Draconis Memoria (03) - Říše popela

Anthony Ryan

Host – vydavatelství, s. r. o. (2020)

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Korektura: Vine2

Závěrečný díl epické fantasy trilogie Draconis Memoria

Kovolodní obchodní syndikát stovky let poháněla krev draggů — a chránili ho Krvožehnaní, hrstka lidí, kteří dokázali krev pít, a v důsledku toho disponovali nadlidskými, ale také děsivými schopnostmi. Nyní však hrozí, že právě to, co korporátní svět sytilo, způsobí jeho zkázu.

Povstal Bílý dragg nepředstavitelné síly a teď stojí v čele armády draggů a Zkažených, které si podrobil. Claydon Torcreek, Lizanne Lethridgová a Corrick Hilemore operují v různých končinách světa, avšak nyní se spojili v touze Bílého dragga a jeho armádu porazit.

V této válce čelí lidstvo smrtelnému ohrožení, ale s pomocí starobylého vědění, revolučních technologií a neočekávaných spojenců má dosud naději. Záchrana světa si však bude žádat oběti.

Paměti draka.3.Říše popela-2018

III z Paměti draka

Anthony Ryan

Host – vydavatelství, s. r. o. (2020)

Hodnocení: ★★★★★

Štítky: Literatura světová, Romány, Fantasy

Literatura světováttt Rományttt Fantasyttt

Korektura: Vine2

Závěrečný díl epické fantasy trilogie Draconis Memoria

Kovolodní obchodní syndikát stovky let poháněla krev draggů — a chránili ho Krvožehnaní, hrstka lidí, kteří dokázali krev pít, a v důsledku toho disponovali nadlidskými, ale také děsivými schopnostmi. Nyní však hrozí, že právě to, co korporátní svět sytilo, způsobí jeho zkázu.

Povstal Bílý dragg nepředstavitelné síly a teď stojí v čele armády draggů a Zkažených, které si podrobil. Claydon Torcreek, Lizanne Lethridgová a Corrick Hilemore operují v různých končinách světa, avšak nyní se spojili v touze Bílého dragga a jeho armádu porazit.

V této válce čelí lidstvo smrtelnému ohrožení, ale s pomocí starobylého vědění, revolučních technologií a neočekávaných spojenců má dosud naději. Záchrana světa si však bude žádat oběti.

Anthony Ryan

Paměti draka 3

ŘÍŠE POPELA

Draconis Memoria

Host – vydavatelství, s. r. o.

Brno 2020

Věnováno památce mého strýce Billa – bývalého

seržanta Williama McNamary z Královské

skotské dragounské gardy – coby projev uznání

ceny, kterou zaplatil, když se bil za správnou věc.

I

MECHANIKŮV STÍN

Z DENÍKU SLEČNY LEWELLY

TYTHENCROFTOVÉ – SANORAH,

27. TERMESTRA 1600 (211. FIREMNÍHO ROKU)

Probudila jsem se z dalšího snu o Corrickovi, což se v této pohnuté době stalo mým zvykem téměř každé ráno. Pokud, jak se tvrdí v zřídkavých odpovědích na řadu mých dopisů adresovaných Mořskému protektorátu, je plukovník Corrick Hilemore s největší pravděpodobností po smrti, místo aby se počítal pouze mezi nezvěstné, vše nasvědčuje tomu, že po sobě zanechal velmi horlivého ducha.

Vím, že je to nepatřičný humor. Dokonce krutý. Vůči mně, pokud ne vůči památce muže, kterého jsem milovala (a pořád miluji, buď k sobě aspoň upřímná, Lewello). Ale dávám mu přednost před pláčem a kňouráním, očekávaným od osoby mého pohlaví.

Ten sen byl zase jiný. Každonoční návštěvy mého bývalého snoubence nejsou příliš jasné, ale oplývají pestrostí. Zdávalo se mi o něm samozřejmě už dřív, zvlášť během těch dlouhých a příšerných měsíců odloučení, za něž mohla ta jeho otrocká oddanost korporátním nadřízeným. A ještě víc pak během toho nespravedlivého dalcijského masakru, kterému se Syndikát rozhodl říkat „krize“. Jenže tyto sny se spíš podobaly vzpomínkám, kdy moje mysl vyhledávala jeho společnost ve spánku, neboť mi byla upřena v době, kdy jsem vzhůru. Procházky po parku, potají trávené důvěrné hodiny co nejdál od věčně slídících očí mých rodičů, spousta, velká spousta našich úžasných hádek. Sny s ním jsem s láskou střežila v srdci, ale teď se jich děsím, protože ho pokaždé zastihnu v nějakém nebezpečí.

Tentokrát byl na nějakém studeném a velice vzdáleném místě. Obrazy jsou vždycky mlhavé, ale jeho tvář zůstává zřetelná, jen v poslední době je to tvář muže souženého příšerným břemenem výčitek. Corrick není člověk, jenž by si potrpěl na sebezpytování, ale navzdory svému profesnímu zařazení je citlivější, než by si mohl leckdo představovat.

A už je to tu zas, ten přítomný čas. Ale stejně, jako je tomu s mým nepatřičným humorem, zjišťuji, že si prostě nemohu pomoct. V hloubi duše, pokud ne v mysli, vím, že je naživu… a je na nějakém nesmírně studeném místě.

Přetrpěla jsem další snídani s matkou a otcem, kdy se on, jako obvykle, skrýval za svým Zpravodajem, zatímco ona vyplňovala ticho hloupým klevetěním. Poslední dobou, když z domova i ze světa přicházejí stále horší zprávy, v jejím brebentění zaznamenávám určité zoufalství. Ten nekonečný příval líčení malicherných skandálů, ohlášených zásnub a jízlivých komentářů ohledně výrazné absence mých vlastních vyhlídek v tomto směru, pronáší poněkud ječivým tónem a s příliš jasně se lesknoucíma očima. Občas si myslím, že se pokouší upříst jakési magické zaklínadlo, jako by tato slovní bezobsažnost mohla pomocí prosté, běžné normálnosti zažehnat blížící se hrozbu.

„Feros se odmlčel“, prohlašuje Zpravodaj svým charakteristicky strohým výrazivem. Prozatím však důvod mlčení zůstává nevysvětlený, byť se o něm hojně spekuluje. Na vnitřních stránkách se popisují křiklavé podrobnosti nejnovější korvantinské revoluce, nyní už naprosto úspěšné. „Veškerá korvuská aristokracie vyvražděna v průběhu jedné noci“, „Po zinscenovaných procesech končí stovky lidí na šibenici“, „Samozvanou vládnoucí radu vede neblaze proslulá zločinecká diktátorka“ a tak dále. Řada mých přátel z Aliance práv voličů tvrdí, že tyto zprávy jsou lži vykonstruované korporátně ovládaným tiskem, které mají vyvolat obavy ze spravedlivého povstání. Já osobně nejsem úplně přesvědčená, že všechny tyto hrůzy jsou opravdu smyšlené. Korvantinci staletí trpěli krutým útlakem ze strany ohavné a krví prosáklé regnarchie. Je nakonec tak překvapivé, že jejich nynější kroky řídí pomstychtivé srdce?

Jiné zprávy hovoří o nepokojích v mnoha severomandinorských městech, zvýšeném počtu dezercí protektorátních vojáků a, což je možná nejvíce zneklidňující, o propadech na trzích korporátních dluhopisů a akcií. Všimla jsem si, jak se otci slabě rozechvěly ruce, když obrátil list na tuto konkrétní zprávu, a to mě přimělo k úvahám, jak velkou část rodinného majetku v průběhu let investoval do tržních spekulací. Samozřejmě že všechny otázky, které bych vznesla v souvislosti s finančními záležitostmi, by buď ztroskotaly na jeho chladné lhostejnosti, nebo by vyvolaly návrh, že pokud mě podnikání tak silně zajímá, měla bych se vzdát svých radikálních koníčků a najít si korporátní zaměstnání. Takže jsem nic neřekla, opečený chléb a vařené vejce jsem spláchla pořádným lokem čaje, políbila jsem matku na líci a vydala se do kanceláří Voličských novin.

Jak už se stávalo běžnou praxí, ranní redakční schůzka se brzo zvrhla v politickou debatu a následně v nepokryté překřikování. Pan Mantleprop, náš fotostatista, se málem pustil do rvačky s panem Mityardem, redaktorem zahraniční sekce, ohledně Mityardovy „bezostyšné zaujatosti ve prospěch zlomyslné odpornosti“ při psaní o korvantinské revoluci. Poslední dobou mám jako výkonná šéfredaktorka sto chutí všechny naše dopisovatele na místě propustit. Uvážíme‑li, že napíšu přinejmenším dvě třetiny slov v každém čísle, zatímco mí domnělí podřízení tráví dlouhé hodiny neplodnými hádkami, bylo by pro mě jen sotva větším břemenem vydávat list jako individuální projekt. Získala bych tak rovněž mnohem klidnější pracovní prostředí. Ale poněvadž byl náš list – coby oficiální orgán Aliance práv voličů – založen jako družstevní, a nikoli soukromý podnik, bez dobrozdání vycházejícího z většinového hlasování členů redakční rady mi pro rozdávání takových výpovědí chybí pravomoc.

Za normálních okolností bych se snažila ovzduší uklidnit a vnutit schůzi jakési zdání pořádku, ale dnes jsem byla příliš vyčerpaná svým neklidným spaním. Takže jsem naopak sáhla po notesu a peru, vydala se do přístavní čtvrti a kolegy jsem zanechala jejich svárům. Každý zkušený reportér ví, že přístav je vždycky užitečným zdrojem informací, zvlášť za neklidných časů. V kterékoli přístavní krčmě najdete námořníky ze všech konců světa a pokaždé jsou to velice hovorní muži, obzvláště když je k vyprávění ponoukne mladá a ne nepřitažlivá žena, ochotná utratit trochu peněz za pár rund piva.

Dnes se však ukázalo, že takových úskoků nebude zapotřebí, protože když jsem přišla do přístavu, panovalo v něm značné vzrušení. Před několika týdny takzvaná Požehnaná démonka zanechala své hrůzovlády v Marsh‑Woldu, rozpoutala ohnivou zkázu v naší přístavní čtvrti a poté zmizela. Škody se opravily zatím jen zčásti a mnohá skladiště zůstávají zčernalá a zničená. Syndikátním úřadům se nicméně promptně podařilo navrátit jeřáby na přístavní hráz a obnovily řadu dřevěných mol, která shořela až k hladině vody.

Nábřeží se hemžilo protektorátními vojáky a četníky, mezi nimiž jsem zahlédla i několik vysoce postavených důstojníků. Za širou plochou přístavu jsem viděla dým stoupající z obrovských motorů, které obsluhují mohutná vrata v ochranné hradbě. Po ranním přílivu bývají zvednuta pouze jedna vrata, ale dnes se současně zvedala všechna troje.

Na dotazy, s nimiž jsem se obrátila na protektorátní důstojníky, se mi přirozeně dostalo jen zdvořilého, leč nicneříkajícího „bez komentáře“ nebo jsem si vyslechla mrazivá doporučení, abych si vodu na mlýn své „Voličské propagandy“ hledala jinde. V důsledku toho jsem byla nucena získat informace z ochotnějšího zdroje, byť jsem se poněkud zdráhala.

Na Sigmenda Talwicka, vytáhlou siluetu v nepříliš padnoucích svršcích, která tam seděla na jakési dřevěné bedně a něco si poznamenávala do zápisníku, jsem narazila uprostřed nábřeží. „Slečno Tythencroftová,“ pozdravil mě, když si všiml, že se k němu blížím. Jeho široký úsměv by se dal považovat za vřelý a vlídný, kdyby ho při soustředěném pohledu na moji maličkost nedoprovázel špatně skrývaný tělesný zájem. „Jak to vypadá s vašimi Novinami? Prý vám strmě roste prodaný náklad a minulý měsíc dosáhl hranice téměř tisíce kusů.“

„Desítky tisíc kusů,“ zalhala jsem, jak to v přítomnosti pana Talwicka dělám často, aniž by to mělo větší dopad na mé svědomí. „Musím vám poblahopřát k novému číslu Zpravodaje,“ pokračovala jsem. „Na periodikum libující si ve vulgárním a nevkusném zpravodajství jste se dnes vskutku překonali. Korvantinští povstalci tedy podle vás rožní a jedí aristokratické děti.“

Trochu ustrnul a ochabl mu úsměv. „Já jsem pouhý dopisovatel, slečno. Noviny nevydávám.“

„To je pravda, pane.“ Otočila jsem se a kývla hlavou směrem ke stoupajícím přístavním vratům. „Mohla bych se zeptat, zda vás někdo z vašich protektorátních přátel zpravil o smyslu celého tohoto počínání?“

„Ne,“ odpověděl se šelmovským výrazem. „Nezpravil, ale všechna troje vrata se pro jednu loď nezvedají, není‑liž pravda?“

„Takže sem pluje celá flotila. A netvoří ji nepřátelé.“

„Vypadá to tak. Otázka však zní, odkud se bere. Neuzavřeme sázku, slečno Tythencroftová? Já bych vsadil na flotilu dalcijských žoldáků, které protektorát najal na posílení Severní flotily.“

„Finanční spekulace nechám svému otci. Pochybuji však, že by protektorát dokázal po Krizi najít větší počet Dalcianů ochotných nechat si od něj platit.“

„Tak to budou Varestijci. Když si přišli na odpovídající odměnu, v předkoloniálních časech bojovali za kohokoli.“

V té chvíli přístavní vrata dosáhla nejvyššího bodu vyzdvižení, jak oznámilo sborové zaječení parních píšťal z vrcholu bariéry. Krátce poté se v prostředním příjezdovém místě sanoražského přístavu objevila tmavá, pomalu se pohybující silueta lodi. Ihned jsem v ní rozpoznala malý parní převozní člun, jaký se obvykle používá k přepravě cestujících po pobřežních oblastech. Z jeho vzezření však bylo patrné, že na moři už strávil mnoho dní. Nátěr měl ušmudlaný od sazí a na kolesech mu chybělo několik lopatek, takže bylo vidět, jak ve vodě při pomalém dojezdu k jednomu z přilehlých mol nezabírají úplně dokonale.

S panem Talwickem jsme se k příslušnému molu kvapně vydali, zatímco mezi břehem a lodí začala přelétávat uvazovací lana. Na přední palubě člunu jsem zahlédla velkou spoustu lidí, většinou žen a dětí, obestřených takovou tou zvláštní šedou mlčenlivostí, jež vyvěrá z dlouhodobého strádání. Když jsme se k nim přiblížili, spatřila jsem, že mnoho lidí na palubě pláče, buď úlevou, nebo žalem. Nedokázala jsem poznat, čím přesně.

„Flotila to zcela jistě je,“ poznamenal Talwick a trhl bradou k otevřeným portálům, jimiž přijíždělo několik dalších podobně zbídačených plavidel. „Ale netvoří ji žoldáci, nýbrž uprchlíci.“

Stáli jsme dostatečně blízko, abychom na trupu trajektu rozeznali identifikační údaje: Komunikant Kovolodního námořnictva – Registrován v přístavu Feros, 03/06/177. „Plují z Tyrrelových ostrovů v třicet let staré pobřežní kocábce,“ vydechl Talwick obdivným hlasem.

Člun s břehem propojil můstek a do přístavu se vrávoravým krokem začali řinout lidé, povětšinou shrbení, obrázky téměř naprostého vyčerpání. Některým starším cestujícím pomáhali jejich mladší krajané a většina lidí stále plakala. Když se začali shromažďovat na molu, upoutala mě jedna konkrétní osoba, vypínající se rovněji než ostatní. Byla to vysoká žena jihomandinorské barvy kůže a ze způsobu, jakým na ni reagovali ostatní uprchlíci, jsem nabyla dojmu, že se u nich těší určité autoritě.

„Joyo!“ zavolala na jakousi štíhlou dívku, která, spolu s jednou bledou ženou s křiklavě nalíčenou tváří, pomáhala přejít můstek muži s ovázanýma očima. „Přiveďte ho sem. Všechny pacienty potřebujeme udržet pohromadě. Molly, až se postaráš o pana Addermana, vrať se ještě na palubu a přines všechny léky, které tam dokážeš najít. Nejsem si úplně jistá, jak štědří budou naši hostitelé.“

„Dobrý den, madam.“ Talwick, který dokázal vždycky bystře odhalit nejlepší zdroj informací, k vysoké ženě směle přikročil a s úklonou se jí představil. „Sigmend Talwick, hlavní dopisovatel Sanoražského zpravodaje. Smím se zeptat na vaše jméno?“

„Jistě,“ odpověděla žena a vydala se pryč. „Jmenuju se paní Hleďte-si-u-Proroka-svého.“

Talwick se s dotčeným popotáhnutím narovnal, ale protože nepatřil k lidem, kteří se při honbě za zajímavým příběhem nechávají odbýt, jal se ihned zpovídat další uprchlíky. Já jsem nicméně cítila, že od paní Hleďte-si-u-Proroka-svého by se dalo přece jen něco zjistit, a několik minut jsem ji pronásledovala zástupem, dokud se neuráčila zaznamenat moji pozornost.

„Další reportérka?“ zeptala se a vzhlédla od rány na paži jedné holčičky, kterou si právě prohlížela. Maličká přistěhovalkyně už zjevně vypotřebovala veškerou energii k pláči, v tichosti seděla na klíně matce a s doširoka otevřenýma a otupělýma očima hleděla na rudomodré stehy na své kůži.

„Svým způsobem,“ řekla jsem. „Zastupuji Alianci práv voličů.“ Rozhlédla jsem se po stále se zvětšujícím davu ožebračených lidí a uvědomila jsem si, že musím zakašlat, abych si uvolnila nenadále stažené hrdlo. „Ujišťuji vás, že vám chci pouze pomoct.“

„Dobře.“ Dívce kolem ruky utáhla nový obvaz a potom ji škádlivě potahala za bradičku. Holčička jen zamrkala a zabořila se hlouběji do matčina náručí. „Tihle lidé potřebují lékařskou péči,“ pokračovala žena, když vstala a otočila se ke mně. „A ti, co jsou na jiných lodích, budou potřebovat střechu nad hlavou a něco k jídlu. Může s tím nějak pomoct ta vaše Aliance?“

„Ano,“ odpověděla jsem s nenadálým pevným přesvědčením. „Hned se vrátím do redakce a začnu podnikat patřičné kroky.“ Podala jsem jí ruku. „Slečna Lewella Tythencroftová.“

„Fredabel Torcreeková.“ Potřásly jsme si rukama a paní Torcreekové se rty zkřivily slabým, posmutnělým úsměvem, nejspíš proto, že si přečetla pocity, které se mi zračily v tváři. „Předpokládám, že tohle je pro vás naprosto nová podívaná, že ano?“

„Ano.“ Znovu jsem si odkašlala a narovnala se. „Prosím, ještě než odejdu… Byli jste ve Ferosu, že?“

„Ano. A nic z něj nezbylo. Z moře a z oblohy se přihnali draggové a Zkažení a celé město obsadili, přičemž zabíjeli všechno živé. Nám bývalým Carvenporťanům a několika dalším se podařilo utéct, ale nechali jsme tam velkou spoustu lidí.“

„Já… víte, mám přítele,“ začala jsem a nenáviděla se za to, jak zajíkavě jí odpovídám. „Je to ve skutečnosti můj bývalý snoubenec. Poručík Hilemore. Je vedený jako pravděpodobně nezvěstná osoba. Nevíte náhodou…“

„Hilemore?“ Paní Torcreeková se na mě chvíli dívala a poté se hlasitě rozesmála. „Za prvé, myslím, že dnes už je to kapitán Hilemore. A mrtvý teda není ani trochu, má milá. Co tak o něm vím, má se čile k světu, i když mu teď s mými nejbližšími příbuznými někde nejspíš pěkně mrzne zadek.“

KAPITOLA I

CLAY

Bylo to, jako by pil tekutý oheň. Srdcokrev mu do těla vyslala spalující blesk bolesti, jen co se dotkla jeho jazyka. Nějakým způsobem se mu dařilo udržet flakon v prstech a pevně přitisknutý ke rtům, dokud se mu celý jeho obsah jako dlouhý plamen neprohnal až do žaludku. Na explozi agonie zareagoval prudkými křečemi, házel sebou ve vodě, vnímal, jak v něm bolest přehlušuje všechny další počitky, jak mu jejím vlivem šedne a potom černá zrak. Napadlo ho, jestli ho nezabije dřív, než k němu Jack Poslední pohled sám vyšle ohnivý proud, kterým ho uvaří ve vlnách. Tak či onak s naprostou jistotou věděl, že mu zbývá jen několik posledních vteřin života.

Potom zmizela. Bolest se během okamžiku vytratila. Clay zamrkal a černé prázdno, které mu vyplňovalo zorné pole, se rozptýlilo. Byl stále ve vodě, beztížně se vznášel pod pableskující hladinou. Voda byla studená, ale její chlad byl jaksi utlumený, byl čímsi vzdáleným mimo hranice jeho těla, těla, jak si náhle uvědomil, které narostlo do obrovské velikosti. Před sebou viděl směsici barev, chladné azurové odstíny protkané oranžovými šmouhami a občasným zatetelením sytější rudé barvy. Vidí spíš horko než světlo, řekla mu Ethelynne Drystonová, když s ním v pobořeném amfiteátru sdílela své vzpomínky. Opět vnímal svět očima dragga.

Viděl, že tyto barvy nejsou tak jasné jako ty, které před mnoha staletími zachytil onen prokletý Černokožec, ale pocit omezeného rozhledu více než rozptyloval zvuk, který Clayovi naplňoval uši. Byla to neustávající vibrující ozvěna, která měla každou vteřinu jinou výšku. Pro Claye to téměř nic neznamenalo, ale kdesi v hloubi své mysli cítil jakési pochopení, instinktivní vědění, jež patřilo tomu, kdo zachytil tuto vzpomínku. Závěr, k němuž docházel, byl stejně neúprosný jako děsivý. Jsem v transu s Jackem.

Pohled se mu proměnil se změnou zvukového prostředí, protože ozvěnu pročísl ostrý burácivý výkřik. Tetelící se hladina nahoře se rozmazala a Clay najednou letěl vodou, pohyboval se rychlostí, již nemohl dosáhnout žádný lidský stroj. Ucítil, jak draggův pulz přešel od pravidelného hřmotného dunění do prudkého bušení, když se burácivý výkřik ozval podruhé. Zjevně se jednalo o nouzové volání, prostoupené panikou a hrůzou. Clay při bleskovém pohybu vodou cítil Jackovo sílící znepokojení a díky transem nabytému pochopení poznal v reakci obřího Modrokožce rodičovské obavy. Někde trpělo jeho dítě.

Volání o pomoc znenadání přešlo do jekotu, který byl dostatečně pronikavý na to, aby do Clayovy mysli vyslal zachvění bolesti, ale vzápětí bylo pryč, během okamžiku se přerušilo. S odezněním výkřiku se mu do vědomí prodral další vjem, a tentokrát to nebyl zvuk, nýbrž vůně. Byla to vůně krve, která obvykle v břiše tohoto obludného dravce probouzela hlad. Nyní v něm však probudila zoufalství. Cítili krev, nikoli však kořisti, kterou by bylo možné ulovit, nebo volně plující velrybí mršiny, kterou by bylo možné spořádat. Toto byla krev Modrého dragga.

Jack Poslední pohled poté sám zakřičel, hlubokým, hrdelním hlasem dal průchod zármutku, který otřásl snad celým mořem. Pohyboval se pořád stejně vysokou rychlostí, jeho závratně velké tělo se svíjelo zběsilou energií, aby ho hnalo kupředu. Pach krve byl stále intenzivnější, až Clay vpředu zahlédl tmavorudou přelévající se mlhu, která se ochlazovala s tím, jak se její teplo vstřebávalo do vody, a nabývala růžového odstínu. Jack u mračna zpomalil a Clay v přelévajícím se teple rozeznal jakousi temnou strukturu, síť pevně obtaženou kolem čehosi velkého a bezvládného. Viděl tmavé háky několika harpun vyčnívající z těla mrtvého Modrokožce, podle velikosti pouhého mláděte. Když sebou síť trhla, krev s novou intenzitou rozkvetla, tělo se v osidle převalilo a zamířilo na cestu k hladině. Jackův pohled následoval černé linie tažných lan a odhalil dva dlouhé tmavé tvary narušující jednotvárnou plochu hladiny. Tyto tvary znal, věděl, že znamenají nebezpečí, a za normálních okolností by ho pohled na ně přiměl k zanoření do bezpečí hlubin. Dnes však ne.

Napřed roztrhal síť. Trojúhelníkové zuby ostré jako břitva ji rozcupovaly na kusy a zabité mládě uvolnily. Jack se nehnutě zadíval na pomalu klesající mrtvolu, vzdalující se v krvavém rubáši do studených černých hlubin. Clayovu mysl prostoupila další vzpomínka. Malá samice Modrokožce se usilovně vymaňuje z matčina lůna, aby se přivinula k mohutným bokům otce, zatímco on kolem obou v ochranném objetí stočil tělo a zazpíval tichou píseň, aby ukonejšil obavy své dcery.

Vzpomínka odplynula a Clay si uvědomil, že Jack opět upírá pozornost na tmavé siluety u hladiny. Ozval se další ryk. Zoufalství přecházelo v zuřivost. Pro Modrokožce to byla spíše výjimečná emoce, vyhrazená pro období páření a obranu území před agresivními mladými samci. Nyní vzkypěla do neslýchaných výšin a vyplnila všechna zákoutí Jackova těla. Clay cítil, jak v Jackově mysli něco povolilo a prohnal se jí prudký otřes, který rozmetal poslední zbytky soudnosti. Ryk mohutného Modrokožce utichl. Dávat průchod zlosti už nebylo třeba. Sám se stal zlostí.

Obě tmavé siluety se daly do pohybu. Po obou stranách jim bíle pěnila voda a oceánem se neslo rytmické dunění. Clay viděl, jak uprostřed obou tvarů zazářily žluté koule, když se na Modrolovci rázně začali činit topiči. Námořníci, zneklidnění náhlou ztrátou úlovku, se zjevně rozhodli neotálet a z místa chtěli ujet. Ani to je však nemohlo zachránit.

Jack zamířil k tvaru nalevo a začal se k němu blížit neúprosným, ale nikterak chvatným tempem. Ačkoli mu v mysli stále kypěla zuřivost, dával na své predátorské instinkty a věděl, že je moudré ušetřit co nejvíc energie na závěrečný výpad. Když ho od vířících lopatek kolesa na pravoboku dělilo asi padesát yardů, zaútočil. Jediným mávnutím mohutného ocasu koleso roztříštil na kousíčky a loď silou své rány vychýlil do strany, což ji přinutilo začít opisovat nepravidelnou kružnici. Všude kolem Jacka do vody padaly drobné černé postavičky – námořníci, kteří se neudrželi na palubě poškozeného plavidla. Jack stále nikam nepospíchal, každého zápasícího muže překousl a ostatky ihned vyplivoval, neboť zjišťoval, že mu tihle malincí netvoři nechutnají. Měli hořkou krev a těla samou kost. V každém případě zde nebyl proto, aby se krmil.

Opět trhl ocasem, uvolnil energii tak důrazným způsobem, že vyletěl nad hladinu. Vznesl se se svým obřím tělem nad Modrolovce a uviděl, jak k němu s hrůzou vzhlížejí námořníci. Poté otevřel tlamu, zaryčel a vypustil z chřtánu ohnivý proud. Plameny loď zalily od zádi po příď, spálily na ní jak muže, tak strojní zařízení, zaplavily nákladové prostory a zažehly všechno, co mohlo hořet.

