránily její dva živé obyvatele. Oba členové posádky byli ve stavu plné pohotovosti, oblečeni v bojových skafandrech a pevně usazeni ve svých křeslech. Nesčetné přístroje řídící a pohánějící loď vykonávaly svoji funkci tiše a nenápadně a do kabiny nepronikal téměř žádný zvuk. Ticho nebylo rušeno ani rozhovorem mezi oběma pasažéry, protože bojové pásmo bylo vzdáleno už jen několik minut letu.
Malou část Galaxie obydlenou potomky lidí ze Země nechala kurýrní loď daleko za sebou. Ve směru jejího letu leželo jen několik nedávno založených kolonií, jinak se všude kolem rozkládala ohromná, doposud neprobádaná galaktická říše. Loď se pohybovala v c-prostoru a její přístroje byly v tuto chvíli schopné zaměřit cíl cesty jen velice nejasně, pouze naznačovaly přítomnost gravitačního radiantu, zářícího ve vzdálenosti ještě několika světelných hodin.
Před tím, než se podplukovník Timor a praporčice Straxová vydali na tuto výpravu, admirál pověřený vedením Sektoru si oba povolal na krátkou tajnou poradu. Když byli všichni tři důstojníci sami v poradní místnosti, vrchní velitel zmáčkl tlačítko a na třírozměrné obrazovce se objevila oblast vesmíru, obklopující radiant Selatrop.
Admirál důrazně upozornil muže a ženu stojící před ním na neobvyklé vlastnosti negativních gravitačních radiantů všeobecně a zvláště tohoto, jehož časoprostorové umístění mělo velký vliv na dráhy vesmírné dopravy v tomto sektoru.
Tři obydlené planety obíhaly svá slunce v rozmezí několika světelných let od Selatropu. Životy těchto lidí visely neustále na vlásku. Ve válce lidstva proti strojům zvaným Berserkry byla ve značné výhodě ta strana, která v neutuchajícím boji o kontrolu tohoto sektoru měla ve své moci radiant Selatrop. Kdyby se Berserkrům podařilo přemoci a zajmout tuto pevnost, bylo by pravděpodobně nutné planety evakuovat.
Admirál pohlédl přes blikající displej na své dva důstojníky a rychle přešel k věci. „Mám vážné obavy. Spojení se Selatropem sice stále funguje a velitelka posádky hlásí, že obranná zařízení jsou v pořádku, ale… z několika zpráv, které jsme obdrželi během posledního standardního měsíce, mám pocit, že se děje něco vážného.“
Admirál se rozhovořil podrobněji. Nejzáhadnější bylo sdělení velitelky posádky, plukovnice Craindrové, ve kterém rázně odmítla jakoukoliv další lidskou vojenskou posilu. Od nynějška se měly posílat jen obvyklé zásoby na doplnění a několik dodatečných věcí, jako tovární stroje a materiál. Některé z těchto požadavků příliš neodpovídaly běžné údržbě nebo náhradě dílů, ale odesílatel zprávy nepodal žádné vysvětlení.
Vrchní velitel se odmlčel, zdálo se, že čeká na jejich reakci. Timor řekl: „Admirále, plukovnice Craindrová by takhle nikdy nejednala.“
Admirál, už postarší muž, přikývl: „Sémantický rozbor téměř vylučuje, že by text byl psán někým z posádky.“
„Ale kdo jiný by mohl napsat takovou zprávu? To by bylo možné jedině v případě, že na pevnosti přistála nějaká loď, o které nevíme.“
„To je právě ono – kdo jiný? Váš úkol je zjistit, co se děje, a podat hlášení.“
Zprávy dopravené z pevnosti Selatrop obsahovaly další zarážející sdělení. Jedno z nich poukazovalo na to, že v brzké budoucnosti bude ohlášena skvělá radostná novina. Psychologové v hlavním štábu podezírali odesílatele, že byl buď duševně narušený anebo se nacházel pod vlivem narkotik. Admirál se obával, že se Berserkry už zmocnily pevnosti a snaží se to udržet v tajnosti.
Porada byla brzy u konce a podplukovník Timor a praporčice Straxová nastoupili do opevněné lodě. O několik minut později raketa odstartovala do vesmíru.
Malá kurýrní loď se po třech dnech c-plus letu chystala opět vynořit do normálního prostoru. Pohonné a hvězdné navigační systémy lodi bezchybně pracovaly pod kontrolou autopilota. V místním c-prostoru nebyl zjištěn žádný nepřítel. Malá loď vyklouzla z c-prostoru přesně podle plánu, jen několik kilometrů vzdálená od svého cíle.
Timor hlasitě vydechl. V prostoru kolem, alespoň v dosahu přímého dostřelu zbraní, se nepřátelské Berserkry nevyskytovaly. V nejbližší době tedy útok na loď nehrozil. Ale na hologramové obrazovce před ním se objevily nepravidelně uspořádané roje zlověstných bodů, které představovaly hrozbu, byť ne bezprostřední. Berserkry, vesmírné pozůstatky prastaré mezihvězdné války, naprogramované ničit na potkání lidské životy, se chystaly prolomit obranné systémy pevnosti a zavraždit do posledního mikrobu vše živé uvnitř. Kdyby se zmocnily tohoto strategicky důležitého bodu, využily by ho ke svému dalšímu neúnavnému tažení proti veškerému životu.
Radiant svým vzhledem připomínal miniaturní slunce, ohnivý bod hořící ve vakuu. Svojí inverzní silou kladl odpor přibližující se lodi. Žádné těleso nebo loď se k němu, podobně jako k jeho několika stejně záhadným druhům rozesetým po Galaxii, nemohl přiblížit na více než pár kilometrů. Pevnost na Selatropu byla od radiantu vzdálena čtyři kilometry.
Samotná pevnost byla sestavena z pevných kvádrů, které k sobě přiléhaly a pevně držely pohromadě. Celek vyhlížel jako zvláštní druh kulové konstrukce o průměru dobrých osmi kilometrů. Skrze otvory bylo možno pozorovat občasné záblesky samotného radiantu.
Timor a Straxová poslali do pevnosti zašifrovanou rádiovou zprávu, ve které oznamovali svůj přílet. V té chvíli už autopilot připravoval loď k přistání.
Pevnost, umístěná na nejvyšším bodě radiantu Selatrop, byla sice poměrně dobře vyzbrojena, ale její obrana závisela především na dvou eskadrách malých bojových lodí. Původní posádku tvořilo dvacet párů lidí, většinou výborných pilotů. Se svými stroji představovali skvělý obranný tým.
V soubojích, stejně jako v jiných složitých situacích, se osvědčilo, když se na dílčích rozhodováních, která nevyžadovala elektronickou rychlost, podílel lidský mozek. Výsledky součinnosti organické a umělé inteligence byly o mnoho lepší, než když člověk či stroj pracovali sami. Podivuhodný organický mozek měl něco zvláštního navíc, čím obohacoval pilotovo rozhodování na úrovni vědomí i podvědomí, něco, co nejlepší piloti uměli za správných podmínek využít ve svůj prospěch a získat tak výhodu nad soupeřem, který byl řízen jen studeným, elektronickým mozkem.
Během prvních několika vteřin po tom, co se jejich loď vyhoupla do normálního vesmíru, se Timor a Straxová neodtrhli od obrazovky. Uklidnili se, když viděli, že obranný systém pevnosti stále funguje.
Na displejích bylo vidět malé křižující se předměty, nepochybně útočící Berserkry. V jednom okamžiku Timor spatřil, jak jeden ze symbolů představujících nepřítele zmizel a zanechal po sobě jen malý obláček červeného dýmu, důkaz zásahu těžkou zbraní. O chvilku později bylo zřejmé, že jedna ze stíhaček obranného týmu byla poškozena, a to tak těžce, že se obrátila a nejistě se vracela do bezpečí pevnosti.
„Alespoň se naši lidé stále drží,“ poznamenala Straxová.
„Zatím ano.“
Podle toho, co Timor doposud viděl, se zdálo, že se nejedná o žádný rozhodující boj, ale že Berserkry jen vytrvale zkouší obranu pevnosti.
V pozadí se vznášel ohromný předmět o průměru tisíc kilometrů, možná i více, ve kterém poznali mateřskou loď Berserkrů. Její gigantické rozměry jí bránily přiblížit se do prostoru kolem radiantu, kam se dostala jen menší vesmírná plavidla.
Kurýrní loď se nacházela v poslední fázi přibližování k pevnosti. Když jí zbývalo ještě asi sto kilometrů, nedaleko vzplanula nová potyčka, jaderný útok a protiútok, oba vedené rychlostí, jakou mohou vyvinout jen komputery a elektřina.
Jak loď pokračovala ve své cestě, šarvátka přerostla v urputnější boj. Útok byl veden vesmírnými Berserkry různých velikostí a v různém uspořádání. Avšak radiant dokazoval, jak cenný je pro obranu pevnosti. Útočící síly byly trvale v nevýhodě, protože Berserkry musely překonávat jeho negativní gravitaci, a to zpomalovalo jejich manévrování a ubíralo jejich zbraním na účinnosti. Útočné pokusy byly zatím profesionálně odráženy.
Nyní si nepřítel uvědomil přítomnost Timorovy lodi. Jeden Berserkr zrychlil svůj let a snažil se jí odříznout cestu. Na praporčici Straxovou, která pilotovala, však Berserkr nestačil. Díky její zručnosti a intuici, umocněné rychlostí a přesností autopilota, loď nakonec bezpečně dorazila do obranné zóny.
Nepřátelský útok byl odražen. Nejbližší z obranných stíhaček s lidskou posádkou se obrátila a přibližovala se ke kurýrní lodi. Když oba důstojníci ze sebe začali stahovat skafandr, obdrželi obvyklou žádost: ŽÁDÁME POVOLENÍ VSTUPU NA PALUBU. Timor odpověděl: VSTUP POVOLEN.
Timor a Straxová nebyli nijak překvapeni. Bylo přirozené, že lidé, kteří se dlouhou dobu nacházeli v obležení, budou chtít uvidět nové přátelské lidské tváře. Připravili se tedy přivítat na palubě pilota ze stíhací lodě.
Když se obě lodi spojily a jejich přetlakové komory se otevřely, Timor vzhlédl. Očekával, že do kabiny kurýrní lodi vkročí lidská bytost. Namísto toho zkameněl hrůzou, protože jeho oči spočinuly na postavě z kovu. Odpovídala zhruba lidským tvarům, ale jasně to byl robot…
‚Nějakým způsobem se sem dostal Berserkr. To je náš konec…‘ prolétlo Timorovi hlavou. ‚Teď už je na všechno pozdě, nedá se nic dělat…‘
Z hrdla Straxové se vydral výkřik hrůzy. Pokusila se vytáhnout zbraň, ale v mžiku byla zasažena ochromujícím paprskem. Zbraň s třeskotem dopadla na podlahu.
O vteřinu později se Timor vzpamatoval z šoku a vrhl se k řídícímu pultu. Vedla ho jediná myšlenka: zničit loď, aby se nedostala do rukou nepřítele.
Lidské reflexy byly příliš pomalé. Jeho zápěstí se ocitla v jemném, ale pevném sevření, aniž stačila tento záměr uskutečnit.
Timor každým zlomkem vteřiny očekával, že mu stroj vyrve ruce z těla nebo jediným pohybem ukončí jeho život. Ale nic takového se nestalo.
Když Timor po chvilce otevřel oči, které se mu předtím samy pevně sevřely, spatřil vetřelce, jehož kovová ruka mu stále ještě svírala jedno zápěstí. Byl to bezpochyby robot, ale značně odlišný od všech robotů, které Timor kdy viděl. Potomci lidí ze Země téměř nikdy nesestrojovali antropomorfní roboty. Nepodobal se ani žádnému typu Berserkrů, které by Timor znal nebo o kterých slyšel vyprávět.
Kovový tvor, nahý a bezpohlavní, připomínal svojí velikostí a tvarem menšího dospělého člověka. Nehybné rysy jeho obličeje byly vymodelované do jemné krásy. Skoro něžným pohybem odebral Timorovi zbraň a pustil ho ze svého sevření.
Timora v této chvíli napadlo jediné: Tohle vše je jen vychytralá hra Berserkrů, jejímž cílem je dostat od něho informace nebo ho přinutit ke zradě předtím, než ho zabijí.
Avšak obličej robota, podle lidských měřítek krásný, této myšlence odporoval. To nemohl být Berserkr.
„K vašim službám, podplukovníku Timore,“ pronesla melodicky postava před ním. Mluvila Timorovým jazykem, stejným, jaký byl používán posádkou Selatropu. Její hlas zněl překvapivě příjemně, v ničem nepřipomínal hrubé skuhrání Berserkrů, které tyto stroje byly schopné vyprodukovat, když se někdy ze svých zlovolných důvodů rozhodly napodobovat lidskou řeč.
Už na první pohled bylo zřejmé, že robot je velice dobře zkonstruovaný a že má obrovskou sílu. Jeho kovový povrch byl tmavý, bez jediné spáry. Ustoupil o krok, ale pořád stál natolik blízko, že Timor mohl bez potíží rozeznat malá písmena vyrytá na kovové destičce, zasazené do robotovy hrudi. Nápisu však nerozumněl. Když si robot všiml jeho upřeného pohledu, zpěvným hlasem nápis přeložil. Ukazoval přitom na jednotlivá slova svým křehce vyhlížejícím prstem z ocele:
HUMANOID
VÝROBNÍ Č. JW 39, 864, 715
SLOUŽIT LIDEM, POSLOUCHAT JE
A CHRÁNIT PŘED ZLOU MOCÍ

Praporčice Straxová se v křesle lehce pohnula právě ve chvíli, kdy robot dočítal nápis. Stroj se otočil od Timora a lehce, s půvabem tanečníka, se téměř přenesl přes kabinu. Úzkostlivě se naklonil nad ženou, jako by se chtěl ujistit, že je v pořádku. Přes jeho černé hladké tělo se přelily odstíny bronzové a modré barvy. Byl krásný a současně z něho šel strach. Úspornými pohyby udělal něco, co zmírnilo následky paralyzujícího paprsku. Potom robot upravil pozici křesla, ve kterém Straxová seděla, jako kdyby měl zájem na její bezpečnosti a pohodlí.
Mezitím se Timor vzpamatovával ze šoku. Viděl, že bezprostřední smrt mu nehrozí. „K mým službám?“ hloupě se zeptal ochraptělým hlasem.
Postava se otočila zpátky k němu. Oči ocelové barvy, které vypadaly jako slepé, se upřely na Timorův obličej. Její vysoký jasný hlas zněl podivně sladce. „My humanoidi jsme a budeme vždycky k dispozici. Svojí existencí sloužíme lidem. Řekněte, co potřebujete.“
„My?“
„V této oblasti je ještě osmnáct jednotek, totožných s tou, kterou vidíš před sebou. Jinde nás jsou milióny.“
„Ale co vlastně jste?“
Robot znovu ukázal na identifikační destičku. „Lidé v jiných místech nás nazývají humanoidy.“
Timor potřásl hlavou, jako by si v ní chtěl udělat jasno. Zdálo se však, že otázka původu robotů bude muset být odložena na později. „Co tady chcete?“
„Plníme svoje základní poslání.“ Robot trpělivě zopakoval slova vyrytá pod výrobním číslem: „Sloužit lidem, poslouchat je a chránit před zlou mocí.“
„Jinými slovy – nemáš v úmyslu nás zabít.“
„V žádném případě, plukovníku.“ Přes jeho kovový obličej jako by se při tomto pomyšlení mihl stín nevole. „My nejsme schopni zabíjet. Naše záměry jsou právě opačné.“
Mezitím obě lodi řízené autopiloty postupně snižovaly rychlost a pomalu se přibližovaly k pevnosti. Oddělily se od sebe okamžik před přistáním. Timor pocítil změnu – začala převládat umělá přitažlivost stanice.
„Naším prvořadým cílem je,“ pokračoval humanoid jasně a důrazně, „ochránit lidstvo před nebezpečím, které pro ně představují Berserkry.“
„Já vím, co jsou Berserkry zač, to mi můžeš věřit. Už jsem s nimi měl mnohokrát tu čest. Čemu ale pořád ještě nerozumím, to jsi ty. Odkud pocházíš?“
Robot odmítl odpovědět přímo. „Jsme velice dobře obeznámeni s živými bytostmi pocházejícími ze Země. Vaše dějiny jsou přehlídkou technického rozvoje a zvyšujícího se násilí. I kdyby neexistovala hrozba Berserkrů, vaše přežití do budoucna by vyžadovalo naši pomoc.“
„Jak to, že mluvíš naším jazykem?“
Odpověď byla opět vyhýbavá. „Abychom dosáhli našeho cíle, bylo třeba naučit se mnoha jazykům.“
Loď už nyní stála v doku a otevřený palubní poklop vedl přímo do pevnosti Selatrop. Z vnějšku zavanuly do lodi exotické vůně. Záhadný robot vedle Timora sladkým, ale naléhavým hlasem opakoval, že on a jeho druzi chtějí pouze blaho pro lidstvo.
Straxová už teď byla plně při vědomí, i když ještě trochu omámená. Nezdálo se, že by byla zraněná; mohla se postavit a s trochou pomoci i chodit. Humanoid ji při výstupu z kurýrní lodi starostlivě podpíral.
Když vešli do ohromného hangáru a rozhlédli se, uviděli kolem sebe mohutnou konstrukci pevnosti. Přítomni byli dva další humanoidi, prakticky totožní s jejich průvodcem, kteří, jak se zdálo, je zde mlčky vítali. Ale žádná lidská bytost nebyla v dohledu.
„Kde je posádka?“ ostře se zeptal Timor.
Jeden z robotů, kteří je očekávali, odpověděl: „Pohyb všech lidí je omezen jen na nejbezpečnější místa v pevnosti.“
„Oni nejsou na svých bojových stanovištích? Kdo vydal takové rozhodnutí?“
„Lidským bytostem není dovoleno rozhodovat, protože by tím narušovaly naše důležité poslání.“
Na podpěrách nedaleko spočívala malá kosmická loď. Nebyla větší než Timorova, ale měla neobvyklý tvar. „Komu patří ta loď?“ chtěl vědět Timor.
„Nám.“
Mluvčí humanoidů je potom dále informoval, že posily dorazí brzy. Druhá a možná i třetí loď přivezou každá dalších dvacet humanoidních jednotek.
„Odkud je přivezou?“
Jestli Timor pochopil odpověď správně, posily, stejně jako první humanoidní kosmická loď, přiletí z c-prostoru, takže pro obléhající Berserkry bude nemožné zabránit jim v přistání.
Timor si také všiml, že noví obyvatelé převzali vedení nad opravárenským oddělením pevnosti a zřídili z něho svoji vlastní dílnu. Jejich nový průvodce k tomu nevzrušeným hlasem vysvětlil, že různé zdroje z pevnosti jako komputery, materiály a strojní zařízení jsou používány k výrobě dalších humanoidů.
Dva roboti, kteří je očekávali při příletu, nastoupili do kurýrní lodi. Možná hledají stroje a materiál, o které žádali, pomyslel si Timor. Jestli ano, čekaje zklamání.
Pod vedením průvodce kráčeli nyní Timor a Straxová hlouběji do pevnosti. Procházeli přitom mnoha přetlakovými komorami a obrannými systémy.
Po cestě k obytným prostorům posádky nepotkali Straxová a Timor ani živáčka. Na místě jim robot přidělil dvě malé oddělené kabiny, aniž se jich předem zeptal, jaké ubytování si přejí.
Když byla Straxová uvnitř, humanoid její kabinu zamkl zvenku. „Tím, že praporčice Straxová vytáhla zbraň, projevila záměr použít násilí proti humanoidům,“ vysvětlil krásný robot Timorovi. „Dočasné omezení jejího pohybu bude nejlepší pro její vlastní bezpečí.“
Timor neprotestoval, i jemu se zdálo, že Straxová si ještě plně neuvědomuje, co se stalo. Bude lepší, když zůstane v kabině, zatímco on se pokusí zjistit, co se tady vlastně děje.
Následoval robota krátkou chodbou.
„Konečně,“ zamumlal pro sebe, když uviděl asi tucet členů posádky, kteří porůznu posedávali ve společenské místnosti. Timor měl dojem, že přes jejich obličeje přelétl záblesk naděje, když ho spatřili. Jakmile však zjistili, že je odzbrojen a plně pod kontrolou robota, výraz naděje jim z tváří rychle vyprchal. Další tři humanoidi postávali stranou a bedlivě pozorovali, co se před nimi odehrávalo.
Timor okamžitě poznal plukovnici Craindrovou. Velitelka posádky byla šedovlasá žena, ostřílená veteránka vesmírných soubojů. Přistoupil k ní, představil se a ohlásil své poslání.
„Zdravím vás, podplukovníku,“ odpověděla Craindrová. „Nevím ale, jestli mám říci ‚vítejte‘. Nejsem si totiž jistá, jestli jsem ráda nebo ne, že jste zde. Naše situace je tak…“ Slova jí odumřela na rtech.