Nato se Jack zanořil do příjemného chladu oceánu a ještě planoucí loď několikrát obeplul, přičemž pozabíjel popálené a topící se námořníky, jimiž byla poseta okolní hladina. Mořem se prohnal nenadálý, prudký záchvěv, když v útrobách Modrolovce něco explodovalo. Podle intenzity výbuchu patrně zásoba střelného prachu. Jack se díval, jak se loď láme na dva kusy a pomalu klesá do hlubin, následována tmavým mračnem krve z jejích rozbitých nákladových prostor. Pach krve jeho příbuzných vydráždil Jackův hněv do ještě závratnějších výšin a Clay ucítil, jak se mu ještě víc drolí už tak křehká mysl.

Obrovský Modrokožec se vrátil na hladinu, vyzvedl hlavu nad vlny a uviděl, jak druhá loď ve vzdálenosti několika mil severním směrem intenzivně vyrábí páru, vypouští dým z komínů a ještě rychleji roztáčí kolesa. Ani to ji nemělo zachránit.

V té chvíli se trans rozpadl na kusy a Clay zakusil ostrou bolest, když se mu sdílené vzpomínky prohnaly hlavou v kaleidoskopické podívané na zničené lodi a zabité námořníky. Jackova existence se očividně stala neutuchajícím eposem pomsty, dny a nocemi strávenými honem, nekonečným pátráním po dalších a dalších netvorech, které by mohl pozabíjet. Velryby nebo krakatice lovil, pouze když mu hlad začal působit bolest. Jinak se v oceánu pídil po lodích, ničil všechny, jež dokázal najít, ale vždycky jich bylo víc.

Poté přišla změna, posun v proudu zuřivosti a neúnavného lovu. Jack se dlouhá léta vyhýbal společnosti svých druhů, nereagoval na jejich zpívané pozdravy, kterými ho častovali pokaždé, když se přiblížil k hejnu Modrokožců. Na nějaké elementární úrovni věděl, že mezi ně nepatří, že jejich písně o sounáležitosti a hrách nebo radosti z lovu jsou ozvěnami něčeho, co už jednou provždy ztratil. Znal pouze jednu píseň, píseň zuřivosti. Ale poté nastal den, kdy uslyšel něco nového, nebyl to tklivý křik nesoucí se hlubinami, nýbrž píseň v jeho vlastní hlavě.

Clay pocítil další nápor bolesti, když ho tato píseň obestřela, cizí a zneklidňující a přitom příšerně povědomá. Bělokožec. O hloubce jeho zášti nemohlo být pochyb, ačkoli Jack sám zjišťoval, že není s to plně pochopit spletitost Bělokožcových myšlenek. Ale cítil je, vnímal nový účel, jenž se mu zvolna prodíral do mysli a splýval s jeho vlastní zuřivostí. Clay vnímal, jak Modrokožec proti tomuto narušení bojuje. Jeden životní cíl už měl a o žádný další nestál, ale Bělokožce oslyšet nemohl. Tento vjem záhy doprovodil nový příval obrazů, další loď viděná očima jiného Modrokožce. Tato loď byla ovšem jiná, podle děl, kterými se ježila, šlo o loď válečnou. A také neměla kolesa. Mimořádná, uvědomil si Clay, zatímco sledoval, jak na palubě dole jakási mladá žena pozvedává dva revolvery. Loriabeth v den, kdy na nás zaútočil Modrokožec.

Obraz prošel proměnou, když Loriabetiny kulky našly cíl a zorné pole se zaplnilo rudou mlhou, jež z větší části zahalila všechno, co následovalo, ačkoli Clay dokázal rozeznat nenadálé ustrnutí pohybu a vybavil si, jak spolu s varestijskou Krvožehnanou drželi pomocí Černé tohoto Modrokožce v nehybnosti, zatímco kapitán Hilemore a poručík Steelfine připravovali děla. V červené mlze se objevil záblesk a podívaná okamžitě zčernala.

Cílevědomost zaplavující Jackovu mysl se změnila, stal se z ní neúprosný pokyn, když se opět objevil obraz Mimořádné. Tentokrát Clay v Bělokožcových myšlenkách rozlišil jasný smysl: Pluj na jih… Zab je.

Ve víru Jackových vzpomínek se Clayovi ohromením zatočila hlava. On ho za náma poslal. Věděl, kam poplujeme. Ale jak to? Odpověď na sebe nedala dlouho čekat a doprovodilo ji bodnutí výčitek, že na něco takového nepřišel dřív. Stříbrnka. Pozůstatek jejího vědomí dlel v Clayově hlavě od její zrady a smrti pod horou. Bělokožec sledoval její stopu a přinutil chudáka šílenýho Jacka, aby nás dopadl.

Další sprška vzpomínek: Jack se opět stává součástí hejna, ačkoli Modrokožci, s nimiž se plavil, nezpívali žádné písně. Zničení Kraghurstovy stanice a Jackovo potlačené, ale stále jasně patrné potěšení z pohledu na tolik hořících malých netvorů. Jack pronásledující Mimořádnou průlivem mezi Záškrtou a Šelfem, drtivá tíha obrovského klínu uvolněného ledu, která ho zatlačila do hlubin, tak hluboko, že hrozilo, že nápor rozdrtí jeho mohutné tělo jako cár papíru. Ale Jack nezemřel, nějakým způsobem se zpod klesající zátěže vymanil a s vynaložením veškerých sil v těžce namáhaných svalech vyplul k hladině. Vyčerpání si však vybralo svou daň a poté se nechal bezvládně unášet proudem. Byl by klesl zpátky do hlubin, kdyby ho nenašlo hejno, které se spojilo, aby ho vyneslo k hladině a spásnému vzduchu. Přesto byl zraněný, potřeboval čas a potravu, aby se vyléčil. Ostatní Modrokožci mu přinášeli mroží a velrybí maso, sami hladověli, aby se mohl najíst. Kdyby byl něčeho takového schopný, zazpíval by jim píseň díkůvzdání. Ale jeho hejno to ve skutečnosti nebylo a takové písně by zněly jako vzdálené ševelení toho, čím kdysi býval.

Jedl, uzdravil se, čekal a poté se zdola vzedmula obrovská vlna horka, roztříštila led a umožnila mu vydat se na lov netvorů, kteří mu ublížili. Shromáždil své tiché hejno, vyslal je do čerstvě rozpraskaného ledu, kde rejdilo široko daleko, dokud jeden z jeho bratranců neobjevil to, po čem pásl. Nová loď, plavidlo, v jehož útrobách nekvetlo horko, ale na jehož palubě se pohybovali netvoři. Jack, byť nepříčetný, nebyl ani zdaleka hlupák. Poněvadž ho tyto zrůdy nedávno přinutily trpět, zvolil nyní rafinovanější přístup a hlavnímu náporu jejich strašlivých, nepřirozených obranných mechanismů vyslal čelit své hejno. Sledoval, jak se do hlubin jedno po druhém snášejí roztrhaná, bezmocně se svíjející těla Modrokožců, dusil v sobě zuřivost, nutil svou poškozenou mysl k co největší trpělivosti. Teprve když se do hlubin vzdálil poslední příslušník jeho hejna, následovaný mračnem krve z hluboké rýhy v krku, rozhodl se sám zaútočit.

Poté ho rozptýlila další věc: čerstvý výron horka zezdola, doprovázený ohromným mračnem bublin, když něco vyrazilo k hladině. Jack neměl tušení, oč může jít, protože zrakem nedokázal proniknout trupem, aby zjistil, jaké jsou uvnitř zdroje horka. Když se však ta věc zhoupla na hladině a on sledoval, jak z ní vylézá čtveřice netvorů, pochopil, že našel první snadnou kořist za dlouhou dobu. Stačilo se plytce zanořit a poté vyrazit vzhůru a netvoři se zmítali ve vodě. Jack zamířil k tomu nejbližšímu z nich a zachrčel chvilkovou bolestí, když po něm jeden netvor z plavidla vystřelil něco, co bylo sice malé, ale také dostatečně rychlé, aby to v Jackových šupinách vyrazilo díru. Bylo to však dobře známé bodnutí a jeho šupiny nesly stopy mnoha takových podráždění, takže s kořistí na dosah mu nevěnoval větší pozornost.

Bytost zmítající se ve vodě pod ním k němu vzhlédla svýma maličkýma očima jako korálky a pařáty zašátrala po čemsi, co měla kolem krku. Možná po zbrani. Jako by ho mohlo ohrozit něco tak titěrného…

Clay sledoval, jak obraz jeho zápasícího já ve vodě ustrnul a poté se roztříštil, čímž ho zanechal v beztvaré pestrobarevné mlze. Mlžný závoj kolem něj zavířil, sloučil se do hustých, sytě zbarvených mračen, která se posléze roztrhala. Tu a tam zahlédl útržky pevnějších vzpomínek – vodou unášená těla Modrokožců, na kusy roztržení námořníci, hořící lodi. Toto bylo tedy myšlenkové prostředí Jacka Poslední pohled. Clay pod vší hrůzou cítil hlubokou tíhu zmatku, dotírající na jeho vlastní vědomí protkané sílící zlostí.

Ty mě tady cejtíš, že jo? zeptal se s nadějí, že dragg v jeho myšlenkách rozpozná nějaký smysl. Okolní mlha se tetelila a na důkaz Jackovy kypící zuřivosti kolem šlehaly narudlé vidlice blesků. No, uvízls tu se mnou, aspoň prozatím. Tak si promluvíme.

Opět se zablesklo a z mlhy se natáhly krvavě rudé úponky, které pak Claye obklopily, rozdrásaly ho nesmiřitelným, naprostým odmítnutím. Před tímto pocitem se obrnil, bránil se vlnám nevolnosti a zmatku, které mohly celý trans ukončit. Vím, že máš dobrej důvod mě i celý lidstvo nenávidět, vemlouval se Clay Modrokožci, když nevolnost přešla do tupé bolesti. Ale Bělokožec… Stáhlo se mu hrdlo, poněvadž hluboko v jeho nitru se bolest proměnila v nenadálou explozi agonie. Myšlenkové prostředí se opět zachvělo a Clay ucítil, že každým okamžikem trans ztratí, neboť Jack vynakládal veškerou sílu své vůle, aby nenáviděného vetřelce zapudil.

Smlouvání nikam nepovede, uvědomil si Clay, když opět prosadil svou vůli, myšlenkové prostředí kolem něj jasně zazářilo a odhalilo další výjevy plné smrti a ohně. Je prostě až moc velkej blázen. Ze všech sil se pokoušel rozpomenout na všechno, co mu Ethelynne říkala o účincích pití srdcokrve, jak díky ní dokázala ovládat Lutharona. Ne, připomněl si. Neovládala ho. Bylo to „vzájemný porozumění“, jak tomu sama říkala. Ale jak by mohl dát vzniknout porozumění v mysli poškozené tolika drsnými vzpomínkami? Zarazil se, když si připomněl další Ethelynnina slova: Paměť draggů totiž neumírá s jedincem, ale naopak se kumuluje v pokrevní linii v průběhu následujících generací.

Prohlížel si okolní chaos, potácel se pod zběsilým náporem Jackových neutuchajících snah dostat ho pryč. Lutharon si na Bělokožce pamatoval, pomyslel si Clay. I když ho nikdy neviděl. Možná ho zahlédl některý z Jackových předků. Ale jestli to tak bylo, co potom? Zkušenosti Jackova předka by sotva stačily na to, aby se mu navrátila příčetnost. Potom mu na mysl přišlo něco, co mu kdysi řekl Stříbrnčin duch, drobný útržek moudrosti, který mu připomněl, že byla něco víc než jen Bělokožcovou vazalkou: Jsou lidé vlastně něčím jiným než pouhou sbírkou vzpomínek?

Clay přivolal veškerou sílu své vůle, poté ji vmžiku uvolnil a rozmetal okolní mlhu. Cítil, jak se Jack pod takovou ranou zachvěl, jak tento výbuch duševní síly na chvíli zadusil jeho zuřivost. Za to bude moct ta srdcokrev, usoudil Clay. V transu přidává sílu.

Soustředil se na pozůstatky vzpomínek, které teď kolem něj pluly v jinak černé prázdnotě, a objevoval útržkovité pohledy na další krvavou, plameny prosycenou pomstu. Na jeden se upnul, na kompaktní kouli s obrazem útoku na Kraghurstovu stanici, a opět uplatnil svou vůli, vzpomínku vtlačil do maličkého korálku a poté ji rozdrtil na kousíčky. Přešel dál, volně se pohyboval Jackovou myslí a drtil všechny traumatické vzpomínky, které tam našel. Jack se mu vzpíral, opakovaně šlehal rudými blesky, ale s tím, jak vzpomínky zmíraly, tak činil se stále menší silou. Clay je nedokázal dostat všechny, některé byly příliš beztvaré, aby je zvládl zachytit, a ostatní představovaly pouhé útržky sotva zapamatovaných masakrů. Občas narazil na zvláštní okamžiky klidu, či dokonce radosti, které se týkaly především Jackova života před nástupem běsnící nepříčetnosti jeho pomsty. S těmi Clay nic nedělal, ačkoli jich byla jen hrstka a určitě nestačily na to, aby toto zvíře přivedly zpátky k rozumu.

V myšlenkovém prostředí zavládl zmatek, když Clay rozdrtil poslední z velkých hrůz: předsmrtnou agonii Modrolovce, kterého Jack soužil několik dnů tím, že se každých pár hodin vynořil nad palubu, sežehl nějakého námořníka a opět zmizel pod hladinou, aby nechal přeživší dumat nad jejich blížícím se osudem. Zdálo se, že lidé ho naučili rozkoším sadismu. S rozdrobenou pamětí se rozplynul i veškerý Jackův odpor. Zanechal v něm pouze mimořádně mlhavý pocit toho, kdo nebo co je vlastně zač. Teď bych mohl odejít, věděl Clay. Mohl bych trans ukončit a nechat ho bloudit ledem s myslí jednou provždy rozdrcenou. Ale k čemu by to bylo dobré?

Koukneme se, co ti zanechali předci. Clay sáhl do své vlastní paměti a vyvolal z ní ten nejjasnější obraz Bělokožce, jaký dokázal najít, ten závěrečný pohled pod horou, kdy dragg běsnil v hejnu svého čerstvě vylíhnutého potomstva. Připomíná ti něco? zeptal se Jacka, který mu však neposkytl žádnou odpověď. Clay vzpomínku rozšířil, vyplnil s ní okolní prázdno. No tak, něco tady musí bejt, něco pohřbenýho pěkně hluboko.

Potom to uviděl – slabý záblesk v prázdnotě. S uplatněním veškeré své vůle si záblesk přitáhl, přiživoval ho vzpomínkou na Bělokožce, aby se rozrostl, rozkvetl do pohledu na širou oblohu nad zvlněným šedým mořem. Vodu na všech stranách čeřili Modrokožci, dlouhá těla prohánějící se vlnami, zatímco nad nimi zuřila bitva. Draggové, Červenokožci a Černokožci, kroužili pod šedavě bílými mračny, dštili po sobě plameny nebo se do sebe zaklesávali v ošklivé změti zmítajících se ocasů a rafajících čelistí. S neúprosnou pravidelností padali do moře, a buď šli okamžitě ke dnu, nebo se zmítali na hladině, zatímco se do vody rozlévala krev z jejich otevřených ran. Dobitých Červenokožců si Modrokožci nevšímali a rojili se nad Černokožci, vypouštěli proudy ohně a cenili zuby. Clay cítil prázdnotu v mysli, která zachytila tuto vzpomínku, z větší části prosté vlastních myšlenek a naplněné pouze cizí cílevědomostí. Zab je, poroučela a obraz se posunul, když majitel oněch starobylých očí upřel pozornost na jednoho nedalekého Černokožce, který se na jediném nepoškozeném křídle pokoušel vznést do vzduchu. Zab je a…

Pak byly tytam. Cílevědomost i pokyny. Zmizely z Modrokožcovy mysli a umožnily prudký příval vjemů. Modrokožec ustal ve výpadu, když v něm zesláblo nutkání k souboji, a naopak obkroužil zápasícího Černokožce, jenž zpíval podivné pozdravné písně, zatímco mu docházely síly a klouzal pod hladinu. Modrokožec vytočil oči k nebi a všiml si, že soupeřící skupiny se už oddělily. Červenokožci vytvořili neforemné hejno a vyrazili na severovýchod, zatímco přežívající Černokožci zamířili na západ. Clayovi se podařilo rozeznat tmavou, ale nezpochybnitelnou postavu lidského jezdce na přinejmenším jednom z Černokožců, než vklouzli do mračen a zmizeli z dohledu.

Konec války, uvědomil si. Tý první. Bělokožec povstal už jednou a oni ho nějak porazili.

Otázku odsunul stranou, protože bylo zřejmé, že v mysli tohoto dávno mrtvého Modrokožce odpověď na ni nespočívá. Clay se mu probral vzpomínkami a zjistil, že je to mnohem jednodušší zvíře než Jack, že jeho písně jsou veselé a nachází se v nich pouze nepatrný odstín zlosti. Prostá duše, pomyslel si Clay a potlačil bodnutí výčitek. Nejsem si jistej, jestli se ti bude líbit tvůj novej domov.

* * *

V okamžiku, kdy trans dozněl, ho jako ocelová pěst sevřel chlad a přinutil ho k heknutí, které by mohlo být i výkřikem, kdyby na něj měl dostatek dechu. Houpal se ve vlnách, zatímco obrovský Modrokožec klouzal zpátky pod hladinu, stahoval se do nevelké vzdálenosti, aby zůstal nablízku s hlavou těsně nad vodou a jedním doširoka otevřeným okem upřeným na Claye. Ten cítil, jak mořem prochvívá draggova píseň, jak vrní znepokojením. Zdálo se mu, že po transu už písním Modrokožců rozumí.

Ozvalo se šplíchnutí, které Clayův pohled přitáhlo doleva, a uviděl Kriz a Loriabeth, jak s vypětím všech sil drží nad hladinou hlavu poručíka Sigorala. Korvantinec byl bledý jako stěna a své jediné vidoucí oko měl zvláštně zakalené. Poté se ozvalo několik šplouchnutí z pravé strany, k nimž se přidalo překrývající se svištění mnoha kulek a slabý štěkot střelby z pušek. Znepokojené volání Modrokožce, který ještě nedávno nosil jméno Jack Poslední pohled, sílilo, třebaže při něm ucukával před sprškou projektilů a zvolna klesal pod hladinu.

„Přestaňte s tím!“ zařval Clay a otočil se směrem k lodi, zbytek slov uvězněný za jektajícími zuby. U zábradlí viděl řadu ozbrojených mužů, mezi nimi i strýce Braddona. Kazatel se vypínal ve strážním koši s puškou u ramene. Větší obavy v Clayovi však vyvolal pohled na poručíka Steelfina a kapitána Hilemora, kteří se zběsile pokoušeli přitáhnout k hrazení dělo. To zjevně utrpělo značné šrámy, neboť hlaveň mělo ovinutou silnou vrstvou provazů, což Claye přivedlo k otázce, zda výstřel z něj nebude představovat větší hrozbu pro posádku lodi než pro Jacka.

Zhluboka se nadechl a z plna hrdla, jak jen toho byl schopen, zakřičel: „PŘESTAŇTE KURVA STŘÍLET!“ Slova se přes vodní plochu donesla až k lodi a předznamenala přestávku v tamějších horečných aktivitách. Clay si všiml, jak se Hilemore vedle děla narovnal s nelíčeným zmatkem ve tváři.

„Clayi!“ vyhrkla Loriabeth, a když se k ní Clay otočil, zahlédl, jak jí Sigoral vyklouzává z rukou. Doplaval k nim, potopil se a těsně předtím, než Korvantinec zmizel mimo dosah, ho popadl za kabát a vytáhl zpátky na hladinu. Přispěchaly k nim Kriz s Loriabeth a všichni tři horečně šlapali vodu, aby Sigorala udrželi na vzduchu. Z lodi se ozvalo několik výkřiků, Clay vytočil hlavu a zahlédl, jak Hilemore posílá několik lodníků spustit do vody člun. To nestihnou, pomyslel si Clay s trpkou jistotou a znovu upřel pozornost na Sigoralovu bezkrevnou tvář. Bylo mu také jasné, že k hranici vyčerpání se rychle blíží i Kriz s Loriabeth, jimž studená voda odsávala poslední zbytky sil.

Natočil se k obrovskému Modrokožci, který se stále pohupoval ve vzdálenosti dvaceti yardů a pokračoval ve svém tklivém volání o pomoc. Clay se soustředil, vyvolal si v mysli vzpomínku na přetvořenou myšlenkovou krajinu, kterou zanechal v draggově hlavě, a nechal ji prostoupit svým vlastním voláním. Modrokožcova reakce ho překvapila svou bezprostředností. Okamžitě se k nim přihnal jediným švihnutím ocasu a přetočil se, aby jim nabídl své hřbetní ostny.

„Chytněte se jich,“ křikl Clay na ostatní a sám natáhl ruku, aby sevřel nejbližší osten. Než se k němu zcela přimkl, kromě kostěného výčnělku pevně sevřel i Sigoralův kabát. Kriz musela pomáhat Loriabeth, která působila dojmem, že ztratila schopnost vytáhnout ruce z vody. Starodávná žena ji proto uchopila kolem hrudi a sebe i Loriabeth přitáhla k draggovu obřímu boku. Jakmile se všichni něčeho chytili, Modrokožec se opět přetočil, vyzvedl je ze smrtícího vodního chladu a zamířil s nimi k lodi.

Zatímco se hnali přes hladinu, Clay si všiml, že se na ní opodál něco pohupuje. Byl to jeho tlumok, a na vodě se držel pouze díky svému baňatému obsahu. Zpomal, pronesl k Modrokožci, který poslušně snížil rychlost a Clayovi umožnil, aby natáhl ruku a po tlumoku sáhl. Žádný strachy, maličkej, konejšil v tichosti vejce. Nesl jsem tě moc dlouho na to, abych tě tady teď nechával.

Vzhlédl, když se mu nad hlavou objevila paluba lodi, a spatřil na ní řádku vyzáblých a ohromených tváří. Jedinou výjimku představoval strýc Braddon. U toho jakýkoli případný úžas očividně přehlušovala radost, že opět vidí svou dceru. „Vidím, že sis obstaral mazlíčka,“ poznamenal Braddon a husté vousy se mu roztáhly v širokém úsměvu.

„Spíš novýho kamaráda,“ odpověděl Clay.

„Tohle je Jack Poslední pohled,“ prohodil někdo z posádky. Clayovi chvíli trvalo, než pod neupravenými vousy poznal Scrimshinovu tvář. Bývalý pašerák třímal v kostnatých rukou pušku a na obrovské tělo Modrokožce poulil oči, které mu vystupovaly z vyzáblé lebky. „Měli bysme ho zabít, kapitáne!“ obrátil se na Hilemora s ostrou naléhavostí. „Říkám, abyste ho hned zabili!“

Když Clay uslyšel, jak ostatní členové posádky na jeho návrh reagují souhlasným mručením, a všiml si silných pochybností v kapitánově tváři, řekl: „To jméno už k němu nepasuje. Tohle…“ naklonil se, aby poplácal široký šupinatý prostor mezi Modrokožcovýma očima, „tohle je teď Starej Jack. A Starej Jack nás odsaď dostane.“

KAPITOLA II

LIZANNE

„Vůbec nic?“

Sofiya Griffanová zavrtěla hlavou, až jí volné ryšavé lokny několikrát sklouzly po bledé kůži čela. Od chvíle, kdy Ziskový podnik vyplul z Korvusu, vystupovala převážně zamlkle a sklesle, protože její nezkušená mysl se bezpochyby jen hemžila hrůzami, jichž byla svědkem během pádu hlavního města. Teď se nicméně zdálo, že se ocitla na pokraji blíže nespecifikovaného psychického zhroucení a její manžel k ní natáhl dlaň, aby sevřel ruce, které se jí třásly v klíně.

„Nic,“ odpověděla a po Lizanne bleskla roztrpčeně vyčítavým pohledem, jako by poslední vývoj událostí právě ona nějak sama zosnovala. „Feros mlčí. To… se ještě nikdy nestalo.“

„Máte snad nějaký alternativní kontakt, ne?“ zeptal se ředitel Thriftmor, s nevyhnutelnou sklenkou brandy v ruce. „V Sanorahu?“

Sofiyina hlava ostře, nervózně přikývla. „Plánovaný nouzový kontakt na ústředí Severní flotily. Před necelou hodinou jsem s ústředím byla v transu. S Ferosem ani s kteroukoli lodí z flotily v přístavu nejsou ve spojení. Na místo byl vyslán hlídkový krvespalovací člun, ale ten podá hlášení až za několik dní.“

Zatímco všichni přítomní tuto zprávu vstřebávali, v důstojnické kajutě se rozhostilo ticho a ředitel využil příležitosti, aby si dolil sklenku. Poté se ozval kapitán Verricks. Jediným zjevným znakem rozpaků na něm bylo slabé zacukání v působivých šedých licousech, které pokrývaly celou dolní polovinu jeho ostře řezané tváře. „Mé pokyny zůstávají jasné,“ prohlásil odměřeným hlasem, jenž výmluvně ilustroval jeho schopnost vystupovat s neotřesitelnou autoritou i v dobách velké nejistoty. „Ziskový podnik má ředitele Thriftmora a slečnu Lethridgovou po ukončení jejich mise v Korvantinské říši dopravit do Ferosu. Těmto rozkazům hodlám plně dostát. Trans netrans.“

„Feros padl,“ sdělila Verricksovi Lizanne a jistota v jejím hlase se mohla více než rovnat té jeho. Její představivost uznala za vhodné zaplavit jí mysl spoustou děsivých výjevů souvisejících s pravděpodobným osudem všech těch, které ve Ferosu zanechala, aby se mohla věnovat svému korvantinskému dobrodružství. Teta Pendilla, Jermajah, otec… Tekela. Když se podívala kapitánovi do očí, v hrudi se jí vzedmula vlna výčitek. Měla jsem je posadit na první loď do nějakého mandinorského přístavu. Ale nikdy by ji nenapadlo, že Bělokožec bude schopný udeřit tak rychle i tak daleko na severu, a Feros byl navíc jedním z nejlépe střežených přístavů na světě.

„Moje rozkazy…“ začal kapitán Verricks, ale rázně ho přerušila.

„Vaše rozkazy pocházejí od Výboru, jehož členové jsou s největší pravděpodobností mrtví nebo zotročení.“ Na tvrdost jejího hlasu Sofiya zareagovala vyděšeným vzlyknutím, ale Lizanne jí nevěnovala pozornost, naopak na zdůraznění svých dalších slov přistoupila ještě blíž k Verricksovi. „Doufám spíš v to první, protože se mi nezamlouvá představa, že náš nepřítel odhalí jejich tajemství, k čemuž by došlo v případě, že by se zmocnil někoho živého.“

Verricks zamrkal a zatěkal pohledem mezi Lizanne a Thriftmorem. „V tom případě,“ nadechl se a Lizanne si všimla, jak se mu pod licousy nechutně zkroutily rty, „by zde pan ředitel Thriftmor byl jedinou zbylou kompetentní osobou.“

Když se na Thriftmora tázavě obrátily všechny oči, sklenka s brandy ustrnula na cestě k ústům. Kromě Lizanne, Verrickse a Griffanových se porady účastnili všichni výše postavení důstojníci z lodi. Lizanne bylo zřejmé, že Thriftmorovi není soustředěný pohled tak velkého shromáždění po chuti.

„Já… no,“ řekl, ruku se sklenkou nechal poklesnout a kývl na Verrickse. „Jsem přesvědčený, že v době krize je nejlepší podrobit se vojenskému úsudku.“ Odkašlal si a k Verricksovi vyslal poněkud upjatý úsměv. „Co radíte, pane kapitáne?“

Než kapitán od Thriftmora odvrátil zrak, aby promluvil ke svým důstojníkům, na okamžik posměšně svraštil čelo. „Je velice pravděpodobné, že Podnik je k Ferosu blíže než jakékoli protektorátní hlídkové plavidlo. V prvé řadě se musíme zodpovídat Syndikátu. Přiblížíme se v plném bojovém uspořádání a pokusíme se provést důkladný průzkum Tyrrelových ostrovů. Jakmile získáme informace o aktuální situaci ve Ferosu, paní Griffanová je předá ústředí Severní flotily spolu s žádostí o další pokyny.“

Kdyby se Lizanne nadále držela svých služebních zásad coby agentka Útvaru mimořádných operací, byla by vznesla námitku, možná by dokonce uplatnila vliv svého postavení, aby kapitána přinutila okamžitě odplout do severních vod. Vydržela několik týdnů v puchu a nebezpečí Skorazinu, císařského vězeňského města, aby osvobodila Všeuměla a zmocnila se drahocenných vědomostí, jimiž oplýval. Následovaly velké strasti s revolucí a pádem Korvusu a při tom celou dobu dumala, kdy se kurfiřtka rozhodne vyřídit si s ní účty. To vše jen proto, aby dostala Všeuměla na palubu této lodi. Existovalo riziko, že kdyby zamířili do Ferosu, přišli by o veškeré výhody, které se mohly pojit s jeho tajemstvími. Ale výčitky neutichaly a zjistila, že se musí dozvědět, co se stalo s těmi, které opustila, aby čelila bouři. Takže povstala a nenamítla vůbec nic, když kapitán Verricks odříkával svým důstojníkům dlouhou řádku rozkazů.

„Do té doby, slečno Lethridgová,“ podotkl Verricks k Lizanne, když se kajuta postupně vyprázdnila, „by možná bylo nejlepší, kdybyste sepsala hlášení, které od vás očekává váš Útvar. Než se přiblížíme k Ostrovům, paní Griffanová ho předá na patřičná místa.“

„Obávám se,“ odpověděla Lizanne s povzdechem, když zamířila ke dveřím a vrhla letmý pohled na Thriftmora, jenž si zaujatě doléval sklenku, „že to není tak jednoduché.“

* * *

„Slíbilas mi bezpečí,“ pronesl Všeuměl svým typickým bezbarvým hlasem. Rozhlížel se po skromné kajutě, kterou mu přidělili, a Lizanne napadlo, jestli touží po svých knihách a schématech. „Tohle nic takového není.“

„Slíbila jsem ti útěk ze Skorazinu,“ opáčila Lizanne. „A ten jsem zajistila. Svou část dohody jsem splnila.“ Podala mu flakon Modré. „Přišla chvíle, abys totéž udělal i ty.“

„Dohody lze pozměnit,“ odpověděl a k převzetí flakonu se nijak neměl. „Zvlášť když zboží, o které se jedná, získalo na hodnotě…“

Rázem umlkl, protože Lizanne z kapsy na sukni vyňala revolver a namířila mu na hlavu. Natáhla kohout, cvakl válec. „Na tvoje osobité manýry už nemám náladu,“ informovala ho pomalu a jednoznačně. „Dala jsem ti někdy do této chvíle důvod zpochybňovat moje slova?“

Dál se tvářil netečně a odpověděl jí jen sotva postřehnutelným zavrtěním hlavou.

„Výborně. Tak mi důvěřuj, když ti říkám, že buď teď prozradíš svá tajemství, nebo tuto kajutu vyzdobím tvým rozstřeleným mozkem.“ Opět mu podala flakon. „Jak říkám, na nic jiného nemám náladu.“

Zvedl svou obratnou ruku s útlými prsty a vyňal flakon z Lizannina sevření. „Jeden trans nebude stačit,“ varoval ji, když vytáhl zátku a vypil polovinu obsahu lahvičky. „Těch informací je závratné množství a jsou komplexní povahy.“

„Pak je o to důležitější, abychom začali,“ opáčila Lizanne, flakon od něj převzala a vypila všechno, co v něm zbývalo. Sklopila revolver a oba se na sebe zadívali. Několik vteřin se nic nedělo. Očekávaný trans se ne a ne dostavit. Napadlo ji, že Všeumělova svérázná osobnost možná transové komunikaci brání, že je k ní přece jen zapotřebí jakési citové pouto, jakkoli slabé. Ale vzpomněla si, že přinejmenším jednu kamarádku si ve Skorazinu našel, ačkoli i nešťastně zesnulá Melina cítila nutnost dát mu v jisté fázi jednu mezi oči.

„Možná by byla lepší silnější dávka,“ začala a sáhla po brašničce, ale vtom Všeuměl zamrkal a kajuta zmizela.

Prostředí, které Lizanne uvítalo, bylo úžasně propracované. Vyznačovalo se jasností a precizností, jaké v Modrém transu ještě nikdy neviděla. I ta nejživější vzpomínka byla vždy nevyhnutelně pozměněna myslí, která si ji vybavovala, a nedůležité prvky zůstávaly vágní nebo zcela chyběly. Zdálo se však, že pro Všeuměla má všechno svou důležitost. Každá dlažební kostka na ulici pod jejich nohama odrážela mdlé sluneční světlo vykukující z pomalu plynoucích šedých oblaků na nebi. Všechny cihly, dřevěné trámy a skleněné okenní tabulky, které tvořily okolní domy, byly přesně tam, kde být měly, stejně jako zápach koňského trusu, jenž splýval s kouřem z hořícího dřeva a slabou vůní moře, jimiž byl prosycený vzduch.

Přístav, pomyslela si Lizanne, zatímco se marně snažila skrýt pocit úžasu, jenž se jí rozléval z mysli při pohledu na nové okolí. Na jihu zahlédla vysokou věž, vykukující nad vrcholky střech, věž, která jí silně připomněla orákulní chrám v morsvalském parku, kam se musela uchýlit s Tekelou a majorem Arberusem. Pomyšlení na Tekelu v ní úžas okamžitě zadusilo. Máme úkol, připomněla si a otočila se k Všeumělovi stojícímu jen několik stop daleko, stále s tím prázdným výrazem ve tváři.

Kde to jsme? zeptala se ho.

Ve Valazinu, odpověděl. Tady jsem byl počat.

Nikdy v tomto městě nebyla, ale věděla, že Valazin je největší přístav na severovýchodním pobřeží Korvantinské říše. Kdysi býval nezávislým městským státem, ale před šesti staletími byl včleněn do císařství. Z mnoha školení o korvantinské politice také věděla, že se zde odehrávaly často ty nejhorší násilnosti revolučních válek. Obyvatelé chaosu neuváženě využili ke vzkříšení letitých představ o znovunabytí dávno ztracené suverenity. Série krátkých bitev a dlouhotrvajících masakrů, jichž se účastnily tři nyní již neexistující legie Dvorního útvaru, takovým představám však učinila přítrž. Podle mnoha domů na dohled, které zjevně vznikly teprve nedávno, a četných císařských plakátů nalepených na zdech, vyvozovala, že vidí Valazin několik let poté, co si ho říše opět podmanila.

Všeuměl vykročil ulicí a zastavil před výlohou ozdobenou slovy „Eskovin Hračky & cetky – Nejlepší hračkáři ve Valazinu od r. 1209“. Lizanne se postavila vedle něj a přes sklo se zadívala do interiéru obchodu, kde u ponku zahlédla jakousi drobnou postavičku. Když na ni zaostřila, uviděla, že jde o ženu, jíž mohlo být asi dvacet let a která nyní svědomitě balila do papíru jakousi malou dřevěnou bedýnku. Lizanne si všimla jejího velkého břicha. Tvoje matka.

Ano. Byl to náš rodinný krámek. Děda matku naučil vyrábět hračky a otec po jeho smrti provoz převzal.

Pokud očekávala, že ve Všeumělově pohledu na vlastní matku zahlédne aspoň náznak náklonnosti, dočkala se zklamání. Když žena bedýnku dobalila, papír ještě zajistila kusem provázku a drobným uzlem. Potom si schránku vložila do podpaží, vykročila z obchodu, a když vstoupila na dlažební kostky, ještě se rozcinkal zvonek nade dveřmi. Lizanne žasla nad její podobností s Všeumělem. Její bledý obličej byl ženskou verzí tváře muže stojícího vedle ní a podobně prázdný byl i její výraz. Prázdnota v ženině pohledu Lizanne prozrazovala, že nedokáže plně vnímat svět. Vypadala, jako by byla pod vlivem drog. Když se dveře dovřely, Lizanne na podlaze vedle pracovního stolu zahlédla mužské tělo. Leželo tváří k zemi a obklopovalo je velké a čerstvé tratoliště krve, rozlévající se přes dlážděnou podlahu.

Otec se ji pokusil zastavit, vysvětloval Všeuměl. Šroubovákem ho bodla do hrudníku.

S Všeumělem ženu následovali mnoha křivolakými ulicemi a průchody směrem na jih. Pohybovala se s automatickou přesností, na tu či onu stranu odbočovala bez jediného zpomalení, jako by byla zaklesnuta v předem stanovené dráze. Nakonec z jedné úzké uličky vyšla na široké nábřeží valazinského přístavu. S bezděčnou lehkostí se vyhýbala mnoha vozíkům a dvoukolákům a neochvějně mířila k velké třípatrové budově, v níž Lizanne poznávala přístavní celnici. Všeumělova matka přikročila k uniformovanému hlídači u dveří, podala mu zabalenou schránku a Lizanne zachytila, jak mu tichými, precizně pronášenými slovy říká: „Bylo mi řečeno, abych vám to předala.“

Hlídač se sehnul, aby od ní schránku přijal, a přitom se mu tvář zkřivila rozpačitým úsměvem. Jeho výraz však záhy přešel do zděšení, když žena udělala čelem vzad a chvatně odkráčela. Hlídač za ní stihl křiknout, aby zastavila, a potom schránka explodovala. Lizanne žasla nad ženinými schopnostmi, nad tím, jak se jí podařilo vměstnat tak výkonné zařízení do tak malé nádoby. Když se rozptýlil kouř, z hlídače zůstala prakticky jen červená šmouha na zničených dveřích celnice. Všeumělova matka stála kousek od dějiště masakru, ruce jí spočívaly na oblém břiše a na rtech jí pohrával podivně spokojený úsměv. Jakmile se na ni po chvíli vrhla četa konstáblů, s přesvědčivostí holčičky recitující chabě naučenou básničku pronesla: „Osvoboďte Valazin, smrt císařství.“

Proč? zeptala se Lizanne, když vzpomínka vybledla do šedé mlhy. Vždyť na nějakou radikálku nevypadala.

Dostala pokyn, odpověděl Všeuměl, zatímco se okolní mlha přetvářela do známější scény.

Skorazin, pomyslela si Lizanne trpce, když místo poznala. Výjev se vyznačoval stejnou jasností jako první vzpomínka, ale působil mnohem znepokojivěji, jako nevítaná připomínka doby, kterou Lizanne strávila v jeho ulicích. Na vězeňské místo teď vyhlíželi z napolo rozbitého okna a v dobře známém kouřovém příkrovu rozeznávala více střech, než kolik si jich pamatovala. Všeumělovi se podařilo dokonale postihnout charakteristický zápach síry, uhlí a smrti, který Lizanne už nikdy nechtěla nasávat do nosních dírek.

Otočila se, když za sebou uslyšela slabý plačtivý nářek, a uviděla muže s nemluvnětem v náručí vedle bezvládného těla ženy se sinalou tváří, zakrytého špinavým prostěradlem. Když Lizanne k tělu přistoupila, ujistila se ve svém podezření, že jde o Všeumělovu matku, jejíž smrtí ochablá tvář teď vypadala ještě prázdnější, než tomu bylo za jejího života.

Poslali ji sem, vysvětloval Všeuměl a šel se postavit vedle muže s dítětem. Což on dobře věděl. Ani těhotná žena nemůže počítat se smilováním, pokud se dopustí velezrady.

Lizanne se na dřepícího muže podívala bedlivěji a uviděla zavalitého chlapíka něco po třicítce a s prořídlými vlasy, v jehož tváři se zračila nažloutlá tvrdost, charakteristická pro všechny ty, kdo ve Skorazinu strávili víc než několik let. Na dítě ve svých rukou shlížel s výrazem, který by Lizanne označila za chladnou nevraživost, a když nemluvně natáhlo drobnou ručku k jeho neoholené tváři, nehnul ani brvou. Kdo je to? zeptala se.

Už ses s ním setkala, odpověděl Všeuměl. Ale to už byl po smrti.

Lizanne si vybavila síň pod Všeumělovým příbytkem v dole na rumělku a v ní čtrnáct mrtvých těl, mezi nimiž byl i dávno mrtvý Mechanik. On tě sem přivedl, uvědomila si a její mysl nad důsledky takové úvahy škobrtla v nezvyklém zmatku. Jak?

V transu, odvětil Všeuměl. Ustoupil, když muž vstal a přešel s dítětem k oknu.

Lizanne zděšením vraštila čelo, neboť toto všechno se naprosto vymykalo jejím dosavadním zkušenostem. Jak mohl někdo přinutit Nekrvožehnanou duši k tak krajnímu jednání prostřednictvím transu? Vzpomněla si, co jí Clay sdělil v souvislosti se Stříbrnčiným odhalením, když objevili Bělokožcovo doupě, o tom, že trans nejsou jen sdílené vzpomínky. Modrá je pozoruhodný produkt a lidé jako ty chápou pouze zanedbatelný zlomek jeho moci. Čepelnice nějakým způsobem přiměla zbytek Dlouhých pušek pátrat po Bělokožci i dlouho poté, co se ukázalo, že nejrozumnějším postupem by byl návrat do Carvenportu. Také se jí nějak podařilo spoutat Claye a přinutit ho, aby se postavil spícímu Bělokožci. Ale oba byli Krvožehnaní, kdežto Všeumělova matka Krvožehnaná být nemohla.

On Požehnání měl, řekla Lizanne a kývla na muže, který s dítětem v náručí vyhlížel do vězeňského města. Stejně jako ho máš ty. Ale tvoje matka ho neměla. Požehnání není dědičné.

Co je mysl, když ne prostředek k ovládání těla? zeptal se Všeuměl. Sdílet mysl znamená sdílet tuto schopnost ovládání, nebo se podvolit silnější vůli. Dlouhou dobu po mně pátral, nebo po někom jako já. Vysílal svou mysl široko daleko, dokud nepolapil Krvožehnané dítě, které dosud dlelo v matčině lůně. Mysl nenarozeného dítěte je prázdná, lze se jí snadno zmocnit a jejím prostřednictvím se lze snadno zmocnit matky. Později považoval za vhodné podělit se o vzpomínku na čin, jenž ji sem přivedl, zločin, který ji přinutil spáchat. Nejspíš doufal, že mě rozruší. Mně ale naopak připadal úchvatný.

Muž u okna poté promluvil tlumeným a chraptivým hlasem, hlasem provinilé duše. „Ty jeden ubohej malej šmejde,“ pronesl, když se mu dítě zasvíjelo v náručí. „Kdybych jako muž za něco stál, hned teď bych tě zardousil.“

Vzpomínka se opět změnila, odvířila do jiného temnějšího místa. Jeho domov v dole, uvědomila si Lizanne, když se rozhlédla po neuměle přitesané skále. Všeumělovi teď bylo nejméně deset let, ačkoli se svou drobnou postavou mohl působit i mlaději. Seděl na stoličce vedle postele a přidržoval hrnek s vodou u rtů jakési starší dívky, jež byla sotva při vědomí. Ačkoli jí mohlo být něco kolem patnácti, byla tak vysoká, že jí přes okraj postele vyčnívaly bosé, ukoptěné nohy.

„Nemůže tady zůstat,“ pronesl nějaký chroptivý hlas, a když se Lizanne jeho směrem otočila, uviděla muže z předchozí vzpomínky, nejistě stojícího ve vchodu do síně. Tvář mu v průběhu let ještě víc zežloutla a vyzábla, oči v ní vypadaly jako tmavě načervenalé otvory. Z ruky mu visela poloprázdná láhev a Lizanne v mužově dechu cítila štiplavý zápach jejího obsahu. „Tady nemůže bejt,“ pokračoval nezdravě vyhlížející muž nahlas, ale nepříliš zřetelně a mávl před sebou láhví. „Neměl jsem ji sem přivádět.“

Mladý Všeuměl se na něj sotva podíval, dál dívce u rtů přidržoval hrnek a promlouval prázdným hlasem, který si odnesl i do dospělosti. „Čekal jsem, že do rána umřeš. Každou chvíli ti musí selhat orgány.“

Muž odpověděl zavrčením, které Lizanne znělo jaksi vlažně, jako by se v něm už dávno vyčerpala veškerá zlost namířená proti chlapci, kterého uvrhl na toto místo. „Seš furt kurevsky stejnej,“ zavrčel. „Od chvíle, kdys byl dost starej na mluvení. Nemáš v sobě špetky duše, kluku.“ Dlouze se z láhve napil. Hrdlo se mu pohybovalo lačnými, zoufalými stahy, které Lizanne prozradily, že jde o člověka, který se už dlouhou dobu pokouší spáchat sebevraždu. „Prodáme ji tý čubce, co převzala ten bordel U Havíře,“ dodal, když láhev vyprázdnil. „Jen co se dá do kupy a tak.“

„Ne,“ řekl Všeuměl a odložil hrnek. „Ty budeš brzo po smrti a já potřebuju výpomoc.“

Dívka na posteli zaúpěla a trochu se zavrtěla a Lizanne si v její tváři všimla stop po nedávném surovém bití. I navzdory změně barvy a otokům bylo stále možné rozeznat Melininy vystouplé lícní kosti a výrazný nos, ačkoli v této fázi si zjevně uchovávala obě oči. Lizanne se zamlouvala tak, jak se jen někomu mohl zamlouvat nějaký skorazinský trestanec. Melina, byť se na ní léta v tomto městském vězení silně podepsala, se vyznačovala přímočarou čestností a upřímností, které ji odlišovaly od ostatních. Lizanne nedokázala potlačit bodnutí výčitek nad koncem, který Melinu potkal, neboť byla zasažena kulkou do hlavy při prvním chaotickém vpádu do rozvalin Citadely v rámci velkolepé operace k odvedení pozornosti, již Lizanne zosnovala k zajištění svého vlastního útěku.

Tvoje lítost není vůbec na místě, upozornil ji starší Všeuměl. Kdyby přežila, zcela určitě by tě zabila. Odpouštění k jejím vlastnostem nepatřilo.

Jakkoli je tohle všechno zajímavé, odpověděla Lizanne, ještě mi musíš ukázat, co se stalo s Mechanikem.

Stal se jím. Všeuměl kývl na neduživého opilce, který teď chlapce probodával pohledem sršícím bezmocnou zuřivostí. A mnou časem taky.

Další změna prostředí. Rázem se ocitli na mnohem temnějším místě. Mladý Všeuměl v mezidobí povyrostl o několik palců. Dřepěl vedle opilce a přidržoval u něj svou důmyslnou svítilnu tak, aby mu soustředěným kuželem světla plně ozářil tvář. Opilec ztratil velkou část tělesné váhy, propadly se mu líce a jeho kůže v záři svítilny připomínala starý zažloutlý papír. Lizanne bylo jasné, že v něm přetrvává jen jiskřička života. Měl přivřené oči a rty se mu pohybovaly slabým šepotem. Mladý Všeuměl se k němu naklonil a zachytil ševelivé zasípění: „Jsi poslední, víš to?“

„Poslední co?“ zeptal se mladík a čelo se mu zkrabatilo zřídka vídaným nepochopením.

„Tihle…“ Umírajícímu muži zacukaly ruce a Všeuměl natočil svítilnu, aby její kužel dopadl na ostatní těla, třináct mrtvol, k nimž se brzo přidá další. „Všichni tihle… prožili bídný životy uvěznění na tomhle místě… jenom aby tě sem přivedli.“ Podařilo se mu zvednout roztřesenou ruku a natáhnout na ní prst a Všeumělova svítilna udaným směrem zazářila na nejstaršího umrlce, toho, jenž byl připoutaný ke stěně. „Tenhle to… všechno začal. Sviňák!“ Muž nadávku vykašlal a začal se křečovitě svíjet a lapat po dechu. „Začal to… Přivolal první v řadě, našel ji v lůně… stejně jako jsem já našel tebe.“

Všeuměl svítilnu opět namířil na umírajícího opilce a tázavě naklonil hlavu. „Proč?“

Opilec zašátral v kapse svého ušpiněného oblečení a vylovil z ní malý skleněný flakon. „Je načase,“ zachrčel a podal flakon Všeumělovi. „Ona brzo… přijde. Je potřeba bejt připravenej.“

Všeuměl flakon převzal, a když po něm přejel svítilnou, Lizanne poznala jeho barvu. Modrá.

„A na co?“ ptal se Všeuměl. V jeho hlase byl patrný pouze slabý zájem, ale Lizanne předpokládala, že ten maskuje spalující zvědavost.

Muž se sípavě rozesmál a vycenil napůl shnilé zuby ve svém pravděpodobně prvním úsměvu za několik desítek let. „Na útěk… ty malej smrade. Na co jinýho?“ Ukázal na flakon. „Vypij to.“

Lizanne se dívala, jak si Všeuměl přikládá flakon ke rtům a poté ho vrací umírajícímu muži. „Jestli se ti nějakou shodou okolností podaří někdy najít Mechanikova ducha,“ řekl a prolil si hrdlem zbytek Modré, „vyřiď mu, že ho ze srdce nenávidím.“

Potom se předklonil, přičemž úsilím zahekal a zalapal po dechu, a zadíval se do Všeumělových očí. Trans opět prošel proměnou, síň ztmavla do černé prázdnoty, kde nemělo místo světlo ani žádné vjemy. Lizanne už měla s plytkými mozky své zkušenosti – většinou postrádaly myšlenky nebo představivost –, ale nikdy to nebylo nic tak dokonale prázdného jako toto. Pátrala po Všeumělovi, ale nic nenacházela. Nějakým způsobem byl ze vzpomínky ve svém transu odstraněn. Potom ve tmě přece jen něco zahlédla, maličký jasný odlesk. Když se k němu vydala, zvětšoval se, až zjistila, že se jedná o plechovou schránku rotující v temnotě, skříňku s převody a ozubenými kolečky, které za neustávajícího točení zachycovaly neexistující světlo. Byla to schránka, kterou už kdysi viděla. Solargraf kombinovaný s hudební skříňkou, jenž kdysi patřil Tekelinu otci. Dílo vytvořené Mechanikovou vlastní rukou, které ji a Claye vyslalo na tuto cestu. Tajemství, kterému se mnoho hodin pokoušeli přijít na kloub v Jermajahově dílně.

Trans zmizel. Lizanne si uvědomila, že civí do Všeumělova prázdného pohledu. Ani jeden z nich dlouhou dobu nic neříkal.

„Ano?“ zeptala se Lizanne, když ticho nebralo konce.

„Tohle je všechno, co ti můžu dát.“

„Už jen kvůli tobě doufám, že je to lež.“

„Ukázal jsem ti všechno, co můžu.“

„Musí toho být víc.“

„Je toho víc. Ale je to za zámkem, který nedokážu otevřít. Ty už však klíč znáš.“

Solargraf, pomyslela si. Tím klíčem je solargraf. Všechno se vždycky vrací k té zatracené skříňce. „Ty víš, jak funguje?“ zeptala se se zaťatou čelistí, když v sobě zdusila roztrpčenost.

„Ne. Ale jestli stojíš o vzpomínky v mé hlavě, budeš ho muset najít a uvést do chodu.“

Lizanne polkla výbuch tvrdého, trpkého smíchu. „Všechny ty historky, co jsi mi musel napovídat,“ řekla. „O dnech, které strávil v Arradsii, o jeho mnoha objevech. O ženách, které miloval, a mužích, které nenáviděl. Ty o tom ve skutečnosti nic nevíš, že?“

„Jsou to pouhé zasvěcené odhady.“ Naklonil hlavu a zamračil se s náznakem zmatku. „Byl bych si myslel, že člověk tvé profese ocení tvůrčí neupřímnost, kterou vyžaduje nutnost. Vždycky jsi představovala můj jediný způsob úniku.“

Odvrátila se od něj a zaťala pěsti, aby si zabránila sáhnout po revolveru. „Tys mě očekával,“ uvědomila si po několika zklidňujících nádeších. „Ten muž říkal: ‚Ona brzo přijde.‘ To odkazoval na mě, že?“

„Předpokládám, že ano. Domnívám se, že to byla vize, kterou s ním sdílel jeho předchůdce. Ale nebyla to vize, kterou by se rozhodl sdílet se mnou. Nejspíš naschvál.“ Všeuměl se odmlčel a zvedl pohled ke stropu kajuty, když se lodí rozlehl silný, pronikavý jekot. „Co je to?“ zeptal se.

„Lodní siréna,“ odpověděla Lizanne, která se jí však odmítala nechat rozptylovat. „Jak mohl vůbec vědět, že tam budu?“

Všeumělovi se mírně přimhouřily oči ve výrazu, který u něj už znala jako úžas nad hloupostí ostatních lidí. „To je otázka, nad kterou jsem se krátce zamýšlel, dokud se po vyloučení všech ostatních odpovědí nevyloupla samozřejmá odpověď.“

Lizanne sebou trhla, když siréna opět zakvílela, tentokrát třemi táhlými, ohlušujícími tóny. On to nevěděl, pomyslela si a snažila se soustředit. Mechanik to věděl, už před několika staletími… „Budoucnost,“ řekla, když ji odpověď zničehonic napadla. „On viděl do budoucnosti.“

„Ano. I když nevím jak přesně. Předpokládám, že odpověď je uzamčená spolu s dalšími vzpomínkami.“

Ale Lizanne už ji znala. Bílá krev. Zakusila kratičký okamžik vnitřního vítězství, které v ní vyvolalo vědomí něčeho, o čem on nevěděl. Mechanik se musel napít Bílé krve.

„Připadá mi, že kvílí hodně naléhavě,“ poznamenal Všeuměl, když se siréna ozvala potřetí.

„Zůstaň tady.“ Vstala z lůžka a přešla ke dveřím.

„Co to znamená?“ zeptal se.

Zarazila se a pohlédla na něho. Uvažovala, jestli by nebylo lepší dostat ho do záchranného člunu, dokud je ještě čas. Ale věděla, že je to zoufalá představa. Vydáni napospas rozbouřenému moři budou jen sotva ve větším bezpečí než na palubě protektorátní bitevní lodi.

„Nepřítel na dohled,“ odpověděla. „Jestli začnou pálit děla, lehni si na palubu. Pokud se lodi zmocní Bělokožcovo vojsko, radím ti, aby sis našel co nejúčinnější způsob sebevraždy.“ Po těchto slovech zavřela dveře a po chodbě zamířila poklusem k můstku.

KAPITOLA III

SIRUS

Možná jsme otroci. Možná jsme zrůdy. Ale pokud dokážeme být milosrdní, nemůžeme i milovat?

Katryina slova mu hlavou plynula jako ševelení ranního vánku, záměrně tlumená strachem, jímž měl ve zvyku zastírat obraz její smrti pokaždé, když se objevil. Ale přesto bylo těžké nevracet se k pohledu na její šupinatou, Zkaženou tvář, ke konci tak svěží a plnou života, vítězoslavně zářící v tom posledním okamžiku, předtím než jí kulka proletěla hlavou. Dokážeme být milosrdní…

Když si teď prohlížel město dole – což byl výhled, kterému dával přednost před podívanou odvíjející se na střeše za jeho zády –, tato slova mu připadala jako vzdálená ozvěna nějakého špatného vtipu. Viděl úhledné zástupy Zkažených pohybující se ulicemi k ubikacím, které jim byly vyhrazeny v přístavních skladištích. Menší skupinky metodicky prohledávaly každý dům, každou dílnu, kůlnu a kanál, pídily se po posledních feroských občanech, kteří přežili zteč a dosud unikali zajetí. Mnozí z těch, kdo toto pátrání nyní prováděli, byli ještě před několika málo dny právě takovými běžnými občany a Sirus přemýšlel, kolik synů a dcer bylo vyvlečeno z úkrytů, aby zjistilo, že civí do pokřivených tváří svých rodičů.