„Nějaké ztráty na životech?“
Plukovnice bezmocně sklopila hlavu. Její bledé, pevně sepjaté ruce jí odpočívaly v klíně. Timor zpozoroval, že několik dalších členů posádky si osvojilo stejnou pozici.
Po chvíli odpověděla: „Čtyři piloti mrtví.“ Odmlčela se. „Všichni čtyři zahynuli před příletem humanoidů.“
„Jak to?“
„To je jednoduché. Jakmile humanoidi převzali kontrolu, bylo nám zakázáno účastnit se bitev. Od té doby bylo zničeno několik dalších stíhaček, spolu se čtyřmi našimi novými spojenci.“
Druhý pilot se připojil: „Což znamená, že čtyři z nás by byli pravděpodobně…“
Ale Timor sotva vnímal něco jiného, než co mu oznámila plukovnice. Přerušil pilota: „Vám bylo zakázáno--?“
Craindrová přikývla. Její sevřené ruce se zachvěly. „Taková je situace, podplukovníku. Jistě jste si vědom toho, že vesmírné bitvy jsou pro lidské bytosti příliš riskantní. Humanoidi ani na okamžik neuvažovali o možnosti nechat nás dál válčit. Vzali tuto činnost na sebe.“ Velitelkin hlas se lehce třásl. „Než mi sdělíte, podplukovníku, jak velice to pobouří vrchní štáb, odpovězte mi na jednu otázku. Jak dlouho jste udrželi kontrolu v kurýrní lodi poté, co na palubu vstoupil jediný humanoid? Na nás jich bylo dvacet. Překvapili nás a veškerý odpor byl marný.“
Jeden z identických robotů zašvitořil: „To je pravda. Od našeho příletu nedošlo ke ztrátě jediného lidského života. Naším cílem je, aby se tak nestalo ani v budoucnosti.“
Timor se k němu otočil. „Jak by to bylo možné? Vedeme přece válku. Nebo chcete podepsat příměří a smlouvat s Berserkry o naše životy? Něco takového na Berserkry neplatí.“
Robot ho sladkým hlasem varoval, že setrvávat na takovém stanovisku je pro něho nebezpečné. Humanoidi doufají, že s nimi bude on i ostatní lidské bytosti spolupracovat, ale že absolutně nepřichází v úvahu měnit pravidla a vystavovat lidi sebemenšímu nebezpečí.
Timor se obrátil zpět k posádce. „Ale co se tady vlastně událo? Jak se tyhle stroje…“ ukázal na nejbližšího robota, který se vrátil do role apatického pozorovatele.
Plukovnice i další členové posádky se snažili Timorovi vše co nejsrozumitelněji vysvětlit. Mohli se však jen dohadovat, jak exotická loď humanoidů našla cestu do oblasti radiantu Selatrop a z jaké části vesmíru a přes jaká časová pásma se sem dostala.
Jeden z důvodů, proč nově příchozí získali kontrolu tak lehce, byla podle Craindrové a ostatních pilotů schopnost humanoidů napodobit lidi tím, že uměli imitovat lidskou tkáň a vlasy. To bylo něco, co se Berserkrům zatím nikdy nepodařilo. Tento trik jim umožnil přistát v pevnosti, i když několik pilotů, kteří měli určité podezření, už bylo na palubě jejich plavidla. Od okamžiku, kdy se humanoidi dostali dovnitř pevnosti, bylo nemožné je zastavit.
Lidská posádka pevnosti se zpočátku stejně jako Timor domnívala, že stroje před nimi jsou Berserkry. Přirozeně vypukla panika a následoval marný pokus bránit se. Ale chování humanoidů po převzetí moci rychle dokázalo, že nemají nepřátelské úmysly.
Když tito nesmírně zruční a inteligentní roboti zasedli do pilotních křesel stíhaček a úspěšně odráželi jeden útok Berserkrů za druhým, získali tím část posádky na svou stranu. Přesto většina lidí v pevnosti nebyla s danou situací spokojena. Některým z nich dokonce musely být podávány uklidňující drogy.
Názory lidí se však měnily. K těm, jejichž myšlení bylo ovlivněno narkotiky, se přidávali i další členové posádky, kteří souhlasili s tím, co jim humanoidi neustále opakovali. Pro ně roboti představovali záchranu, nejlepšího spojence proti Berserkrům, jakého lidstvo už dávno potřebovalo. Nyní byla už polovina posádky přesvědčena, že humanoidi jsou jejich spásou. Zdálo se, že na lidi dolehla únava ze stále nekončící války s Berserkry.
Uprostřed rozhovoru dostala plukovnice signál od jednoho z robotů a hned informaci předala ostatním: „Stroje pro nás připravily oběd v důstojnické jídelně.“
V chodbě se Timor během chůze obrátil k velitelce a naléhavým hlasem se zeptal: „Kde jsou uschované všechny vaše ruční zbraně, plukovnice Craindrová? Kde jsou vesmírné skafandry? Pravidla vyžadují, aby takové vybavení bylo uloženo v blízkosti obytných prostor.
„Už nemáme přístup k žádnému druhu zbraní.“
Timor na okamžik oněměl.
„Podplukovníku, pevnost na Selatropu je pod kontrolou humanoidů zhruba jeden standardní měsíc. Ujišťuji vás, že je to dostatečně dlouhá doba, aby došlo k drastickým změnám.“
„To vidím!“
Humanoid, který kráčel vedle nich, se vložil do rozhovoru. „Ujišťujeme vás, podplukovníku, že všechny změny byly nezbytné. Bez naší včasné pomoci by pevnost padla do rukou Berserkrů už před nějakým časem. Všichni lidé, které vidíte kolem sebe, by byli mrtví.“
Craindrová odpověděla ostrým hlasem: „Nedomnívám se, že by výsledek byl tak jednoznačný. Ale musím připustit, že je to možné.“
Mezitím se všichni lidé z pevnosti s výjimkou Straxové a jednoho nebo dvou dalších, kteří byli uvězněni pro své vlastní dobro, shromáždili v prostorné jídelně. Dva humanoidi seděli v čele, zatímco pomocní roboti, malé nelidské kreaturky, obsluhovali u dlouhých jídelních stolů. Jídlo a pití bylo dobré a kvalitní jako vždy, ale Timor si povšiml drobností, kterými se průběh oběda odlišoval od běžného vojenského stravování. Piloti pro sebe nedělali téměř nic, když se chtěli něčím obsloužit, roboti je předběhli a sami určitý úkon provedli. Lidé směli ještě používat lžíce a malé vidličky, ale ostré nože a tekutiny, jejichž teplota byla vyšší než teplota lidského těla, byly označeny za nebezpečné, a byly proto zakázané.
Timor ochutnal polévku. Byla sotva vlažná. Bez rozmýšlení, zvědav, co bude následovat, si začal stěžovat nejbližšímu obsluhovacímu stroji, že polévka je studená. Hned se k němu lehkým krokem přiblížil humanoid, aby mu vysvětlil, že horká polévka je nebezpečná kvůli popálení a že by člověk musel být krmen lžičkou nebo pít tekutinu stéblem z pevně uzavřené nádoby. Svůj proslov ukončil slovy: „Je nám líto, že nám okolnosti dočasně zabraňují poskytovat kompletní službu při stolování.“
„Je válka, já vím. To je v pořádku. Sním polévku studenou.“
Během jídla se Timor dozvěděl další podrobnosti. Když se humanoidi zmocnili pevnosti, odmítli podávat lidem jakoukoliv informaci o průběhu bojů. Jako důvod udávali, že zprávy o tom, jak blízko nebo daleko se Berserkry nacházejí, by dozajista vyvolaly u členů posádky nežádoucí úzkost a ne klid. Ale o několik dnů později, aniž podali nějaké vysvětlení, humanoidi svoje rozhodnutí změnili. Nyní byl každý plně informován o válečné situaci, s výjimkou těch, kterým byly podávány tišící léky.
Timor se otočil k jednomu z kovových dozorců: „Zajímalo by mě, proč jste změnili svoje rozhodnutí?“
Tentokrát se mu dostalo přímé odpovědi: „Snažíme se získat lidi k dobrovolné spolupráci, tak jako vždy, pane Timore. Hrozba Berserkrů se pevně zakořenila do povědomí lidstva; doufáme proto, že odložíte svoje nereálné námitky stranou a uvítáte naši ochranu.“
„Aha. Hm, většina z nás není hotova tuto nabídku přijmout.“
Humanoid mu dále pokorným hlasem sdělil, že před několika dny on a jeho druzi uvažovali o tom, přivést všechny lidi v pevnosti do stavu umělého spánku. Nakonec od toho plánu ustoupili, protože existuje reálná možnost, že se lidé budou muset sami bránit proti Berserkrům.
„To by bylo velice těžké, když jste nám odebrali zbraně.“
„Jestliže situace bude vyžadovat, abyste je použili, budou vám zbraně vráceny.“
Po večeři si Timor s velitelkou prohlédl obytné místnosti. I tady si všiml několika věcí, které se odlišovaly od obvyklého stavu. Každému byl například přidělen soukromý pokoj. Zdálo se, že humanoidi si nepřáli, aby lidé spolu trávili intimní chvíle.
Plukovnice Craindrová také Timorovi během jejich procházky sdělila, že hlavnímu komputeru v pevnosti zadali úkol zjistit pravděpodobný původ humanoidů. Komputer se pouze dohadoval. V jedné verzi nabídl vysvětlení, že v takových zvláštních lokalitách jako gravitační radianty nejsou zákony pravděpodobnosti úplně stejné jako v jiných místech. Někteří filosofové prý tvrdí, že v blízkosti gravitačního radiantu dochází k vzájemnému pronikání mnoha realit a že dokonce ani matematické zákony zde neplatí stoprocentně. Jinými slovy, toto bylo místo, kde se dalo očekávat neočekávané. Výsledky několika málo jednoduchých testů, které byli členové posádky schopni provést, a skutečnost, že se tu černí roboti objevili tak náhle, naznačovaly, že tomu tak opravdu je.
Humanoidi vítali otázky lidí, dokonce sami dobrovolně poodhalili roušku tajemství, které je obklopovalo, a předali lidem některé informace týkající se jejich konstrukčního a výrobního procesu. Tito laskaví roboti prohlašovali, že chtějí být co nejvíce upřímní a přesvědčit lidské bytosti, že v žádném případě nejsou nebezpeční blahu lidstva.
Timor sám slyšel jednoho robota slibovat, že dají k dispozici jednoho svého člena, aby ho lidé mohli podrobit co nejpodrobnějšímu zkoumání, třeba dokonce úplnému rozebrání – hned, jak jim pokračující konflikt dovolí obejít se bez něho.
Když se Timor vrátil s velitelkou do důstojnické jídelny, oznámil všem přítomným strojům i lidem, že se chystá během hodiny vyslat kurýrní loď zpátky do vrchního štábu. Loď nebude mít lidskou posádku, ale ve svých útrobách ponese kompletní zprávu o situaci v pevnosti. Dodal, že do dvaceti čtyř hodin plánuje svůj návrat, aby mohl podat admirálovi hlášení osobně. Na doložení své zprávy s sebou vezme praporčici Straxovou a všechny lidi z posádky, které plukovnice bude moci postrádat.
Timor uzavřel slovy: „Záleží plně na velitelce, jestli se mnou odletí celá posádka včetně jí. Podle mého by to bylo nejlepší řešení.“ Odmlčel se a pak dodal: „Tato pevnost už stejně padla.“
Plukovnice Craindrová váhala, zvažovala svoje rozhodnutí. Noví pánové pevnosti hleděli na Timora mlčky, bezpochyby se mezi sebou radili. Krátce na to se ozval jejich mluvčí. Trval na tom, že humanoidi musí jakoukoliv zprávu předem schválit. Informoval také Timora, že do hlavního štábu už bylo jeho jménem odesláno sdělení, že na Selatropu je vše v pořádku.
„Z toho vyplývá,“ řekl Timor, „že pravda pro vás nic neznamená.“
Robot před ním se samozřejmě ani nerozzlobil, ani neupadl do rozpaků. „Naše základní poslání nikdy nevyžadovalo pravdu. Naopak jsme zjistili, že přímá pravda je vždy bolestivá a pro lidstvo mnohdy škodlivá.“
Kovová postava pak dále Timorovi objasnila, že ani jemu ani nikomu jinému z posádky nebude v nejbližší budoucnosti dovoleno opustit pevnost. Ani vrchní štáb nemůže být tak bezpečný, jako pevnost, kterou brání humanoidi. A dokud budou Berserkry pokračovat v obléhání, prostor kolem radiantu zůstane příliš nebezpečný pro každého, kdo by chtěl riskovat průlet v malé lodi. To byl také důvod, proč ochránci lidstva odmítli jménem plukovnice dodatečné lidské posily.
Ale humanoidi neměli žádné námitky proti vypuštění lodi samotné. Doporučili lidem a obzvláště Timorovi jako náčelníkovi průzkumného týmu, aby zpět od svého štábu vyslal klidné a uspokojující zprávy.
Timor si chtěl více popovídat s plukovnicí, i když věděl, že najít pro rozhovor trochu soukromí bylo beznadějné. Lidé v pevnosti se museli smířit s myšlenkou, že humanoidi mohou kdykoliv naslouchat jejich rozhovoru.
Procházeli se tedy opět obytnými místnostmi. Bylo zřejmé, že lidé tu byli přinuceni žít pod přísnou kontrolou robotů. Dokonce ani nesměli sami otevírat dveře. Z některých dveří již byly odstraněny kliky, místo nich zůstal jen hladký povrch. Několik pokojů bylo předěláno do takové míry, že jejich obyvatelé ve všem plně záviseli na strojích. Pouze naléhavější záležitosti a skutečnost, že všichni humanoidi mohli být kdykoliv povoláni do boje, byly příčinou, proč roboti nenastolili pro lidi v pevnosti ještě více přísnějších omezení.
Vše, co plukovnice viděla a zažila během posledního měsíce, tedy od doby, kdy se humanoidi zabydleli na Selatropu, potvrzovalo zřejmý plán těchto laskavých robotů: Ve světě, vylepšeném do dokonalosti – ovšem podle měřítek humanoidů – by jednou celé lidstvo, neustále chráněno a obsluhováno v každou vteřinu svého bytí, trávilo svoje životy v izolaci. Následující pokolení by byla počata uměle a vyvíjela by se v umělých dělohách. Je přece vždycky lepší nepustit lidi k sobě moc blízko, když se vezme v úvahu jejich sklon k násilí.
Oba důstojníci kráčeli se sepjatýma rukama. Timor si uvědomil, že má ruce složené za zády stejně jako ostatní.
„Zajímalo by mě…“ uvažoval nahlas.
„Co?“
„… jestli Berserkry budou chtít zničit humanoidy úplně. Anebo naopak.“
Plukovnice Craindrová se na něho bystře podívala. „Hm, tak vás už to napadlo. Mně to trvalo několik dnů.“
„K žádné zjevné smlouvě by sice nedošlo…“
„Ne, základní naprogramování obou stran to vylučuje.“
„Ale Berserkry si mohou lehce spočítat, že existence humanoidů je pro ně strategicky výhodná, protože jestli se lidé dají přinutit, aby plně spoléhali na tyto stroje, velice je to oslabí.“
„A na druhé straně, humanoidi už nyní využívají Berserkrů nepřímo, jako hrozbu: ‚Když nám nesvěříte svoje životy, zlé stroje vás dostanou‘.“
Timor řekl své společnici: „Humanoidi chtějí, aby jejich přítomnost zde byla zatím tajemstvím. Důvod, který pro to uvádějí, je samozřejmě nesmyslný. Berserkry si už musely během útoků uvědomit, že jim čelí něco nového.“
„Jistě. A… počkejte! Poslouchejte!“
Někde venku duněla bitva a vlny radiace začaly narážet na stěny pevnosti. Hluk podobný burácivému příboji naplnil chodby a pokoje.
Schylovalo se k zatím nejsilnějšímu útoku Berserkrů na pevnost. Reproduktory burcovaly k poplachu; všichni humanoidi kromě jednoho měli okamžitě opustit pevnost a zapojit se do boje jako piloti. Stíhačky jedna za druhou vyletěly do prostoru bránit pevnost.
Jediný robot, který byl zanechán na pevnosti, aby dohlížel na lidi, otevřel zapečetěné dveře a začal vynášet zbraně a vesmírné bojové skafandry.
Každý se snažil co nejrychleji dostat se do svého krunýře a zmocnit se zbraně, aby byl připraven proti možnému vpádu útočících jednotek.
Možná, pomyslel si Timor v náhlém přílivu naděje, možná ti prokletí roboti-dobrotivci neprozkoumali naši výstroj podrobně a nepočítají s tím, že skafandry byly sestrojeny na boj proti Berserkrům. Třeba nevědí, že vybavení ve skafandrech může zvětšit sílu člověka a vylepšit jeho šance v boji s roboty, ať už se budou snažit roztrhat ho na kusy nebo ho zlomit svojí laskavostí.
Hluk z bitevní vřavy mohutněl v prostorách pevnosti.
Timor na sebe rychle natahoval skafandr. „Jak probíhá bitva?“ zeptal se robota-dozorce.
„Dobře,“ odpověděla kovová postava vesele. „Naše výkony jsou nesrovnatelně lepší, než by ve vesmírném boji podali lidé.“
Timor nesouhlasně poznamenal: „Než samotní lidé, to ano. O to se nikdo nepře. Ale lidská mysl, která má ku pomoci stroje, je nejlepší.“
„Až dostatečně zvýšíme náš počet,“ téměř pozpěvoval humanoid, „bude muset celý váš rod svěřit svoji ochranu beze zbytku do našich rukou. Na každé lodi a na každé planetě. Pouze my dovedeme být tak nesmiřitelní jako jsou nepřátelské Berserkry, tak rychle a pohotově myslet a jednat jako oni a být bez přestání bdělí a ostražití. Konečně jsme se setkali s nebezpečím, ve kterém můžeme uplatnit naše úžasné schopnosti a vlohy.“
Plukovnice Craindrová si upravovala helmu. Podotkla: „Dějiny opakovaně dokazují, že organický mozek jednající v souhře s patřičnými pomocnými stroji má v taktice i strategii vždy převahu, i když nepatrnou, nad neživým strojem – Berserkrem.“
Mluvčí humanoidů umíněně trval na svém. Prohlásil, že srovnávací testy nemohly být provedeny správně a statistické údaje sestaveny poctivě, jestliže vedly k takovému výsledku.
„I kdyby existovala taková nepatrná výhoda, přímé vystavení lidského života nebezpečí je nepřípustné, zvláště když se tomu dá zabránit.“
„Nebezpečí je nedílnou součástí každého lidského života,“ konstatoval Timor.
„Proto jsme tu my, abychom se o vás postarali.“
Podplukovník Timor i velitelka Craindrová už byli od hlavy k patě oblečeni do zpevněných skafandrů. Vyměnili si rychlý pohled a oba současně vykročili k robotu.
Pevnost se zachvěla pod přímým zásahem těžké zbraně. Humanoid odvrátil pozornost od lidí a začal pátrat kolem sebe, jestli se dovnitř nedostal nepřítel.
V několika vteřinách byl přemožen. Svedl s lidmi tvrdý zápas, při kterém mu plukovnice musela odstřelit obě paže. Jejich vítězství napomohla skutečnost, že humanoid nebyl schopen použít proti lidským bytostem smrtící sílu.
Z jejich protivníka zůstal po srážce jen němý, nehybný kus kovu. Plukovnice Craindrová, ještě zadýchaná ze souboje, pravila: „Já zůstanu samozřejmě tady, na svém místě. Ale vám, podplukovníku Timore, vaše povinnost ukládá ohlásit se ve vrchním štábu.“
Předtím však bylo ještě třeba osvobodit několik lidí, které humanoidi uvěznili. Timor a Craindrová ve spěchu vyrazili dveře kabin, a brzy nato už byli z příkazu velitelky všichni členové posádky na palubě malé kurýrní lodi.
Timor pokládal za nesmírně důležité, aby se lidstvo bez odkladu dozvědělo o existenci humanoidů. Proto jedna z jeho prvních činností na palubě bylo urychlené odeslání zprávy do štábu. Zpráva obsahovala jen několik stovek slov, včetně šifry, která ho identifikovala jako skutečného odesílatele.
Kurýrní loď s lidmi a nefunkčním humanoidem na palubě se chystala vyrazit na cestu za svobodou.
Vystartovala největší možnou rychlostí, ale útočící Berserkry ji brzy zpozorovaly. Namířily kní ze tří stran, připraveny na to, že spolu s lodí zničí i samy sebe. V té chvíli však proti Berserkrům vyrazily stíhačky pilotované humanoidy a bez ohledu na svoji vlastní bezpečnost se vrhly na nepřítele. Několik jich při srážce explodovalo, ale svým protiútokem částečně odvrátily sílu a pozornost Berserkrů. Kurýrní loď toho využila a zmizela v c-prostoru.
„Naším jediným přáním je sloužit vám, lidem,“ bylo slyšet žalostivý hlas ve vysílačce, těsně před tím, než bojová clona přerušila veškeré spojení.
„Skvělá nabídka,“ zamumlal Timor. Vzhlédl na své lidské druhy uvnitř objemných bojových skafandrů. Seděli namačkáni v kabině lodi, jako by to byl záchranný člun.
Jeden z pilotů, který byl nakloněn humanoidům a jejich představám o ochraně lidstva a který chtěl dobrovolně zůstat na pevnosti, se vzpurně ozval: „Bez pomoci robotů by se nám nebylo podařilo uniknout. Ten poslední útok bychom nikdy nepřežili.“
Podplukovník se na něho chladně podíval. „A které roboty máte vlastně na mysli? A který útok?“
Jeho spolucestující na něho strnule hleděli. Z mnoha očí četl porozumění, mnoho tváří vyjadřovalo souhlas. Někteří však nechápali.
„Přemýšlejte o tom,“ řekl jim Timor. „Berserkry – ano, Berserkry! – nám právě pomohly přežít útok. Napadly nás, dalo by se říci, jejich pravé opaky, a udělaly to s větší dávkou jemnosti. Samozřejmě že nám Berserkry nechtěly pomoci – nespočítaly si, že jejich úsilí rozmetat nás na kousky se obrátí v náš prospěch. Ale kdyby nebylo Berserkrů, humanoidi by nás připravili o rozum i svobodu a výměnou by nám nabídli jen sladké lži.“
Odmlčel se, chtěl, aby jeho společníci měli čas vše správně pochopit, a potom dodal: „A kdyby samozřejmě nebylo humanoidů, kteří ve stíhačkách kryli náš útok, Berserkry by nás byly proměnily ve vesmírný prach.“
Timor se opět na chvilku zastavil. Chtěl jim vysvětlit situaci, jak nejlépe uměl. Jeho vyrovnaný hlas se nesl ztichlou kabinou lodi:
„Vidím celkem jasně, jak se může od nynějška situace vyvíjet: V Galaxii zamořené humanoidy a ohrožené útoky Berserkrů bude moci lidstvo přežívat jen díky tomu, že humanoidi budou zaměstnáni bojem s Berserkry. Na druhé straně, kdyby nebylo humanoidů bojujících za naše životy, možná bychom válku s Berserkry prohráli.“
Uzavřel tónem, ve kterém se odrážela podivná nespravedlivost celé situace: „Místo jednoho druhu strojů teď musíme čelit dvěma. A nestačí, že jsou obě strany na sobě závislé, my je, k čertu, budeme potřebovat obě dvě!“

přeložila Ivana Černá
Znamení vlka
Fred Saberhagen
(Sign of the Wolf)

Tmavá postava, vysoká jako člověk a pohybující se tiše jako vánek, se vplížila mezi dva menší ohně ze třech udržovaných. Duncan se podíval tím směrem, po větru, spíše proti svému zvyku, mysl těžkou únavou a myšlenkami o životě, které přicházely s věkem jeho šestnácti let.
Zvedl své kopí, vykřikl a pak vyrazil proti vlku. Planoucí oči se na něj upíraly okamžik bez pohnutí, zdály se být vzdáleny sotva na délku paže. Potom se vlk otočil, vydal ze sebe hluboký, jakoby tázavý zvuk, a zmizel v temnotě, rozkládající se za hořícími ohni.
Duncan se zastavil a hluboce vydechl úlevou. Vlk by ho byl pravděpodobně zabil, kdyby čelil jeho výpadu, ale ve světle ohňů se k tomu přece jen ještě neodvážil.
Oči ovcí, stovky svítících bodů v mačkající se mase těl, byly obráceny na Duncana. Jedno nebo dvě zvířata slabě zabečela.
Procházel kolem stáda. Ospalost a ponoření do vlastního nitra se nadobro vytratily z jeho mysli. Legendy vyprávějí, že lidé na staré Zemi měli zvířata jménem psi, kteří hlídali ovce. Jestliže to byla pravda, leckdo by si mohl pomyslet, že lidé byli blázni, že Zemi opustili.
Ale takové myšlenky byly nemístné, a Duncanova situace vyžadovala modlitbu. Vlk přicházel teď každou noc a až příliš často mu některá ovce padla za oběť.
Duncan pozvedl oči k nočnímu nebi. „Sešlete mně znamení, bohové na nebesích,“ modlil se jako vždycky. Ale nebesa zůstávala tichá. Pouze na straně úsvitu pokračovaly drobné svatojánské mušky ve svém tanečním reji, a postupně mizely na pozadí rozjasňujícího se nebe nad východním obzorem. Samy hvězdy už odsouhlasily, že tři čtvrtiny noci uběhly. Legendy praví, že i Země patřila mezi hvězdy, ale mladší knězi připustili, že taková tvrzení je nutno chápat spíše symbolicky.
Znovu se ponořil do svých úvah, přestože vlk byl stále nablízku. Již po dva roky se Duncan modlil a doufal, že přijde jeho mystický zážitek, že se objeví znamení od boha, které je mezníkem v budoucím životě každého mladého člověka. Z toho, co si občas mladíci mezi sebou šuškali, věděl, že mnozí svá znamení předstírali. To chápal u obyčejných pastevců anebo i lovců. Avšak, jak se muž bez opravdového vidění může stát něčím více než hlídačem dobytka? Být knězem, studovat věci dopravené sem ze staré Země a pečlivě opatrované – Duncan hladověl po učení, po velikosti, po věcech, pro něž neznal jména.
Opět vzhlédl vzhůru a zalapal po dechu, neboť uviděl velké znamení na nebi, téměř přímo nad svojí hlavou. Nejprve to byl jiskřivý bod a potom malý jasný obláček, který zůstal viset mezi hvězdami. Duncan sevřel své kopí, zrak upřený na oblohu. Na okamžik dokonce zapomněl i na své ovce. Maličký obláček se nafoukl a pomalu se rozplynul.
Nedlouho před tím stroj zvaný Berserkr vybočil z mezihvězdných drah směrem k Duncanově planetě, přitahován z dálky světlem jejího slunce. Toto slunce a tato planeta slibovaly přítomnost života, ale stroj věděl, že některé planety měly dobrou obranu, proto zpomalil a začal se přibližovat v dlouhé, opatrné křivce.
V blízkém vesmíru nebyly žádné válečné lodě, ale teleskopy na Berserkru zaregistrovaly jasné body obranných satelitů, které se ztrácely ve stínu planety a opět se objevovaly. Aby získal více informací, Berserkrovy komputery vypustily špionážní družici.
Družice přeletěla nad planetou a vystřelila, aby otestovala obrannou síť. Nízko na nočním obzoru se náhle proměnila v jasný malý obláček.
Obranné satelity nepředstavovaly pro Berserkra žádnou vážnou překážku. Byly sice schopny zastavit dalekonosné rakety vypálené na planetu, ale kdyby se k nim Berserker přiblížil na dostřel, mohl je zničit, aniž by musel vynaložit nějaké zvláštní úsilí. Co však zadržovalo Berserkra od smrtícího úderu, byly jiné věci, které planeta mohla mít, věci skryté pod povrchem země.
Bylo velice podivné, že na tak chráněné planetě nebyla žádná města, jejichž světla by ozařovala noční obzor. Podivné bylo také to, že planeta nevysílala do vesmíru žádné rádiové signály.
S mechanickou opatrností se Berserkr pohnul směrem k místům, která už otestovala špionážní družice.
Když ráno Duncan spočítal své stádo, zamračil se a začal znovu počítat. Potom se dal do hledání, až našel zabité jehně. Takže vlk přece jen nehladověl. Byla to už čtvrtá ovce během deseti dnů.
Duncan se snažil namluvit sám sobě, že tato mrtvá ovce už pro něho tolik neznamená, že po znamení, které mu bylo dáno minulou noc, bude jeho život naplněn udatnými a šlechetnými skutky. Ale zabitá ovečka mu nešla z mysli, a to nejen proto, že se její majitelé budou zlobit.
Když pozvedl zasmušilý zrak od zbytků roztrhaného jehněte, uviděl kněze v hnědé kutně, jak se na oslu šplhal po travnatém svahu údolí směrem od Temple Village. Jel se modlit do jedné z jeskyní, které byly na úpatí hory na konci údolí.
Na Duncanovo mávání – chlapec nemohl opustit stádo a jít knězi naproti – změnil muž na oslu směr. Duncan mu vyšel vstříc.
„Budiž Země požehnaná,“ řekl kněz krátce, když se přiblížil. Byl to muž zavalitější postavy, který, jak se zdálo, byl rád, že může sesednout a protáhnout se. Zakláněl přitom záda a namáhavě vzdychal.
Usmál se, když viděl Duncanovo váhání. „Je ti tady smutno, můj synu?“
„Ano, Vaše Svátosti. Ale – včera v noci jsem viděl znamení. Už dva roky o něj prosím, a právě včera v noci se mi zjevilo.“
„Vskutku? To je dobrá zpráva.“ Knězovy oči zabloudily k hoře a ke slunci, jako kdyby přemýšlel, kolik času může Duncanovi věnovat. Jeho hlas však nejevil žádné známky netrpělivosti, když řekl: „Pověz mi o tom, jestli chceš.“
Když kněz uslyšel, že Duncanovo znamení bylo blýskání na obloze, zamračil se. Potom se zdálo, jako by se snažil potlačit úsměv.
„Můj synu, ono blýskání vidělo mnoho lidí. Stařešinové z tuctu vesnic z téměř celého Kmene přišli dnes do Temple Village. Každý viděl v nebeském blýskání něco jiného; to je důvod, proč se jedu modlit do jeskyně.“
Kněz nasedl na osla. Pohlédl opět na Duncana a po chvilce mlčení řekl: „Přesto přese všechno, já jsem nebyl jedním z těch vyvolených, kteří viděli znamení nebeských bohů, a ty ano. Může to být znamení pro tebe, stejně jako pro ostatní, takže nebuď zklamán, jestliže nepatří jen tobě. Vykonávej poctivě své povinnosti a tvé znamení přijde.“ Otočil osla a odjel.
Duncan se cítil maličkým, když kráčel pomalu zpět ke svému stádu. Jak si jen mohl myslet, že znamení, které viděla polovina světa, bylo určeno jednomu pastevci? Teď je jeho znamení pryč, ale jeho vlk zůstal.
Odpoledne se na obzoru objevila další postava, kráčející přes údolí přímo ke stádu. Šla směrem od vesnice, kde žila Colleen. Duncan si utáhl opasek na vlněné tunice a prsty vyčesal stébla trávy z vlasů. Dotkl se brady a přál si v tu chvíli, aby mu už konečně začaly růst vousy.
Byl si jist, že příchozí je Colleen, i když byla vzdálena stále ještě půl míle. Snažil se pohybovat klidně a nedat na sobě znát, že ji spatřil, dokud se neobjevila na blízkém kopci. Vítr si pohrával s jejími hnědými vlasy i S šaty.
„Buď pozdravena, Colleen.“
„Buď pozdraven, pastýři Duncane. Posílá mě můj otec, abych se pozeptala po jeho ovcích.“
Duncan se úzkostlivě porozhlédl po stádu, vybíraje očima jednotlivé ovečky. Budiž pochváleni bohové země a nebes. „Ovce tvého otce jsou v pořádku.“
Přistoupila k němu blíž. „Tady je pár koláčků. Ostatní ovce nejsou v pořádku?“
Och, byla krásná. Ale pouhý pastevec ji nikdy nezíská.
„Minulou noc byl vlk znova na lovu.“ Duncan pozvedl prázdné ruce. „Hlídám, zapaluju ohně. Mám kopí a hůl, vrhám se proti němu, když se přiblíží, a odháním ho. Ale dříve nebo později se objeví na místě, kde nejsem, anebo se ovce zaběhne.“
„Z vesnice by měl přijít ještě jeden člověk,“ řekla. „I chlapec by pomohl. S velkým a chytrým vlkem si žádný dospělý pastevec neporadí, když je sám.“
Přikývl, mírně potěšen tím, že ho považuje za dospělého. Ale jeho vlastní problém ho trápit nepřestal. „Viděla jsi včera v noci blýskání na nebi?“ zeptal se, s hořkostí si připomínaje svou radost, když si myslel, že znamení bylo jen pro něho.
„Ne, ale celá vesnice o tom mluví. Řeknu jim o tom vlku, ale zřejmě ještě tak jeden nebo dva dny ti nikdo na pomoc nepřijde. Všichni tancují a vyprávějí si o nebeském znamení, nemyslí na nic jiného.“ Udiveně se zahleděla kamsi za Duncana. „Podívej.“
V údolí, asi půl míle daleko, uviděli kněze, který se snažil, jak mohl, přimět osla k poklusu na cestě od jeskyní k Temple Village.
„Možná že potkal tvého vlka,“ podotkla Colleen.
„Neohlíží se za sebe. Možná dostal v jeskyních důležité znamení od bohů země.“
Ještě chvíli seděli na trávě a povídali si; Duncan přitom jedl koláčky, které mu přinesla.
„Musím už jít,“ náhle vyskočila Colleen. Slunce klesalo a žádný z nich si toho nevšiml.
„Ano, pospěš si! V noci se vlk může potulovat kdekoliv po planině.“
Když se Duncan díval, jak spěchala pryč, cítil, jako by vlk pulsoval přímo v jeho krvi. Snad i Colleen něco vycítila, protože se na něho s vrchu ohlédla se zvláštním výrazem v očích. Potom zmizela.
Duncan sbíral na svahu suché roští na noční ohně. Na chvíli se zastavil a zahleděl se na západ slunce.
„Nebeští bohové, pomozte mně,“ prosil. „I vy, zemští bohové. Černý vlk by měl být pod vaší mocí. Když už mi neudělíte znamení, alespoň mi pomozte vypořádat se s vlkem.“ Ze zvyku se sehnul a přiložil ucho ke skále. Každý den prosil nějakého boha, aby mu seslal znamení, ale ještě nikdy…
Zaslechl hlas. Přikrčil se ke skále a naslouchal, neschopen uvěřit. To, co slyšel, musel být určitě vodopád anebo stádo dobytka pádícího někde poblíž. Ale ne, byl to opravdový hlas, který duněl a hřímal kdesi pod povrchem. Duncan nemohl rozeznat jednotlivá slova, ale byl to skutečný hlas boha, ozývající se z hlubin země.
Narovnal se, slzy v očích. Na moment zapomněl i na ovce. Toto nádherné znamení nebylo pro polovinu světa, bylo jen pro něho! A on pochyboval, jestli vůbec někdy přijde!
Slyšet, co hlas říká, bylo nade vše důležité. Znovu se sehnul a poslouchal. Zastřený hlas se ozýval dál, ale Duncan mu nerozumněl. Vyběhl několik kroků do kopce a přiložil ucho na další místo, kde ze země vyčnívala holá skála. Ano, tady zněl hlas jasněji, Duncan chvílemi rozeznal i jednotlivá slova. „Zadej“ řekl ten hlas. Mumlání a zase mumlání. „Bránit“ Duncan měl pocit, že slyšel. Ale i ta slova, kterým rozumněl, byla vyslovena s podivným cizím přízvukem.
Uvědomil si, že tma zhoustla, a vztyčil se, bojácně nerozhodný. Stále byl zodpovědný za ovce a musel, musel zapálit ohně, protože bez nich by ovce byly vlkem okamžitě napadeny. A současně musel naslouchat tomuto hlasu.
V padajícím soumraku se k němu přibližovala postava. Uchopil klacek, pak si však uvědomil, že to je Colleen.
Vypadala ustrašeně. Zašeptala: „Slunce zapadlo, a já se bála tmy. Zpátky k tobě byla cesta kratší, než do vesnice.“
Berserkr se přibližoval k noční straně planety, nyní už rychleji, ale stále ještě opatrně. Pátral ve své paměti, která obsahovala tisíce let válčení proti tisícům různých druhů života. Vzpomněl si na podobnou planetu jako byla tato, s obrannými satelity, ale bez měst a bez rádiové komunikace. Ti, kteří tu planetu vyzbrojili, válčili mezi sebou, a tak se oslabili, že už nebyli schopni ovládat obranná zařízení, a nakonec i zapomněli, k čemu vlastně ta válečná zařízení slouží.
Všechno to může být pouze trik k tomu, aby byl Berserkr přilákán na dostřel zbraní bránících planetu.
Proto stroj vyslal své automatické zvědy napřed, aby prorazily skrz satelitní síť, dosáhly povrchu planety a zabíjely, dokud nevyprovokují planetu k její maximální obranné reakci.
Ohně byly zapáleny a Colleen držela v ruce kopí a hlídala ovce. Vlk nevlk, Duncan musel jít za svým znamením. Postupoval v temnotě k vrcholu kopce, u každé skály naslouchal. A hlas boha země byl stále silnější.
V koutku mysli si Duncan uvědomoval, že se Colleen schválně dala zastihnout tmou, aby s ním byla přes noc a aby mu pomohla chránit ovce, a pociťoval nezměrný vděk a lásku. Teď však i to bylo druhořadé. Onen hlas znamenal v tomto okamžiku všechno.
Zadržel dech a poslouchal. Teď už slyšel hlas, i když stál vzpřímeně. Tam vpředu, na úpatí útesu, ležely kusy skály, které valící se sníh strhal s sebou. Mezi nimi může být jeskyně.
Když Duncan došel až k tomuto místu, uslyšel, jak hlas duní mezi kusy skály. „Útok pokračuje. Žádám pokyny od lidí. Žádám rozkaz jedna. Zde kontrola obrany. Útok pokračuje –“
A tak to šlo pořád dál. Duncan rozuměl jen něčemu. Útok, žádat, lidé. Žádá rozkaz jedna – to musí znamenat, že jedno přání bude splněno, tak, jak se praví v legendách. Už nikdy se Duncan nebude vysmívat legendám a cítit se povýšeně. Tohle nebyl žert jiných chlapců mladíků; ostatně nikdo by se nemohl ukrývat v jeskyni a bez přestání takhle křičet.
Nikdo by také neměl vcházet do jeskyň kromě knězů, ale o této jeskyni nevěděli zřejmě ani oni. Byla Duncanova, protože jeho znamení, to skvělé znamení, které mu bylo uděleno, ho sem zavedlo.
Duncan, naplněn spíše úctou než bázní, klouzal mezi úlomky skal dolů. Kámen a země se střídaly pod jeho nohama a potom najednou narazil na kov. Sešplhal ještě níž a ocitl se v nízké kovové jeskyni, která vypadala tak, jak slyšel popisovat jeskyně bohů: velmi dlouhá, hladká, zakulacená a zcela pravidelná kromě míst, kde se kov prohnul a protrhl pod padající skálou. V zaoblených stěnách se nacházela zářivá místa, která vypadala jako ohromné zvířecí oči a která vydávala dostatečné množství světla.
Tady už zněl hlas hodně silně. Duncan začal postupovat směrem, odkud hlas přicházel.
Dosáhli jsme povrchu, hlásili kovoví zvědové zpět na Berserkr svým nevzrušeným, binárně kódovaným jazykem. Inteligentní bytosti stejného typu, jako byly na Zemi, zde žijí ve vesnicích. Zatím jsme zabili osm set třicet devět jednotek. Nesetkali jsme se s žádnou reakcí nebezpečných zbraní.
Berserkr čekal ještě chvíli, zatímco ztráty na lidských životech narůstaly. Když se možnost, že by tato planeta byla pastí, rovnala podle komputeru téměř nule, Berserkr se přiblížil na vzdálenost dostřelu a začal likvidovat zbývající obranné satelity, které mu stály v cestě.
„Tady jsem.“ Duncan padl na kolena před kovovou hřmící věcí, která byla bohem. Na zemi se válely spletené větvičky a hodně staré skořápky od vajec. Kdysi sem knězi přinášeli oběti, a potom na tohoto boha zapomněli.
„Tady jsem,“ řekl Duncan znovu, hlasitěji. Bůh si ho všiml, neboť ohlušující křik ustal.
„Zpráva přijata náhradní kontrolou obranného systému, „ řekl bůh. „Obrana planety je nyní pod kontrolou stanoviště 9864.“
Jak se žádá bůh, aby mluvil jednodušeji?
Po kratičké chvilce ticha bůh řekl: „Žádám příkaz jedna.“
To se zdálo srozumitelné, ale pro jistotu se Duncan zeptal:
„Splníš mi jedno přání, všemocný Bože?“
„Poslechnu tvůj příkaz. Kritická situace. Satelitní obrana z devadesáti procent zničena. Odvetné akce planetárních zbraní naprogramovány. Žádám příkaz k aktivaci.“
Duncan, stále ještě vkleče, zavřel oči. Jedno přání mu bude splněno. Zbývající slova si vyložil jako varování, aby své přání dobře uvážil. Když si bude přát, bohové ho udělají nejmoudřejším z náčelníků nebo nejstatečnějším z bojovníků. Dají mu sto let života nebo tucet mladých žen.