Stál na impozantní, jakoby pevnostní věži, která až donedávna sloužila coby ústředí celého Kovolodního syndikátu. Bělokožec se rozhodl zahnízdit na široké ploché střeše této budovy, spolu se skupinkou svých dospívajících mláďat. Přítomná byla i ona Krvožehnaná Mandinoranka, která tak nevysvětlitelně připlula osobní dopravní lodí den po dobytí Ferosu. Prozatím byla jedinou příslušnicí svého druhu, která se po vstupu do Bělokožcovy společnosti nedočkala téměř okamžité likvidace. Naopak se jí dostalo bleskového povýšení do čela této obludné armády, což jak Sirus zjišťoval – a to k jeho nemalému sebeopovržení –, uráželo jeho hrdost. Morradin, jen co až nepříjemně snadno vycítil Sirusovo rozhořčení, si ho začal dobírat. Už nejste generál? Podívejme. Zdá se, že vítězství v Legii plamenů nepřináší žádné odměny. Na tak sebestřednou duši měl bývalý velkomaršál pozoruhodnou schopnost správně vystihovat pocity ostatních.

Sirusova mysl ohledně této ženy kypěla spoustou otázek. Co je zač? Proč ji Bělokožec tak zbožňuje, jako by byla jedním z jeho potomků? Proč ji nezabil stejně jako ostatní? Ale největší záhadou pro něj byla skutečnost, že tato žena si stále uchovávala svou vlastní mysl, nesdílenou a neproniknutelnou. To jí však nebránilo, aby napadala mysli dalších Zkažených.

Na co se to díváte?

Otočil se a uviděl ji, jak stojí po jeho boku, hlavu nakloněnou v mírné zvědavosti. Roztrhané a spálené šaty, které ji sotva halily při příjezdu do Ferosu, už vyměnila za formální tmavomodrý oděv toho druhu, jejž obvykle nosily ženy z korporátní řídící třídy. Jinak střízlivé sako jí zdobily čtyři stříbrné akcionářské brože, každá odňatá mrtvole některého člena Kovolodního výboru. A páté se brzo dočká, pomyslel si Sirus a odolal nutkání ohlédnout se přes rameno, když vzduch pročísl další výkřik.

„Pátrání zdárně pokračuje,“ prohlásil nahlas mandinorsky, protože se rozhodl, že si zachová svůj zvyk vyjadřovat se spíš řečí než myšlenkami. Zajímalo ho, zda bude vůči mluvené komunikaci něco namítat. Navíc u této ženy nic nenapovídalo tomu, že vstřebala jakékoli jeho sdílené myšlenky. Když sledovala směr jeho pohledu, vyslal k ní nenápadný mentální dotaz s nadějí, že zachytí nějaké slabé uniknuvší emoce. Ale jako obvykle na nic nenarazil. Pokoušet se dotknout její mysli bylo podobné jako dloubat do zdi vystavěné z chladného nepoddajného železa. Přemýšlel, zda se jí k myšlenkám nemůže dostat třeba proto, že je pouze částečně Zkažená. Místo ostnů a podivně zbarvených šupin jeho zotročených druhů si i navzdory krátkému osvitu světlem Modrého křišťálu uchovávala převážně lidské vzezření. Jen kolem očí se jí objevil shluk šupin a jinak hladkou dokonalost jejího čela hyzdilo několik sotva postřehnutelných bouliček. Největší změnu tak vykazovaly její oči a právě ony byly dalším jedinečným a záhadným aspektem jejího příběhu. Místo žlutých očí, jimiž byli postiženi všichni ostatní, ty její připomínaly dva rudé uhlíky vsazené do černých bulev.

„Nechal mě, abych si vybrala,“ odpověděla a překvapila ho, že také promluvila nahlas. „Kombinace rudé a černé se mi líbila odjakživa. Moji švadlenu to vždycky dohánělo k nepříčetnosti.“

Zamrkal, když na něm spočinula svým nepřirozeným zrakem. Jeho překvapení bylo o to větší, že na něj promluvila eutersky. „Tak nádherný jazyk,“ pokračovala. „Je mnohem elegantnější než mandinorština, nezdá se vám?“

Její způsob vyjadřování a dokonalý přízvuk mu připomínaly nenucené a nesmyslné konverzace příslušníků korvantinské šlechty. Byl to ten druh rozhovoru, kterým se musel nějak prokoktat pokaždé, když ho otec přinutil zúčastnit se nějaké společenské události. Věděl, že tato žena by se ve společnosti takových lidí cítila jako ryba ve vodě.

„V určitém smyslu ano,“ odpověděl také eutersky. „Ačkoli v mnoha případech euterština zůstává přehnaně archaická a neúprosnost její gramatiky se vzpírá adaptaci na podmínky novodobého světa.“

„Jako by to řekl ryzí technokrat.“ Naklonila hlavu a s úsměvem odhalila poněkud protáhlé špičáky. „A jen tak mimochodem, jmenuji se Catheline,“ dodala s mírnou úklonou. „Poněvadž vás to zajímalo. Catheline Dewsminová z rodu sanoražských Dewsminů. K vašim službám.“

„Sirus Akiv Kapazin, slečno,“ odvětil také s úklonou. „Bývalý kurátor domorodých sbírek morsvalského Císařského muzea starožitností.“

„Kdysi kurátor, dnes generál.“ Ve zdánlivém obdivu vyšpulila rty. „Na to, jak jste mladý, jste se vyšvihl hodně vysoko.“

„Myslel jsem, že generál jste teď vy.“

Opět ho překvapila smíchem. Byl to sytý smích a nezanechal v něm pochyby, že jej jiní muži určitě kdysi popisovali jako rozkošný. „Ach, to ne. Nikdy by mě nenapadlo, že bych vám takovou poctu uzmula. Zvlášť když jste v naší úžasné věci odvedl tak prvotřídní práci. Vaše lsti jsou mnohem elegantnější a účinnější než práce toho korvantinského surovce. Kdepak mimochodem vůbec je?“

„Dočišťovací operace,“ řekl Sirus. „Několik přeživších se dosud zdržuje na vrchovině ve Vnitrozemí, hlavně uprchlíci z Carvenportu.“

„Z Carvenportu říkáte? Myslíte, že mezi nimi najdeme i naši nepolapitelnou oběť?“ Rty se jí sardonicky zkřivily způsobem, jenž mu sdělil, že odpověď už sama zná.

„O tom velice silně pochybuji, slečno.“

„Catheline, prosím.“ Přistoupila k němu, zavěsila se do něj a odvedla ho k okraji střechy. „A já vám budu říkat pane generále, jelikož se zdá, že si na tento titul hodně potrpíte.“

„Sirus bude bohatě stačit…“

„Nesmysl.“ Jemně ho dloubla do nosu. „Myslím, že bychom měli najít místo i pro určité zvyklosti ze starého světa, nezdá se vám?“ Zaměřila pozornost na úděsný živý obraz před nimi a ještě víc se jí rozšířil úsměv. „Jelikož ho v brzké době jednou provždy velká část zmizí.“

Ve vzduchu viselo roztažené tělo madam Gloryny Dolspeakové, předsedkyně správního výboru Kovolodního syndikátu, jak každou její končetinu pevně svíraly čelisti jednoho dospívajícího Bělokožce. Její stříbřitě šedá hlava se bezmocně svěsila poté, co se zmohla na další vyčerpaný výkřik, který měl ovšem blíž k ostrému heknutí. Z čelistí Bělokožců se rozlévalo překvapivě malé množství krve, neboť mladí dravci si dávali pozor, aby jí prozatím nezpůsobili smrtelné zranění. Proměnit tuto ženu a vytáhnout jí z hlavy tajemství by bylo jednoduché, ale zdálo se, že Catheline dává přednost komplikovanějšímu přístupu, aspoň pokud šlo o členy Kovolodního výboru.

„Promiňte, že vás přerušuji, madam,“ omluvila se jí Catheline, když hladce přešla do mandinorštiny. „Prosím, jen pokračujte. Říkala jste nám všechno o té úchvatné slečně Lethridgové a její nedávné cestě do Korvantinské říše. Jde zcela jistě o nebezpečný podnik, a to vše kvůli odhalení mechanismu jakési staré hudební skříňky…“

Madam Dolspeaková jí nijak bezprostředně neodpověděla a dál ve zřejmém vyčerpání poklesávala, dokud mladí Bělokožci společně neškubli čelistmi, ženiným útlým tělem neprochvěla křeč a ze rtů jí nesplynulo další vyjeknutí. „Ano!“ zaskřípěla zaťatými zuby. „Skříňky… Mechanikovy skříňky.“

Shora se ozvalo tlumené, tázavé zavrčení, a když Sirus zvedl hlavu, uviděl, jak k nim svou mohutnou hlavu sklání Bělokožec. Dosud k celému výslechu přistupoval se zdánlivou lhostejností, ale zmínka o Mechanikovi podle všeho jeho zájem opět oživila.

„Přesně tak,“ řekla Catheline. „A co přesně v té skříňce je, smím‑li se zeptat?“

„Odpovědi…“ Madam Dolspeaková zakňučela a tělo jí jakoby zadrnčelo bolestí. „Klíč k tomu…“ její pohled znenadání ožil a očima bleskla po obrovském draggovi, který se nad ní tyčil, „jak porazit tuhle… obludnost!“ Poslední slovo zakřičela a bolestí zkřivené rysy se jí proměnily v masku vzdorovité nenávisti. Sirus nedokázal potlačit bodnutí obdivu k takovému výkonu, čímž si od Catheline vysloužil ostrý pohled.

„Vy na této trosce nacházíte něco vznešeného, pane generále?“ zeptala se a zaťala mu ruku do paže. Ačkoli nebyla zcela Zkažená, cítil v ní sílu a k tomu musel připočíst znepokojivou vědomost, že je také Krvožehnaná.

„Dovolte mi, abych vás ujistila, že tato žena není hodna vaší pozornosti,“ vemlouvala se mu dál Catheline s pohledem upřeným na nešťastnou představitelku kovolodní elity. Sirus si všiml, jak Cathelininy rudočerné oči žhnou čirou nenávistí, jak se jí vlhce zaleskly rty, když pokračovala: „Tahle žena a jí podobné zrůdy zotročovaly lidi jako já po celé generace. Kdybych se nemohla opřít o vliv svých příbuzných, přinutily by mě dřít v jejich službách jako nějakou couru ze slumů. Moje rodina byla kdysi vznešená a mocná, zastávala vysokou pozici na dvoře mandinorské říše. Teď jsou to i navzdory svému bohatství žebráci, lopotící se pro pár drobtů z korporátního stolu jako každý jiný otrok v tomhle světě chamtivosti, ve světě, který mají tihle lidé na svědomí. To oni jsou ti praví netvoři. Ti, kdo ve své hamižnosti znásilnili celý kontinent a kdo by rádi znásilnili celý svět.“

Vymanila svou ruku ze zaklesnutí a přešla od Siruse k madam Dolspeakové. Přidřepla si u ní a naklonila se, aby jí zašeptala do ucha: „Povězte mi, madam. Co budete dělat, až dojde všechen produkt? Až z posledního svraštělého dragga vyždímáte poslední kapku krve? Co pak budete dělat?“

Madam Dolspeaková se Catheline zadívala do očí a nenávist, kterou v nich viděla, jí oplatila naprosto stejnou mincí. „Na tebe… si pamatuju,“ hlesla. „Rozmazlená malá čubka… která se narodila do rodiny rozmařilců. A jak jsi roztahovala nohy… za sebemenší příležitost dostat se do titulků zpráv ze společnosti.“ Nějakým způsobem se jí podařilo zasmát, ačkoli smích jí z hrdla vyšel spíš jako přidušené vzlyknutí. „Teď aspoň tvoje vizáž… odpovídá tvému charakteru.“

Catheline vycenila zuby, nehty se jí protáhly do drápů a chytila madam Dolspeakovou pod krkem. Nato Bělokožec krátce zamručel a Catheline ustrnula, ruku prudce odtáhla, jako by se popálila, a rty se jí vrátily do původní polohy. Když ji pak Sirus sledoval, jak se o několik kroků vzdaluje a nasává vzduch do plic, aby se zklidnila, neubránil se ohromení nad surovostí této ženy, kterou musel zkrotit sám Bělokožec. Catheline se po chvíli narovnala, dlaněmi si uhladila sukni a s ledovým odhodláním starší ženu probodla pohledem. „Ta Mechanikova skříňka,“ řekla. „Kde je?“

Madam Dolspeaková chvíli nic neříkala, ale potom se rychle, překotně rozpovídala, když mladí Bělokožci zesílili své sevření. „V Carvenportu byla hlášena jako ztracená, ačkoli Bloskin si byl jistý, že Lethridgová ji předala do rukou svého otce. Bloskin se rozhodl, že ji u něj ponechá, protože doufal, že ji Lethridge otevře a on se jí pak jen zmocní.“

„Ach ano, Taddeus Bloskin,“ řekla Catheline. „Vážený ředitel Útvaru mimořádných operací, který si při pádu města moudře vystřelil mozek z hlavy.“ Na okamžik se odmlčela a při této vzpomínce se zamračila. „Otec slečny Lethridgové. To by měl být nejspíš slovutný profesor Graysen Lethridge, geniální vynálezce a obyvatel tohoto přístavu.“ Upřela tázavý pohled na Siruse.

„Není mezi zajatci ani novými rekruty,“ nahlásil promptně s nadějí, že neustávající proud strachu v něm zastře vzpomínky vyvolané jménem Lethridge: na Tekelu zabíjející Zelenokožce tou ďábelskou opakovací zbraní, na balon, který ji odnáší pryč. Dcera zesnulého purkrabího Artonina si jako vždy uchovávala nenucenou schopnost pronásledovat ho i v těch nejniternějších myšlenkách. Jeho katastrofální dvoření v Morsvalu. Pohled na to, jak ji zdobí starobylý safírový náhrdelník, jak se potěšením točí dokola v muzejních depozitářích, patrně poprvé a naposledy, kdy se mu ji podařilo rozesmát. Pak chvíle, před pouhými třemi nocemi, kdy bezbranně stál před jejími mířidly. Došly mi kulky, pokrčila rameny. „Nechám u něj provést domovní prohlídku,“ dodal Sirus a mysl si zaplavil všemi hrůzami, které dokázal přivolat, než upřel pozornost ke kolektivní paměti Zkažených.

Za účelem zajištění adresy se pečlivě probíral souborem myslí nedávných zajatců, načež vydal myšlenkový rozkaz jednotce Zkažených. Nebylo by vhodné, aby se Catheline vyptávala, proč o onom místě už věděl. Pátrací oddíl se o své poznatky podělil, jen co se prohnal bydlištěm profesora Lethridge, ale po tomto muži ani po nepolapitelné hudební skříňce nenašel jedinou stopu. Žádnou stopu nenašel ani po Katryi, kterou Sirus pohřbil v největším feroském parku. Uložil ji blízko květinových záhonů, protože si myslel, že by se jí to mohlo líbit.

„Posbírejte tam všechny písemnosti a strojní součásti,“ přikázala Catheline. „Vy sám je prozkoumejte, pane generále. Myslím, že tohle je úkol pro náš nejbystřejší mozek.“ Odmlčela se, když jeden z pátračů upřel pohled na strop dílny a zjistil, že z něj prakticky nic nezbylo. „Žádné poškození ohněm,“ poznamenala. „Přemýšlím, proč by měl pan profesor zájem odstraňovat strop svého obydlí…“

Sirus si byl vědom jejího soustředěného pohledu, když se probíral směsicí obrazů zachycených kolektivní myslí vojska v noci, kdy padl Feros. Doufal, že únik Tekely a jejích společníků by mohl projít bez povšimnutí. Naneštěstí se ukázalo, že balonu plujícího nad střechami k severnímu břehu ostrova si všimlo hned několikero očí. Všichni tito pozorovatelé sice zemřeli v následných bojích, ale až poté, co se o své vzpomínky podělili s ostatními. Obraz byl matný a zastřený, jak tomu u vzpomínek vytvořených během bojů bývalo velmi často, ale pořád byl dost zřetelný na to, aby se daly určit rozměry neotřelého plavidla a také tři osoby, které v něm odlétaly.

„Řiditelný aerostat,“ pronesl Sirus opět nahlas. „Četl jsem o pokusech s takovými zařízeními v severním Mandinoru, ale všechny prý byly ve velmi raném stadiu.“

„Pak pan profesor musí být ještě talentovanější člověk, než jak naznačuje jeho renomé,“ odpověděla Catheline. Vzhlédla k Bělokožci, který hrdelním hlasem něco zavrčel a natočil svou mohutnou hlavu k jedné sousední budově. Z hřadu na její střeše se okamžitě vznesl tucet Červenokožců, mezi nimiž Sirus poznal i Katariase. Když za rychlého mávání křídel zamířili severním směrem, obří Červenokožec se chvatně přesunul do čela hejna.

„Jakkoli důmyslný je to stroj,“ řekla Catheline, „nepřipadal mi jako to nejrychlejší využitelné zařízení. Zakrátko je dostihneme. A teď,“ dodala rychle, sepjala ruce a opět obrátila pozornost na madam Dolspeakovou, „můžeme probrat sílu protektorátní Severní flotily.“

* * *

Katarias se vrátil za dva dny. Objevil se na severním obzoru, když začalo pohasínat slunce. Červenokožcova křídla se pohybovala línými polovičními mávnutími, která se sotva zapírala do chladnoucího večerního vzduchu. Sklouzl nad přístavní bariérou a se svěšenou hlavou a očima zkalenýma vyčerpáním přistál na nábřeží. Catheline vydala příkaz, aby okamžitě dostal nažrat, a aby se vskutku řádně nasytil, dovlekli k němu trojici zajatců. Všem bylo něco kolem dvanácti. Byli příliš mladí, aby stáli za proměnu, ale přesto je jejich věznitelé zatím ponechávali naživu pro pobavení nebo krmení draggů. Přinejmenším takového osudu byla madam Dolspeaková ušetřena, ačkoli Sirus pochyboval, že oceňovala milosrdenství v Cathelinině rozhodnutí shodit její dobité, ale stále živé tělo ze střechy jejich ústředí.

„Asi bych chtěla, abyste se k nám připojila, i když jste už seschlá stará babizna,“ prohodila Catheline k bývalé předsedkyni správního výboru, když si jakoby nic vyzdvihla její tenké tělo nad hlavu. „Vaše zkušenosti a poznatky by se nám mohly hodit. Ale zjišťuji, že prostě nesnesu představu, že by se vaše mysl dotýkala té mojí. Chcete se v tomhle posledním okamžiku podělit o nějaké moudro nebo vzdorný názor?“

Madam Dolspeaková zvedla hlavu, ale když se pokusila něco říct, z úst se jí vyřinul proud krve. Nakonec z ní vyšlo i několik slov, příliš slabých na to, aby byla slyšet, a Sirus zapochyboval, zda je tato žena vůbec schopna zformulovat racionální myšlenku.

„Tak nic,“ odbyla bývalou předsedkyni Catheline. Se zkříženýma rukama a výrazem, v němž se zračilo spíš zamyšlení než vítězství, se dívala, jak se řítí k zemi. „Pochybuji, že by to bylo něco, co by stálo za pozornost historiků.“

„Ostatní Červenokožci zemřeli,“ vysvětlovala Sirusovi, zjevně hluchá vůči řevu a lámaným kostem za svými zády. „Letěli, dokud mohli, a potom popadali do moře.“ V jejím hlase zazníval podivně tklivý tón, jako by mluvila o milovaných druzích, kteří položili život za vznešenou věc. „Naštěstí se ve vzduchu podařilo zůstat aspoň jemu samotnému, a proto mohl zahlédnout tohle.“

Do Sirusovy mysli vsunula příslušnou vzpomínku – maličkou baňatou tečku na dalekém horizontu. „Zdá se, že je větry odnesly na západ. Sledoval je asi hodinu, ale pak byl nucený se vrátit, aby ho nepotkal stejný osud jako jeho bratry. Bylo to ale dost dlouho na to, aby si všiml, že profesorův zázračný létací stroj ztrácí výšku.“

„Pak je tedy pozře moře,“ poznamenal Sirus a dokázal se neotřást, když uslyšel, jak Katarias dobře slyšitelným cvaknutím čelistí překousl vedví posledního zajatce. „Problém by byl vyřešený.“

„Musíme mít jistotu,“ odpověděla se zavrtěním hlavy. „Tu skříňku je potřeba zničit. Spolu s každým, kdo by ji dokázal odemknout. Veškeré další úvahy jsou podružné.“

Otočila se, aby se zadívala na lodi před přístavní bariérou. Nevypadaly nijak působivě. Každá byla zčernalá nebo nějak zjizvená explozemi. Pokud šlo o protektorátní válečná plavidla kotvící ve Ferosu v době jeho obsazení, pouze o šesti by se dalo říct, že jsou plně funkční. Na zbytku probíhaly rozsáhlé opravy a z těch, které už zachránit nešlo, se aspoň odebíraly zbraně a součástky. Sirus odhadoval, že po dokončení oprav bude Bělokožcova flotila při plné síle disponovat zhruba pětadvaceti plavidly. K tomu bylo třeba připočíst další dva tucty obchodních lodí a Modrolovce, které bude možné využívat k převozu vojska, jakmile se vyjasní jejich další cíl.

„Velice bych si přála plout na sever, pane generále,“ pronesla Catheline rozechvěle. „Jak toužím vidět Mandinor v plamenech. Ale běda, musíme se věnovat naléhavějším záležitostem. Je nejvyšší čas, abyste si do své sbírky přidal i titul admirála.“

KAPITOLA IV

HILEMORE

„Kdo je to?“

„Už jsem vám to řekl, kapitáne.“ Clay Hilemorovi věnoval jeden ze svých typických úšklebků, při nichž Hilemora pokaždé zasvrběla pěst. Nebyl si jistý, zda by naopak neměl čerpat určitou útěchu ze skutečnosti, že si tento mladík zachovává nenucenou schopnost ho rozčilovat i přes všechny strázně, kterými si v poslední době prošel.

„Její jméno mi v této záhadě jasno nedělá,“ odvětil a dál se v sobě snažil dusit sílící zlost. „A vzhledem k okolnostem zjišťuji, že s trpělivostí na tom nejsem dvakrát dobře. Takže se vás zeptám ještě jednou.“ Oběma pěstmi se zapřel o stůl, naklonil se ke Clayovi a s neotřesitelným odhodláním se mu zadíval do očí. „Kdo je to?“

Nacházeli se v kapitánské kajutě na palubě Hrůzohně a Clay v rukou držel hrnek s čímsi, co se poručíku Steelfinovi podařilo umíchat v kuchyňce. O poručíka Sigorala se starala nejmladší členka rodiny Torcreekových, ačkoli Loriabeth sama se po pobytu ve vlnách zdála být na pokraji zhroucení. Přesto důstojníkovi korvantinského námořnictva nepřestávala věnovat pozornost a několikrát kvůli tomu oslyšela otcův strohý příkaz, aby si šla sama odpočinout.

A potom tu tedy byla ta žena. Žena jménem Kriz, která nebyla součástí jejich skupiny, když vnikali do Věže, a přesto se s nimi nějakým způsobem vynořila z hlubin. Jakmile ji Clay představil, přikývla na pozdrav, ale zdálo se, že není ochotná pronést více než několik málo slov, přičemž mandinorsky mluvila se zlověstně dokonalým carvenportským přízvukem. Hovořila jako někdo, kdo vyrostl ve Slepých, neblaze proslulém slumu, v němž své dětství prožil Clay, ale Hilemore instinktivně věděl, že u ní něco takového nepřipadá v úvahu.

Při pohledu na ni u něj převládal silný pocit cizosti. Podle barvy kůže by ji považoval za Jihomandinoranku, měla však zvláštně ostré rysy, které tuto teorii podkopávaly. A navíc to její vystupování, způsob, jak civěla na každou součást lodi, ten ostražitý pohled v jejích očích, které zároveň prahly po všech podrobnostech. Také ho zarazilo, jak se více než hodinu z paluby rozhlížela po obloze a okolních ledových krách a tvář se jí přitom občas zkřivila výrazem ničím nezkalené radosti. Úsměv však zmizel, jen co se na ni Hilemore pokusil promluvit. To si ihned k ramenům pevně přitahovala deku a mizela v podpalubí. Hilemore se nemohl zbavit dojmu, že i když byl svědkem čehosi neuvěřitelného, když Clay zkrotil Jacka Poslední pohled, tato žena představuje něco ještě mnohem neuvěřitelnějšího.

„Celým jménem je Krizelle,“ řekl Clay, po krátkém zaváhání vypil trochu Steelfinova nápoje a nuceně věcným tónem pokračoval: „Je poslední, kdo přežil z Filoský kasty. Je stará asi deset tisíc let a byla první Krvožehnanou narozenou na týhle planetě.“ Opět si přihnul a uznale mlaskl. „Tohle je vážně dobrý, ať je to teda co chce.“ Při pohledu na Hilemorův němý, zlostný výraz mu veškerý humor z tváře vyprchal.

„Tak jo,“ povzdechl si a postavil hrnek na stůl. „Ale radím vám, abyste se na to posadil, kapitáne. Je to dlouhá historka.“

* * *

„Je to tak,“ řekla Loriabeth. „Do posledního slova.“ Hlavou trhla k lůžku za sebou a Sigoralovu spícímu tělu. „Až se probere, můžete se ho zeptat.“

Závěsem oddělila část nákladového prostoru a vytvořila něco na způsob ošetřovny. Poté se od poručíka ani na okamžik nevzdálila. Sigoralovi dopřáli malé množství ze zbylých zásob Zelené a Loriabeth mu spolu s obkladem přiložila na ránu i zředěnou tinkturu z produktu. S ohledem na utrpěnou újmu, Hilemore vážně pochyboval, zda se Sigoralovi do postiženého oka ještě vrátí zrak. Bolest v něm zjevně zanechala hlubokou stopu, protože sebou házel ve spaní a opakovaně se mu cukaly ruce, jako by v nich svíral karabinu.

„Dole je dokonale uzavřenej svět.“ Hilemore vrtěl hlavou ve směsici úžasu a nevěřícnosti. „Na tohle přistoupit není jen tak, slečno. A jen tak v to neuvěří ani Výbor.“

„Ten si může věřit, čemu chce.“ Loriabeth se významně zadívala do kuchyňky, kde Kriz u stolu konverzovala s Clayem. „Navíc se nedá říct, že bysme neměli žádný důkazy.“

Hilemore jí pokývnutím hlavy poděkoval a odešel, přičemž se ještě na chviličku zastavil, aby si prohlédl onu prastarou ženu, která se ve skutečnosti zdála být o několik let mladší než on. S Clayem rozmlouvala jazykem, který Hilemore neznal, jakousi zvláštně flexivní řečí s dlouhými samohláskami a měkkými souhláskami. Jazyk minulosti, domníval se. A Torcreek si ho osvojil v transu spolu s mnoha tajemstvími, která si určitě rozhodl nechat pro sebe. Jakkoli sáhodlouhé bylo vyprávění mladé Krvožehnané, Hilemorovo zkušené ucho v něm zaznamenalo několik drobných zaváhání, která doprovázelo sotva postřehnutelné odvracení očí, poukazující na lhaní nebo záměrné zatajování určitých informací. Takhle to nepůjde, řekl si v duchu a rázně vykročil kupředu. Jestli mám rozhodnout o našem dalším směřování, musím vědět úplně všechno.

Jeho odhodlání však vzápětí utrpělo silnou ránu, protože na Hrůzohni se mu pod nohama znenadání zhoupla paluba, až se málem skácel. Naštěstí sáhl po nejbližším sloupku, aby neztratil rovnováhu, a přestál i další prudké zhoupnutí. Ze stolu v kuchyňce popadaly příbory a talíře, když se loď zvláštně protočila a zakolébala, jako by ji vyzvedlo rozbouřené moře. Ale vždyť máme klidné počasí, pomyslel si a nejbližším kulatým oknem vyhlédl ven.

„Zase ti Modráci, kapitáne?“ zeptal se Scrimshine s vytřeštěnýma očima, které se mu jen leskly ve vyzáblé tváři.

„To asi ne, když je Jack tak blízko,“ řekl Clay a nejistě se přešel postavit vedle Hilemora s Kriz v těsném závěsu. „Počítám, že je to nějaká nová potíž, kapitáne.“

Loď se zklidnila a Hilemore vyrazil ke schodům na horní palubu. Když na ni vyskočil, uviděl Steelfina a dva členy posádky, jak se vyklánějí přes zábradlí a hledí do vody pod sebou. Hilemore stanul vedle Ostrovana a sledoval jeho pohled. Uviděl, že moře kolotá, k hladině stoupají velké bubliny a všude kolem hlasitě pukají.

„U Prorokovejch koulí, to je smrad!“ vykřikl jeden z lodníků a máváním ruky si snažil od nosu odehnat vzduch, který z rozvlněného moře stoupal jako miazmatický mrak. Byl to vskutku ohavný zápach, sirnatý a dostatečně hustý, aby člověku svou štiplavostí ucpal nosní dírky.

„Ta puklina na mořském dně,“ uvědomil si Hilemore, když zdola vyklouzlo několik dalších bublin a zakývalo celým Hrůzohněm. „Pořád musí vypouštět obrovské množství lávy. Je to mrzuté, ale za překážku bych to označil jen stěží. Pane Scrimshine!“ zavolal na bývalého pašeráka. „Chopte se prosím kormidelního kola a s lodí směřujte dál na sever.“

„Rozkaz, kapitáne!“ Scrimshine předvedl jedno ze svých méně než předpisových zasalutování a utíkal ke kormidlu, od něhož naléhavým šťouchnutím odstrčil původního kormidelníka.

„Zastavte!“

Hilemore se otočil, když mu za rukáv zatahala čísi ruka, a zjistil, že před ním stojí Kriz. „Musíme zastavit,“ pronesla svou úsečnou pouliční mandinorštinou.

„Jak jste si možná všimla, slečno, čas je proti nám.“ Hilemore se z jejího sevření zdvořile vymanil. „Jelikož jsou naše zásoby jídla takové, jaké jsou…“

„Plyn!“ přerušila ho a ukázala k přídi. Hilemore sledoval směr jejího prstu a s podmračeným čelem pohlédl na opar před lodí. Byl řídký, ale rozhodně to nebyl žádný přelud. Mezi krami se vznášela slabá šedá pára.

Kriz řekla něco ve svém vlastním jazyce a zvedla prst, aby ukázala na vzdálenou ohnivou masu hory Reygnar. Když před ní Hilemore nechápavě zamrkal, přišla s něčím, co považoval za mimořádně zjednodušený překlad. „Jedovatý plyn. Ta puklina se táhne až k tamhleté sopce. Když k ní poplujeme, všichni na palubě budou do hodiny mrtví.“

Hilemore přešel k přídi a namířil dalekohled na úbočí Reygnaru. Erupce, která započala před několika dny, pokračovala s neztenčenou měrou a ze zejícího vrcholu hory tryskaly v silném proudu obrovské kusy žhavé lávy. Lávový proud se líně, ale nezastavitelně řinul k moři, kde mohutná mračna páry zastírala cosi, co se zdálo být rychle vyrůstajícím novým ostrovem. Ačkoli se jeho geologické vzdělání omezovalo na několik vyučovacích hodin na Protektorátní námořní akademii, Hilemore věděl, že dalším vedlejším účinkem vypuštění tak velkého množství planetárních vnitřností do moře bude tvorba různých plynů, které ani v jednom případě člověku nezajistí dlouhověkost.

„Zkrátit plachty!“ poručil, čímž námořníky uvedl do kvapného pohybu. „Pane Steelfine, zjistěte, jestli byste dokázal spustit další kotvu. Nejspíš by to šlo povařením oleje, který by na řetězech roztavil led.“

„Postarám se o to, pane.“

„Tohle ale nepřečkáme,“ řekla Kriz potichu, když přišla k Hilemorovi. „Ta erupce může trvat celé dny. Jak jste říkal, nemáme dost jídla.“

„Tímhle ledem vede pouze jedna splavná cestu,“ řekl Hilemore a ukázal dopředu na její křivolakou trasu. Cítil, jak se v něm opět probouzí předchozí zlost. Pocit, že se nenabízejí žádné dobré možnosti, nebyl pro kapitána nikdy příjemný. Když poplujeme dál, zemřeme, když zůstaneme na místě, zemřeme, pomyslel si a zdusil roztrpčené povzdechnutí.

„Určitá možnost tu je,“ řekla Kriz. „Ale budu potřebovat jistou látku v co největším množství, jaké mi budete schopni poskytnout.“

„Jakou látku?“

Kriz se na značných pochybách zakabonila, jako by si nebyla jistá, jestli slovo, které se chystá použít, je to nejsprávnější. „Chcanky,“ řekla s mírným úsměvem. „Potřebuju velkou spoustu chcanků.“

* * *

Scrimshine se projevil jako nejproduktivnější ze všech členů posádky, když naplnil dvě velké zavařeninové sklenice oproti Hilemorově jedné. „A počítám, kapitáne, že ze sebe vyždímám ještě pár kapek,“ nadhodil se stále rozepnutými kalhotami, s nohama od sebe nad sklenicí, z níž vzlínaly obláčky páry. Hilemore neuměl určit, co páchne víc, jestli plyn, nebo uvolněný obsah Scrimshinova močového měchýře.

„Myslím, že to bude prozatím stačit,“ řekl a odvrátil zrak, zatímco si kormidelník zapínal poklopec. Určitou podívanou si i ostřílený námořník mohl nechat ujít.

Kromě moči Kriz Steelfina požádala, aby zapálil všechno uhlí, které dokážou napěchovat do kamen v kuchyňce. Spálené brikety potom roztloukli na jemný prášek. „Dvě vrstvy poskytnou lepší ochranu,“ vysvětlovala, když na stůl rozprostírala pás jejich nejtenčí látky. Vedle ubohých plachet v nákladovém prostoru Hrůzohně našli řadu vlajek, všechny do jedné ještě z předkorporátních časů. Hilemore předpokládal, že jde o upomínky na krátké pirátské období kapitána Bledthorna. Původně si myslel, že by mohly být zajímavé pro nějakého obchodníka se starožitnostmi, kdyby se jim někdy podařilo vrátit do civilizace, ale za daných okolností byl ochotný se jakéhokoli potenciálního zisku vzdát.

Pod Kriziným vedením všechny vlajky nařezali do pásů o rozměrech dvanáct krát šest palců. „Uhlí vstřebává většinu plynů,“ říkala, když lžičkou do látky nabrala asi čtvrt libry uhelného prachu. „Ale ne všechny. Doufejme,“ pokračovala a na vrstvu prachu uložila další textilní pás, který předtím ponořila do jednoho z kouřících kbelíků, „že moč odfiltruje zbytek. Teď je sešijte a máte jednoduchou dýchací masku.“

„Doufejme?“ zeptal se Hilemore a dostalo se mu odpovědi pouze v podobě pokrčení ramen. Nutkání pokládat jí další otázky odolal. O žádné jiné možnosti nevěděl a toto prostě museli risknout. „Tak jdeme na to, chlapci,“ zavolal místo námitek a uvedl posádku do pohybu. „Každý dvě masky. Tak jak jsem vám to ukazoval. Pevně je k sobě přišijte a hoďte sebou.“

Jakmile se posádka dala do práce, odvedl si Kriz stranou a potichu se jí zeptat: „Jak dlouho to všechno vydrží?“

„Záleží na hustotě plynu. Pokud vjedeme do hustého mračna, nasytí se poměrně rychle.“

„Za naší současné rychlosti nám cesta k hoře potrvá nejméně jeden den a další potom, než od ní odjedeme.“

„Tak to budeme muset plout svižněji.“

„Už teď máme sotva dost plachet na to, abychom udrželi tuto rychlost.“

„Promiňte, kapitáne,“ řekl Clay, který se objevil po Krizině boku. „Ale abysme touhle kocábkou pořádně hejbli, na to nepotřebujem vítr. Bude stačit hromada silnejch lan.“

* * *

K natažení lan před přídí Hrůzohně využili jediný člun v jeho výbavě. Úkolu se zhostili Hilemore, Steelfine, Clay a starší Torcreek, protože zbytek posádky se nadmíru zdráhal vydat do blízkosti netvora, jehož ostny často pročísly okolní hladinu. Hilemore věděl, že přímý rozkaz námořníci pravděpodobně uposlechnou, ale domníval se, že udělá nejlépe, když jim na už tak napjaté nervy nebude ještě víc drnkat. Steelfine samozřejmě působil dojmem, jako by žádné nervy neměl, zatímco Braddon nastavoval tvář neochvějné jistoty, i když Hilemore si dobře všímal jeho ostražitého výrazu, který se mu v obličeji mihl pokaždé, když padl pohledem na Jackův hřbet. Z Claye naopak čišel pouze optimistický klid, když veslovali od trupu lodi a rozvinovali za sebou lano. Ve skutečnosti to byla tři lana v jednom, ty nejsilnější uvazovací provazy, jaké dokázali najít, spojené do jediného spletence, širšího než mužské předloktí. Vytvořili asi třicetiyardovou smyčku, jejíž konce upevnili ke kotevním držákům po stranách zpuchřelé příďové figury na Hrůzohni.

„Řek bych, že tohle je dobrá vzdálenost,“ prohlásil Clay, uložil vesla do člunu a nechal ho volně plout.

„Co teď?“ zeptal se Hilemore, když Clay upřel pohled na Jacka. Modrokožec od nich plaval, jen co by kamenem dohodil, a nad hladinu mu vyčnívalo jedno obrovské oko, kterým si je prohlížel buď se zvědavostí, nebo hladem. Hilemore neuměl určit, co převládá.

Clay odpověděl potichu a tajuplně a Jacka si přitom prohlížel s výrazem vědomého soustředění. „Teď zjistím, jestli by na mě slečna Ethelynne mohla být hrdá,“ zašeptal.

Delší dobu se nic nedělo a Hilemore spolu s ostatními nespouštěli z Claye oči v mrazivém očekávání. Krvožehnanému se několikrát svraštilo a vyhladilo čelo a neustále mu cukaly rty. Hilemore věděl, že je svědkem přímé komunikace mezi člověkem a draggem. Nakonec obří oko zamrkalo, dravec zkroutil tělo a zamířil dolů. Dlouhými šupinami zpěnil vodu a zmizel pod hladinou.

„Pusť to lano, strýčku,“ řekl Clay Braddonovi a oba současně uvolnili ruce. Lano se zanořilo se slabým šplíchnutím, které se záhy proměnilo v bílou explozi, když Jack hned za vteřinu vyrazil z vody a lano sevřel ve svých obrovských čelistech. Následná vlna jim roztočila člun a Hilemore se málem překotil do moře, ale zachránil ho Steelfine, který plavidlo vesly stabilizoval.

Hilemorův pohled pak přitáhl smějící se Clay. Mladík stál na zádi, třásl hlavou a s úšklebkem od ucha k uchu sledoval, jak Jack trpělivě čeká s lanem pevně sevřeným v tlamě. „On to chápe,“ zasmál se opět Clay. „On to vážně chápe.“

* * *

„Šest uzlů, co myslíte, pane Steelfine?“

„Viděl bych to spíš na sedm, pane.“ Ostrovanův hlas tlumila maska, a aby mu bylo rozumět, musel křičet. „Řekl bych, že až se kanál zúží, dostane se možná až k osmi.“

Hilemore se rozhlédl po mnohem širší a hlubší brázdě, kterou teď za sebou Hrůzoheň zanechával, a znovu popatřil na Jacka Poslední pohled, či spíše Starýho Jacka, jak se mu teď na Clayovo naléhání mělo říkat. Modrokožec vlekl loď na sever a působil neúnavným dojmem. V pravidelném, neměnném rytmu zatínal smyčky svého obrovského těla. Díky Jackovi urazili za jednu hodinu více mil než za předešlé dva dny. Ať plyn na nechráněných lidech zanechával jakékoli následky, na mořského dravce zjevně nijak nepůsobil.

„Je to zvíře, co vydechuje oheň,“ vysvětloval Clay, když Hilemore nadnesl tuto otázku. „Nejspíš už teď mu v plicích víří všelijakej jedovatej bordel.“

Ač to bylo bezesporu potěšující, veškeré povznesení, které Hilemore mohl cítit, dusil houstnoucí puch, patrný i přes štiplavou bariéru provizorní masky. Masky svou roli prozatím plnily, žádný člen posádky nepadl miazmatu za oběť, ačkoli dva už vykazovali známky zmatenosti a vrávorali. V rámci dodatečných preventivních opatření Hilemore přikázal, aby se větší část posádky přesunula do podpalubí a hermeticky utěsnila všechny průlezy a okna. Věděl, že ochrana je to jen chabá. Třebaže byl Hrůzoheň pozoruhodně bytelný koráb, který už něco zažil, měl v sobě víc děr než korvantinský dezertér po válečném soudu. Ale posádku bylo třeba něčím zaměstnávat, zvláště během krize.

Znepokojivější než plyn byla hrozivě se tyčící hora Reygnar. Od sopky je teď dělilo jen něco přes dvě míle a to, co doposud vypadalo jako zajímavá ohnivá podívaná, se rychle proměňovalo v zlověstné nebezpečí. Led kolem masivu už zcela zmizel a vytvořil cosi, co byla vlastně velká laguna teplé vody se spoustou divokých proudů, jimiž mohl mít potíž proplavat i Starej Jack. K tomu bylo třeba přidat nevypočitatelnou prudkost explozí, neboť Reygnar dávil kusy žhavé lávy v nepravidelných intervalech. Lávové projektily se vznášely do závratné výšky, aby vzápětí, následovány ohony dýmu, dopadaly do okolní laguny, čímž připomínaly ohnivé koule vystřelované z nějakého starodávného a obřího katapultu.

Zpočátku proudy představovaly značné nebezpečí. Jack střemhlav vplul do rotujícího víru, který Hrůzoheň poslal doprava, až hrozilo, že se lano vyrve z přídě. „Hleďte si toho kormidla!“ štěkl Hilemore na Scrimshina, který kolem horečně točil ve snaze proudu odolat a udržet správný směr vůči zapřaženému draggovi.

„To zvíře musí zpomalit, kapitáne!“ opáčil Scrimshine a hekal úsilím natočit kormidlo tak, aby loď plula co nejpřímějším směrem.

„Pane Torcreeku,“ řekl Hilemore, když se přišel postavit vedle Claye na vrchol přídě. „Trošku pomaleji, budete‑li tak laskav.“

Clay roztržitě přikývl, aniž spouštěl oči z Modrokožce. Za chvíli loď začala zpomalovat na asi dvě třetiny předešlé rychlosti. Hilemore roztáhl dalekohled a namířil ho na vodu vpředu, ale viděl pouze hradbu přelévajícího se dýmu a páry, bezpochyby prosycenou spoustou smrtících plynů. „Pět stupňů doleva, pane Torcreeku,“ přikázal a od Krvožehnaného si vysloužil poněkud nechápavý pohled.

„Slyšel jste?“ zahřímal Hilemore přes masku a ukázal na levobok. „Pak vám řeknu, až bude třeba loď zase vyrovnat. Musíme se držet u okraje této plochy.“

Clay opět přikývl a Jack záhy změnil kurz a vyklouzl z rychle se blížící mlhy. Hilemore obrátil pohled k hoře, nyní temné mase ve vířícím dýmu, po jejíchž úbočích se jako ohnivé žíly řinula další a další láva. Ještě znepokojivější než pohled na ni byl hlas vulkánu, neustálé hřmotné burácení, občas doprovázené rachocením, když svíjející se černá mračna v okolí vrcholu proklál blesk.

„Pane!“ Od zábradlí na pravoboku naléhavě zakřičel Steelfine a ukázal na převážně černou oblohu. Hilemore to okamžitě spatřil: planoucí lávovou kouli blížící se do nejvyššího bodu svého letu. Měl zlomek vteřiny na to, aby vyhodnotil její další směřování, ale život na válečných lodích ho pro posuzování trajektorie nebezpečných letících předmětů vyzbrojil silným instinktem.

„Ostře doprava!“ zvolal, sevřel Clayovi rameno a ukázal na pravou stranu. „Co nejrychleji!“ Hilemore se otočil na patě a rozběhl se k Scrimshinovi, aby mu pomohl stočit kormidlo doprava, a draggova prudká změna směru tak nepřetrhla lano.

Vzápětí kolem nich prosvištěla ohnivá koule a z moře se vznesl mohutný gejzír páry a vody, když nebezpečné těleso prorazilo hladinu na dostřel pistole od jejich levoboku. Stařičká loď nebyla na takové prudké manévry stavěná a Hilemore cítil, jak letitá prkna pod jeho botami skřípají a úpí kolektivními námitkami. Jen se tu teď nerozpadni, stará vojno, prosil Hilemore Hrůzoheň, zatímco mu pod rukama dál klouzalo dubové kormidelní kolo. Už to nebude dlouho trvat. Pak si budeš moct odpočinout.

Jakoby v reakci na jeho myšlenky se loď stabilizovala a Hilemore už citlivěji následoval Jacka, kterému Clay vybral méně náročnou trasu zpátky k okrajům laguny. A tehdy si Hilemore uvědomil, že u kormidla stojí sám. Už začal Scrimshina plísnit, ale potom uviděl, že bývalý pašerák leží na zádech na palubě, křečovitě sebou hází a nad maskou poulí zarudlé oči.

„Pane Steelfine, chopte se kormidla!“ křikl Hilemore a přeběhl k Scrimshinovi. Ten mu rukama v rukavicích zašátral po nadloktích a za sílících křečí a dušení se mu nad maskou objevila bílá pěna. Hilemore ho chytil kolem hrudi a odtáhl ho k otvoru do nákladového prostoru, u něhož několikrát zadupal na desky, až mu zdola otevřel Skaggerhill. Spolu s vykrvovačem Scrimshina dotáhl ke stolu v kuchyňce a na ten ho uložili. Už sebou tak křečovitě neházel, ačkoli na Hilemora stále upíral vytřeštěné a prosebné oči. Nenechávejte mě umřít, kapitáne.

„Ty filtry už musí být plně nasycené,“ řekla Kriz a přinesla čerstvou masku. Uchopila Scrimshinovu hlavu, natočila k sobě jeho pohled a neochvějným hlasem mu poručila: „Zadržte dech a nehýbejte se.“ Počkala, až nad sebou opět získá vládu, potom rychle rozvázala šňůrky na masce, zahodila ji a na ústa a nos mu nasadila náhradní kus. „Moc zhluboka nedýchejte,“ varovala ho, když se Scrimshine vzepjal, na boku se přelomil v pase a s očima pevně zavřenýma bolestí vypustil sytý proud přidušených dalcijských kleteb.

„Je to tam nahoře pěkně hustý, co?“ zeptal se Skaggerhill a k otevřenému vchodu do podpalubí vrhl znepokojený pohled.

„Už to dlouho trvat nebude,“ odpověděl Hilemore a doufal, že to řekl dostatečně silným a zřetelným hlasem, aby přihlížející členy posádky aspoň trochu uklidnil. „Kdyby se vám chtělo, potřeboval bych někoho ke kormidlu,“ dodal a vylezl zpátky na palubu.

* * *

Během následující hodiny museli uhnout před dvěma dalšími ohnivými koulemi, přičemž ta druhá se zřítila tak blízko, že podpálila větší část palubní nástavby. Hilemore začal křičet rozkazy, aby zdola přivolal muže k hašení plamenů, když tu Starej Jack ustal v tahu a švihl ocasem. Výsledný vodní příval však požár uhasil a nádavkem promáčel všechny na palubě.

„Škody mohly být ještě horší, pane,“ hlásil Steelfine poté, co vylezl do ráhnoví, aby posoudil stav stěžňů. „Ale měli bychom kliku, kdyby se nám po tomhle podařilo zavěsit víc než několik yardů plachet.“ Ostrovan pohlédl k přídi, kde Clay dál neomylně dohlížel na Starýho Jacka. „Doufejme, že se ta jeho příšerka neunaví.“

Při další cestě málem podlehl plynu další námořník, ale Braddonovi se podařilo nasadit mu novou masku dřív, než utrpěl trvalé následky. Hilemore poté přikázal, aby si masky vyměnili úplně všichni. Podle stále smrdutějšího vzduchu, který se k němu dostával přes jeho vlastní filtr, usoudil, že už také bude téměř nasycený. Když pak den začal přecházet do večera, jedovaté výpary konečně prořídly. Z hory Reygnar se stala neurčitá, hřmotná masa daleko vzadu a dalo se říct, že Jack Hrůzoheň úspěšně odtáhl z její smrtící atmosféry. Teprve když se rozptýlily poslední zbytky kouře a opět volně pluli mezi ledovými krami, uznal Hilemore za vhodné stáhnout si masku a zkusmo natáhl do plic krátký nádech, o němž si pomyslel, že je to možná ten nejlíbeznější doušek vzduchu, jaký kdy zakusil.

„Sundejte si je, pánové,“ řekl posádce a jeho slova předznamenala silný proud úlevných reakcí.

„Díky Prorokovi za to,“ pronesl Skaggerhill, několikrát se slastně nadechl a pak hned masku odhodil přes hrazení. „Ještě jednou bych si čichl k těm chcankům a myslím, že bych dal přednost jedu. Bez urážky, slečno,“ dodal a kývl směrem ke Kriz, která vystoupala na palubu.

Odpověděla mu klidným přikývnutím, načež se otočila k Hilemorovi a promluvila k němu s váhavostí, která mu připomněla, že je v této společnosti do značné míry cizorodý prvek. „Ten váš člověk,“ začala. „Ten kormidelník…“

„Scrimshine,“ přikývl Hilemore. „Co je s ním?“

Omluvně si povzdechla. „Umírá.“

* * *

„To je všechno, pane,“ řekl Steelfine, když položil na stůl poslední láhev. „Všechna Zelená, kterou máme na palubě. Někteří chlapci u sebe měli tajně uschované soukromé zásoby.“

„Předpokládám, že jste je z nich musel vyrazit,“ řekl Hilemore.

„Vlastně ani ne.“ Steelfine naklonil hlavu směrem k Scrimshinovi, ležícímu na lůžku. Jeho obvykle nažloutlá tvář byla nyní bledá jako papír a křečovitě se svíjel dalším záchvatem kašle. „Je to sice lump, ale chlapci vědí, že kdybychom ho neměli u kormidla, všichni bychom už dávno byli mrtví.“

„Bude to stačit?“ zeptal se Hilemore Kriz.

„Nemám tušení,“ odpověděla. „Mám pocit, že mí lidé o léčebných vlastnostech krve draggů věděli méně než ti vaši.“

„Podle mýho odhadu bude potřebovat nejmíň tři plný flakony,“ vložil se do hovoru Skaggerhill. Jakožto vykrvovač a občasný léčitel příslušníků Dlouhých pušek měl na celé lodi nejblíž ke zdravotníkovi. „Máme ale,“ krátkými prsty přejel po shromážděném produktu, „možná tak dva, nanejvýš.“

„A nevíme, co nás čeká vpředu,“ dodal Braddon, když se střetl s Hilemorovým pohledem. „Zpátky do civilizace je to dlouhá cesta, kapitáne, a je docela pravděpodobné, že mezi tímhle místem a naším cílem leží spousta nebezpečí.“

Hilemore sebou dokázal necuknout, když se Scrimshine opět rozkašlal hlubokým, vlhkým, dávivým kašlem plným bolesti. Ten chlap je darebák, připomněl si. Pašerák a pirát, určitě má na svědomí spoustu prolité krve, nemluvě o kanibalismu. Rozhodnutí bylo nabíledni a dospěl k němu velmi rychle.

„Dejte mu to,“ řekl Skaggerhillovi. „Všechno. Pane Torcreeku, slečno,“ kývl směrem ke Clayovi a Kriz, „přijďte za mnou prosím do kajuty. Jsem přesvědčený, že si musíme vážně a upřímně promluvit.“

KAPITOLA V

LIZANNE

„Hlídka v koši hlásí prozatím dvacet plavidel, pane,“ informoval praporčík zvukovodem. „Udržují kurz jihojihozápad. Uprostřed je válečná loď, zbytek podle všeho tvoří lodě nákladní. Mají vyvěšené vlajky, ale na tak velkou vzdálenost nelze nic rozeznat.“

„Rychlost?“ zeptal se kapitán Verricks, který stál s rukama sepjatýma za zády a jeho licousy neprochvěl takřka žádný záškub.

„Odhad je osm uzlů, pane,“ nahlásil praporčík po chvíli.

„Na útočnou flotilu je to poněkud poklidné tempo,“ odtušil Verricks a s tázavým pohledem se otočil k Lizanne. Ta na můstek sice vkročila bez dovolení, ale fakt, že nedostala příkaz odejít, dostatečně výmluvně sděloval, jak si kapitán cení jejích rad.

„Bělokožec musel ve Ferosu zajmout velké množství lodí,“ poznamenala. „Mohl by to být úskok. Pomalu se přiblíží, aby nás přilákali do své blízkosti, a pak nechají sklapnout past.“ Kývla k dalekohledu ležícímu na mapovém stole. „Smím?“

„Jen račte, slečno.“

Přešla do přední části můstku, vytáhla si z brašničky flakon Zelené a trochu se napila. Když je čočkou dalekohledu zahlédla poprvé, blížící se plavidla byla pouhými šedými šmouhami na obzoru. Jakmile se však uplatnily vylepšující schopnosti Zelené, jejich trupy se začaly rýsovat mnohem jasněji. Nejprve se v dalekohledu vyloupl Modrolovec. Byl očividně něčím zatížený, soudě podle toho, jak nízko seděl na hladině a jak ztěžka se mu otáčela kolesa, zatímco se z jeho jediného komína valila mračna kouře. Lizanne dalekohledem klouzala po celé řadě lodí a pak se zarazila, když se jí nabídl dobře známý obrázek. Tuto loď sice viděla pouze Clayovýma očima, ale ty linie si nemohla s ničím splést a žádné pochybnosti nemohla mít ani ohledně vlajky Kovolodního protektorátu a přátelského uvítacího praporu, třepotajícího se z jejího stěžně.

„Příhodná příležitost,“ sdělila Verricksovi. „Toto není nepřátelská flotila, pane kapitáne. Ačkoli bych vás chtěla upozornit, že vás možná čeká velmi náročný rozhovor.“

* * *

„Trumane.“

„Verricks.“

Oba kapitáni na sebe kývli. Byli v důstojnické kajutě a společnost jim dělala pouze Lizanne, ředitel Thriftmor, který zaujatě a důkladně šmejdil ve skříňkách, patrně ve snaze najít další brandy, a žena dalcijského vzezření, která doprovázela kapitána Trumana. Kapitán vypadal víceméně tak, jak si ho Lizanne pamatovala ze vzpomínek sdílených s Clayem. Měl bezvadně zapnutou uniformu, která ostře kontrastovala s Verricksovým nedopnutým kabátem a nakřivo visící vázankou. V Trumanově tváři se však zračila nová bledá tvrdost. Přes svou přísnou povahu, kterou však ve chvílích osobního vítězství dokázaly prosvětlit známky družnosti, nyní vypadal, jako by veškeré dřívější vlídnosti nebo smyslu pro humor definitivně pozbyl. Lizanne pochybovala, že by si posádka pod jeho vedením od dezerce poručíka Hilemora v lossermarském přístavu vůbec užívala plavbu.

Onu Dalcianku by Lizanne popsala jako elegantní ženu, kdyby na sobě neměla roztrhaný námořnický kabát a z jinak pečlivě staženého drdolu jí neunikaly četné pramínky vlasů. „Dovolte, abych vám představil madam Hakugenovou,“ řekl Trumane a k ženě natáhl ruku. „Je to vysoce postavená činitelka Východního konglomerátu a bývalá revizorka v lossermarském přístavu.“

„Vítejte na palubě, madam,“ pozdravil ji Verricks s formální úklonou, které se mu vzápětí také dostalo.