Nebo Colleen.
Ale Colleen byla teď daleko ve tmě, sama proti vlku. Možná právě teď vlk slídí někde nablízku, třeba hned tam, kam už nedosáhne světlo ohňů, pozoruje ovce a dívá se na útlou dívku. Možná právě teď Colleen křičí…
Duncanovi se zastavilo srdce. Uvědomil si, že vlk už možná zvítězil, že zničil ten okamžik, na kterém závisel zbytek jeho života. Byl pořád jen obyčejný pastýř. I kdyby se přinutil zapomenout na ovce, na Colleen zapomenout nemohl.
„Znič vlka! Zabij ho!“ vykřikl přiškrceným hlasem.
„Termín ‚vlk‘ neznámý.“
„Vrah! Znič toho vraha! To je mé jediné přání!“ Už nemohl dál vystát přítomnost boha a vyřítil se ven z jeskyně, vzlykaje nad svým zničeným životem. Běžel najít Colleen.
Odvolat, křičel elektronický hlas Berserkra. Past. Odvolat.
Když rozptýlené výzvědné sondy zachytily tento hlas, vznesly se nejvyšší možnou rychlostí od své ničivé práce na planetě a v křivkách se hnaly ke své velké kovové matce. Pozdě. Zbyly po nich jen rozmazané čáry a ohňostroj jasně zářícího plynu.
Berserkr na ně nečekal. Řítil se do hlubin vesmíru, protože věděl, že planetární zbraně ho mají na dosah. Nemrhal teď žádnými elektronickými okruhy na analýzu, proč bylo obětováno tolik životů, aby byl chycen do pasti. Pak náhle před sebou uviděl nová silová pole, jak se zdvíhají a svírají kolem něj. Nebylo úniku.
Kopce se otřásaly v základech, celé nebe bylo v plamenech. S hory, která se tyčila na konci údolí, byl odtržen celý vršek, a mohutný proud čehosi téměř neviditelného z ní nepřetržitě tryskal vzhůru do nebe.
Duncan uviděl Colleen na otevřeném prostranství, cosi na něj křičela, ale burácení pod zemí její hlas přehlušilo. Pod hrozivou oblohou běhaly a skákaly bečící ovce. Duncan zahlédl černého vlka, jak pobíhá mezi nimi, příliš vystrašen na to, aby se choval jako vlk. Zvedl hůl a rozeběhl se k šelmě, vrávoraje na otřásající se zemi.
Dohonil ho, běžel mu vlastně naproti, protože vlk pobíhal v kruzích a na Duncana vůbec nebral zřetel. Když stanuli proti sobě, uviděl Duncan nebe odrážející se ve vlkových očích. Rozmáchl se holí právě v okamžiku, kdy se zvíře přikrčilo ke skoku.
Zvítězil. A potom udeřil znovu, a ještě, a ještě, aby si byl jistý.
A najednou se na obloze objevilo modrobílé slunce, velkolepé slunce, které ve chvilce zčervenalo a začalo se rozplývat, až nakonec po něm zbyla jen načervenalá záře. A potom se konečně země uklidnila.
Duncan kráčel jako omámený, dokud nespatřil Colleen, která se snažila sehnat ovce dohromady. Zamával jí a rozběhl se, aby jí pomohl. Vlk byl mrtev a jemu se dostalo nádherného znamení. Bohové ho nezabili. Zdálo se, že pevná půda pod jeho běžícíma nohama tu bude už navždy.
Zničení planety Angkor Apeiron

Fred Saberhagen
(Annihilation of Angkor Apeiron)
Bitva se odehrávala hluboko ve vesmíru a trvala už déle než jednu standardní hodinu. Byl to lítý boj, jako každý, ve kterém poražený nemůže očekávat milost. Velitel Ridolfi se zoufale snažil manévrovat těžkým vesmírným křižníkem Dipavamsa. Díky své zručnosti se dvakrát v poslední chvíli vyhnul raketám vystřeleným z Berserkru. Každý člen jeho posádky podával vynikající výkony v řízení jednotlivých vojenských akcí. Lidské mozky účinně spolupracovaly s poslušnými komputery.
Lidská posádka by samozřejmě stála tváří v tvář smrti, kdyby prohrála. Také Berserkra, jejího neživého nepřítele, by čekala jeho vlastní analogie smrti. A ještě něčeho horšího než smrti, neboť samo zničení by nebylo důležité, kdyby dosáhl svého cíle. Avšak zničení a porážka by znamenaly neúspěch na cestě k naprogramovanému cíli, kterým bylo vyhlazení všeho živého.
Na palubě Dipavamsy byli jen čtyři civilní pasažéři, včetně Otto Novotného, který se ve svém dlouhém životě dosud nikdy žádného boje nezúčastnil a který se na takovou námahu cítil příliš starý a nemotorný. Přesto byl ve střehu více než ostatní civilisté a začal si oblékat předepsaný skafandr hned, jakmile se rozezněl klakson ohlašující bojovou pohotovost, zatímco ostatní tři se stále nahlas dohadovali, jedná-li se pouze o cvičný poplach.
Deset vteřin poté vypálil Berserkr proti obranným polím křižníku první raketu, která proletěla pouhý kilometr od jeho trupu. Teď už nikdo nebyl na pochybách.
Dipavamsa bojovala o svůj život v místě vzdáleném několik světelných let od nejbližší hvězdy. Vedla tudy obchodní cesta, ale v posledních měsících se tímto místem žádná neozbrojená loď neodvážila proletět. Berserkr, stroj ve tvaru opancéřované koule o průměru čtyřiceti nebo padesáti kilometrů a vybavený bojovými komputery a těžkými zbraněmi, čekal jako pavouk uprostřed sítě detektorů, které rozesel v subprostoru. Oblast, kde byly tyto detektory umístěny, hraničila s pásmem v normálním vesmíru, ve kterém se průliv těžkého vakua lomil mezi dvěma mlhovinami. Tvořil tak průchod široký pouhých několik miliard kilometrů, kudy se dalo poměrně rychle proletět. Když se loď s posádkou odvážila do tohoto průchodu, Berserkr bleskurychle zaútočil, bez ohledu na to, jaký to byl typ lodi.
Zápasící kovoví obři, zaháknuti do sebe svým arzenálem polí a protipolí jako starověké válečné oceánské lodi, se přesunuli do normálního vesmíru, kde bude bitva rozhodnuta. Když výbuch první nepřátelské rakety otřásl trupem křižníku, Novotný si pomyslel, že bude po všem dříve, než na sebe navlékne nezvyklý skafandr. Jeho úsilí bylo navíc zkomplikováno náhlým nedostatkem umělé přitažlivosti; křižník potřeboval každý erg energie na důležitější věci, než dodržovat, kde je nahoře a kde dole.
Ale Novotný vytrval. Pracoval stejným metodickým tempem, se kterým obvykle řešil problémy zcela jiného druhu, a nakonec na sebe skafandr natáhl. Když byl zapečetěn poslední šev a Novotný začal přemýšlet, co dál, trup Dipavamsy byl prolomen výbuchem. Ozvalo se cvakání propustí, které měly zapečetit kabiny. V jejich kabině se však vzduch neudržel a Novotný viděl, jak životy jeho společníku, kteří byli příliš pomalí, vyhasly, jako když se sfoukne svíčka.
Bitva, která následovala, probíhala v chaosu. Dané podmínky vyžadovaly od všech zúčastněných značné fyzické úsilí, hlavně však pro Novotného, který na rozdíl od posádky nevěděl, co očekávat, a který také neměl tak dobrou fyzickou kondici jako oni. Berserkr se nyní rozhodl vyslat své pomocné stroje přes úzké území nikoho, aby se pokusily přistát na křižníku. Mohl by loď použít, kdyby ji zajal v dobrém stavu, a pravděpodobně chtěl také živé zajatce.
Zajatci se Berserkru hodili k výslechu, po kterém je obyčejně rychle zabil; jeho cílem byla smrt lidí, ne jejich utrpení. Byl však vždy velice ochoten použít uváženého mučení, aby získal informace, které by mu pomohly v jeho zabijáčkem poslání. A zajatců bylo také třeba na experimenty, které Berserkry prováděly v široké míře ve snaze dozvědět se, proč Homo sapiens, forma života nacházející se v této části Galaxie, je tak odolný jejich neúprosnému programu sterilizace.
Berserkry byly automatizované lodě vyrobené neznámou rasou pro vedení mezihvězdné války, která však už dávno skončila. Přežily své původní nepřátele i své stvořitele, protože byly naprogramovány a vybaveny tak, že se mohly samy přebudovávat a obnovovat. Snažily se neustále plnit zadaný úkol a na své předlouhé cestě napříč spirálními rameny za sebou nezanechávaly nic živého.
Novotný sledoval Velitele, který gestikulací řídil přesuny lidí z jedné poničené kabiny do druhé. Přitom se mu naskytla možnost podívat se skrz díru v trupu lodi a prvně zahlédnout nepřítele. Na obludném kulatém trupu Berserkru byly vidět žhnoucí krátery způsobené zbraněmi křižníku. Jeden z těchto kráterů nově vzplanul a oheň se jako rychle postupující rakovinový nádor vžíral do kovových vnitřností nepřítele. Teď se však zhoupl a otřásl křižník. Jakási neviditelná ruka nadzvedla Velitele Ridolfiho a Novotného a mrštila jimi o pažení; pouze jejich skafandry je uchránily před zlomeninami.
Některým Berserkrovým strojům se už podařilo dostat se na palubu Dipavamsy. Byly o trochu větší než člověk a měly různé tvary. Novotný měl teď možnost vidět nepřítele zblízka. Muži, někteří z nich drsní veteráni, křičeli kolem něho hrůzou, ale jeho podvědomí mu napovídalo, že bát se by v daných podmínkách bylo jen plýtvání časem. Trochu mu celá situace připomínala nemožnou redakční uzávěrku: panika byla vždycky jen na přítěž. Proto vykonával jak nejlépe uměl Velitelovy gestikulované a vykřikované příkazy a zůstával ve střehu. Konečně také sám vypálil na nepřítele, když z ruky padlého člena posádky vytrhl pušku.
V té chvíli – jak Novotný pochopil z útržků bojového žargonu doléhajícího do jeho přilby – nařídil Velitel Ridolfi svému zástupci a vybrané posádce, aby opustili loď v ozbrojené raketě, která by se cestou mohla skrývat v mlhovině a proletět místy, kde objemný Berserkr nemohl nabrat rychlost. Byl to manévr, který předstíral porážku a útěk posádky z lodi a kterým chtěl Ridolfi oklamat nepřítele. Tato bojová taktika měla přilákat poškozeného nepřítele do míst, kde by ho rázný protiútok mohl zničit.
Ridolfi jako velící důstojník vesmírného křižníku a Novotný jako více méně neužitečný přívažek byli mezi těmi, kteří zůstali na palubě a vzdorovali Berserkru v koridorech lodi. Vakuum kolem přilby Novotného dál bzučelo a šumělo zvláštní energií této bitvy. Novotný pevně svíral pušku a pálil po nepřátelských strojích, kdykoliv je jen zahlédl přistávat na lodi, i když si nebyl jistý, byla-li jeho střelba k něčemu dobrá. Snažil se také zůstávat poblíž Ridolfiho. Neuvažoval, zda je to kvůli tomu, že tam nepociťoval nebezpečí tak beznadějně, anebo že tam doufal být víc užitečnější. Ridolfi dál vyštěkával příkazy, ty ale byly určené pro členy jeho posádky.
Oba dva byli stále spolu, snažíce se bránit centrální kontrolní místnost lodi, když Smrt udeřila blíž, než kdykoliv předtím.
Přišlo to velmi náhle. V jednu chvíli hleděl Novotný směrem k Ridolfimu a čekal na pokyn, co dál – a v příštím momentu se stali zajatci jednoho z Berserkrových strojů, který vypadal jako kříženec mezi stonožkou a krabem. Jeho ocelové pařáty, v nichž se skrývala ohromná síla, bez námahy vytrhly Novotnému zbraň a zkroutily Velitelovu paži. Robot změnil své sevření tak, že dva z jeho pařátů teď svíraly pár bezmocných lidských rukou. V tu chvíli se křižník otřásl pod dalším nárazem a stroj i lidé se ve zmatku svalili na podlahu. Zástupce Velitele a jeho posádka započali protiútok ze své nové, neponičené rakety.
Z robota – stonožky zbyla jen troska; ležel na zemi rozříznut na dva kusy. Raketa vyslala do křižníku něco, co se podobalo neviditelnému médiu – to něco proplouvalo rozbitou lodí, vybíralo si, co rozříznout, a nechávalo stranou křehká lidská těla a přístroje, které mohlo identifikovat jako příslušenství lidí.
Komputerový mozek robota byl mrtev, ale sevření jeho spárů nepovolilo. Při pádu se Novotný ocitl pod robotovým tělem, doslova vpíchnut mezi palubu a pažení. Kousek od sebe uviděl Velitele, který se také snažil vymanit z trosek zařízení. Oba však náhle ustali ve svých pokusech, když do poničené kontrolní místnosti vstoupil další Berserkrův robot.
Jestliže je robot spatřil, nedal to najevo. Šel přímo k jednomu z panelů, před kterým obyčejně sedával lidský astrogátor. S překvapující jemností začal panel odmontovávat. Pomalu, téměř jako by se ostýchal, zkoumal připojovací mechanismus, jemně se ho dotýkal a poklepával na něj svým uchopovacím zařízením, kterým mohl celý panel rozříznout jako kousek papíru.
Robot pracoval velice opatrně a teď už skoro měl to, co hledal. Sáhl dovnitř a velmi, velmi pomalu vytáhl ven malou kovovou skříňku.
I když se ji snažil odpojit co nejopatrněji, skříňka se okamžitě vzňala. Volný pád způsobil, že plameny začaly okamžitě šlehat na všechny strany. Nepřítel byl odhozen stranou, ale nezaváhal, pootočil se a chňapl po svazku papírů, které se ve stavu beztíže kroutily nad palubou. Zastrčil je do svého vnitřku, ochranná dvířka se přibouchla a stroj se vyřítil nadlidskou rychlostí ven z místnosti.
„Novotný.“ Oba muži lapali po dechu, jak se snažili vyprostit se ze zajetí mrtvých pařátů. „Podívejte –mohl byste trochu přesunout svoji váhu? Opřete se tady, možná se mi podaří dostat ruku z toho spáru.“
Po jedné nebo dvou minutách společného úsilí byli volní. Z poměrně velké vzdálenosti k nim stále doléhal hluk bitvy. „Novotný, poslouchejte mě.“ Velitel mluvil, zatímco hledal svoji pistoli. Nakonec ji zachytil ve víru ostatních beztížných trosek kouřících uprostřed místnosti. „Ta věc šla po naší astrobance. Po té skříňce, která se vzňala.“
„Viděl jsem.“
„A nedostala, co chtěla, protože destrukční systém se zapojil, jakmile byla skříňka vyjmuta. Ale Berserkr musí zoufale potřebovat astrální informace, jinak by pro ně nebyl poslal robota ještě před koncem bitvy. Možná jeho vlastní informační banky jsou zasažené.“
Novotný pohnul hlavou v přilbě, aby tak dal najevo, že rozumí.
Velitel držel nepřítomně pistoli v pravé ruce. Jeho levá krátce sevřela Novotného paži ve skafandru. „Myslím, že máte ve vaší kabině něco, co by Berserkr mohl použít jako náhradu. Jestli dobře rozumím, cestujete s novým kompletním vydáním Galaktické Encyklopedie na mikročipech. A tahle G. E. udává galaktické souřadnice pro všechny osídlené systémy, mám pravdu?“
Novotný opět přikývl. Teď, když se na chvíli přestal hýbat, cítil, jak jeho svaly začínají tuhnout po nezvyklé fyzické činnosti. Slyšel pisklavý zvuk vycházející z jeho vlastní hrudi a měl pocit, jako by se celé jeho tělo měnilo v tekuté olovo. Kdyby se nenacházeli ve stavu beztíže, určitě by se mu zatočila hlava a musel by si sednout. Desítky let za ředitelským stolem způsobily, že byl obézní a že se cítil starý a nemotorný na takový bláznivý podnik.
Ale teď byl opět v pohybu a držel krok s čilým Velitelem, když se prodírali ven z kontrolní místnosti, která už stejně nebyla ve stavu nic kontrolovat.
„Musíme se teď dostat do vaší kabiny,“ řekl Velitel, „dokud máme stále ještě šanci. Máte tam jenom jeden výtisk encyklopedie?“
„Ano.“
„Musíme se postarat o to, aby byl zničen.“
Dali se na cestu chodbou. Po chvilce zahlédli stroj pohybující se před nimi. Vibrace z pod jeho těžkých kroků cítili až v konečcích prstů. Skryli se v jednom dveřním prostoru a počkali, až stroj přešel.
Velitel se snažil navázat rádiové spojení se svým zástupcem, ale bezvýsledně. Možná je to tím, pomyslel si Novotný, že je v prostoru příliš velký hluk.
„Veliteli,“ zeptal se, když se naskytla možnost. „Ve kterém sektoru se nyní nacházíme? Myslím tím galaktický sektor ve revidovaných Galaktických Souřadnicích.“
Oči Ridolfiho se na něho snad poprvé soustředěně zahleděly. „Sektor Omikron, Prstenec Jedenáct –k čemu je vám to dobré? Ach tak, vy chcete vědět, který svazek vašeho souboru je třeba zničit jako první. Dobře přemýšlíte. Ten proklatý Berserkr je natolik poničený, že nebude moci opustit Omikron bez cizí pomoci. Myslím, že nebude schopen ani zajmout další loď, i kdyby letěla kolem. Pokusí se najít nechráněnou planetu někde blízko, do vzdálenosti jednoho nebo dvou světelných let. Dá přednost obydlené, kde najde materiály a takové technické podmínky, které mu umožní opravit sám sebe.“
„A moje encyklopedie teď pro něho představuje jediný prostředek, jak najít takovou planetu?“
„Ano, tak alespoň vidím celou situaci já. Berserkr nemůže létat od jedné hvězdy ke druhé, měl by tak příliš malou šanci na úspěch… Vzpomínáte si na ten výtisk z komputeru, který robot sebral v kontrolní místnosti? To byla kopie tak zvaného Vojenského Informačního Listu, který jsme dostali při registraci našeho letu. Mezi jinými údaji také obsahuje seznam všech chráněných planet, které se nacházejí na trase našeho letu. Jsou to místa, kde můžeme hledat pomoc v případě nutnosti. Berserkr by si zřejmě vybral jednu z nich, ale vaše příručka mu pravděpodobně pomůže najít nějakou úplně nechráněnou planetu… Pamatujte, že válka je stále ještě něco nového v tomto zapadlém galaktickém koutě.“
Na obličeji Novotného se objevil pochybující výraz, ale Velitel se na něho už nedíval.
„Vzduch je čistý, Novotný. Jdeme.“ Oba se dali znovu do pohybu, jejich těla stoupala a klesala, jak se snažili postupovat kupředu ve stavu beztíže. Tentokrát měli štěstí, na chodbě vedoucí ke dveřím jednotlivých místností už nezahlédli žádného z Berserkrových robotů. Dopluli ke dveřím Novotného kabiny, ty však byly zablokovány jakýmisi zkroucenými kovovými částmi. Trvalo několik dlouhých okamžiků, než se oběma mužům podařilo dveře násilím otevřít.
Vnikli dovnitř. „Kde je to?“
„Tam, na stole, Veliteli. Příručka už je zapojená do přístroje na čtení. Ale počkejte.“ Z hlasu Novotného bylo patrno vzrušení. „Nejsem si jistý, jestli je moudré ji zničit.“
Velitel Ridolfi mu věnoval jen krátký pohled. „Odstupte.“
Ale Novotný se nepohnul. V tom okamžiku se v kabině objevila třetí postava, jakýsi příbuzný předchozího stonožkovitého robota, a pozvedla před sebe celu řadu ostrých drápů.
Velitel opět zamířil svoji zbraň, ale ne na Berserkrovu kreaturu. Uvědomoval si, že jeho vlastní život i celá bitva jsou ztraceny a že důležitější než možná jen poškodit jeden z Berserkrových robotů je zničit informaci, která by mohla Berserkra vést k dalšímu masakru. Zamířil na čtecí přístroj na stole.
Novotný se uváženě rozmáchl a srazil Ridolfiho paži stranou.
Berserkrův automat, který se už už chystal oba dva zabít, na zlomek vteřiny zaváhal, když uviděl jejich zápas. Chce se snad jedna živá jednotka stát goodlife, dobrovolným spojencem ve věci Smrt? K takovým přeměnám už v minulosti došlo několikrát, a goodlife může být velice užitečný. A co na stole bylo tak důležité, že se to živá jednotka snažila zničit?