„Jsem velice potěšena, že se s vámi setkávám, pane kapitáne,“ pronesla s upřímnou úlevou.

„Vaše pověst vás zjevně předchází, kapitáne Verricksi,“ pokračoval Trumane. „Takže nebudu plýtvat časem a malicherně se vás dotazovat na datum vašeho povýšení do této hodnosti.“

Verricks slabě pokývl hlavou. „Velice si toho vážím, pane kapitáne. Proto se ode mne, coby služebně staršího důstojníka, sluší a patří, abych vás požádal o hlášení.“

Trumane zaváhal a bleskl pohledem k Lizanne a řediteli Thriftmorovi.

„Prosím o prominutí,“ řekl Verricks. „Dovolte, abych vám představil pana Benrica Thriftmora, člena Výboru Kovolodního syndikátu a ředitele Útvaru mimokorporátních záležitostí.“

„Rozhodně mě těší,“ odvětil Thriftmor a se znepokojeným výrazem v očích se odvrátil od prázdné skříňky. „Kapitáne Verricksi, rád bych věděl, kde bych…“

„Nechal jsem ji vylít do moře,“ sdělil mu Verricks. „Veškerý další alkohol na palubě byl uzamčen a pod zámkem zůstane po celou dobu trvání současných obtíží.“

Thriftmor na kapitána vypoulil oči a v bezděčném projevu zoufalé žíznivosti si olízl rty. „Ach tak,“ řekl. „Nuže, navzdory důležitosti této schůzky nyní shledávám, že se mi znenadání udělalo velice špatně, a proto se odeberu do své kajuty…“

„Nechal jsem ji prohledat a všechny láhve byly zabaveny,“ řekl mu Verricks a poté ukázal na židli. „Posaďte se, pane Thriftmore. Stevard vám zakrátko přinese kávu.“

Ředitelovou tváří se prohnala celá škála emocí, od vzdoru po zlost, ale nakonec kapitulovala a nabyla výrazu dotčeného smíření. Thriftmor dosedl na židli a sklopil zrak.

Trumane Thriftmorovi věnoval krátký a nepokrytě znechucený pohled a poté kývl na Lizanne. „A tato dáma?“

„Slečna Lizanne Lethridgová,“ představil ji Verricks. „Z Útvaru mimořádných operací.“

Trumane při těchto slovech trochu ztuhl, stejně jako madam Hakugenová, ale oba nakonec Lizanne pozdravili zdvořilým pokývnutím. „Nejste náhodou,“ řekl Trumane, „nějakým způsobem spřízněná s…“

„Profesorem Graysenem Lethridgem?“ Lizanne se ve svém hlase ani nesnažila zastírat unavenou podrážděnost. Zmínky o jejích rodinných vazbách jí v této chvíli zákonitě musely zhoršit náladu. „Je to můj otec.“

„A můj vzácný kolega,“ řekl Trumane. „Jeho poznatky byly velice přínosné při navrhování přestavby Příhodné příležitosti.“

„Tak to doufám, že jste mu zaplatil. Byla by to příjemná změna. Ale domnívám se, že na řadě je vaše hlášení.“

„Moje hlášení je jaksi dlouhé,“ pronesl Trumane poněkud podrážděně a zmateně. „Prozatím jsem neměl čas vyhotovit jeho písemné znění.“

„Jsem přesvědčený, že bohatě vystačí ústní verze,“ odpověděl Verricks a přešel ke stolu, aby vytáhl židli pro madam Hakugenovou. „Posaďme se prosím všichni. Občerstvení je na cestě.“

Trumane svůj příběh povyprávěl nad kávou a obloženými chleby a Lizanne si všímala, s jakým nadšením bývalá revizorka spořádává jídlo, zatímco kapitán v tomto směru zůstával zdrženlivý. Velkou část jeho líčení už znala, zvláště záležitosti týkající se dezerce poručíka Hilemora, s nímž z Příhodné příležitosti zmizela polovina posádky. „Bylo to odporné a neslýchané porušení našich dohod,“ nechal se slyšet Trumane a do tváře se mu v té chvíli vrátila aspoň trocha barvy. „Pokud by se ten darebák nějakým nepravděpodobným přičiněním osudu z toho svého bláznivého dobrodružství vrátil, mám v úmyslu požádat Námořní výbor, aby mu u vojenského soudu udělil ten nejvyšší trest.“

„Žádný vojenský soud se konat nebude, pane kapitáne,“ opáčila Lizanne, čímž si od něj okamžitě vysloužila mimořádně nevraživý pohled.

„Co prosím?“ zeptal se Trumane.

„Vůči poručíku Hilemorovi se žádná obvinění vznášet nebudou,“ odpověděla prostě. „Obsazením oné korvantinské lodi a plavbou do jižních moří jednal podle pokynů agentky Útvaru mimořádných operací, jak byste to měl činit i vy.“

„Jaké agentky Útvaru mimořádných operací?“

„Claydon Torcreek a Nezávislá společnost Dlouhé pušky jsou smluvní zaměstnanci mého Útvaru.“

„Nasmlouvali jste je pro bláznivou výpravu do Vnitrozemí, ze které se vrátili se snůškou pohádek.“

„Jejich výprava přinesla své ovoce, byť se nakonec ukázalo pěkně trpké. Je dost dobře možné, že odpověď na naše současné potíže leží na jižních ledových polích. Najít jste ji měl vy, ale tohoto úkolu se nakonec zhostil poručík Hilemore. Proto, jak jsem již řekla, proti němu nebude vzneseno žádné obvinění.“

V Trumanově tváři se prohluboval brunátný odstín a Lizanne dál probodával nevraživým pohledem. „Tohle nestrpím,“ zavrčel. „Až si Námořní výbor přečte celé mé hlášení…“

„Pokud Torcreek a Hilemore neuspějí,“ přerušila ho Lizanne a zlostný výraz mu oplatila vlastním soustředěným pohledem, „během několika měsíců tato eventualita nebude přicházet v úvahu, protože Námořní výbor už nebude existovat.“

Trumane se chtěl opět chopit slova, ale zastavilo ho významné zakašlání kapitána Verrickse. „Myslím, že tuto věc ponecháme na jindy, pane kapitáne. Jsem přesvědčený, že jakmile se tato… chaotická situace dá do pořádku, dojde i na plnohodnotné vyšetřování. Obviněním, která hodláte vznést proti svému podřízenému, se tehdy dostane náležitého zvážení. Pokud jde o současnost, rád bych si poslechl, jak jste se stal velitelem tak neobvyklého loďstva.“

Trumane ještě chvíli opanovával svůj hněv, poté se od Lizanne odvrátil a promluvil už výhradně k Verricksovi. „Příležitost byla jediná válečná loď v Lossermarku. Poněvadž nepřijížděl žádný náklad a Vnitrozemí se uzavřelo veškerým dobyvačným skupinám, s madam Hakugenovou jsme se dohodli, že bude třeba provést pokus o evakuaci.“

„Takže na vašich lodích se plaví veškeré obyvatelstvo Lossermarku?“ zeptal se Verricks.

Trumane zůstával netečný, ale šálek kávy madam Hakugenové ustrnul na cestě k jejím rtům a Lizanne si všimla, jak se jí třese ruka, když ho zvolna odkládala. „Lossermark je velký přístav,“ řekla s pohledem upřeným kamsi před sebe. „Prostor pro všechny jsme neměli. Místo automaticky dostaly matky s dětmi, stejně jako příslušníci Obranných a bezpečnostních oddílů. Ostatní museli losovat, včetně mě. Situace…“ Zajíkla se, rychle zamrkala. „Situace se v den odjezdu znepokojivě vyhrotila.“

„Na lodi se pokusila násilím vecpat banda lovců hlav a další lůza,“ navázal Trumane. „S těmito potížemi rázně zatočilo několik výstřelů z Příležitosti.“ Napil se kávy a Lizanne viděla, že jemu se ruka nadále ani nezachvěla. „Do Dřiny s tou prašivou sebrankou,“ dodal. „Zbabělci jedni zbyteční.“

Když Lizanne sledovala, jak si madam Hakugenová ubrouskem otírá slzící oči, vzpomněla si na své vlastní náročné dny, kdy stála v čele carvenportského odporu. Jakkoli složitá byla ke konci situace, byla přinejmenším ušetřena nutnosti uchylovat se k takovému rozhodování. „Nepochybuji, že jste udělala to nejlepší, madam,“ pronesla k bývalé revizorce. „Připadá mi, že v poslední době před námi stojí pouze složité volby.“

„Čelili jste při plavbě na sever nějakým mimořádným událostem?“ zeptal se Verricks.

„Tři dny po vyplutí jsme přišli o jednu loď v bouřce,“ odpověděl Trumane. „Starý nákladní člun na přepravu uhlí, který byl sotva schopný plavby. Další dvě lodi se o den později odpojily a někam se vydaly na vlastní pěst. Nehodlal jsem marnit čas jejich pronásledováním.“

„Draggové na vás neútočili?“ zeptala se Lizanne.

Trumane po ní bleskl mrazivým pohledem a zavrtěl hlavou. „Za celou plavbu jsme neviděli ani jednoho. Přivádí mě to k myšlence, jestli všechny ty báchorky, ve kterých řádí spousty draggů a vraždí zástupy Zkažených, nejsou právě jen tímhle – báchorkami.“

„Všechno je to naneštěstí pravda,“ ujistil ho Verricks a v nevraživém úsměvu se mu vyboulily licousy. „Feros umlkl. Už dva dny s ním nejsme schopni navázat transové spojení.“

„Pro to může existovat celá řada důvodů,“ řekl Trumane. „Kupříkladu mezi lidmi, kteří jsou za trans odpovědní, se může zničehonic začít šířit chřipka.“

„To je pravda. A proto tam hodlám bezodkladně vyplout. Tímto vám vydávám rozkaz, abyste se k nám připojili.“

„Na těch lodích musí být tisíce civilistů,“ řekla Lizanne. „Teď po nich budete chtít, aby jeli právě tam, odkud se snaží uprchnout.“

„Přesně je jich třicet dva tisíc,“ podotkla madam Hakugenová. „A na moři už jsou až příliš dlouho. Naše zásoby nejsou bezedné a Feros je nejbližší přístav.“ Kývla hlavou ke kapitánu Verricksovi. „Rádi se poplavíme pod vaší ochranou, pane.“

Verricks si slabě a rozpačitě odfrkl, čímž Lizanne sdělil všechno, co potřebovala vědět o jeho úmyslech. „Kapitán Verricks vám ochranu nenabízí, madam,“ řekla. „Hodlá se spřáhnout pouze s Příhodnou příležitostí a do Ferosu plout nejvyšší možnou rychlostí. Příležitost je krvespal a na naší lodi jsou tři Krvožehnaní, což znamená, že motory obou plavidel bude možné roznítit na plnou kapacitu. Přepočítala jsem se v něčem, pane kapitáne?“

„Jde o vojenskou nutnost, slečno,“ popotáhl Verricks. „Jak jste to sama řekla. Čekají nás samé složité volby.“

„Pokud tyto lidi opustíte,“ řekla mu Lizanne a každé slovo pronesla s velkým důrazem a precizností, „ve srovnání s hlášením, které vytvořím pro potřeby Výboru ohledně vašeho jednání, bude hlášení kapitána Trumana ohledně poručíka Hilemora učiněné milostné psaníčko.“ Tvrdě se mu zadívala do očí a uviděla v nich strohé odhodlání profesionálního a dlouholetého protektorátního důstojníka.

„Jakkoli respektuji rady agentky Útvaru mimořádných operací,“ opáčil Verricks, „velitelem této lodi zůstávám já…“

„Ale vždyť má slečna Lethridgová pravdu.“

Otočili se k řediteli Thriftmorovi, který se lokty zapíral o desku stolu a přitom si masíroval spánky. Vedle něj stál netknutý šálek kávy. „Nechat tisíce uprchlíků, aby se o sebe nějak postarali uprostřed oceánu, je naprosto bezohledný postup,“ pokračoval Thriftmor, když ruce spustil, aby se na Verrickse zadíval svýma unavenýma očima. „Postup, který nemohu schvalovat a který, a to hlavně a především, neospravedlním před veřejností, jejíž vášně bezpochyby rozjitří nepřátelsky naladěný tisk. Vy sice velíte této lodi, pane kapitáne, ale já jsem člen Výboru a zasloužilý akcionář Kovolodního syndikátu. Vzato kolem a kolem, tohle je moje loď a stejně tak je i…“ mávl rukou k Trumanovi, na jehož jméno se neúspěšně pokusil rozpomenout, „…jeho.“

Thriftmor se odvrátil od Trumanova nevraživého pohledu a nabídl úsměv madam Hakugenové. „Vaše lodě se k nám přidají, madam. Společně poplujeme do Ferosu, kde, bude‑li nám přát štěstí, najdeme bezpečné útočiště.“ Vstal a v mírném předklonu zamířil ke dveřím. „Budu ve své kajutě. Klepejte na mě prosím jen v těch nejnaléhavějších případech.“

* * *

Makaria našla v zadní části prostřední paluby podle zvuku příčné flétny, k níž se nějakým záhadným způsobem dostal během plavby. Schůzky v oněch místech pro ně byly jakýmsi každonočním rituálem. Od jejich prvního setkání ve smrdutém skorazinském pekle si všímala jeho averze k vážné konverzaci, což bylo něco, co – podobně jako jeho hudbu – vítala jako dočasnou záchranu před starostmi, kterých měla až nad hlavu. Ukázalo se, že Makario na flétnu umí hrát stejně zručně, jako hrával na mechanické piano, a proto bez obtíží poznala i tuto jeho skladbu.

„Takže opět Illemont?“ zeptala se a popošla k zábradlí, o něž se opřela oběma rukama. Dávno mrtvý korvantinský skladatel byl Makariovým velkým oblíbencem, když hrával pro víceméně nevděčné štamgasty u Havíře. „Člověk by si až pomyslel, že si pěstujete posedlost.“

„Takový člověk by měl pravdu,“ odpověděl a flétnu sklopil. „Ale co je láska, když ne posedlost?“

Makario nástrojem ukázal na lodi následující Příhodnou příležitost, spoustu nákladních plavidel a Modrolovců seřazených v dlouhém dvojstupu, jenž se táhl na vzdálenost nejméně dvou mil. „Netušil jsem, že očekáváme společnost.“

„Nikoho jsme neočekávali.“ Lizanne očima klouzala po ztmavlých trupech uprchlické flotily. Ať měl kapitán Verricks ohledně přijetí takového nesourodého shluku lodí jakékoli pochybnosti, nezabránilo mu to vydávat strohé a rozumné pokyny v souvislosti s jejich organizací. Musely zhasit všechna světla a každé lodi bylo přiděleno místo v předem ustanovené plavební formaci. Všem lodím byl rovněž vydán rozkaz za žádnou cenu nezastavovat. „Je mi jedno, jestli kapitánovi spadne do moře babička,“ upozorňoval Verricks. „Kapitána, který zastaví své motory, nechám zastřelit.“

„Pokračujte v hraní,“ pobídla Makaria, protože úpěnlivě toužila po rozptýlení. „Prosím.“

Makario se ladně uklonil a pozvedl si flétnu k ústům. Zakrátko se nad bledou brázdou za lodí linula melodická předehra Illemontovy údajně ztracené „Ódy na zoufalství“.

„Takže jste ji dokončil?“ zeptala se, když flétna dozněla. „Je to vaše rekonstrukce toho slavného ztraceného díla?“

„Pochybuju, že by se dalo někdy dokončit. Nezbývá mi než zaznamenávat své dohady a třeba je časem nějaké talentovanější duše dotáhnou někam dál.“ Odmlčel se a s netypicky zasmušilým výrazem pohlédl na lodi v závěsu za nimi.

„Litujete, že jste tam nezůstal?“ zeptala se Lizanne.

Makario se krátce zasmál a zavrtěl hlavou. „Oba víme, že jsem prakticky neměl na výběr. Kurfiřtka by si se mnou dřív nebo později vyřídila účty. Nemá v povaze odpouštět zrady. Navíc jsem vždycky toužil spatřit zbytek světa, i když má každou chvíli vzplanout.“

„Ještě jste mi neřekl, jak jste se ve Skorazinu vlastně ocitl. Vůbec jste tam nezapadal.“

„Byl jsem zloděj.“ Pokrčil rameny. „A zloději končí ve vězení.“

„Ale ne ve Skorazinu. Tedy pokud se vám nějakým způsobem nepodařilo urazit samotného císaře.“

Makario se podíval na flétnu ve svých rukou a útlými prsty přejel po klapkách. „Moje posedlost, jak jí říkáš, byla vždycky spíš závislost. A závislý člověk udělá pro naplnění své potřeby první poslední. Ten starý Illemontův žák, o kterém jsem ti vykládal, ve mně zažehl oheň, oheň, který bylo možné uhasit pouze pátráním po všem, co tento velikán za života napsal nebo čeho se dotkl. Získání takové sbírky ovšem vyžaduje závratné množství peněz a mí rodiče se sobecky spikli a udělali všechno pro to, abych se narodil jako chuďas. Nadání mi časem zajistilo peníze a v určitých kruzích i špetku slávy, ale k uhašení toho ohně to nikdy nestačilo.

Napřed to byly drobnosti – nějaká ta věc ze šperkovnice, lehkovážně zanechané bez dozoru večer, kdy jsem měl domluvené hraní pro pobavení paní domu. Pak třeba kapesní hodinky, které zmizely ze zásuvky vikomta, který si nejspíš ani nepamatoval, kolik takových hodinek vlastní. K řadě cennějších cetek se samozřejmě nedalo dostat jen tak, ale díky přístupu do domácností příslušníků šlechty jsem měl možnost prozkoumávat terén, než jsem se k nim vydával na kradmé noční návštěvy.

Ukázalo se, že mi docela jde lezení. Hudebníci obvykle mívají silné ruce a kromě toho jsem byl odjakživa dost mrštný. V jedné ošuntělé korvuské čtvrti jsem objevil úžasně příšerného padoucha, který přímo hořel ochotou seznámit mě se všemi tajemstvími vylamování zámků, pokud mu za to budu dodávat pivo a opium.

Díky svým nově objeveným schopnostem jsem zanedlouho nashromáždil dostatek prostředků na rozhojňování sbírky Illemontových artefaktů, a ještě mi zbylo na slušné živobytí. Také jsem pro své zlodějské alter ego získal přezdívku. Říkalo se mi Melouchář. Korvuská společnost byla jeho kousky navenek znepokojená, ale zároveň ji potají těšily. Dámy se oddávaly naprosto nepatřičným obavám, že budou znásilněny ve vlastní posteli, a sloužícím byla odpírána sebemenší porce spánku, jen aby v okázalých rezidencích drželi ozbrojené hlídky. S tím vším se samozřejmě pojilo i velké divadlo. Polovinu cenností, které se v oné době ztratily, jsem neukradl já, pokud je vůbec někdo ukradl. A každá rodina, která se Melouchářovy pozornosti dočkala, zjišťovala, že jí najednou notně stoupla prestiž, záhy následovaly pozvánky na velkolepé společenské akce a večeře pro ty nejvybranější hosty. Všichni chtěli o Melouchářovi slyšet co nejvíc. Vycházela i poněkud vulgární časopisecká edice, ve které hrál hlavní housle a kterou, jak upřímně doufám, zabavil a spálil Kádr. Byla psaná příšerným jazykem, byla úděsně ilustrovaná, ale kupovala si ji i šlechta.

Boháči jsou zvláštní rasa, drahá Kristo. V mnoha ohledech se svou malicherností a citlivostí na lichotky podobají dětem a na tomto světě by se našlo jen málo bytostí takto citlivějších než jeden kdysi pohledný privilegovaný muž. Purkrabí Erbukan nebyl špatný člověk, to určitě ne. Jen zahořkl, protože stárnul a tloustl a byl až příliš důvěřivý vůči mnoha umělecky založeným mladíkům, které si zval do svého domu, do domu, který shodou okolností oplýval jednou z největších světových sbírek notových zápisů. Ochotně mi je ukázal, podněcován nadšením, které jsem tentokrát nemusel ani v nejmenším předstírat. Sbírku zdědil po své nebožce manželce, ženě, v jejíž společnosti trávil tak málo času, jak to jen bylo možné. Bylo mi jasné, že ten starý tupec vůbec netuší, co doma má. Originální, ručně psané notové záznamy, jejichž autory byli ti největší hudební skladatelé, kteří kdy žili, a mezi tímhle vším, aniž by byly náležitě zkatalogizovány, byly i čtyři dosud neobjevené stránky z Illemontovy ‚Ódy na zoufalství‘. Musel jsem je mít! A poté co Melouchář následující noci navštívil rezidenci pana purkrabího, jsem je jeden vzácný týden i měl.“

„Měl jste počkat,“ zkritizovala Lizanne počínání zkušeného zloděje. „Vaši návštěvu měl ještě v čerstvé paměti, bylo nevyhnutelné, že s krádeží spojí zrovna vás.“

Makario se slabě zasmál. „Bylo to prostě příliš lákavé, rozumíš? Jako když beznadějnému opilci zakomíháš před očima láhví toho nejlepšího brandy. Ale prožil jsem nádherný týden, sám s těmi stránkami, skoro jako bych byl v přítomnosti Illemontova ducha. V podstatě jsem nevstával od piana, tak pohroužený jsem byl do hudby. Netvrdím, že to stálo za všechny ty roky ve Skorazinu, ale stálo to za hodně.“

„Předpokládám, že purkrabí měl značné konexe.“

„Ne, ale jeho manželce v žilách kolovala kapka císařské krve a některé z dalších stránek, které jsem tam ukradl, dostala darem od samotného císaře. Melouchář urazil Božství a to už nešlo tolerovat, jakkoli byly jeho machinace zábavné. Purkrabího navštívilo několik příslušníků Kádru, kterým netrvalo dlouho dát si dvě a dvě dohromady. Nejspíš bych měl být vděčný, že mi neamputovali prsty, než mě hodili do té velké zadýmené žumpy. Ale pak bych nikdy nepotkal tebe, má milá Kristo, a cítím, že můj život by byl kvůli takovému nedopatření mnohem chudší.“

„Lizanne,“ opravila ho. „Jak jsem vám už mnohokrát řekla. Moje skutečné jméno je Lizanne.“

„Ach,“ tesklivě se usmál a opět si ke rtům přiložil flétnu, „pro mě budeš vždycky Krista. To ona mi koneckonců dala svobodu.“

* * *

Někdy za úsvitu ji probudila lodní siréna. Signál, dvě krátká zatroubení následovaná dvěma dlouhými, nepatřil k těm, které by slýchala často, a chvíli jí trvalo, než ho zařadila: „Na dohled plavidlo v nesnázích.“ Honem se oblékla a ujistila se, že flakony v jejím Pavoukovi jsou plné produktu, a poté si ho připjala k zápěstí. Zamířila na můstek, kde službukonající důstojník dalekohledem mířil na jakýsi objekt asi třicet stupňů na levoboku. Oknem na můstku zahlédla jednoho praporčíka, jak na dolní palubě domlouvá partičce lodníků, kteří přes hrazení spouštěli člun.

„Co tam je?“ zeptala se důstojníka, který jí ochotně podal dalekohled. Nepotřebovala Zelenou, aby rozeznala, nač jím mířil: baňatou siluetu na pozadí rudé jitřní oblohy, kývající se při nepravidelném, ale neúprosném sestupu k vlnám. Okamžitě jí to došlo. Mohla to být pouze jedna věc, něco, co viděla ve formě nákresů před několika měsíci, něco, co za tak krátkou dobu mohlo zkonstruovat jen velice málo lidí na světě.

„Vzdálenost?“ zeptala se službukonajícího důstojníka.

„Jen něco přes míli,“ odpověděl.

Lizanne si dalekohled u oka ještě chvíli přidržela, sklouzla jím od aerostatu k moři a zase nahoru a snažila se odhadnout, jak dlouho může trvat, než stroj dokončí sestup. Věděla, že je to příliš daleko. Člun se k nim tak rychle nedostane.

„Udržujte loď na minimální rychlosti,“ řekla muži, kterému předala dalekohled, a zamířila ke dveřím. „Směr třicet stupňů doleva. Z mého pověření, kdyby měl kapitán nějaké otázky,“ dodala, než vykročila ven.

Přešla k lávce před můstkem a na Pavoukovi zmáčkla tlačítko, aby si do těla vpravila plný flakon Zelené. Zatímco jí produkt zaplavoval tělo, chviličku se musela zklidňovat, potom se přenesla přes zábradlí a několika ohromujícími skoky zamířila podél palubní nástavby dolů, aby nakonec přistála vedle skupinky zápasící se člunem. Mužům se ho už podařilo dostat přes hrazení a spustit na hladinu, kde se teď pohupoval na vlnách. Teď ráno foukalo, moře bylo zvlněné a o to byl celý tento manévr složitější.

„Vy.“ Lizanne ukázala na velícího praporčíka. „Chopte se kormidla. Vy a vy.“ Prsty ukázala na dva nejstatnější muže ve skupině. „Nastupte si do člunu. Zbytek poodstoupí.“

Přeskočila bariéru a přistála uprostřed člunu, kde se okamžitě posadila a zaklesla vesla do havlenek. „Hoďte sebou!“ přikázala, když si všimla, jak na ni její tři vybraní muži nechápavě civí. Praporčík zareagoval nejdřív, štěkl pokyn na oba námořníky, kteří se za ním vydali dolů po síťovině na trupu Příhodné příležitosti.

„S tím se netrapte,“ řekla Lizanne námořníkům, když se chopili vesel. „Jen mi narušíte rytmus. Jste připraveni?“ zeptala se a otočila se k praporčíkovi, který poslušně zaujal pozici u kormidla. „Pevně se držte,“ řekla a pustila se do veslování.

KAPITOLA VI

CLAY

„Máte mapy?“ Kriz otázku položila s ostražitým výrazem a vyhnula se tvrdému, tázavému pohledu, který jí Hilemore věnoval, než přešel ke svému tlumoku, uloženému v koutě kapitánské kajuty.

„Jižního ledového Šelfu a Záškrty,“ prohlásil, když vytáhl srolovaný arch voskovaného pergamenu a rozložil ho na stůl. „To jediné, co jsem mohl potřebovat po vylodění z Mimořádné.“

Clay Kriz sledoval, jak si mapu prohlíží a pak nad ní vrtí hlavou. „Ne. Potřebuju mapu…“ Odmlčela se a Clay poznal, že se chystá vyslovit jméno ze své vlastní doby. „Arradsie,“ dokončila a tím, jak mírně obrátila oči v sloup, naznačila, co si myslí o moderním označení tohoto kontinentu.

Kapitánovi se zjevnou netrpělivostí zaťaly čelisti, ale nic neřekl a ve stole otevřel zásuvku. „Kapitán Bledthorne byl sice bídný pirát,“ podotkl Hilemore, zatímco vysouval svazek papírů, „ale zároveň to byl dostatečně slušný mořeplavec, aby uznával hodnotu map. Předpokládám, že většinu z nich ukradl. Jsou v překvapivě dobrém stavu, což nejspíš souvisí se sterilitou ovzduší.“

„Mráz ve vzduchu zabije většinu rozkladných činitelů,“ řekla Kriz, která se už probírala mapami a upírala na ně pozornost. „Tady,“ ukázala na mapku, v níž Clay rozpoznal zpodobnění jihovýchodní Arradsie. Ačkoli neměl tušení, co má Kriz v úmyslu, nepřekvapilo ho, když prstem spočinula na jedné dobře známé krajinné dominantě.

„Křišťálový jezero,“ řekl.

„Mí lidé mu říkali ‚Božské zrcadlo‘.“ O rty se jí otřel smutný, nostalgický úsměv. „Za klidných nocí jeho hladina téměř dokonale odrážela hvězdy na obloze. Během letních měsíců, kdy se Devos shromažďoval vzdát díky Dobrodincům, tam směřovaly poutě.“

Hilemore si potichu odfrkl podrážděním z tolika věcí, které mu zjevně nedávaly žádný smysl. „A dnes má to místo jakou důležitost?“ zeptal se.

„Něco tam je.“ Kriz rukou zabloudila k drobnému křišťálu, jejž nosila na řetízku kolem krku, křišťálu, kterým se ji pokusil zabít Zembi. Prozatím Clayovi neprozradila, jaký má význam, a uvedla k němu pouze jediné slovo: Paměť. „Něco důležitého.“

„Slečno,“ vydechl Hilemore tónem potlačované zlosti, „jak už bylo řečeno, nemám příliš velkou shovívavost s nejasnostmi a mlžením. Mluvte jasně a řekněte mi naprosto přesně, co je Křišťálové jezero zač a proč je tak důležité.“

Kriz se podívala na Claye a očividně se od něj domáhala podpory, ale jeho vlastní touha dobrat se odpovědí byla přinejmenším tak silná jako ta kapitánova. „Taky už nevidím žádný důvody pro tajnosti,“ sdělil jí.

„Znalosti, které mám, jsou nebezpečné,“ zatěkala pohledem mezi Clayem a Hilemorem. „Jsou nebezpečné pro vás, pro celou vaši civilizaci…“

„Musíme se popasovat s ještě naléhavějším nebezpečím,“ přerušil ji Hilemore. „Jak už vám řekl pan Torcreek.“

„S Bělokožcem.“ Přikývla a zavřela oči ve zkormoucené tváři. „Já vím a bojíte se ho oprávněně. Nikdy by nás ani nenapadlo, že může být schopný tak silné… nenávisti.“

„Tak jste toho netvora nejspíš neměli vůbec šlechtit,“ řekl Clay. „Ale jelikož jste to udělali, řek bych, že je na vás, abyste zas dala věci do pořádku.“ Poklepal prstem na mapu. „Začněme tady. Existuje jedna stará legenda o úžasný létající lodi s pokladem, která skončila na dně Křišťálovýho jezera. Vsadím se, že to vaše důležitý něco s tím nějak souvisí.“

„Předpokládám, že ano, ale loď to nebyla.“ Otevřela oči a Clay si všiml, že křišťálový střep svírá tak pevně, až jí zbělely klouby na prstech. „Byl to aerostat, podobný tomu, kterým jsme unikli z podzemní enklávy. Ukradl ho můj bratr, když se před tisíci lety sám vydal na takový únik.“

„Váš bratr?“ zeptal se Clay. „Myslíte někoho z těch dalších Krvožehnanejch dětí?“

„Hezkhiho,“ přikývla. „Vyrostl z něj náš nejlepší pilot a pravděpodobně ta nejimpulzivnější duše mezi námi. Zatím o tom ale ještě všechno nevím.“

Clay v bezděčné imitaci Krizina počínání rukou přejížděl po řetízku kolem svého vlastního krku, až zastavil na flakonech pod košilí. V jednom byla srdcokrev ukořistěná z Černokožce zabitého pod ledem. Ve druhém bylo malé množství sražené krve z neduživého Bělokožce, kterého Kriz sežehla na prach svým bombometem. Ušetřili bysme si hromadu starostí, pomyslel si. Jeden hlt by nám ukázal cestu. Takovou představu ale téměř ihned zavrhl, protože si vzpomněl, jak silně byl dezorientovaný při své první zkušenosti s krocením moci, která se v ní ukrývala. Připadalo mu, že lidská mysl jednoduše není vyladěná na vnímání budoucnosti, a bál se, že kdyby to vyzkoušel podruhé, mohl by přijít o rozum. Mimoto si byl vědomý hlubokého pocitu nejistoty, který vyvolávala. Kdysi by předpokládal, že takový dar zapudí všechny pochybnosti a poskytne odpovědi na všechny otázky. Jenže on pouze vyvolával nekonečné otázky.

Clay nechal ruku z flakonů sklouznout a kývl na střep v Krizině pěsti. „V něm asi bude celej příběh, co?“

„Zembiho vzpomínky,“ odpověděla, když ruku otevřela, aby jim ukázala dýkovitý kus křišťálu. „Ale abych se k nim dostala, budu potřebovat to, co je v tom aerostatu. Hezkhi uprchl z enklávy a před tím, co zabilo ostatní a Zembiho proměnilo v toho… netvora. To mi řekl na smrtelné posteli. Hezkhi odletěl a něco si s sebou vzal.“ Prsty obkreslovala nepravidelný protáhlý tvar Křišťálového jezera. „Je tam další křišťál… černý křišťál. A pokud něco dokáže Bělokožce porazit, je to právě on.“

* * *

Jack je o den později odtáhl z dosahu ledových ker. Clay cítil, jak v draggovi sílí vyčerpání, když Hrůzoheň dovlekl do Záškrty, onoho širokého pásu vody, který tvořil nevelké moře mezi Záškrtou a původně pevnou ledovou hradbou Šelfu.

Pusť ho, promluvil k Modrokožci z přídě, kde si zvykl stát několik uplynulých dní. S tímto pokynem vyslal do draggovy mysli obraz uvolněného lana a Jack okamžitě otevřel čelisti. Jen co mu vyklouzlo z tlamy, převalil se a Clay ucítil, jakou má z uvolnění radost. Cítil rovněž Jackův hlad, potřebu, jež s pokračující cestou ledem narostla do znepokojivých rozměrů.

Plav si, řekl mu Clay a předal mu obrazy velryb a mrožů, které našel v Jackových vzpomínkách. Lov. Vrať se, až zase zesílíš.

Jack ještě chvíli setrvával na hladině, nad níž se mu pohupovaly oči. Clay cítil, jak se zdráhá odpoutat z jejich spojení. Na vzdálenosti nezáleží, ujišťoval ho Clay, aniž si byl jistý, jestli zvíře této myšlence rozumí. Uslyším tě, ať budeš kdekoli.

Z Jackova chřípí vyrazily dva sloupce dýmu, když si odfrkl ve zjevném souhlasu, a zmizel z dohledu. Clay ho ještě chvíli sledoval, vnímal dojmy z jeho lovu poté, co se zanořil do hlubin a vyladil své neuvěřitelně citlivé uši na ozvěny, které by ho mohly navést ke kořisti. A během několika vteřin Jack zaznamenal první úspěch. Ozvalo se několik slabých šplíchnutí a tlumených štěknutí, které prozradily, že ve vzdálenosti několika mil východním směrem narazil na stádo tuleňů. Jack je začal pronásledovat a Clay se odtáhl z jeho mysli.

„Zdá se, že jsme přišli o motor, pane Torcreeku.“

Clay se otočil a uviděl, že kousek od něj stojí Hilemore a jeho mohutný první důstojník. Kapitán se ke Clayovi během plavby sice přestal chovat tak podezíravě a kriticky, ale v Ostrovanově výrazu se čistá nedůvěra stále ještě zračila. Takový postoj by v Clayovi za běžných okolností probudil ostražitost, protože Steelfine byl vyšší a širší v ramenou než Cralmoor, jiný nebezpečný Ostrovan, kterého Clay poznal v minulosti, ale v souvislosti se Steelfinem ho uklidňovalo vědomí, že tento Ostrovan není schopen udělat nic, co mu neporučí jeho kapitán.

„Má hlad,“ opáčil Clay. „Zakrátko se zase vrátí.“

„A my se v mezičase necháme unášet proudem,“ poznamenal Steelfine.

„Kotvu snad máte, ne?“

Clay se vydal pryč a při sestupu do nákladového prostoru Ostrovanovu hrozivému pohledu nevěnoval žádnou pozornost. Loriabeth našel vedle Sigorala, na místě, z něhož od příchodu na palubu sotva odcházela. S úlevou si všiml, že Korvantinec je vzhůru, ačkoli měl znepokojivě vyzáblou tvář, když upíjel řídký vývar, který mu Loriabeth uvařila z jejich rychle se tenčících zásob.

„Jsem rád, poručíku, že jste zpátky mezi náma,“ řekl mu Clay překvapený svou vlastní upřímností. Sigoral byl důstojníkem Korvantinské říše poněkud licoměrné povahy, a tudíž, technicky vzato, nepřítel. Clay však věděl, že kdyby nebylo Sigoralova mistrovství při zacházení s karabinou, on i jeho sestřenice by s velkou pravděpodobností zahynuli pod ledem. Také to byl Krvožehnaný, a tudíž nesmírně cenný společník pro budoucí útrapy, takže ani v tomto směru by nebylo vhodné chovat k němu nevraživost.

„Zdál se mi sen, ve kterém jsem se topil v moči,“ odpověděl Sigoral a ušklíbl se, když polkl další lžíci vývaru. „A chutnala líp než tohle.“ Uhnul, když Loriabeth naznačila, že mu chce jednu ubalit.

„To byla maska,“ řekl Clay a posadil se na nedaleký sud. Poručíkovi vysvětlil, co zažili s plynem a jak je Jack odvlekl od hory Reygnar. „Tahle plavba je zatím jedno velký dobrodružství. A to ještě zdaleka neskončila.“

„Už jste řekli kapitánovi…?“ odmlčel se a Clayovi i Loriabeth věnoval tázavý pohled.

„Že jste prolhaný, obojaký korvantinský sráč?“ zeptala se Loriabeth. „Jasně že jsme mu to řekli.“

„Potřeboval vědět, že na palubě máme dalšího Krvožehnanýho,“ doplnil Clay. „Nakonec je to jeho loď, ať je jaká chce.“

Otočil se, když k němu z vedlejšího lůžka dolehl proud tlumeného blábolení. Scrimshine upadl do jakéhosi polovědomí, poté co mu Skaggerhill naordinoval veškerou zbylou Zelenou. Už měl lepší barvu a také polevily jeho záchvaty kašle, ale s výjimkou občasných záchvatů žvatlání v jakémsi neznámém dalcijském nářečí nevykazoval téměř žádné známky bdělosti.

„Vsadím se se Skaggsem o dvacet papírů, že to nedá,“ prohlásila Loriabeth. Necitlivost její poznámky ostře kontrastovala s měkkostí jejího hlasu.

„Tak to prohraješ,“ sdělil jí Clay. „Já tyhle typy znám, a umíraj jenom stářím. Je to, jako kdyby život prostě nebyl dost krutej, aby je zabil.“

* * *

Jack se nevrátil do soumraku, ačkoli pohled na zrudlou vodu a roztrhané tuleně Clayovi napověděl, že dragg aspoň zčásti ukojil svůj hlad. Posádka si k večeři rozdělila skromnou polévku a k ostatním se poprvé přidal i Sigoral. Přes dosud nezhojené oko se mu táhla páska a Clay si všímal, jak se mu stahuje tvář, když se usilovně snažil potlačit opakující se bolestivé křeče. Konverzace byla tlumená a často ji přerušovaly Scrimshinovy delirické výbuchy.

„Aspoň má ještě energii nadávat,“ poznamenala Loriabeth po jedné takové dlouhé dalcijské tirádě.

„On nenadává, slečno,“ řekl jí Hilemore. „On se modlí.“

„Vy umíte dalcijsky, kapitáne?“ zeptala se.

„Trochu. Před Krizí jsem asi rok strávil v dalcijských vodách. Tento jazyk se neučí snadno, protože na jednotlivých ostrovech má různou podobu. Ale modlitby k předkům se vždycky pronášejí tímtéž posvátným jazykem, který slouží také jako společný jazyk pro obchodní účely.“

„Já jsem zase slyšel, pane,“ ozval se Steelfine, „že během Dalcijské krize docházelo k řadě nádherných střetů. Musím říct, že mě mrzí, že mi unikly.“

„Ke střetům docházelo, pane poručíku,“ přitakal Hilemore a jeho tvář nabyla vážného výrazu. „A že jich bylo! Ale za nádherné bych je určitě neoznačil.“

„Aliance pirátských lodí se pokusila zmocnit korporátních držav,“ řekl Sigoral. „A byla na hlavu poražena. To nám bylo přinejmenším řečeno.“

„Dalciané kupodivu nemají výraz pro piráty,“ odpověděl Hilemore. „O tom, jestli bude nějaká loď zajata, potopena nebo propuštěna, rozhoduje složitý spletenec klanových pout a neurovnaných svárů. Říká se mu ‚Mehlaja‘, což lze přeložit zhruba jako ‚pavučina mnoha pavouků‘. To mají místo psaných zákonů a tento přístup se po staletí ukazoval jako mimořádně účinný při udržování určitého zdání pořádku, samozřejmě do doby, než o sobě dal vědět korporátní svět.“

„Staré vždy padne za oběť novému,“ ozval se zřídka slyšený hlas. Všechny oči se otočily ke Kazateli, který dopil poslední zbytek řídké polévky, vstal a bez dalšího slova zamířil ke schodům.

„Prorokovo písmo,“ vysvětloval Braddon poté, co Kazatel vystoupal na horní palubu. „Přijde mi, že v téhle době nemluví o ničem jiném. Pokud teda vůbec mluví.“

„Ať si klidně mlčí nebo mluví,“ řekl Hilemore. „Jsem vděčný za jeho zrak.“

Scrimshinovo blábolení zesláblo do šepotu, když k nim dolehl jakýsi nový zvuk, slabé zasvištění a zadunění zvenku, po němž následovalo hulákání hlídek na palubě.

„To bylo dělo?“ zeptal se Braddon, když se všichni ztěžka zvedli.

„Signální raketa,“ opravil ho Hilemore. „Zdá se, že máme společnost, a dokonce je možné, že bude přátelská.“

Clay se přidal k vlně ženoucí se na horní palubu a k hrazení na pravoboku, kde jeden z mužů na hlídce ukazoval do tmy. „Asi třicet stupňů od přídě,“ říkal Hilemorovi, který se do přítmí pokoušel zadívat dalekohledem. Po chvilce se ozvalo další zasyčení a Clay uviděl, jak do noční oblohy stoupá silný proud jisker a vzápětí se proměňuje v jasně žlutou květinu, kterou vmžiku následovalo duté zadunění vzníceného prachu.

„Zapálit pochodně!“ přikázal Hilemore a sklopil dalekohled. Clay si přitom všiml, jak mu na rtech pohrává úsměv. „Všichni přiloží ruku k dílu. A co nejrychleji, chlapci.“

Pochodeň měl zakrátko v ruce každý člen posádky. Hilemore své svěřence rozestavil k hrazení a řekl jim, aby jimi mávali vysoko nad hlavou a do toho co nejhlasitěji křičeli. Za několik vteřin se z přítmí asi dvě stě yardů daleko vynořily dvě siluety: úzká, elegantní válečná loď, která se klidnou vodou pohybovala jako přízrak, a výrazně méně ladný Modrolovec s kolesy po stranách, který se šinul obklopený bíle zpěněnou vodou.

Clay uslyšel, jak si Hilemore potichu povzdechl a zašeptal: „Říkal jsem jí, aby nečekala.“

* * *

„Vypadáte, jako by vás sežral a vysral dragg,“ pozdravila Hilemora Zenida Okanasová. Mezi Mimořádnou a Hrůzohněm natáhli provizorní lávku. Jak bylo zjevným zvykem, poslední, kdo opustil starou plachetnici, byl kapitán.

„Tak to musím vypadat lépe, než jak se cítím,“ odpověděl Hilemore, než se formálně uklonil a dodal něco ve varestijštině. Clay v tomto jazyce rozuměl pouze několika slovům, ale všiml si, že z následného dialogu čiší až jakási vznešenost, jako by oba dodržovali pravidla nějakého obřadu. Zenida pronesla několik krátkých vět, potom se uklonila a ustoupila. Clay porozuměl poslední větě, kterou vyřkla, když Hilemore z lávky vkročil na palubu fregaty: „Vítej doma, mořský bratře.“

Hilemore se na Mimořádné rozhlédl po palubě a palubní nástavbě a souhlasně pokýval hlavou. „Rád vidím, že jste ji udržovala v dobrém stavu.“

„Nic jiného se taky moc dělat nedalo,“ odpověděla, než pokývla směrem ke Vzdálenému světlu, které kotvilo nedaleko od nich. „Pokud pominu jednu menší vzpouru.“

„Vzpouru?“

„Vypadá to, že po tom, co si prorazili cestu Záškrtou, se polovině posádky Světla dvakrát nechtělo držet naši dohodu. Starému kapitánovi se podařilo vyváznout ve zdraví díky vašemu panu Talmantovi, ačkoli tomuto chlapci nezbylo než namířit zbraň na loďmistra. Narazili jsme na ně, když jsme mířili ven, přesvědčili jsme Tidelowa, aby se s námi vrátil, i když tedy moc přesvědčovat nepotřeboval. Myslím, že se mu příliš nezamlouvala představa plavby na sever s tolika členy své posádky uzamčenými v nákladovém prostoru. Nabídla jsem, že je vyhodíme přes palubu, ale o tom nechtěl ani slyšet.“

„Vzpomínám si, že jsem vám dal pokyn, abyste zbytečně neotáleli.“

Clay viděl, jak Zenida ucukla před Hilemorovým pohledem a ukázala na vzdálený přísvit na jižním obzoru. „Pochopila jsem to jako znamení, že bychom měli ještě chvíli počkat. Akina si navíc myslela, že je to hezká podívaná.“

Clay viděl, že pirátčina dcera postává opodál, třebaže oči neupírala na sopku, nýbrž na Kriz. Našla si místo kousek od Claye a ve tváři se jí zračila směsice obezřelé nejistoty a fascinace, když ho sledovala, jak se nemůže nabažit pohledu na Mimořádnou.

„Kdo je to?“ zeptala se Akina a na Kriz ostře ukázala prstem, drobný obličej stažený podezíravostí. „Je nová a vypadá divně.“

Clay si všímal, že ohromení nevykazuje pouze ona. Na Kriz nevěřícně zíralo i několik členů posádky Mimořádné.

„Vsadila bych se, že na Kraghurstově stanici jste ji nenašli,“ prohodila Zenida k Hilemorovi.

„Jmenuje se Kriz,“ odpověděl Clay, když lodníkům opětoval pohled. „Je tady se mnou.“ Je to jiný, uvědomil si při zkoumání jejich tváří. Většinou na nich byl vidět elementární strach z neznáma, který se mísil s touhou, aby celá tato dlouhá a vyčerpávající expedice už skončila. Předtím to takové nebylo, všichni ho následovali přes nekonečné míle oceánu a mnoha nebezpečími, aniž cokoli zpochybňovali nebo dělali drahoty. Teď viděl, že si řada z nich klade otázku po důvodech.

Už poznal, jak stejnou zmenšenou víru v něj projevovali Hilemore a ostatní na Hrůzohni, a připsal to vypjatosti situace, v níž se nacházeli, ale teď chápal, že věc sahá hlouběji. Copak jsi nikdy nepřemýšlel, proč byli tak ochotní tě následovat? zeptal se ho duch Stříbrnky a dovedl ho k pochopení, že se mu nějakým způsobem podařilo tyto lidi očarovat, stejně jako Stříbrnka očarovala příslušníky Dlouhých pušek během pátrání po Bělokožci. Teď toto kouzlo pominulo. Teď byl jen neregistrovaný Krvožehnaný ze Slepých, který se k nim vrátil s něčím nemožným.

Odpověď ho napadla, když Hilemore postoupil kupředu a vydal sérii rozkazů, po níž se posádka rozběhla k přiděleným úkolům, byť s mnoha podezíravými nebo ohromenými pohledy směrem ke Kriz. Stříbrnka, pomyslel si Clay. Část z ní dál žila ve mně, ta část, která dokázala přinutit Nekrvožehnaný, aby mě následovali jen pod příslibem jakýhosi přeludu. A já to zabil, když jsem zabil to, co z ní zbejvalo.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Kriz a Clay si uvědomil, že se mu všechny tyto myšlenky musejí odrážet ve tváři.

„Naprosto,“ zalhal a přinutil se k úsměvu. „Ale myslím, že před sebou máme dlouhou a náročnou cestu.“

* * *

„Křišťálové jezero?“ V Zenidině tváři byla patrná podivná směsice pobavení a zlého tušení. „Tam máme namířeno?“

Hilemore na Mimořádné svolal schůzku do důstojnické kajuty. Stál u mapového stolu, obličej prostý dřívějšího mohutného plnovousu, on sám v čerstvé uniformě. Ačkoli měl Clay za to, že jejich kapitán přestál pustošivé účinky ledu lépe než všichni ostatní, uniforma mu i přesto na několika místech volně visela, byť Hilemore sám se držel stejně rovně jako vždy. Kromě Claye a Zenidy byli přítomni už jen Braddon s Kriz.

„Znáte ho?“ zeptal se kapitán Varestijky.

„Vím o něm, jak bych nejspíš měla. Zemřel tam můj otec.“ Při pohledu na mapu – postihující oblasti jižního pobřeží Arradsie podrobněji než starožitné mapy mrtvého kapitána Bledthorna – se Zenidě smutně křivil obličej. „Na poslední z jeho mnoha bláhových a nákladných výprav za mytickými poklady. Nikdy jsem nezjistila, co přesně se s ním stalo. Odešel na výpravu a už se nikdy nevrátil. Doufala jsem, že se ho sama jednoho dne vydám hledat, ale vždycky mi v tom zabránily obchodní tlaky. A musela jsem taky myslet na dceru.“

Clay otevřel Scribersonův deník a vtom se mu něco rozeznělo v paměti. Díky kožené vazbě nedošly stránky újmy, ani když svůj tlumok hodil do moře. „Pan O.,“ řekl, když našel sérii zápisků, jež odpovídaly jejich cestě přes jezero. „Panenskou řeku zmapoval nějakej pan O.“

„Jako Okanas.“ Zenida se na něj zamračila, pohled upřený na deník. „Co je to?“

„Deník jednoho mrtvého muže,“ odpověděl Braddon a pokračoval líčením jejich zážitků od Křišťálového jezera. „Nejvíc se o něj zajímal doktor Firpike. Škoda že jsme veškeré jeho písemnosti nechali v hrobě, kde jsme ho v Měděchodech pohřbili.“

„Zdá se, že Scribers si dělal spoustu poznámek,“ řekl Clay, aniž deníkem přestal listovat. „Hádám, že Firpikovi nedůvěřoval tak, aby se s ním pozdějc podělil o to, co ví.“ Zarazil se, když došel k jednomu specifickému záznamu, řádce textu s podtrženými slovy „Přeložený dalcijský text – Rané Satura Magisterium“. „‚Nádoba zázraku‘,“ četl Clay nahlas. „‚Nespoutaná zemí ani mořem, spočinuvší s drahocenným pokladem pod stříbřitými vlnami.‘“ Pozvedl pohled k Zenidě. „Máte tušení, co to znamená?“

„Vztahy mezi mým otcem a mnou během tří let před jeho zmizením… za moc nestály. Vím, že skoro dva roky vyplácel podstatnou část svého jmění jednomu řemeslníkovi. Uprchlému Korvantinci, který měl plán přístroje, co mohl člověku umožnit dýchat pod vodou. Takže dostat se k tomu, po čem se pídil, nebude jen tak. Místo bude zaznačené na některé z jeho mnoha map, ale ty jsou všechny pod zámkem v rodinném archivu v Highwallu.“

„Firpike říkal, že ten příběh pocházel z nějaké dalcijské legendy,“ nadhodil Braddon a vraštil čelo, když se pokoušel rozpomenout na podrobnosti. „Prý skoro tři tisíce let staré.“

Clay se otočil ke Kriz. „Přijde mi to moc brzo, aby to mohl bejt Hezkhi.“

„Ta legenda je sice tři tisíce let stará,“ namítla, „ale příběh, který ji inspiroval, mohl být mnohem starší. A nevíme přesně, kdy se probudil. Mohl spát celá staletí.“

Clay si povzdechl, když Zenida a Braddon na Kriz nechápavě zamžourali. „On je to… vážně dlouhej příběh,“ začal Clay.

* * *

Kriz vyjekla a odtáhla se, když plameny svíčku pozřely v jednom prudkém závanu horka a na záďovém hrazení zanechaly loužičku kanoucího vosku. „Nechápu, proč v tomhle nejste lepší,“ řekl Clay, zatímco se díval, jak se Kriz rychle narovnává a dlaní si uhlazuje vlasy ve snaze zastřít rozpaky. „Křišťál přetvoříte do růže, ale Červenou nezapálíte svíčku?“

„Červená plazma nebyla nikdy moje specialita,“ odpověděla poněkud škrobeně. „Požehnání, jak mu říkáte, se v mé době chápalo jen hodně málo. Vaši lidé mají stovky let praxe. Pokud jde o křišťály, manipulovalo se s nimi mnohem snáz než s jiným materiálem. Skoro to vypadalo, jako by se změnit chtěly.“

„Zkusíme to ještě jednou.“ Clay vytáhl z kapsy krabičku a vyňal z ní jedinou zápalku. „Něco menšího by mohlo fungovat líp,“ řekl, položil ji na hrazení a odstoupil. „Soustřeďte se na hlavičku. Oheň půjde tam, kam zamíří vaše oči. Cejtíte to, že? Červenou ve svých žilách. Zkuste o ní uvažovat jako o sudu, plným energie. Musíte ji popouštět jenom po troškách.“

Kriz pohled upírala na zápalku a soustředěním se jí kabonilo čelo. Claye záhy potěšilo, když uviděl, jak se mezi ní a zábradlím objevilo slabé mihotání horka a do toho vzplanula hlavička zápalky. Oheň byl ale pořád prudký, zápalku spálil ve zlomku vteřiny a na zábradlí zanechal špetku černého popela, ale prozatím to byl její nejvíce usměrněný pokus.

„Chci to zkusit znovu,“ řekla Kriz. „S něčím větším.“

„Produkt máme od kapitána na dost přísnej příděl,“ opáčil Clay. „Pro trénink je vyhrazenejch vždycky jen pár kapek.“

„Tahle loď opravdu jede na Červenou plazmu?“ zeptala se a pohledem obsáhla palubní nástavbu fregaty.

„Snad jste si nemyslela, že máme jenom plachetnice?“

Z jejího lehce rozmrzelého výrazu vyčetl, že si ve skutečnosti právě toto myslela. Ačkoli spolu v transu sdíleli mnohé, bylo zřejmé, že o sobě a o érách, kterých byli dětmi, stále vědí relativně málo. Je to výraz opovržení, pane Torcreeku, řekl Sigoral během jejich pobytu v tom podivném světě dole. Tak o nás smýšlí. Pro ni jsme jen užiteční primitivové.

„Říká se tomu termoplasmatický stroj,“ pokračoval a bedlivě ji sledoval, aby posoudil její reakci. „Jenom jeden nebo dva flakony Červený stačej na to, aby tahle loď frčela s větrem o závod, a to je ještě ve srovnání s jinejma pěkně líná.“

„Pozoruhodné,“ zamumlala Kriz, ačkoli jí potemněl zrak, když jím spočinula na zadní dělostřelecké baterii. „Takový pokrok, a přesto pořád vedete války.“

„Svět je velkej. Řek bych, že je v něm hodně, za co se stojí bít.“

Oba se současně otočili, když se z paluby Vzdáleného světla, kotvícího asi padesát yardů nalevo, zvedl křik. Pořád bylo brzo, neboť Hilemore chtěl před vyplutím na sever vyčkat, až plně vyjde slunce. Už se však rozednilo dost na to, aby viděli, jak víry směrem ke všem třem lodím pročesávají vysoké ostny. Ačkoli se posádce Modrolovce dostalo varování, že Jack už nepředstavuje hrozbu a někdy se může objevit, vypadalo to, že letité instinkty se snadno nepotlačí. Clay viděl, jak skupinka námořníků horečně nabíjí přední harpunové dělo a ostatní se za ním šikují s puškami v rukou.