Ozbrojená raketa započala další fázi protiútoku, který rozerval stěny kabiny. Než mohl Ridolfi vystřelit, robot se na něho vrhl a bleskurychlým rozmachem mu odřízl celou paži až po rameno. Skafandr se kolem rány sám zapečetí, stačil si pomyslet Ridolfi v náhlém všepohlcujícím šoku. Ještě uviděl, jak pařáty Berserkrova robota strhly čtecí přístroj se stolu. Raketa zaútočila znovu a čerstvý proud unikající atmosféry z další roztržené kabiny zavířil křižníkem. Velitel ještě zahlédl hvězdy a potom se propadl do tmy.
Když se mu vrátilo vědomí, jeho první pocit byl čirý údiv nad tím, že je stále naživu. Podivil se ještě víc, když si uvědomil, že byl nějakým způsobem přepraven na ozbrojenou raketu. Na všech čtyřech postelích v nemocničním pokojíku leželi ranění. Ženy, muži i pomocní roboti, kteří ošetřovali pacienty, neustále křižovali malý prostor mezi jednotlivými postelemi.
Zástupce Velitele přišel podat hlášení. Na jeho obličeji se objevil znak úlevy, když uviděl, že se Ridolfimu vede lépe a že je podle všeho schopen převzetí velení. Jeho šok přešel, ztracenou krev nahradili novou, bolest byla utlumená a obvazy pokryly ránu, ze které jednoho dne vyroste nová paže.
Hlášení Zástupce bylo stručné. Raketa byla nyní téměř půl milionu kilometrů uvnitř v mlhovině. Její obranná zařízení bezpečně odrážela nebo detonovala všechna torpéda, která za ní Berserkr vyslal. Bitva skončila vzájemnou, i když ne úplnou destrukcí. Obě zápasící strany opustily rozbitý křižník, ale raketa neodletěla do bezpečí mlhoviny hned. Odvážně setrvala a následovala nouzové signály, až našla dva trosečníky, kteří přežili. Jeden z nich byl Velitel a druhý…
„To znamená devatenáct lidí na spotřebu vzduchu a jídla,“ uvažoval Zástupce Velitele, když se dívali na sesuté tělo Otto Novotného. Ten ležel zcela vyčerpán v rohu malého pokojíku, kde svou mohutnou postavou zabíral skoro všechno místo. „Ale měli bychom to zvládnout a se zásobou vystačit, dokud nás nepřevezme na palubu jiná loď…“
„Nevím, jestli nás zůstane devatenáct nadlouho.“ Hlas Ridolfiho byl tvrdý jako hlas člověka, který jde do bitvy a ne z ní, a jeho oči se vpíjely do otylého civilisty.
„Prosím pane?“ Zástupce nerozuměl.
„Myslím tím, že pokud tento člověk neodpoví na několik otázek a neodpoví na ně hodně rychle, svolám soud a obviním ho z dobrovolného napomáhání Berserkru.“
* * *
V malém pokoji bylo pouze šest lidí, když první neformální vyšetřování začalo. Velitel nechtěl, aby eventuální členové poroty byli předpojatí, kdyby celá záležitost došla až k oficiálnímu soudnímu řízení. Ve vesmíru, tváří tvář nepříteli, měl Velitel pravomoc soudit i civilisty.
Novotný už byl částečně zotavený. Pohyboval se však stále ještě pomalu a jeho oči zmateně pomrkávaly, když ho uvedli do místnosti a ukázali na místo u stolu naproti Veliteli. Velitel právě obdržel zprávu, že Berserkr byl zpozorován, jak opouští místo bitvy. Zřejmě už dokončil nouzové opravy, které mohl zvládnout na místě. Přístroje signalizující Berserkrův odlet udávaly také vektor jeho pravděpodobného cíle. Když si Ridolfi přečetl tuto informaci, vrásky na jeho tvářích se prohloubily.
Ticho v místnosti narůstalo. Konečně Ridolfi promluvil: „Toto ještě není soud, Novotný. Ale může k němu dojít dříve, než se vrátíme na planetu nebo než nás vezme na palubu jiná loď, jestliže se toho vůbec dočkáme. Když dojde k soudu, budete obviněn z dobrovolného pomáhání Berserkru a rozsudek bude téměř jistě znamenat smrt.“
Novotný se okamžitě vzpamatoval. Zdálo se, jako by jeho vyčerpání a nejistota naráz zmizely pod vrstvami tuku. „Ach tak. Jsem samozřejmě připravený, Veliteli, odpovědět na všechny otázky týkající se mého chování.“
„Dobře. Budeme vyžadovat naprostou upřímnost.“ Ridolfi se snažil, aby jeho ruka na stole zůstala v klidu. „Během boje na palubě křižníku jste úmyslně překazil můj pokus zničit databanku obsahující údaje z vaší encyklopedie. Popíráte to?“
Novotný seděl bez pohnutí, jako by se bál, že jakýkoliv pohyb by ho mohl přivést do dalších nepříjemností. Zamyslel se, než odpověděl, obličej zachmuřený: „Ne, nepopírám, Veliteli.“
Velitel vyčkával. Potom natáhl ruku na stůl v dominantním gestu. „Vy to tedy nepopíráte. Dobře. Tu databanku jsem chtěl zničit, abych tak zabránil Berserkru použít ji pro mezihvězdnou navigaci. Jestliže jste ji chtěl zachránit, určitě to nebylo pro vás samotného. Očekával jste snad, že by vám Berserkr poskytl nějaké výhody, kdybyste…“
Novotný potřásl hlavou. „Silně pochybuji, že informace v encyklopedii nepříteli tentokrát nějak poslouží. A také jsem mu v žádném případě nechtěl pomoci.“
Velitelův přísný tón hlasu se nezměnil. „Vy i já jsme na lodi viděli, jak se Berserkrův robot snažil získat astrální databanku, kterou očividně potřeboval, ale kterou nedostal. Také víme, že nepřítel je těžce poškozen, což znamená, že bude hledat nějakou blízkou planetu, kde by mu byl k dispozici materiál a zařízení na opravu. Přitom se bude samozřejmě snažit zahubit co nejvíce lidí. I když díky nám je teď oslabený, neznamená to, že nebude schopný dál šířit smrt ve vesmíru. Jestli najde planetu s nedostatečným obranným systémem a zvláště jestli ji přepadne nečekaně, vyhubí všechno obyvatelstvo. Cožpak všechno tohle nechápete?“
„Myslím, že chápu, Veliteli.“
„Všichni zde dosvědčí vaše slova, Novotný.“ Ridolfi krátce pohlédl na tváře přítomných. Jejich oči se upíraly na obviněného. „Zatím vás vaše odpovědi vedou přímo k soudnímu jednání. V podstatě existují pouze dvě věci, které Berserkr chce nebo potřebuje: oběti a prostředky na svoji opravu a vybavení. A vy jste mu ukázal cestu, jak získat obojí.“
Novotný se trochu sesunul v křesle a přivřel oči. Když je znovu otevřel a promluvil, jeho hlas byl pevný stejně jako předtím. „Veliteli, jestliže se chystáte uspořádat soudní přelíčení, kde se bude jednat o můj život, rád bych slyšel co možná nejúplnější obvinění a důkazy, než se pokusím na ně odpovědět. Pokračujte.“
„Dobře tedy,“ přikývl Ridolfi ponuře. „Nastoupil jste na palubu Dipavamsy se dvěma exempláři vaší nové encyklopedie. Jeden exemplář byl podle běžného postupu uložen spolu s dalšími zavazadly v lodním prostoru této rakety. Ten výtisk je stále zde. A protože se vzdalujeme z míst, kde by nám hrozil bojový poplach, vložil jsem celý výtisk do komputeru a vyžádal – stejným způsobem, jako to může teď kdykoliv udělat Berserkr s exemplářem, který jste mu dal – seznam všech obydlených planet do okruhu sedmi světelných let od místa bitvy. To je přibližně vzdálenost, kam až se Berserkr může dostat bez větších oprav.“
Velitel se zahleděl do papíru ve své ruce. „Podle Galaktické Encyklopedie se v tomto radiusu nachází sedm obydlených planet: Angkor Apeiron, Comparettia, Epirus, Francavilla, Han Kao, Reissner and Yang Ch’i. U každé jsou udané přesné souřadnice.“ Položil list papíru na stůl a z kapsy u košile vytáhl další. „Tady mám část kopie Vojenského Informačního Listu, který jsem dostal, když jsme před odletem registrovali naši cestu. Mimo jiné je zde uvedeno šest planet, nacházejících se ve stejné oblasti, které mají buď velice dobrou pozemní obranu, nebo flotilu letových jednotek, nebo obojí. Jako další důkaz bych chtěl uvést, Novotný, že jste byl stejně jako já přítomen, když se Berserkrův robot zmocnil i této kopie. Ještě nemáte žádné námitky?“ Ridolfiho prsty se třásly, když pokládal papír na stůl.
„Ne, nemám, Veliteli.“
„Takže ačkoliv jste plně chápal, jaké důsledky…“
„Myslím… že jsem si uvědomoval důsledky… Pokračujte.“
Ridolfi hleděl do papíru. „Vojenský List udává v této oblasti šest planet s vybudovanou obranou: Comparettia, Epirus, Francavilla, Han Kao, Reissner a Yang Ch’i. Jasně zde chybí Angkor Apeiron.“ Velitel posunul druhý list papíru vedle prvního, aby se na ně přítomní mohli podívat. V ruce se mu objevil třetí.
Pokračoval: „Podle posledních údajů otištěných v Galaktické Encyklopedii má tento svět zhruba jedenáct milionů šest set tisíc obyvatel. Zabývá se především pěstováním krystalů a výrobou přírodního medu na export. Jeho vesmírný přístav je malý, ale Berserkr tam zřejmě najde užitečné stroje a materiály na svoji opravu – hned potom, co vyhubí veškeré obyvatelstvo na planetě, která podle všeho nemá vůbec žádnou obranu!“
Velitel se potřeboval na okamžik odmlčet, než mohl pokračovat: „Angkor Apeiron objevil v roce 7626 CE Chang Izanagi z Hathoru. Kolonizace proběhla o deset světelných let později.“ Jeho hlas se začal třást, stejně jako jeho ruka. „Předpokládám, že vaše informace jsou spolehlivé? Konkrétně údaj o jedenácti milionech lidí, kteří tam žijí?“
Novotný se zamyslel, začal mluvit, potom se však zastavil, potřásl hlavou a začal znovu: „Galaktická Encyklopedie představuje nejspolehlivější zdroj informací v celé historii lidstva, Vaše Důstojnosti –Veliteli – jak vás mám teď vlastně nazývat?“
„Velitel postačí.“
„… je nejspolehlivější zdroj informací, jestliže se používá tak, jak se má používat. Což znamená, že jejím cílem není nahradit knihy o lékařství, zákonodárství nebo astronavigaci. Je to prostředek, pomocí kterého si můžeme ověřit nebo zjistit určitý fakt, zkontrolovat datum či jméno, získat údaj z téměř každé oblasti lidské činnosti a poučit se, kde hledat další informaci…“
„Ano. Ušetřte nás vaší reklamy, nemáme teď právě v úmyslu váš produkt kupovat.“ Nikdo se nezasmál. „Ve vašem spolehlivém zdroji informací, který jste dal nepříteli jako dárek, jsou přesné souřadnice Apeironu: Sektor Omikron 111.254, Prstenec Jedenáct 87.58, severní galaktická šířka 7.54. Tyto údaje jsou správné, nebo se snad mýlím? Nezaměstnává redakce Galaktické Encyklopedie schopné odborníky, jejichž technické a vědecké znalosti…“
„Naši odborníci jsou více než schopní, Veliteli. Jsou skutečnými znalci. To mohu potvrdit z vlastní zkušenosti.“
Velitel se nahnul dopředu. „Co tedy, Novotný, zachrání obyvatele Angkor Apeironu před následky vašeho jednání?“
Novotný se opřel o opěradlo židle. Tvářil se trochu dotčeně, jako by konečně dával najevo, že byl nařčen neprávem. „Pouze ta skutečnost, Veliteli, že žádní obyvatelé Angkor Apeironu neexistují.“
V místnosti zavládlo ticho. Všichni přítomní hleděli upřeně na řečníka a čekali na objasnění jeho slov.
Šok z toho, co slyšel, zbavil Velitele jeho roztřesenosti. Byl první, kdo reagoval: „Chcete tím říci… Tvrdíte snad, že víte, že planeta byla již evakuována, anebo vyhlazena?!“
„Chci tím říci, Veliteli, že hvězda Apeiron nemá a nikdy neměla žádné planety. Až tam Berserkr doletí, nenajde žádné oběti a žádnou materiální pomoc. A jestliže je tak poškozen, jak odhadujte a jak bych rád věřil, potom zemře, dá-li se to tak říci, než doletí k dalšímu světu.“
„Ale…“ Zástupce Velitele se chystal protestovat.
Novotný se na něho příkře podíval. „Proč si myslíte, že vojenské velení vybudovalo ochranu pro šest planet v této oblasti a sedmou nechalo bez povšimnutí?“
„Nedostatek prostředků…“
„Pcha. Opravte mě, Veliteli, jestli se mýlím, že není pravděpodobnější, že generál nebo admirál pověřen velením by spíše rozdělil síly, než aby zanechal jedenáct milionů lidí zcela bez ochrany v zóně, která se stala bitevním polem? Chápu ovšem, že planety by potřebovaly dokonalejší ochranu, než mají, proto jsem myslel, že by bylo dobré nasměrovat našeho nepřítele raději do nějaké pustiny než ho nechat zaútočit na jednu z oněch šesti planet.“
Ridolfi se už téměř vzpamatoval. „Do pustiny? Ale údaj v Galaktické Encyklopedii… vždyť jste přece tvrdil, že vaše encyklopedie je nejspolehlivější…“
Novotný pozvedl svoji buclatou, úřednickou ruku a na jeho tváři se objevil letmý úsměv. „Jak jsem slíbil, vše vysvětlím. Ale musím se nakrátko vzdálit od Berserkra a od vesmírných válek.“
Jeho žalobce zatím nejevil žádné známky uvolnění. „Prosím. Vzdalte se, jak daleko chcete. Ale nezapomeňte se vrátit.“
Novotnému trvalo ještě chvilku, než si uspořádal své myšlenky. „Řekněme… řekněme, že vy, Veliteli, jste úspěšným podnikatelem, ať už na Zemi nebo na nějakém jiném přelidněném světě. A jste přesvědčen o tom, že se dá vydělat spousta peněz voblasti informací. Ve stejné oblasti, ve které vydělává peníze i Galaktická Encyklopedie. Rozhodnete se, že sestavíte a budete prodávat knihu všeobecných informací. Anebo možná více specializovanou, řekněme knihu galaktografických informací, ve které by byl seznam a popis všech obydlených a prozkoumaných planet a dalších vesmírných těles v galaxii, která jsou z určitého důvodu zajímavá.
Rozhodnete se však také, že do vaší encyklopedie budete investovat mnohem méně času a úsilí, než jsme my vložili do naší, a tak ji budete moci prodávat mnohem levněji. Přesto bude obsahovat stejné informace jako naše. Jak to uděláte? Nejrychlejší by samozřejmě bylo opsat všechny naše články slovo od slova, ale naneštěstí pro váš podnik to zákony a soudy nikdy nepovolí. Jste tedy nucen náš materiál alespoň trochu upravit.
S pomocí komputeru, který pozmění syntax a nahradí slova jejich synonymy, to nebude tak pracné, jak se na první pohled mohlo zdát. I našich několik miliard slov může být zpřeházeno a znovu natištěno v nepatrně pozměněné formě za celkem krátkou dobu. A hle! Encyklopedie Velitele Ridolfiho je na světě, k dispozici všem domácím databankám, za mnohem nižší cenu než je naše… vy sice nebudete informovat vaše klienty o všech změnách, jako to děláme my, ale to teď nechme stranou.
Ale i přes mnohé přepisování je váš nápad stále nelegální a porušuje naše autorská práva, že ano? Pravda je, že odpověď už teď není tak úplně jednoznačná. Ale věřte mi jednu věc: jakmile naši advokáti zjistí, co jste udělal, budou se snažit, tak jako vždycky v podobných případech, vás soudit o pořádný balík peněz.
Takže budete předvolán k soudu. Nejedná se sice přímo o váš život, ale… ‚Veliteli Ridolfi, já jako žalobce se vás ptám: Je to pravda, že jste sestavil vaši tak zvanou encyklopedii zcela podle Galaktické Encyklopedie? Přemýšlejte, než odpovíte, protože celá vaše obhajoba stojí a padá s vaší odpovědí.‘
‚Samozřejmě, že to není pravda!‘ odpovíte zvučně. Použil jste obchodní astrální banky, periodické časopisy, záznamy ze zaprášených archivů, hledal jste v knihách, dotazoval jste se významných osobností z mnoha oblastí – stejně jako to dělá velká Galaktická Encyklopedie.
„Opravdu?“ ptám se, a můj hlas je nyní velice tichý. Pokradmu se dívám na porotu. ‚Potom mně tedy, pane, řekněte, který z těchto nepostradatelných zdrojů jste použil na ověření informace o planetě Angkor Apeiron?‘“
V místnosti se opět rozhostilo ticho, ale docela jiné než předtím. Smrt, která se celou dobu zdála být blízko, byla náhle vzdálena celé světelné roky. Pronásledovala teď Berserkra, mizejícího kdesi v subprostoru.
Novotný cítil ten rozdíl a pomalu se uvolňoval. „Abyste tomu rozuměl, pane, my jsme si totiž ten údaj vymysleli – populaci, průmysl, datum objevení, všechno. Ze stejných důvodů, jako to dělají encyklopedisté od nepaměti. Vymysleli jsme si to jako návnadu, abychom usvědčili takové plagiátory, jako jste vy. Záznam o Angkor Apeironu nenajdete v žádné knihovně nebo archivu v celém vesmíru… Mezi čtyřiceti miliony hesel v naší encyklopedii je ještě mnoho takových návnad, Veliteli. Některé, jako například tuto, jsem vymyslel já sám. Ale nikdo neví, kolik je jich tam celkem. Normální člověk samozřejmě nikdy nikde neuslyší o Angkor Apeironu, a tudíž toto heslo nebude nikdy hledat. Jestliže na něj narazí náhodou ve svém čtecím přístroji, bude pro něho znamenat jen malé rozptýlení, na které brzy zapomene.“
Novotný se pohodlněji usadil na židli, která se už nezbyla lavicí obžalovaných, odkud chyběl jen krok do propasti smrti. Potom otočil hlavu k obrazovce ve stěně a zahleděl se do mraků mlhoviny daleko do vesmíru. „Zajímalo by mě, jestli je Berserkr schopen údivu a jestli se podivil nad tím, jak byl oklamán či jak oklamal sám sebe… vím jenom, že tomu nikdy neporozumí.“
Bez přemýšlení
Fred Saberhagen
Ikarie 1994/07

Pevnost obřích rozměrů neobsahovala žádný život. Byl to kolos sestrojený již dávno zemřelými vládci, který měl za úkol ničit všechno živé. On a mnoho jemu podobných představovaly odkaz Země; pocházely z jakési dávné války mezi neznámými mezihvězdnými říšemi, z doby, která by se těžce hledala na jakémkoli pozemském kalendáři.
Stačilo, aby se jeden takový stroj zastavil nad planetou kolonizovanou lidmi, a během dvou dnů byl schopen rozdrtit její povrch do hloubky stovky mílí a změnit ji v neživá mračna prachu a páry. Právě tento stroj se už takové věci dopustil.
V jeho nevědomém, ale zatvrzelém boji proti životu nebyla žádná taktika, která by se dala dopředu předvídat. Pravěcí, neznámí hráči mu dali do vínku princip náhodného výběru, který měl za cíl zaktivizovat se nad územím nepřítele a způsobit mu co největší škodu. Lidé si mysleli, že jeho plán boje byl určen namátkovým rozpadem atomů v jakési hmotě zabudované hluboko v jeho útrobách, a proto měli zato, že ani teoreticky není možné postavit proti němu mozek, ať už lidský nebo elektronický.
Lidé nazvali tento stroj Berserkr.
Del Murray, bývalý odborník přes komputery, mu dával i jiná jména, ale právě teď měl plné ruce práce, než aby tím ztrácel čas. Pohyboval se po kabině své jednomístné stíhačky trochu vrávoravými poskoky a zapojoval náhradní části zařízení poškozeného během posledního útoku Berserkrovy rakety, která jen o vlásek minula cíl. Živočich podobný velkému psu s předníma nohama, které vypadaly jako ruce lidoopa, se také pohyboval po kabině. Ve svých téměř lidských rukou držel zásobu pečetících záplat. Kabina byla plná bílého oparu. Chvějící se opar označoval místa, kudy unikal vzduch do části trupu lodi, která nebyla pod tlakem. Pes-opice obcházel tato místa a přikládal na ně svoje záplaty.
„Hej, Foxglove!“ zakřičel Del Murray doufaje, že jeho rádio opět funguje.
„Nazdar, Murray, tady je Foxglove,“ ozvalo se náhle hlasitě v kabině. „Jak jsi daleko?“
Del byl příliš unavený na to, aby dal najevo, jak se mu ulevilo, že opět navázal spojení. „Hned ti dám vědět. Alespoň na mě na chvíli přestal střílet. Uhni, Newtone.“ Zvíře nepozemského původu, jeho spojenec zvaný aiyan, se posunulo kousek dál od mužových nohou a dál automaticky pokračovalo ve vyhledávání škvír, kterými unikal vzduch.
Po další minutě práce se Del připoutal do měkce vypolštářovaného velitelského křesla. Před ním bylo něco na způsob operačního pultu. Během posledního útoku kabinou prolétly tisíce jemných ostrých třísek; bylo téměř zázrakem, že člověk a aiyan vyvázli bez zranění.
Radar byl opět v pořádku. Del řekl: „Jsem od něho vzdálen devadesát mílí, Foxglove. Z opačné strany, než jsi ty.“ Byl teď v pozici, do které se snažil dostat od počátku bitvy.
Dvě pozemské lodi a Berserkr se nacházely půl světelného roku od nejbližšího slunce. Berserkr nemohl vylétnout z normálního vesmíru a vrhnout se směrem k bezbranným koloniím žijícím na planetách v systému tohoto slunce, pokud obě lodi zůstávaly v jeho blízkosti. Na palubě Foxglove byli pouze dva muži. Měli k dispozici více bojové techniky než Del; obě lodi však byly téměř mikroskopické ve srovnání s jejich protivníkem.
Radar ukázal Delovi prastarou masu kovu, v průměru jen o něco menší než New Jersey. Lidé do ní vypálili díry velikosti ostrova Manhattan a na mnoha místech zanechali krátery roztavené strusky velké jako jezera.
Avšak Berserkr byl stále ještě silný. V boji s ním doposud žádný člověk nezvítězil. Mohl teď rozmáčknout Delovu malou loď jako komára; z neznámých důvodů se k němu ale choval jemně. Tato nepředvídaná situace měla v sobě zvláštní přídech hrůzy. Lidé nebyli nikdy schopni děsit svého nepřítele tak, jako on děsil je.
Taktika lidí ze Země, založená na hořké zkušenosti z bojů s ostatními Berserkry, vyžadovala současný útok tří lodí. Foxglove a Murray představovaly dvě. Třetí by měla být na cestě, ale stále vzdálena ještě kolem osmi hodin. Pohybovala se v hyperprostoru rychlostí C-plus. Dokud nepřiletí, Foxglove a Murray musí držet Berserkra v šachu; ten však zcela určitě bude mezitím spřádat svoje nepředvídatelné plány.
Může zaútočit na kteroukoliv loď v libovolném okamžiku, nebo může dát přednost chvilkovému příměří. Může také čekat hodiny, dokud lodi samy nezaútočí – a pak okamžitě přejít do protiútoku. Naučil se jazyku pozemšťanů, mohl by také zkusit s nimi komunikovat. Ale nakonec se vždycky bude snažit zničit je a vše živé, co potká na své cestě. To byl základní instinkt, který mu byl naprogramován pravěkými válečnými magnáty.
Před tisíci lety by takové lodi, které mu nyní čelily, lehce smetl ze své cesty, bez ohledu na to, jestli nesly na palubě atomové bomby. Nyní si však jakousi elektrickou cestou uvědomoval, že rány, které utrpěl, ho oslabily. A snad také dlouhá staletí bojů přespříč galaxií ho naučila opatrnosti.
Delovy detektory náhle ukázaly silová pole formující se za jeho lodí. Loď byla v jejich objetí, ze kterého nebylo úniku stejně jako z objímajících tlap ohromného medvěda. Del očekával smrtelný úder. Držel třesoucí se ruku nad červeným tlačítkem, které by vyslalo atomové rakety na Berserkra – ale kdyby zaútočil sám, nebo i s Foxglovem, ten ďábelský stroj by odrazil útok, rozdrtil jejich lodi a vydal se zničit další bezmocnou planetu. Na útok bylo třeba tří lodí. Zmáčknutí červeného tlačítka představovalo jen nejzazší mez, poslední zoufalé gesto.
Del hlásil Foxglovu zprávu o silových polích, když tu jeho mysl pocítila první záchvěv dalšího útoku.
„Newtone!“ zavolal ostře. Rádiové spojení nepřerušil; Foxglove uslyší a porozumí, k čemu se schyluje.
Aiyan okamžitě vyskočil ze svého lehátka. Stál před Delem jako hypnotizovaný, veškerou pozornost upnutou na člověka. Del se někdy chlubil: „Ukaž Newtonovi obrázek, kde budou různobarevná kolečka, přesvědč ho, že představují určitý řídící pult, a on bude mačkat knoflíky tak dlouho, dokud světla na skutečném pultu nebudou odpovídat symbolům na obrázku.“
Avšak žádný aiyan neměl lidskou schopnost učit se a tvořit v abstraktním pojetí. Právě proto se Del nyní chystal předat Newtonovi řízení lodi.
Vypnul palubní komputery. Stejně jako jeho vlastní mozek nebudou k ničemu během útoku, ke kterému, jak vycítil, se schylovalo. Ohlásil Newtonovi: „Situace Zombie.“
Zvíře zareagovalo okamžitě a přesně, jak bylo naučené. Pevně uchopilo Delovy paže a jednu po druhé je připoutalo ke stranám velitelského křesla.
Lidé se tvrdě poučili o Berserkrově zbrani, napadající lidskou mysl, i když podstata její činnosti byla stále ještě neznámá. Útok začínal pomalu a účinky netrvaly déle než dvě hodiny. Potom zřejmě musel Berserkr zbraň vypnout na stejně dlouhou dobu. Ale během svého působení zbavila jakýkoli lidský nebo elektronický mozek schopnosti plánovat a předvídat, aniž by si byl mozek schopen svoji nezpůsobilost uvědomit.
Delovi se zdálo, že tohle se už kdysi odehrálo, možná více než jedenkrát. Newton, ten zábavný chlapík, zašel ve svých skopičinách trochu daleko. Nechal ležet malé krabičky s barevnými korálky, které byly jeho oblíbenými hračkami, a pohyboval kontrolními páčkami na řídícím panelu. O svoji zábavu se s člověkem nechtěl dělit a nějakým způsobem se mu povedlo přivázat ho ke křeslu. Toto chování bylo vskutku neomluvitelné, zvláště když kolem měla podle všeho zuřit bitva. Del se snažil uvolnit své paže. Zavolal na Newtona.
Newton táhle zakňučel, ale zůstal u pultu.
„Newtone, ty pse jeden, pojď a rozvaž mě. Já vím, co musím říci: před čtyřikrát dvaceti a sedmi…* hej, Newtone, kde máš svoje hračky? Ukaž mi ty tvoje hezké korálky…“ Na palubě byly stovky maličkých krabiček s různobarevnými korálky, pozůstatky nějakého výměnného obchodu, se kterými si Newton velice rád hrál. Del pokukoval po kabině a pochechtával se nad svojí vlastní chytrostí. Rozptýlí Newtonovu pozornost a potom… nejasná myšlenka se rozplynula ve víru ostatních groteskních nesmyslů, které zaplnily jeho mysl.
Newton sem tam zakňučel, ale zůstával u pultu. Řídil teď loď sám. Mačkal kontrolní tlačítka v pořadí, kterému byl naučen. Celá tato akce byla zastíracím manévrem, jehož cílem bylo zmást Berserkra a přesvědčit ho, že řízení lodi je stále pevně v rukou člověka. Newtonova ruka se nikdy nepřiblížila k červenému tlačítku. Zmáčkl by ho pouze v případě, kdy by sám pocítil smrtelnou bolest nebo našel v křesle Delovo mrtvé tělo.
„Ó, rozumím a přepínám, Murray,“ ozval se čas od času hlas v rádiu, jako kdyby přijal zprávu. Někdy Foxglove dodal pár slov nebo čísel, která mohla něco znamenat. Del by byl rád věděl, o čem se vlastně mluvilo.
Konečně začal chápat, že Foxglove se snažil pomáhat udržet Berserkra v domnění, že Delovu loď stále ještě řídí funkční mozek. Strach se mu rozlil po celém těle, když si uvědomil, že opět přežil účinky zbraně, která útočila na jeho mysl. Rozmrzelý Berserkr, napůl génius a napůl idiot, vyčkával s útokem do chvíle, kdy si bude jistý úspěchem. Možná ho oklamali, možná to byla jeho strategie, která se absolutně nedala předvídat.
„Newtone,“ zvíře zaregistrovalo změnu v hlase člověka a otočilo se. Nyní byl Del schopen předříkat slova, která pro Newtona znamenala, že už je bezpečné svého pána osvobodit. Byla to prakticky celá pasáž, příliš dlouhá na to, aby ji mohl odrecitovat člověk, jehož mysl se nacházela pod vlivem Berserkrovy zbraně.
„… nevymizí z této Země,“** zakončil Del. Newton radostně zakňučel a odstranil pouta z Delových rukou. Del okamžitě zapnul rádio.
„Podle všeho působení zbraně skončilo, Foxglove,“ ozval se Delův hlas v reproduktoru větší lodě.
Velitel se oddechl: „Už má opět vládu sám nad sebou!“ Druhý důstojník řekl: „To nám dává určitou šanci na vítězství během příštích dvou hodin. Navrhuji zaútočit teď!“
Velitel pomalu, ale rozhodně zavrtěl hlavou: „Se dvěma loděmi nemáme žádnou reálnou naději. Za necelé čtyři hodiny dorazí Gizmo. Musíme čekání protahovat, jestli chceme vyhrát.“
„Berserkr zaútočí hned, jakmile se mu příště povede zaměřit Delův mozek! Myslím, že jsme ho neoklamali ani na minutu… My jsme z dosahu, na nás ta jeho zbraň nemůže, ale Del je v obklíčení. A od aiyana nemůžeme očekávat, že bude bojovat místo Dela. Potom už bude pozdě, až Del a jeho loď budou zničeni.“
Velitelovy oči se bez přestání pohybovaly po řídícím pultu. Počkáme. Nemůžeme si být jisti, že Berserkr zaútočí, až příště znovu zamíří svoji zbraň na Delův mozek…
Berserkr náhle promluvil. Jeho hlas se dutě nesl kabinami obou lodí. „Mám pro tebe návrh, malá lodi.“ Znělo to křaplavě, protože jeho hlas byl tvořen nahranými slovy a slabikami zajatých lidí obou pohlaví a různého stáří. Částečky lidských emocí, roztříděné a seřazené vedle sebe jako motýli připíchnutí na špendlících, pomyslel si Velitel. Nebylo důvodu si myslet, že Berserkr nechal zajatce naživu poté, co se od nich naučil jazyk.
„Ano?“ Delův hlas zněl ve srovnání s Berserkrovým pevně a rozhodně.
„Vynalezl jsem hru, kterou budeme hrát,“ odpověděl Berserkr. „Když budeš hrát dobře, nezabiji tě okamžitě.“
„To nám chybělo,“ zamumlal druhý důstojník.
Po třech vteřinách přemýšlení udeřil Velitel pěstí o opěradlo křesla. „Chce testovat Delovu schopnost učit se, soustavně kontrolovat jeho mozek, a mezitím namíří paprsek zbraně na jeho mysl a bude zkoušet různé její modulace. A jestli nabude přesvědčení, že zbraň účinkuje, okamžitě zaútočí. Vsadím na to svůj krk. To je ta hra, kterou chce hrát.“
„Budu přemýšlet o tvém návrhu,“ chladně odpověděl Del.
Velitel řekl: „Nemusíš spěchat. Berserkr nebude schopen zapojit paprsek zbraně dříve než za dvě hodiny.“
„Ale my potřebujeme ještě další dvě hodiny…“
Delův hlas řekl: „Popiš hru, kterou chceš hrát.“
„Je to zjednodušená verze lidské hry zvané dáma.“
Velitel a druhý důstojník se na sebe podívali. Ani jeden si neuměl představit Newtona, jak hraje dámu. A ani jeden nepochyboval o tom, že Newtonovo selhání bude jejich smrtí a že další planeta bude bezbranná proti Berserkrově útoku.
Po minutě ticha se Del zeptal: „Co budeme používat místo hrací plochy?“
„Svoje tahy vždy oznámíme rádiovým spojením,“ řekl Berserkr bez zaváhání. Potom popsal hru podobnou dámě, která by se hrála na menší ploše a s menším počtem hracích kamenů, než bývá v normální hře. Nebylo na tom nic složitého, avšak hraní takové hry vyžadovalo funkční mozek, ať už lidský nebo elektronický, schopný plánovat a předvídat.
„Když přijmu tvůj návrh,“ promluvil Del pomalu, „jak se rozhodne, kdo bude táhnout první?“
„Snaží se celou záležitost zdržovat,“ pronesl Velitel. Hryzal si nehet na palci. „Nebudeme moci přispět žádnou radou, když ta věc bude poslouchat. Dele, měj se na pozoru, chlapče!“
„Abychom věc zjednodušili,“ řekl Berserkr, „v každé hře potáhnu jako první já.“
Del se mohl těšit ještě z jedné hodiny bez zbraně útočící na jeho mysl. Sestavil už šachovnici. Tahy hracími kameny se budou rádiem přenášet Berserkru a osvětlené čtverce na desce ukážou Delovi, kam táhl jeho oponent. Jestliže na něho bude Berserkr mluvit během hry, kdy jeho mozek bude pod vlivem zbraně, Delův hlas bude odpovídat z pásky, na kterou nahrál neurčité, trochu agresivní věty, jako například: „Hraj a nezdržuj!“ nebo „Chceš to vzdát?“
Neřekl nepříteli, jak daleko byl se svými přípravami, protože se stále ještě zabýval něčím, o čem Berserkr nesmí vědět – systémem, který umožní Newtonovi hrát zjednodušenou dámu.
Del se nad svou prací tichounce zasmál. Ohlédl se na Newtona, který se povaloval na svém lehátku. Tiskl v rukou hračky, jako kdyby z nich čerpal útěchu. Tenhle trik přinutí aiyana sáhnout až na dno svých schopností, ale Del neviděl žádný důvod, proč by to nemělo vyjít.
Del podrobně prostudoval miniaturní obdobu dámy. Na malých kartách připravil schéma každé možné pozice, která se mohla vyskytnout. Newton bude na řadě pouze sudými tahy; díky Berserkru za tento přesný údaj! Del vyřadil určité tahy, které by vzešly z některých špatných počátečních tahů Newtona, a tím dále zjednodušil jeho úkol. Na kartách, zobrazujících možné zbývající pozice, narýsoval teď Del šipku, která označovala nejlepší tah. Nyní může rychle naučit Newtona hrát – stačí se jen podívat na příslušnou kartu a udělat tah, který ukazuje šipka.
„Ach,“ řekl Del, a jeho ruka se zastavila. Zadíval se do prázdna. Newton zakňoural, když slyšet tón jeho hlasu.
Del se kdysi zúčastnil šachové simultánky proti mistru světa Blankenshipovi. Vydržel do poloviny hry. Když se šachový velmistr opět zastavil u jeho šachovnice, Del postrčil dopředu pěšáka. Myslel si, že dosáhl pozice, kam na něho šachový velmistr nemůže, a že bude moci sám zahájit protiútok. Blankenship posunul figurku na nevinně vyhlížející políčko a odkráčel k další šachovnici – a v tom okamžiku uviděl Del blížící se šach mat. Byl vzdálen čtyři tahy, což bylo ale o jeden dále, než aby s tím mohl cokoliv udělat.
Velitel najednou vyslovil jasně a zřetelně neslušné slovo. Takové chování u něho bylo velice řídké. Druhý důstojník se na něho překvapeně podíval: „Prosím?“
„Myslel jsem, že to zvládneme.“ Velitel se odmlčel. „Doufal jsem, že Murray vymyslí nějaký systém, aby Newton mohl hrát tu hru, nebo aby to vypadalo, že ji hraje. Ale to nebude fungovat. Ať Newton bude hrát podle jakéhokoliv systému, ve stejné pozici bude vždy táhnout stejně. Může to být dokonalý systém – ale člověk tak nehraje, k čertu! Člověk dělá chyby, mění strategii. I v takové jednoduché hře by to dělal! Ale hlavně, člověk se učí v průběhu hry a postupně se zlepšuje. To Newtona prozradí, a to právě ten bandita chce. Pravděpodobně ví o aiyanech. Jakmile si bude jistý, že proti němu stojí hloupé zvíře, a ne člověk nebo komputer…“
Po chviličce druhý důstojník řekl: „Přicházejí signály jejich tahů. Začali hrát. Možná bychom si měli pořídit šachovnici, abychom mohli sledovat hru.“
„Raději buďme připraveni, až se přiblíží čas.“ Velitel pohlédl bez naděje na odpalovací knoflík a potom na hodiny. Ještě zbývaly dvě celé hodiny, než mohou začít doufat, že se Gizmo objeví.
Brzy na to druhý důstojník řekl: „Zdá se, že první hra skončila. Del prohrál, jestli dobře rozumím jejich výsledkové tabuli.“ Odmlčel se. „Pane, tady je opět ten signál, který jsme zachytili minule, když Berserkr zapojil paprsek zbraně na Delovu mysl. Muselo to na něho zase začít působit.“
Velitel nemohl nic říci. Dva muži tiše čekali na nepřítelův útok a jenom doufali, že ho budou moci hodně poškodit v těch několika vteřinách, než je přemůže a zabije.
„Hraje další hru,“ řekl druhý důstojník nevěřícně. „A teď právě jsem slyšel, jak řekl ‚Pohněme s tím trochu.‘“
„Mohl nahrát svůj hlas. A pro Newtona musel připravit nějaký plán hry, ale to Berserkra na dlouho neoklame. To nejde.“
Čas se pomalu plížil kolem nich.
Důstojník řekl: „Prohrál první čtyři zápasy. Ale nedělá pokaždé stejné tahy. Škoda, že jsme si neudělali šachovnici.
„Mlč už o té šachovnici! Dívali bychom se na ni místo na řídící pult. Zůstaň v pohotovosti!“
Po několika minutách, které se zdály nekonečné, druhý důstojník pronesl: „To snad není možné!“
„Co?“
„Teď to byla remíza.“
„Potom Del nemůže být pod vlivem paprsku. Jsi si jistý, že…“
„Je! Podívejte, tady. Stejné údaje, jaké jsme zaznamenali minule. Už na Dela působí skoro celou hodinu, a je stále silnější.“
Velitel se nevěřícně podíval na údaje, ale věděl, že se může na druhého důstojníka spolehnout. A informace na panelu byly přesvědčivé. Pronesl: „Potom se někdo – nebo něco – bez funkčního mozku učí, jak hrát. Ha, ha,“ dodal, jako kdyby se snažil vzpomenout, jak se smát.
Berserkr vyhrál následující zápas. Další remíza. Další vítězství pro nepřítele. Potom tři nerozhodné hry za sebou.
Jednou uslyšel druhý důstojník, jak se Delův hlas chladně zeptal: „Chceš to vzdát?“ Příštím tahem prohrál. Ale následující zápas skončil opět nerozhodně. Bylo zřejmé, že si Del dává s každým tahem víc na čas než jeho oponent, ale zase ne tolik, aby u něho vzbudil netrpělivost.
„Berserkr zkouší různé modulace paprsku,“ řekl druhý důstojník. „A o hodně zvýšil jeho intenzitu.“
„Jo,“ vydechl Velitel. Několikrát už téměř zkusil zavolat Dela rádiem; chtěl říci něco, co by Dela povzbudilo. Chtěl se také zbavit vlastní horečnaté nečinnosti a zjistit, co se proboha na lodi odehrává. Ale nemohl si dovolit riskovat – vměšování by mohlo pokazit ten zázrak.
Nemohl uvěřit, že tento nevysvětlitelný úspěch ještě neskončil fiaskem, i když se celá hra postupně změnila v nekonečnou řadu remíz mezi dvěma dokonalými soupeři. Už před několika hodinami se Velitel rozloučil se životem i nadějí, a zatím stále ještě čekal na onen osudný moment.
A čekal dál.
„… nevymizí z této Země!“ řekl Del Murray, a Newtonovy netrpělivé ruce začaly okamžitě uvolňovat jeho pravou ruku z pouta.
Hra na šachovnici před nimi zůstala nedokončena. Paprsek působící na Delovu mysl byl vypnut v tom okamžiku, kdy Gizmo vletěl do normálního vesmíru, přesně v pozici a pouze o pět minut pozdě. Berserkr byl nucen soustředit všechnu svoji energii proti útoku Gizma a Foxglova.
Del se vrhl ke komputerům, které se také vzpamatovávaly z účinků paprsku, a zamířil na obrazovce na zjizvenou vypouklou střední část Berserkra. Máchl rukou a smetl hrací kameny s šachovnice.
„Šach mat!“ zakřičel chraplavě a spustil pěst na červený knoflík.
„Jsem rád, že nechtěl hrát šachy,“ řekl Del později, když rozmlouval s Velitelem lodi Foxglove. „Z toho bych se nikdy nebyl dostal.“
Muži se dívali z oken ven na mrak rozpínajícího se plynu, který býval Berserkrem; kovová masa byla ohněm očištěna od pravěkého zla. Velitel sledoval Dela: „Přiměl jsi Newtona hrát tak, že postupoval podle tvých diagramů, tomu rozumím. Ale jak se mohl naučit hrát?“
Del se zazubil: „On ne, ale jeho hračky ano. Počkej, než mě praštíš.“ Zavolal k sobě aiyana a vzal z jeho rukou malou krabičku. V krabičce to slabě zachrastilo, když ji pozvedl. Na vrchní straně byl nalepen diagram jedné možné pozice zjednodušené hry. Šipky jiné barvy označovaly každý možný tah Delovými kameny.
„Spotřeboval jsem pár stovek takových krabiček,“ řekl Del. „Tato byla ze skupiny, kterou Newton ‚studoval‘ pro čtvrtý tah. Když našel krabičku, jejíž diagram odpovídal situaci na šachovnici, vyňal z ní korálky bez dívání – mimochodem, to byla nejtěžší část, kterou jsem ho musel ve spěchu naučit,“ ukazoval při řeči Del. „A tenhle korálek je modrý. To znamená táhnout tak, jak ukazuje na vrchní straně krabičky modrá šipka. Oranžová šipka by teď znamenala chybný tah, vidíš?“ Del vysypal všechny korálky na dlaň. „Žádné oranžové korálky nezbývají. A na začátku jich tam bylo šest od každé barvy. Ale Newton dostal příkaz nikdy korálek do krabičky nevracet, dokud hra neskončila. Když potom výsledek na tabuli ukázal, že naše strana prohrála, vrátil se a všechny korálky, které použil, vyhodil. Tak byly postupně vyloučeny všechny špatné tahy. Za několik hodin se Newton a jeho krabičky naučily hrát perfektně dámu.“
„Hm,“ řekl Velitel. Zamyslel se na chvilku, potom natáhl ruku a podrbal Newtona za ušima. „Na to bych nikdy nepřišel.“
„Mělo mě to napadnout dříve. Základní myšlenka je stará pár století. A komputery mají být mým oborem.“
„To může být velká věc,“ řekl velitel. „Chci tím říci, že tvoje základní myšlenka může posloužit jakékoliv posádce, která by se dostala do styku s Berserkrovým paprskem mířícím na lidskou mysl.“
„Ano. A taky…“ Del o něčem uvažoval.
„Co?“
„Přemýšlel jsem o chlapíkovi, se kterým jsem se jednou setkal. Jmenoval se Blankenship. Zajímalo by mě, jestli jsem přece jenom mohl něco vymyslet…“

Přeložila Ivana Černá
* Úvodní část proslovu prezidenta Abrahama Lincolna, který přednesl 19. listopadu 1863, v době občanské války, při zasvěcování válečného pole u Gettysburgu v Pennsylvánii jako hřbitova pro ty, kteří zde padli v bitvě v červenci toho roku. Poetický obrat ‚Před čtyřikrát dvaceti a sedmi lety‘ poukazuje na rok 1776, kdy byla vyhlášena americká nezávislost. Tato řeč, velice slavná v amerických dějinách, je vytesaná v žule na stěně Lincolnova památníku ve Washingtonu.

** Závěr tohoto proslovu. (Pozn. překl.)

Dlouhá cesta domů

Fred Saberhagen
Ikarie 1994/11

Když Marty poprvé spatřil onu věc před sebou, byla to jen nepatrná zelená tečka vzdálená osm set tisíc kilometrů. Objevovala se každých pět vteřin na obrazovce jeho dálkového radaru.
Martyho dělilo od slunce už šest a půl miliardy kilometrů. Mířil se svou lodí Clementine nebo Clem, jak jí krátce říkal, stále dál a proplétal se přitom pomalu shluky kusů skal kroužících na své oběžné dráze. Tady, v oblasti za Plutem, hledal Marty cenné minerály v takové koncentraci, která by při jejich dolování znamenala zisk.
Ta věc na jeho radaru nevypadala příliš slibně, byla moc malá. Ale protože se nacházela téměř na jeho trase, nebude ho stát mnoho úsilí, podívat se na ni zblízka. Možná je to tuhé germanium. A potom, v dohledu nebylo nic lepšího.
Marty se opřel ve svém kontrolním křesle a pronesl: „Něco se nám tady objevilo, chlapče.“ Nemusel se oslovovat nijak přesněji. Na palubě Clementine byla kromě něho jen jedna lidská bytost. A pokud věděl, od dalších lidí je dělilo pár miliard kilometrů.
Z reproduktoru se ozval Lauřin hlas. Byla v kuchyni, o dvě patra níže. „Je to blízko? Máme ještě čas na snídani?“
Marty si pozorně prohlížel radar. „Při současné rychlosti asi pět hodin. Doufám, že to nebude ztráta času, když zpomalíme a tu věc si prohlédneme.“
Zadal hlavnímu komputeru na Clementine úkol najít nejúspornější způsob zapojení motorů při přibližování ke svému objevu.
„Pojď se najíst!“
„Dobře, už jdu.“ On i komputer studovali malou tečku společně. Potom Marty opustil kontrolní místnost, aby posnídal s Laurou, která byla už tři měsíce jeho ženou. Novému objektu nepřikládal žádnou mimořádnou důležitost. Když v uměle udržované přitažlivosti scházel po schodech dolů, slyšel, jak motory začínají pracovat.
Za několik hodin už studoval svůj objev mnohem pozorněji, se stále vzrůstajícím zájmem. Stav jeho mysli byl kdesi na rozhraní mezi opatrností badatele a povznesenou náladou prospektora očekávajícího skvělý nález.
Když se Clem přiblížila na vzdálenost několika stovek kilometrů, neuvěřitelný tvar neznámého tělesa způsobil, že si Marty poposedl až na samý okraj židle. Byla to jehla dlouhá přibližně padesát kilometrů, o průměru asi sto metrů. Marty nikdy neočekával, že by ve vesmíru našel věc podobných rozměrů.
Bylo jasné, že se nejedná o žádný náhodný kus skály. A také to nebyla kosmická loď, kterou by Marty kdy viděl, nebo o ní jen i slyšel. Jeden její konec mířil ke Slunci; to ho přimělo k poznámce, že se jedná o miniaturní kometu, včetně ocasu. Laura ho nejprve vzala vážně, pak si ale připomněla určitá fakta o kometách, a jemně ho pleskla: „Och, ty!“
V jeho mysli se vynořila jiná, mnohem reálnější možnost, která měla za následek rychlé vystřízlivění. Pravěký strach z mimozemšťanů, který pronásledoval lidi ze Země po téměř tisíciletí přerušovaného vesmírného bádání a který nikdy nenašel opodstatnění, teď náhle vnikl do útulné kontrolní místnosti skrze zelené oko radaru.
Mimozemšťané byli vždy dobrým zdrojem zábavy při setkáních vesmírných pilotů. Ale když jim člověk stál tváří v tvář několik miliard kilometrů od Země, náhle se už nezdáli být tak zábavní. Zvláště na lodi určené pro dolování, zpracování rudy a její odvoz, a ne pro diplomatické jednání nebo hrdinské činy, pomyslel si Marty. Jediná lidská bytost, s jejíž pomocí mohl počítat, byla dívka na své první vesmírné cestě. Marty se proto cítil v dané situaci stěží na to, aby mluvil a jednal za celou lidskou rasu.
Trvalo mu asi minutu, než nařídil autopilot tak, aby při náhlém pohybu neznámého tělesa X spustil poplach, a uvedl Clem do úhybného taktického manévrování. Potom dal robotu-knihovníkovi příkaz vyhledat v mikrofilmových záznamech jakoukoliv zmínku o kosmické lodi, která by měla tak neuvěřitelné rozměry.
Existovala možnost – do jaké míry reálná si Marty netroufal odhadnout, protože jakékoliv vysvětlení se zdálo být přitažené za vlasy – že X byl opuštěný vrak, trup nějaké lodi mrtvé desítky, stovky nebo i tisíce let.
Podle zakona by takový nález patřil jemu, jestliže by ho dotáhl do přístavu. Hodnota nálezu mohla být hodně vysoká nebo hodně nízká. Ale už samotná vyhlídka na odměnu ho lákala.
Marty zastavil Clem. Všiml si, že rychlost X se rovnala nule. „To je zajímavé,“ mumlal si pro sebe. „Že by… vesmírná kotva?“
Vesmírné kotvy se používaly už tisíce let. Bylo to zařízení, které umožňovalo lodi připoutat se k určitému bodu v gravitačním poli nějakého gigantického tělesa, jako například Slunce. Jestliže X bylo zakotveno, neznamenalo to však ještě, že na jeho palubě byl život. Když byla taková kotva „vyhozena“, loď mohla zůstat na stejném místě tak dlouho, dokud vydržel její trup.
Laura přinesla Martymu do kontrolní místnosti obložené chleby a teplý nápoj.
„Jestli zavoláme Vesmírnou flotilu a ta tu věc odtáhne, nebudeme z toho mít nic,“ říkal Lauře mezi jednotlivými sousty. „Tedy za předpokladu, že se nejedná o – mimozemšťany.“
„Mohl by tam být někdo živý?“ Hleděla upřeně na obrazovku. Její obličej byl vážný, ale jak si Marty všiml, ne vystrašený.
„Myslíš lidé? Ne. Vím určitě, že v poslední době žádné podobné lodi nebyly používány. Před mnoha, mnoha lety stavěla Stará říše ještě větší lodě, ale neslyšel jsem o žádné, která by měla takový podivný tvar…“
Robot-knihovník oznámil, že nic nenašel. „Vidíš?“ řekl Marty. „A to tam mám dokonce většinu starých typů.“
Na chvíli se rozhostilo ticho. Kdesi v pozadí se ozvala reprodukovaná večerní hudba.
„Co bys dělal, kdybych tady nebyla?“ zeptala se ho Laura.
Neodpověděl přímo, ale uvažoval nahlas: „Neznám psychologii našich hypotetických mimozemšťanů. Ale zdá se mi, že když se někdo vydá zkoumat sluneční soustavy, udělá to stejně, jako to dělali Pozemšťané – použije lodě s nejlepším vybavením schopných nejvyšších rychlostí a s nejlepšími zbraněmi na palubě. Takže jestliže na X jsou mimozemšťané, myslím, že by Clem neměla nejmenší naději, kdyby došlo k boji nebo k pronásledování.“
Odmlčel se. Zamračeně pohlédl na obraz X: „Ten prokletý tvar – to prostě nedává žádný smysl.“
„Mohli bychom zavolat Vesmírnou flotilu – neříkám ale, že bychom to měli udělat,“ dodala chvatně. „Ty rozhodni. Já si nebudu stěžovat, ať rozhodneš jakkoliv. Jen se snažím pomoci ti celou věc promyslet.“
Podíval se na ni. Věřil, že by si nestěžovala, a stiskl jí ruku. Cokoliv jiného se zdálo být zbytečné. „Kdybych byl sám,“ vrátil se k její původní otázce, „skočil bych do skafandru, šel se na tu věc podívat zblízka a potom bych ji odtáhl do Ganymedy a prodal ji jako raritu. Možná, že bych vydělal dost peněz na to, abychom mohli mít svatbu ve velkém stylu, a abych vyměnil Clem za prvotřídní loď, nebo abych získal asteroid a pár robotů-prospektorů. Ale nevím. Možná bychom přece jen měli zavolat Vesmírnou flotilu.“ Laura se na něho mile pousmála. „Svatbu už jsme měli, a byla přesně taková, jakou jsem si přála. A kromě toho si myslím, že nikdo z nás by nebyl moc šťastný, kdyby měl sedět někde na asteroidu. Jak dlouho si myslíš, že ti bude ta prohlídka trvat?“
U vzduchové komory ji však přepadly obavy: „Ach, Marty, viď, že to není nebezpečné? Prosím tě, buď opatrný a vrať se brzy.“ Políbila ho, než si natáhl helmu.
Clem stála několik kilometrů od X. Marty nasedl na svůj vesmírný skútr a pomalu se začal ze strany přibližovat k záhadnému tělesu.
X bylo tak dlouhé, že mu napravo i nalevo zakrývalo pohled na hvězdy.
Připadalo mu to jako vzdálené pobřeží nějakého ohromného ostrova uprostřed pokojného pozemského moře; hvězdy pod ním jako by odrážely ty nahoře. Ale kosmos byl příliš černý na to, aby člověk mohl setrvat v takové iluzi.
Miniaturní FM radar mu ukázal, že je vzdálen tři sta metrů od X. Zmírnil rychlost použitím zpětných trysek a zapnul reflektor. Jak pohyboval světelným kuželem, blýskavý kov odrážel světlo zpátky na něho. Zastavil reflektor na místě, kde se ukázala tmavá dutina.
„Místo pro záchranný člun… prázdné,“ pronesl nahlas, jak se díval skrz malý teleskop upevněný na skútru.
„Takže je to vrak? Vše je v pořádku?“ zeptal se Lauřin hlas v jeho helmě.
„Ano, vypadá to tak. Nemám téměř žádné pochybnosti. Pojedu se teď na to podívat zblízka.“ Skútr se pohnul vpřed. X byl zřejmě jen nějaký neobvyklý typ lodi, o kterém ani on, ani autoři standardních příruček v jeho knihovně nikdy neslyšeli. Znělo to sice trochu bláhově, ale…
Deset metrů od lodi se znovu zastavil. Nařídil skútr na automatický chod, ujistil se, že pojistné lano má pevně připoutané k opasku, a odrazil se směrem k X.
Nejprve se povrchu lodi dotkly Martyho ruce ve skafandru. Byl to lehký a zkušený pohyb. Za okamžik už stál vzpřímeně, udržován silou magnetických bot. Rozhlédl se kolem sebe. Nikdo na jeho přítomnost nereagoval.
Marty se otočil ke Slunci. V dálce, mnoho kilometrů před ním, se tmavý válec zdánlivě zužoval, jako cesta, po které by člověk mohl putovat domů, směrem k malinkému Slunci.
Trup lodi kolem něho byl hladký, vypadal stejně jako povrch jakékoliv normální kosmické lodi. Na druhé straně od Slunce, ve značné dálce, Marty nejasně rozeznával jakousi konstrukci. Opět nasedl na skútr a vydal se tím směrem. Když se přiblížil asi na kilometr a půl, uviděl, že jsou to několik metrů vysoké sloupy, které se tyčily v pravém úhlu k povrchu lodi. Zvedaly se po celém obvodu záhadného objektu X. Na jejich koncích byly kovové koule, kdysi roztavené, ale nyní vychladlé natolik, že nijak neovlivnily teploměr, který u nich Marty přidržel. Ani měřič radioaktivity neukazoval nic mimořádného.
„Hm,“ řekl Marty po chvilce, dívaje se na sloupy.
„Máš něco?“
„Myslím, že jsem na to přišel. Není to tak šílené, jak jsme si mysleli. Podívám se ještě na jednu věc…“ Řídil skútr pomalu kolem obvodu X.
Ve třetině cesty narazil na něco, co vypadalo jako mělký zákop, necelé dva metry široký a asi půl metru hluboký. Když posvítil dolů, uviděl jen temně šedé dno. Zákop se táhl podélně; Marty nedohlédl jeho konce ani v jednom směru.
Nad zakopem v jednom ze sloupů byl výřez velký jako dveře.
Marty pokýval hlavou a usmál se pro sebe. Nastartoval a zamířil zpět ke Clementine.
„Není to žádná kosmická loď, jen její část,“ řekl Lauře o trochu později.
Listoval v pořadači s mikrofilmy s výrazem člověka, který ví, co hledá.
„Proto náš knihovník nic nenašel. Vzpomínám si, že jsem o tom něco četl.
Ve Staré říši, asi před dvěma tisíci lety, používali lidé trochu odlišný pohon než my. Bylo pro ně úspornější pohánět jednu obrovskou loď než několik menších. Lodě připravené k letu byly sestaveny z dlouhých úzkých částí připevněných k sobě podélně. Kolik sekcí takto spojili, to záleželo na velikosti nákladu, který chtěli přepravit. To, co jsme viděli, je s největší pravděpodobností jedna taková sekce.“
Laura se mračila: „To musela být strašná práce, montovat jednotlivé části dohromady a pak je zase rozpojovat, i když to bylo ve vesmíru.“
„Používali vesmírné kotvy. Ten zákop, o kterém jsem se zmínil, měl dno ze silového pole, takže se jím dala spustit kotva. Potom se celou částí dalo pohybovat buď dopředu nebo dozadu, nebo se mohla oddělit od ostatních… A, tady je to, myslím. Vlož tenhle proužek filmu do projektoru.“
Na jedné fotografii bylo vidět něco, co připomínalo konec svazku dlouhých jehel. Visely proti hvězdnému nebi, které vypadalo neskutečně. Text pod obrázkem v plynulém písmu Staré říše stručně popisoval loď. Na dalších fotografiích byly zobrazeny detailně jednotlivé části.
„Ano, to musí být ono,“ řekl Marty zamyšleně. „Vypadá legračně, ta stará roura.“
„Zajímalo by mě, proč ztroskotala.“
„Pohonné hmoty v té době někdy vybuchovaly, to mohlo být příčinou. A tato část zůstala nějakým způsobem zakotvená v gravitačním poli Slunce – je to ale divné.“
„Co myslíš, jak dávno se to stalo?“ zeptala se Laura. Měla ruce zkřížené před sebou, jako by jí byla zima, i když na Clementine nebylo chladno.
„Muselo to být před dvěma tisíci lety, nebo ještě dřív. Asi tak dlouho se už tyto lodi nepoužívají. Zítra si vezmu s sebou brašnu s nářadím a podívám se dovnitř.“ Začal si psát seznam věcí, o kterých si myslel, že je bude potřebovat.
„Historikové by pravděpodobně za celou nepoškozenou loď dobře zaplatili,“ přemýšlela nahlas Laura, zatímco čmáral po papíru.
„To není špatný nápad. Ale na palubě je možná něco opravdu cenného – i když to samozřejmě nebudu schopen podrobně prozkoumat. Stejně asi budu muset vniknout dovnitř násilím.“
Ukázala najeden nákres. „Podívej. Část dlouhá padesát kilometrů musí být ta, kde byly kabiny pro cestující. A podle tohoto plánu nemá žádný vlastní pohon. Museli bychom ji odtáhnout.“
Zvedl hlavu. „Správně. Ale stejně bych tu věc asi nezkoušel nastartovat, i kdyby měla vlastní pohon.“
Našel na plánku umístění komor a snažil se zapamatovat si jejich polohu.
Příští ráno zastihlo Martyho, jak nakládá dodatečné nářadí, přístroje a výbušniny na svůj skútr. Po cestě k X (ta věc pro něho byla stále ještě X) se nic zvláštního neudálo. Tentokrát přistál asi ve třetině délky lodě, kde očekával, že najde vhodnou přetlakovou komoru. Doufal, že ji otevře, aniž by unikla atmosféra nebo plyny přítomné v hlavních sekcích, protože náhlé snížení tlaku by mohlo poškodit neznámý obsah lodi. Až se dostane dovnitř, vybere si, jakým směrem se dá.
Našel takové vhodné místo přesně tam, kde podle plánů mělo být. Byl to malý pomocný vchod, jen několik metrů vzdálený od kotevního kanálu. Věděl, že dno kanálu je tvořeno silovým polem a že se tedy nedá použít jako vchod. Daly se jím sice spouštět a vytahovat kotvy, ty však v něm zůstávaly částečně zapuštěné nastálo. Také nechtěl vrtat otvor do trupu lodi; to by mohlo způsobit náhlý únik vzduchu, možná i nebezpečnou explozi.
Marty se opatrně pustil do práce na dveřích přetlakové komory. Několik minut pracoval s elektronickým zvukovým přístrojem, snažil se zjistit, jestli vnitřní dveře jsou také zavřené. Když už byl o tom téměř přesvědčen, něco ho přimělo zvednout hlavu. Upřel zrak do dálky, směrem ke Slunci, kam se táhl dlouhý trup X.
Něco se k němu přibližovalo.
Ve vteřině seděl na svém skútru, ruku na startovacím zařízení. Pak si uvědomil, že se dívá na vlnu horkého vzduchu, který jako fantom zkreslil tvary hvězd viděné skrz něj. Příčinou toho byla bezpochyby vesmírná kotva, která jela kanálem.
Marty se přemístil o několik metrů a sledoval kotvu, která se pohybovala rychlostí svižné chůze. Pohybovala se… ale byla přece zapuštěná do vesmíru!
„Lauro!“ zavolal. „Děje se tu něco divného. Zjisti mi, prosím tě, jestli se ta loď pohybuje.“
Laura jedním slovem potvrdila příjem, jako profesionál. Správná dívka, pomyslel si. Nemusím se o ni strachovat. Popojížděl dál na svém skútru podél X tak, aby byl stále na stejné úrovni s domněle se pohybující kotvou.
Lauřm hlas se znovu ozval: „Pohybuje se, směrem ke Slunci. Rychlost asi deset kilometrů za hodinu. Možná méně – je těžké určit přesně tak nízkou rychlost.“
„Dobře. To jsem si také myslel.“ Doufal, že jeho hlas zní klidně. Zvažoval situaci. Takže to byl trup lodi, co se pohybovalo! Kotva byla pevně zapuštěna a silové pole klouzalo kolem ní. Ať už byla příčina pohybu jakákoliv, nezdálo se, že by loď mířila k němu nebo ke Clem.
„Podívej, drahoušku,“ pokračoval, „něco tady nehraje.“ Vysvětlil jí celou záležitost s kotvou.
„Musím si to prohlédnout. Nikdy jsem nic podobného neviděl. Neboj se, stáhnu se zpátky, kdyby to vypadalo nebezpečně.“ Něco mu říkalo, aby se vrátil na svou loď, a zavolal Vesmírnou flotilu. Ale nedalo mu mnoho práce, aby tento vnitrní hlas umlčel. Myšlenku zavolat Vesmírnou flotilu stejně nikdy nebral vážně.
Asi o čtyři hodiny později se záhadná kotva přiblížila ke konci své dráhy, asi třicet metrů od zádi lodi. Zpomalila a nakonec se úplně zastavila.
Minutu se nic nedělo. Marty ohlásil všechno Lauře. Seděl vzpřímeně v sedle svého skútru a hleděl do vesmíru, který mu však nenabídl žádné objasnění.
V prostoru mezi kotvou a koncem dráhy se objevil mihotavý třpyt. Musí to být jakási výpusť z vnitřku lodi ven do vesmíru. Marty ucítil na svém těle studený pot. Po chvilce kotva zmizela skrz silové pole v trupu lodi.
Marty čekal dalších dvacet minut, ale nic se neudálo. Uvědomil si, že pevně svírá kontrolní spínače skútru, a že se chvěje únavou.
Tu noc se Laura a Marty střídali ve spánku. Kolem poledne příštího dne seděla Laura u teleskopu, když se kotva číslo jedna znovu objevila, tentokrát na přídi lodi. Po několika okamžicích kotva, která byla na zádi, zmizela.
Marty vrhl pohled na komunikátor, kterým mohl kdykoliv zavolat Vesmírnou flotilu. Kdyby se rozhodl, že potřebuje jejich pomoc, trvalo by nejméně několik hodin, než by přiletěli, protože tak blízko Slunce bylo nepraktické cestovat rychleji než světlo. Potom uhodil pěstí do stolu a zaklel. „Jediné vysvětlení je, že uvnitř stále funguje nějaký mechanismus.“ Přistoupil k teleskopu a pozoroval, jak kotva číslo jedna započala opět svou domnělou pouť pomalu k zádi lodi. „Nechápu. Tohle musím vyřešit.“
Radar ukázal, že X se pomaličku posunovalo směrem ke Slunci, rychlostí asi deset kilometrů za hodinu.
„Je vůbec pravděpodobné, že po dvou tisících letech by tam zbývalo tolik energie, která by mohla pohánět takový mechanismus?“ zeptala se Laura.
„Myslím, že ano. Každé pasažérské oddělení bylo vybaveno lampou na vodík.“
Znovu vytáhl mikrofilm. „Ano, malá vodíková lampa určená na elektrické osvětlení a vytápění kabin a na pohon nouzového zařízení pro…“ Jeho hlas zmlkl, pak pokračoval jakoby omámeně: „… pro recyklování vody a potravin.“
„Marty, co říkáš?“
Zvedl se, pořád ještě zíraje na plánek. „A vysílačky byly pouze v záchranných člunech, a ty jsou pryč. Zajímalo by mě, jestli… no ovšem. Výbuch je mohl rozbít, odervat od lodi a tak…“
„O čem to mluvíš?“
Znovu pohlédl na komunikátor. „Nouzový vysílač schopný spojení s Plutem by nebylo jednoduché instalovat ani dnes. V dobách Staré říše…“
„Cože?“
„A co se týče vzduchu –“ Najednou jako by se probral. Podíval se nesměle na Lauru. „Právě mě něco napadlo. Musím tam jet ještě jednou.“
O hodinu později přistál na X potřetí, tentokrát blízko jiné malé vzduchové komory, na jejíchž vnějších dveřích začal hned pracovat. Když zjistil, že vnitřní dveře jsou zavřené, vyvrtal díru do vnějších, aby se uvolnil tlak, který je držel přibouchnuté. Mechanismus na otevírání dveří byl zaseknutý, bezpochyby následek toho, že po dvacet století ho nikdo nepoužíval. Avšak vibrační úderník ho uvolnil natolik, že se s ním dalo manipulovat rukou. Nahlédl dovnitř. Vzduchová komora vypadala stejně jako každá jiná.
Ucpal otvor, který udělal ve vnějších dveřích, aby mohl, jak doufal, otevřít vnitřní dveře normálně. Několikrát otevřel a zase zavřel vnější dveře, aby si byl jist, že se dostane ven tak rychle, jak bude potřebovat.
Upevnil si ke skafandru několik nejnutnějších nástrojů, vesele se rozloučil s Laurou – neočekával, že vysílačka bude fungovat z vnitřku lodi – a zavřel za sebou dveře vzduchové komory. Použil opět úderník a uvolnil ventil, kterým mělo vniknout do vzduchové komory to, co představovalo atmosféru v lodi. Stalo se. Jeho měřič na zápěstí mu ukázal, že výše tlaku v komoře je blízká normální výši v komické lodi. Skrz mikrofon zabudovaný ve skafandru k němu začaly nejasně doléhat zvuky jakoby mnohohlasého zpěvu. Marty se v žádném případě nechystal sundat si skafandr a helmu.
Vnitřní dveře fungovaly bezvadně, což svědčilo o zručnosti stavitelů Staré říše. Když jimi procházel, otočilo ho to náhle vzhůru nohama. Trochu mu to ubralo na jeho pocitu hrdinského dobrodružství, na druhé straně tím však zjistil, že umělá přitažlivost na X stále ještě, alespoň do určité míry, fungovala. Postavil se znovu na nohy. Světla z jeho skafandru ozářila jakýsi předpokoj vybavený skříňkami na skafandry, s dveřmi v každé stěně.
Nikde neviděl žádné známky poškození.
Marty vykročil a zkusil dveře na pravé straně. Vytáhl zbraň, potom však zaváhal a zastrčil ji zpět do pouzdra. Polkl. Pomalu dveře otevřel, ale našel jen další, středně velkou místnost, která byla úplně prázdná.
Dalšími dveřmi se dostal do úzké chodby, ve které tlumeně svítilo několik světel. Postupoval chodbou a přitom se snažil dívat se před sebe i za sebe současně. Došel k točitému schodišti a začal po něm stoupat tak tiše, jak jen ve skafandru mohl.
Schodiště ho přivedlo na dlouhý balkón, ze kterého Marty viděl to, co muselo být hlavním koridorem X – chodba dvacet metrů široká a tři podlaží vysoká. Byla slabě osvětlená a ztrácela se v dálce.
Na druhé straně chodby, jedno patro pod Martym, vyšel ze dveří člověk.
Byl to starý muž, zřejmě krátkozraký, protože si nevšiml postavy ve skafandru, která pevně svírala zábradlí a zírala dolů na něho. Muž byl bos, na sobě měl jen jakousi tuniku, složitě vyšívanou v mnoha barvách.
Hleděl dolů do chodby, zatímco Marty se díval na něho, zkamenělý v šoku.
Když se Marty vzpamatoval, ucouvl o několik kroků od zábradlí. Stál nyní téměř celý ve stínu. Otočil hlavu a sledoval pohled starého muže. Uviděl, že silové pole, jímž se pohybovaly kotvy, probíhalo prostředkem chodby v mělké prohlubni. Za normálních okolností, když X tvořilo část celé funkční mezihvězdné lodi, byla prohlubeň zřejmě pokryta pohyblivým pásem nebo něčím podobným.
Starý muž obrátil pozornost k velké nádobě, ve které se zelenala spleť rostlin s plochými, tmavě zelenými listy. Sáhl na jeden list a pak pootočil kohoutkem umístěným nad nádobou a napustil do ní vodu z trubky, která vedla i k dalším nádobám s rostlinami rozestavěným v pravidelných odstupech podél chodby. „Kvůli kyslíku,“ řekl Marty nahlas téměř klidným hlasem. Byl zaskočen zvukem vlastního hlasu v helmě, ale reproduktor nebyl zapnutý, a nikdo ho tedy nemohl slyšet. Starý muž utrhl z jedné rostliny červenou bobuli a roztržitě ji žvýkal.
Marty pohnul bradou směrem k vypínači reproduktoru uvnitř helmy, ale pohyb nedokončil. Napůl zvedl ruku, jako by chtěl zamávat, ale strach ho zadržel a přinutil ustoupit do stínu vzadu na balkónu. Když otočil hlavu doprava, směrem k bližšímu konci chodby, uviděl jednu z kotev. Nebyla zapuštěna do vesmíru, ale odpočívala na podpěře na konci prohlubně, téměř celá vytažená ze silového pole.
Blízko schodiště, po kterém se dostal na balkón, uviděl Marty napůl otevřené dveře vedoucí do tmy. Uvědomil si, že světla na jeho skafandru nesvítí; musel je vypnout, aniž si toho byl vědom. Zapnul jedno světlo.
Pohyboval se opatrně, aby ho starý muž nespatřil. Vešel do temné místnosti a začal ji zkoumat. Byl to první pokoj z malého apartmá, které kdysi sloužilo jako kabina pro cestující. Nábytek byl prostý, ale byl to vůbec první nábytek, který Marty na palubě X viděl. V jednom rohu visely obleky podobné tunice starého muže, i když na žádných nebyl přesně stejný vzor.
Marty vzal do prstů látku jednoho z nich a podržel ji blízko před průhlednou částí helmy. Pokývl hlavou; zdálo se, že se jedná o materiál vyrobený technikou recyklace. Nevěřil, že drží v ruce věc starou téměř dva tisíce let.
Marty vyšel z malého pokoje a zastavil se ve stínu, světla na skafandru zhasnutá. Rozhlédl se kolem. Starý muž zmizel. Vzpomněl si, že se onen muž díval dolů nekonečnou chodbou, jako by cosi očekával. Ale nic nového se v tom směru nedělo. Zesílil jeden z mikrofonů ve skafandru a zaměřil ho na tu stranu.
Z dálky se k němu donesl zpěv mnoha lidských hlasů. Snažil se v těch zvucích rozeznat něco jiného než zpěv, ale se vzrůstajícím vzrušením se pomalu přesvědčoval, že jeho první dojem byl správný.
Zatímco přemítal, jestli se má vrátit ke skútru, a vydat se tím směrem, zpěv byl stále hlasitější a bezpochyby se k němu blížil.
Opřel se o pažení vzadu ve stínu balkónu. Jeho tmavý skafandr bude skoro neviditelný zezdola z osvětlené chodby, zatímco on se bude moci dívat dolů bez potíží. Část jeho mysli ho pobízela, aby se vrátil k Lauře a zavolal Vesmírnou flotilu, protože tito neznámí lidé mohou být nebezpeční. Ale nemohl se přimět k odchodu, chtěl vidět víc. Ušklíbl se, když si uvědomil, že z X žádný zisk mít nebude.
Potil se, přestože chladicí zařízení ve skafandru bylo zapnuté. Slyšel, jak se zpěv ozývá stále hlasitěji. Mužské a ženské hlasy se zvedaly a klesaly ve složité melodii, chvílemi zpívaly společně, chvílemi odděleně.
Jejich jazyk byl pro Martyho neznámý.
A náhle se lidé objevili v jeho zorném poli. Nejdříve vypadali jako malé barevné tečky v dálce, ale když se přiblížili, uviděl Marty, že kráčí v dlouhých vyrovnaných řadách po osmi, čtyři na každé straně pruhu silového pole. Muži a ženy šli pohromadě, viditelně bez jakéhokoliv uspořádání podle věku nebo pohlaví či velikosti. Děti a staré lidi však Marty nespatřil.
Lidé zpívali. Při chůzi byli nakloněni dopředu, zavěšeni do silných lan, která byla ozdobena stejně složitým vzorem jako oblek starého muže. Onen muž nyní opět vyšel, aby je pozdravil, a několik dalších starých mužů a žen se k němu přidalo. Jedněmi krátce otevřenými dveřmi zahlédl Marty v jasně osvětlené místnosti stroje, na kterých ležely napůl utkané látky.
Rozeznal v nich tkalcovské stavy a s údivem zavrtěl hlavou.
Přicházející zástup už byl velice blízko – stovky lidí táhnoucí lana, která vedla k něčemu, co Martymu připomínalo rozvětvený strom se zakřivenými kovovými trubkami místo větví. Tento strom jel nad prohlubní, připevněný ke kotvě.
Za kotvou šla malá skupina dětí ve věku asi od deseti do čtrnácti let.
Táhly na provazech káru, ve které stály nádoby podobné kotlům na jídlo a pití. Na úplném konci průvodu kráčel muž v nejlepších letech, vysoký, atletické postavy, s velkolepou čelenkou na hlavě. Když byl zhruba na stejné úrovni s Martym, náhle se zastavil a vydal ostrý příkaz. Zpěv a veškerý pohyb okamžitě ustaly. Několik mužů stojících nejblíže přistoupilo ke stromu a hbitě ho odvázalo od kotvy. Ostatní přidržovali uvolněná lana.
Ohromná setrvačnost masy X přiblížila konec silového pole ke kotvě, která nyní narazila na podporu držící kotvu číslo dvě a natlačila ji až úplně dozadu, kde už zdánlivě nebylo žádné místo.
Marty nyní rozeznal za podpěrou blok tvořený silovým polem, který se postupně zvětšoval, jak vstřebával energii mohutného tlaku mezi lodí a kotvou. Od bloku vedlo potrubí, zřejmě někam, kde může být energie uskladněna, než přijde čas a X bude dál poháněno směrem ke Slunci. Jedna žena s čelenkou nyní vylezla na podpěru a uvolnila kotvu číslo dvě. Ta klesla do prostoru pod trup lodi a ‚přivázala‘ X na to místo, kde byla kosmická loď dosud držena kotvou číslo jedna. Skupina mužů postoupila kupředu a začala zvedat kotvu číslo jedna…
Aniž si to uvědomil, sestupoval Marty po schodech na zpáteční cestě ke vzduchové komoře. Za ním doznívaly hlasy, které se zvedaly a klesaly v přednesu něčeho, co možná bylo modlitbou. Marty se pohyboval trochu jako ve snu a nedával moc pozor na své okolí, ale nepotkal nikoho. Snažil se přemýšlet, pochopit to, čeho se stal svědkem. Pomalu se mu začínalo rozjasňovat.
Venku řekl: „Jsem v pořádku, Lauro. Chci se ještě podívat na něco na druhém konci a potom se vrátím domů.“ Stěží slyšel, co odpověděla, ale uvědomil si, že její odpověď přišla okamžitě; musela celou tu dobu čekat na jeho zavolání. Cítil se lépe.
Vepředu svítilo mdlé Slunce. Skútr s Martym v sedle překonal tím směrem vzdálenost padesáti kilometrů podél X během několika málo minut. Mnohem rychleji, než lidé uvnitř dokončí svou pouť, pomyslel si.
Bez problémů znovu vnikl dovnitř přetlakovou komorou, tentokrát blízko lodní přídě. Na tomto konci silového kanálu visel velikánský kvádr a kladkostroj, který poskytne několika stům lidí značnou mechanickou podporu, až přijde opět čas pohnout masivním trupem lodi směrem ke Slunci.
Nepozorován se zastavil na chvilku u jeslí, kde několik žen pečovalo o malé děti. Když se díval skrz díru v pažení, kudy kdysi vedlo nějaké potrubí, měl dojem, že jedno z batolat ho uvidělo a zasmálo se na něho.
„Co se stalo?“ zeptala se Laura netrpělivě, když vyčerpaně vystoupil ze sprchového koutu na palubě Clem a zabalil se do županu. Šok, který prožil, že nyní zrcadlil i v její tváři.
„Lidé,“ řekl a posadil se. „Jsou tam živí lidé. Lidé ze Země.“
„Jsou v pořádku?“
„Jistě. Je to prostě – och, Bože!“ V krátkosti jí všechno vylíčil. „Musí to být potomci těch, kteří přežili katastrofu, ať už byla jakéhokoliv druhu. Fyzicky neexistuje žádný důvod, proč by nemohli žít, když o tom přemýšlíš… dokonce se tam mohou rodit i děti, do určitého počtu. Mají rostliny kvůli kyslíku – vsadím se, že jejich vzduch je stejně dobrý jako náš. Zařízení na recyklaci jídla a vody, poháněné vodíkovými agregáty, které současně poskytují světlo a gravitaci… mají téměř všechno, co potřebují. Všechno, kromě pohonných hmot.“ Opět s povzdechem zavřel oči.
Bylo pro něho obtížné přestat mluvit.
Laura chvíli mlčela, snažila se to všechno pochopit. „Ale když mají vodíkové lampy, nemohli by s nimi něco udělat?“ zeptala se nakonec.
„Využít je alespoň k nějakému pohonu, i kdyby třeba slabému? Jen jednou se odrazit, a pak by se už pohybovali.“
Marty o tom přemýšlel. „Trochu větší rychlost by jim nepomohla.“ Posadil se zpříma a otevřel oči. „A každý den by měli mnohem méně práce. Umím si představit, že příliš mnoho volného času by pro ně všechny znamenalo zhoubu. Udrželi si vůli jít dál, pokračovat, a byli natolik inteligentní, že našli vhodný způsob života, který jim zabránil, aby zdivočeli a navzájem se pobili. Jejich systém se vyvíjel, fungoval i pro jejich děti a vnuky, a pak…“ Pomalu se postavil. Laura ho následovala do kontrolní místnosti.
Na obrazovce teleskopu byl stále ještě ostrý obraz prastaré kosmické lodi.
„Celá ta léta,“ zašeptala Laura. „Taková hrozná doba.“
„Uvědomuješ si, co dělají?“ zeptal se tiše. „Oni nejsou jen zabráni do tkaní, hudby a kreslení vzorů, to není pouhé přežívání. Za několik hodin vstanou, začnou nový pracovní den. Dovezou kotvu číslo jedna zpět na předek lodi a pustí ji. To je jejich ranní práce. Potom někdo, kdo zůstal vzadu, zvedne kotvu číslo dvě, a hlavní skupina začne táhnout za číslo jedna, tak, jak jsem to viděl před chvílí sám, a jejich loď se začne pohybovat směrem ke Slunci. Každý den stejný rituál, každý den jsou o padesát kilometrů blíž k domovu. Miláčku, ti lidé jdou domů a táhnou svou loď s sebou. Nyní to už pro ně musí být náboženský obřad, nebo něco podobného…“ Objal ji kolem ramenou.
„Marty – jak dlouho jim to bude trvat?“
„Vesmír je veliký,“ řekl nevýrazným hlasem, jakoby recitoval něco, co se musel naučit zpaměti. Po několika okamžicích pokračoval: „Jak jsem řekl, i kdyby se pohybovali o něco rychleji, nebylo by jim to moc platné. Řekněme, že každý den ujedou padesát kilometrů. To je za dva tisíce let – kolem třiceti šesti milionů kilometrů. To se skoro rovná vzdálenosti z Marsu na Zemi. Ale oni mají před sebou ještě dlouhou cestu, než se dostanou do sousedství oběžné dráhy Marsu. My jsme tady hodně daleko za Plutem. Jsou prakticky tam, kde začali.“ Unaveně se usmál. „Ve skutečnosti nejsou daleko od domova, tedy pro mezihvězdnou loď. K nehodě došlo téměř na prahu jejich vlastního slunečního systému, a oni k tomu prahu stále ještě kráčí.“
Laura přistoupila ke komunikátoru a začala ho nařizovat pro výzvu Vesmírné flotile. Potom se zastavila: „Jak dlouho by jim ještě trvalo, než by se dostali do blízkosti Země?“
„To by dříve zamrzlo peklo. Ale oni to nevědí. Anebo možná vědí, ale nevadí jim to. Musí jít stále dál, tahat tu proklatou kotvu den za dnem, rok za rokem, snad sem tam vynechají, když slaví nějaký svátek… Nevím, jak to dělají. Pracují a zpívají a mají pocit, že něčeho dosáhli… a ve skutečnosti tomu tak opravdu je. Mají před sebou cíl a jdou za ním.
Zajímalo by mě, co řeknou naší Zemi, co si o ní budou myslet.“
Laura pomalu dokončila ladění komunikátoru.
Marty ji pozoroval. „Jsi si jistá?“ ozval se náhle s pochybnostmi v hlase. „Víš, co se jim chystáme udělat?“
Ale Laura už poslala výzvu.
Ať to dopadne jakkoliv, dlouhá cesta domů byla téměř u konce.