„Lekce číslo dvě,“ řekl Clay, otevřel brašničku a vytáhl flakon Černé. „Jak zastavit střelu v letu.“

Dělo vystřelilo přesně ve chvíli, kdy Jack zvedl hlavu nad vodu a v nelíčené nechápavosti zamrkal při pohledu na obrovský zubatý kus železa, vznášející se jen několik yardů před ním. Clay věděl, že se předvádí a že spaluje víc produktu, než by měl, ale Kriz nebyla jediná, kdo potřeboval poučit. Harpuna hlasitě zaskřípěla, když na ní Clay v ostrém úhlu ohnul špičku. Posádka Vzdáleného světla jen ohromeně hleděla a potom ucukla, když po ní Clay poškozenou harpunu mrštil. Do komínu Modrolovce narazila takovou silou, že v něm zanechala hlubokou promáčklinu.

Clay si kolem úst utvořil z rukou kornout a svým nejsilnějším hlasem zařval: „Poslyšte, vy sráči, jestli k němu někdo z vás upře třeba jen nevraživej pohled, příště už ji neotupím!“

Uslyšel slabé zasyčení páry, a když se otočil, uviděl, že Jack vypustil spokojený obláček plamenů a vklouzl pod hladinu.

KAPITOLA VII

LIZANNE

Během veslování k aerostatu vyčerpala většinu své Zelené. Vesla, která člun poháněla rozbouřeným mořem, se jí před očima slévala do šmouh, jako by to byla rotující kolesa parníku. Než k létacímu stroji připluli, dosedl na vlny a jeho gondola se na nich zůstala houpat jako loďka. Mělké boky mu omývala voda a postupně klesal. Nad kabinou se ve větru kýval protáhlý, vzduchem plněný balon a hrozilo, že se zkroutí provazy, kterými s ní byl spojen. Výsledný pletenec by se bezpochyby zřítil na hladinu a celý aerostat by pak klesl do hlubin. Balon se zdál být zhotovený z překrývajících se hedvábných dílců, které se jen třepotaly, když uvnitř každou vteřinou řídl plyn. V gondole byli tři lidé a Lizanne při pohledu na ně zaplavila úleva, která ji přinutila ustat v pohybu, ačkoli ji zároveň sevřelo děsivé zjištění. Otec, Jermajah, Tekela… Ale ne teta Pendilla.

„Hoďte jim provaz,“ poručila dvěma statným námořníkům v čele jejich člunu. Oba muži do gondoly umístili zatížené lano a praporčík u kormidla je nasměroval vedle gondoly. Poslední zbytky Zelené Lizanne spotřebovala právě ve chvíli, kdy se oba dopravní prostředky jejím přičiněním dotkly. Zhroutila se na sedátku a ztěžka oddechovala v důsledku spálení tak velkého množství produktu během tak krátké doby. Proto sotva slyšela dusot a klapot nohou na prknech. Jen seděla se svěšenou hlavou a cítila, jak jí v hrudi buší jako na buben.

„Lizanne.“

Zvedla hlavu, když jí na lících spočinul pár měkkých rukou, vzhlédla a uviděla, že před sebou má dobře známou panenkovskou tvář, i když jí připadalo, že výrazem, pokud ne tvarem, působí mnohem víc žensky. „Velice ráda tě zase vidím,“ pronesla Lizanne s unaveným úsměvem.

Do úsměvu rozkvetla i Tekelina tvář a oči se jí zalily slzami. Vtiskla Lizanne na čelo polibek a poté si ji přitáhla do pevného sevření. Lizanne polkla a cítila, jak se jí stahuje hrdlo. „A moje teta?“

Tekela se odtáhla a zavrtěla hlavou, přičemž se jí z očí spustil hotový proud slz. „Moc mě to mrzí. Bylo to strašné…“ Odmlčela se, tvář zastřenou zmatkem a nechtěnými vzpomínkami. „Sirus… Byl tam Sirus.“

„Cože?“

„Byl tam. Proměněný, Zkažený. Ale byl to on. Zachránil mě.“

Zmrtvýchvstání mladíka, kterého Lizanne naposledy viděla v korvantinské mučírně připoutaného k židli a podle všeho mrtvého, pro ni bylo velkou záhadou, ale ta teď musela počkat. Stejně jako její žal.

„Ta skříňka,“ řekla Lizanne. „Máš pořád tu skříňku?“

Tekela položila na palubu člunu dva objemné předměty. Jeden byl na ochranu před vlhkem zabalený ve voskovaném plátně, ale Lizanne i pod ním rozeznávala povědomou, byť notně zmenšenou siluetu. Vidím, že Jermajah se činil. Otočila se k druhému objektu, který se také skrýval pod vrstvou plátna. Tekela si dřepla, obal odhrnula a obnažila dobře známé lesklé hranaté zařízení sestávající z mnoha převodů a ozubených koleček.

„Výborně,“ řekla Lizanne. „Měj to pořád u sebe.“

Tekele se překvapením rozšířily zorničky. „Chceš, abych se o to starala?“

„Vypadá to, že zatím sis v tomto smyslu vedla dobře. Předpokládám, že ta věc funguje,“ dodala a do druhého předmětu dloubla špičkou boty.

„Šest set střel za minutu při nejpomalejším nastavení,“ odpověděla Tekela s tváří znenadání ztvrdlou dozajista nepříjemnou vzpomínkou. „Funguje náramně.“

„Ne, mladý muži, já tohle plavidlo neopustím.“ Když uslyšela hlas svého otce, hned od Tekely odtrhla pohled. Jermajah si už vlezl do člunu, ale slovutný profesor Graysen Lethridge zůstával neoblomně stát na rychle klesající palubě svého nejnovějšího vynálezu. „Máte vůbec představu, jak je toto zařízení důležité?“ ptal se praporčíka. „Žádám vás, abyste dohlédl na jeho záchranu.“

Lizanne se postavila, na vratkých nohou popošla a poté se zhroutila k hrazení člunu, odkud na svého otce upírala oči tak dlouho, až se na ni, s nemalou zdráhavostí, také podíval. Všimla si, jak ve svém odhodlání znejistěl, ale ne úplně. „Je důležité,“ zopakoval se slabým, prosebným tónem v hlase. „To přece musíte vidět.“

Lizanne bezděčně obrátila oči v sloup, a i když věděla, že tak musí připomínat dotčenou školačku, byla příliš vyčerpaná, aby jí na tom záleželo. „Má pravdu,“ řekla praporčíkovi. „Přivažte k tomu náš člun a pak svými vlajkami vyřiďte na Podnik, aby sem poslali další loďky.“ Praporčík začal něco namítat, ale Lizanne ho odbyla mávnutím ruky. „Útvar mimořádných operací. Prostě to udělejte, pokud nechcete být převelen na nějakou výzkumnou stanici v severních polárních oblastech.“

* * *

Domnívala se, že buď Verricks přidal její autoritě mnohem větší váhu, než si ve skutečnosti zasloužila, nebo opět zasáhl ředitel Thriftmor. Ať tomu bylo jakkoli, Ziskový podnik záhy téměř zcela zastavil a vyvěsil vlajky a pak ještě několikrát zatroubil, aby přiměl totéž udělat i zbytek konvoje. Během několika minut se přes bok křižníku spustila dvacet stop dlouhá a párou poháněná pinasa, která ihned vyrazila k zápasícímu aerostatu.

Její otec s Jermajahem ve spodní části balonu otočili ventilem, aby vypustili veškerý přebytečný vzduch, a když vedle nich pinasa zastavila, od Lizanne si tím vysloužili znepokojenou otázku: „Není to hořlavé?“

„Helium,“ odpověděl Jermajah. „Tohle zapálit není jen tak. Několikrát jsem experimentoval s vodíkem, ale při tom nám málem shořela dílna.“

„Helium se v každém případě vyskytuje ve větším množství,“ dodal její otec. „A je levnější.“

Z balonu byla brzo jen zploštělá vrstva promáčeného hedvábí na hladině. Profesor Lethridge ho nechal sebrat, zatímco Jermajah dohlížel na záchranu gondoly. „Nepotřebujeme ani tak tu kabinu,“ vysvětloval, zatímco poplácával objemný válcovitý aparát v zadní části gondoly, „jako spíš motor.“

„Termoplasmatický?“ zeptala se Lizanne, když poznala výmluvné trubice, viditelné v mezeře v krytu.

„Je to hybrid,“ odpověděl Jermajah a Lizanne si povšimla záblesku profesionální hrdosti v jeho očích. „Kerosin nebo krev. Obojí hoří ve stejné spalovací komoře. Když tam naliješ Červenou, je samozřejmé, že bude mít větší výkon, ale pro základní manévrování se dá využít i kerosin.“

„A rychlost?“ zeptala se Lizanne a odpovědi se jí dostalo z nečekaného zdroje.

„Já jsem se s kerosinem u tohoto aerostatu dostala na třicet mil za hodinu,“ řekla Tekela. „Pokus s krví se nám ještě nepodařilo uskutečnit.“

Lizanne se na Jermajaha zamračila. „Vy jste ji s tou věcí nechali létat?“

„Je naše testovací pilotka,“ odpověděl s úsměvem, který na Lizannin vkus postrádal špetku kajícnosti. „Zpočátku jsme si nebyli jistí vzletovými vlastnostmi a potřebovali jsme někoho, kdo gondolu moc nezatíží. Tekela se sama nabídla. A má velký cit pro ovládání.“

Lizanne svůj výhrůžný pohled přenesla na otce. „Říkala jsem vám, abyste jí našli slušnou školu, ne že ji máte vystavovat svým pokusům.“

„To jsme udělali,“ odpověděl profesor Lethridge. „Našli jsme jí Soukromou dívčí školu slečny Hisselwyckové. Jít tam ale nechtěla. Tvoje teta se ji tam pokoušela odvést, ale vzpírala se jí a pak hrozila, že uteče a bude žít v uprchlickém táboře.“

Lizanne se okamžitě obrátila k Tekele, která na její zlostný výraz zareagovala pokrčením ramen a vyšpulením rtů. „Na školu jsem už stejně stará.“

„Zároveň jsi příliš mladá, aby ses plácala po obloze v některém z jeho šílených vynálezů.“

„No, ty plány jsi mu dala ty.“ A tehdy o sobě dal vědět drobný pozůstatek staré Tekely, podrážděnost a vzdorovitost tváří v tvář legitimním obavám. Lizanne si v té chvíli nebyla jistá, jestli by náhodou nedala přednost takové Tekele před tím, co z ní vyrostlo. Ten spratek byl alespoň do jisté míry předvídatelný.

Nadechla se, aby se uklidnila, a otočila se ke svému otci, který na příď pinasy pomáhal přitáhnout poslední kus vyfouknutého balonu. „Jestli jste skončili, budeme se muset vrátit,“ řekla. „Kapitánu Verricksovi a řediteli Thriftmorovi taky budete muset dopodrobna vylíčit pád Ferosu. Zdá se, že budeme muset učinit několik dalších vážných rozhodnutí.“

Pinasa se k Ziskovému podniku zakrátko přiblížila na sto yardů. Kormidelník zahnul prudce doleva, aby je navedl k jeho boku, kde se už shromáždila skupinka námořníků, připravená hodit jim zajišťovací lana. Tehdy Lizanne ucítila, jak jí paži sevřela jakási drobná ruka, a když se otočila, uviděla Tekelu, jak s bledou tváří a rozšířenýma očima ukazuje na něco na obloze.

Dragg byl dost vysoko, aby k němu nedostřelila děla Podniku, ale šikmé sluneční paprsky se mu na křídlech rozehrály slabým načervenalým třpytem, když se naklonil a zamířil na východ. Lizanne přešla k mladému poručíkovi, který velel pinase, vyžádala si od něj dalekohled a ihned ho namířila na východní obzor. Jen co rozeznala výmluvné siluety rýsující se v ranním oparu, sirény Podniku už vyrážely signál „nepřítel na dohled“. Válečné lodi. Bylo jich pět a všechny patřily do kategorie fregat nebo šalup. Všimla si i něčeho, co se zprvu zdálo být hustým příkrovem dýmu stoupajícího z každého plavidla, ale poté si uvědomila, že vidí hejno draggů.

„Měním rozkazy,“ řekla, když dalekohled vrátila poručíkovi. „Zamiřte k Příhodné příležitosti. Kapitánu Trumanovi vzkažte, aby nejvyšší možnou rychlostí vyrazil na východ a zbytku flotily vydal pokyn, aby ho následovali. V žádném případě se nesmí zdržovat.“

Dívala se do jeho sinalé tváře, jíž prochvívaly první známky paniky, dokud souhlasně nepřikývl. „Co to děláš?“ zeptal se její otec, když přešla na příď pinasy.

„Něco jsem si zapomněla.“

Vyšplhala na příď, vyňala brašničku, vytáhla z ní flakon Zelené a v Pavoukovi ho vyměnila za ten spotřebovaný, načež si celou dávku vpíchla společně se čtvrtinou flakonu Červené. Tu bude potřebovat k ochraně před chladem. Ohlédla se a uviděla Tekelu, jak zápasí v Jermajahově sevření, protože se za ní chtěla vydat. „Postarejte se o ni,“ zavolala Lizanne, než se vnořila do moře.

* * *

Když vyšplhala k záďovému kotevnímu držáku a vyhoupla se na dolní palubu, z hlavních baterií Výnosného podniku se už svědomitě pálilo. Děla křižníku střílela v předem stanoveném sledu, aby se uvolněním tak velké energie nepoškodila struktura lodi. Výsledný rachot byl proto trvalý a ohlušující a zanikala v něm i kakofonie rozkazů směrovaných k členům posádky, kteří se drápali na své bojové pozice. Krvespaly Podniku naskočily v okamžiku, kdy se Lizanne dostala na střední palubu, a loď se dala do zrychleného pohybu přičiněním pana a paní Griffanových, kteří zapálili produkt v jejích dvojitých motorech. S výjimkou krátkého a znepokojivého přesunu revolucí zmítanými ulicemi Korvusu se žádný z Griffanových dosud neocitl v přímém boji a Lizanne musela potlačit bodnutí soustrasti s tím, co v brzké době zakusí. Oni nejsou součástí tvé mise.

Aby se dostala do důstojnických ubikací, musela se probít davem běžících námořníků. Otevřela dveře Všeumělovy kajuty a zjistila, že leží na palubě přesně tak, jak ho instruovala. Vzhlédl k ní rozzářenýma očima, ačkoli ve tváři se mu jako obvykle nezračily žádné emoce. Také si všimla, že v ruce svírá jakousi malou lahvičku. „Ukradl jsem ji z lodní ošetřovny,“ vysvětloval, když sledoval směr jejího pohledu. „Chlorid draselný. Říkalas, že mám najít co nejúčinnější způsob.“

„Určitě si ho zatím ponech,“ prohodila. „Teď ale vstávej. Mizíme odsud.“

Dovedla ho do Makariovy kajuty, kde zjistila, že hudebník si přehrává na flétně překvapivě veselou melodii. „Napadlo mě, že budu radši, když mou smrt bude doprovázet něco radostného.“

„Teď to bude muset počkat. Pojďte za mnou a hoďte sebou.“

Oba muže nasměrovala do chodby vedoucí do středu lodi, odkud mohli sešplhat až na dolní palubu. Nacházeli se uprostřed žebříku, když se loď znenadání prudce otřásla. Všude kolem se rozlehlo hlasité pronikavé skřípění namáhaného kovu.

„To nezní dobře,“ poznamenal Makario, ruce co nejpevněji sevřené na příčlích.

„Dostali jsme zásah,“ řekla Lizanne, která pokračovala v cestě dolů. „A nebylo to naposledy. Nezdržujme se.“

Jen co slezli na dolní palubu, rozběhla se k zádi, přičemž se musela vyhnout několika námořníkům obtěžkaným výzbrojí a municí. Než se dostali na samý konec lodi, ta sebou několikrát trhla a Lizanne odhadovala, že kapitán Verricks Podnik přinutil k sérii úhybných manévrů. I přes bytelné železo přepážek a neustávající rachocení hlavních baterií slyšela dobře známé perkusní bušení a vrčení. Druhotné zbraně, uvědomila si. Draggové musí být nablízku.

Vpředu se objevil bledý obdélník otevřeného průlezu a Lizanne se k němu ihned rozběhla, ale pak prudce zastavila, když se zvlnil strop, roztrhal se kov a chodbu zaplavil kouř a plameny. Lizanne se díky Zelené v žilách rychle vzpamatovala a po několika vteřinách se zbavila i zvonění v uších a rozmazaného vidění. Makario a Všeuměl už takové štěstí neměli. Hudebník potřeboval několik silných facek, než procitl natolik, aby se dokázal postavit, a Všeuměl zůstával v bezvědomí, ačkoli naštěstí bez jediné tělesné újmy.

„To jsi musela brát i jeho?“ zeptal se Makario, když si Lizanne na ramena vytáhla Všeumělovo drobné tělo.

„Buďte rád, že jsem vzala vás.“

Než se dostala k průlezu, musela překročit ostatky několika roztrhaných námořníků, a jakmile vyšla na vzduch, zjistila, že záď Ziskového podniku je v troskách. Vypadalo to, že křižník zasáhly nejméně čtyři granáty ze salvy o pěti ranách. Z jedné zadní baterie zbyla hromada šrotu. Pancéřovaný kryt byl roztříštěný a obsluha proměněná v několik zuhelnatělých kusů masa. Do paluby byly vyraženy dva velké otvory, z nichž se valily husté sloupce dýmu. Okolní železné části žhnuly sytě rudou barvou, protože pod nimi nekontrolovatelně běsnilo peklo. Bylo nasnadě, že Lizannin původní plán dostat se k zadním záchranným člunům nyní nepřipadal v úvahu.

„U duší všech císařů,“ vydechl Makario, když se dýmem prohnala jakási velká okřídlená silueta. Červenokožec krátce zavřeštěl, rozevřel pařáty a nechal si z nich vypadnout cosi o velikosti a tvaru člověka.

Zkažený přistál přímo před Lizanne, ve vzdálenosti pouhých tří stop. Jako by se v té chvíli zastavil čas díky Zelené, která měla tendenci v okamžicích velkého stresu posilovat vnímání. Lizanne proto dokázala i během několika dalších vteřin ze Zkaženého leccos vyčíst. Všimla si, že je to muž, měří možná dva palce přes šest stop a na sobě má silně upravenou variantu uniformy, kterou běžně nosili příslušníci protektorátní pěchoty. Do blůzy měl všité různé cetky, odznaky z čepic protektorátních a korvantinských oddílů spolu s „ozdobami“ v podobě lidských zubů a dalších tělesnějších trofejí. V jedné ruce s pařáty třímal služební revolver značky Dessinger s dlouhou hlavní ráže .35, v druhé jakousi domorodou válečnou palici. Lizanne měla dokonce čas podívat se mu do očí a přitom s neotřesitelnou jistotou pochopila, že se chystá udělat všechno pro to, aby ji sprovodil ze světa.

„Chytej,“ řekla Zkaženému a hodila po něm Všeumělovo bezvládné tělo. Udělat něco naprosto neočekávaného byla taktika, která se jí už mnohokrát osvědčila v minulosti, a ani teď tomu nebylo jinak. Zkažený vetřelec Všeuměla pohotově chytil a potom promarnil několik drahocenných vteřin pohledem na Lizanne, ostnaté čelo svraštěné bezradností. Lizanne nelenila, z kapsy na sukni vytáhla revolver a střelila ho do oka.

Ještě že umírají jako lidé, pomyslela si a sehnula se, aby ze země zvedla Všeumělovo tělo. „Seberte to,“ prohodila k Makariovi a kývla k revolveru, jenž Zkaženému vypadl z pařátů.

„Já…“ Makario rychle mrkal, tvář sinalou šokem. Zdálo se, že na toto ho nepřipravily ani strázně Skorazinu. „Já zbraně nemám rád.“

„Prostě ho seberte.“

Otočila se a po lávce ubíhající podél pravé strany dolní paluby se s Všeumělem vydala do středu lodi. Minula několik baterií Bušidel a Vrčidel, skupinky námořníků střílející planoucí proud stopovek po Červenokožcích, kteří se najednou zdáli být úplně všude. S uspokojením zahlédla, jak jednoho dragga roztrhala soustředěná salva z Vrčidla dřív, než jim stačil na palubu shodit další dva Zkažené. Jásot obsluhy úspěšného Vrčidla naneštěstí neměl dlouhého trvání, protože mračnem krve svého rozstříleného bratra se prohnal další, mnohem větší Červenokožec a výskající námořníky zaplavil mohutným proudem ohně. Lizanne před následným výjevem zavřela oči a pokračovala v běhu.

Jakmile dospěli k žebříku vedoucímu ke kladkám nad záchrannými čluny na pravoboku, nabídla se jim podívaná na surový souboj skupiny námořníků a Zkažených útočníků. Pustilo se jich tam do sebe nejméně dvacet na obou stranách, pažby pušek a bajonety proti palicím a sekerám. Lizanne žasla nad nepřirozeně koordinovanými pohyby bojujících Zkažených, kdy jeden uhnul před svištící pažbou a druhý ihned postoupil na místo svého druha, aby námořníka s puškou v ruce zabil, načež se oba současně stáhli, aby na ně nedosáhl výpad bajonetů. Celé to připomínalo jakýsi úděsný vražedný tanec, z jehož účinnosti mrazilo. Stačila chvilka a všichni námořníci leželi mrtví nebo těžce zranění na palubě, zatímco Zkažení ztratili pouze tři bojovníky.

Lizanne uslyšela ohromeně heknout Makaria, když se všichni Zkažení otočili jejich směrem. Byl jich asi tucet, jednotní ve svém mlčenlivém jednání, byť ne vzezření, a u všech bylo vidět, jak lehce pohybují hlavou, jako by sledovali nějaké vnitřní myšlenkové pochody. Tohle nejsou myšlenky, usoudila Lizanne, když Zkažení zničehonic zaujali agresivnější postoj, jako by dospěli k nějakému nevyřčenému rozhodnutí. Oni spolu komunikují.

„Co teď uděláme?“ zeptal se Makario tváří v tvář Zkaženým, kteří se dali do pohybu jejich směrem.

„Budeme bojovat. Co jiného?“ Lizanne si z ramen nechala sklouznout Všeuměla a strčila ho Makariovi do náruče. „Chraňte ho.“

Než se kolem nich Zkažení rozestoupili s pozvednutými revolvery, stihla si vpíchnout polovinu flakonu Červené. Potom v jedné vlně uvolnila většinu Černé, srazila Zkažené na zem a vyrazila k nim, aby metodicky a v rychlém sledu pět z nich střelila do hlavy, dokud leželi na palubě. Zbývající sedma okamžitě vyskočila na nohy a ihned se pustila do svého smrtícího tance. S nepříjemnou rychlostí kolem Lizanne začali kroužit a spustili palbu z revolverů, která ji přiměla vznést se vysoko do vzduchu. Nad hlavou jednoho Zkaženého se protočila a přitom uvolnila Červenou. Na Zkaženém se ihned vzňala jeho nesourodá uniforma, tvořená korvantinskou blůzou a ostrovanskou výstrojí, ačkoli se záhy ukázalo, že jeho šupinatá kůže je vůči plamenům mnohem odolnější. Jakmile před ním Lizanne dopadla na nohy, netvor se po ní ohnal palicí a přinutil ji udělat několik kroků dozadu, načež využila veškeré zbylé Černé, aby jeho planoucí tělo smetla přes hrazení do moře.

Další Zkažený se vynořil z dýmu, který po sobě zanechal jeho odstraněný druh, a na Lizanne namířil revolver z příliš velké blízkosti, aby před ním dokázala uhnout. Pak ale za Lizanne něco zaburácelo, mezi očima Zkaženého se objevil otvor a v týle se mu rozvinul karmínový chochol. Lizanne se vrhla vpřed, aby ze země sebrala pohozený revolver, otočila se a uviděla Makaria schouleného u přepážky, v ruce s ještě doutnající zbraní. Hudebník si jako lidský štít tiskl k hrudi bezvládné Všeumělovo tělo a na Lizannin pohled zareagoval rozechvělým úsměvem.

„Říkal jsem, že je nemám rád,“ dodal na vysvětlenou. „Ne že je neumím používat.“

Lizanne se prudce otočila, protože ucítila svištění palice ženoucí se k její hlavě. Útočníka odrazila ostrým šlehnutím Červené mezi oči, do hrudníku jeho vrávorajícího těla rychle vypálila kulku a opět se vznesla. Ve vzduchu se kroutila mezi svištícími střelami a dávala volný průchod svým Zelenou vylepšeným reflexům, když postupně namířila na všechny okolní Zkažené a skosila je vždy jedinou ranou do hlavy, načež se opět snesla na palubu.

Přikrčila se, zachvěla se nepříjemným pocitem, když jí z žil vyprchaly poslední zbytky Zelené, a pak vzhlédla při tlumené ráně, kterou vyvolalo několik velkých těl dopadnuvších na lávku. Při pohledu na to, co se jí teď postavilo do cesty, jen vyčerpaně zaúpěla. Jak se zdálo, Červenokožci nepřepravovali pouze Zkažené. Trojice Zelenokožců chviličku větřila v zadýmeném vzduchu, pak na Lizanne upřela pohled a okamžitě proti ní vyrazila s chřtány dokořán, protože už do nich natahovala plameny. Kdyby jí v žilách zůstala kapka Zelené, na poslední chvíli by snad mohla draggy přeskočit. Ale Zelená došla, takže si musela do těla vpravit zbylou Červenou a Černou a doufat, že se svými plameny vyrovná těm jejich, i když věděla, že ve skutečnosti to stačit nebude.

Oheň z chřtánu vůdce této skupinky vyšlehl, když se k Lizanne přiblížil na dvanáct stop, pak se však dragg vznesl z prken paluby a do nedalekého podpěrného sloupku narazil takovou silou, že si přelomil páteř. Oba zbylé Zelenokožce pohltily plameny v okamžiku, kdy se otočili doleva vstříc nové hrozbě, a Lizanne spatřila, jak se z průlezu dere ven štíhlá, sazemi pokrytá postava.

Sofiya Griffanová najednou nabyla ďábelského vzezření – její tvář se proměnila v jakousi černobílou masku, a zatímco se blížila k Zelenokožcům, kolem hlavy jí povlávaly rozpuštěné ryšavé vlasy a vzduch kolem ní se tetelil uvolněným horkem. Lizanne s ohromením propočítávala, kolik musela pozřít Červené. Soudě podle intenzity ohně, který sesílala na Zelenokožce, to muselo být mnohem víc, než kolik se běžně považovalo za bezpečnou dávku. Horkem z ní černala i ohnivzdorná kůže draggů, takže oba zbylí dravci vyrazili na útěk a ječeli bolestí, až jich bylo Lizanne skoro líto. Paní Griffanová však zjevně veškerou svou soucitnost pozbyla.

Když oba Zelenokožce dotlačila k okraji lávky, uvolnila Černou a vytrhala jim končetiny z trupu. Jejich řev se pak ještě znásobil poté, co se obnažených tkání dotkly nepolevující plameny. A ani tehdy s nimi nebyla paní Griffanová hotová. Postavila se nad svíjející se nestvůry a z kostí jim strhávala další a další kusy masa, dokud neutichly a na palubě z nich nezůstaly jen zčernalé, cukající se kožené slupky.

Sofiya se pak zhroutila a Lizanne k ní okamžitě přiběhla a uslyšela, že něco pronáší, že se jí rty pohybují slabým šepotem v písni, v níž Lizanne poznala jednu starou mandinorskou ukolébavku. „Jez, jez, všechno to sněz, jinak žádný nákyp nedostaneš dnes…“

„Paní Griffanová,“ hlesla Lizanne a zatřásla jí ramenem.

Nedočkala se žádné odpovědi, jen neustálého opakování stejných šeptaných slov: „Jez, jez, všechno to sněz, jinak…“

„Sofiye!“ Lizanne s ní ještě jednou zatřásla, dost silně na to, aby se k ní paní Griffanová otočila. Zamrkala a na Lizanne dlouho upírala prázdný pohled, než se jí do očí vkradlo pochopení.

„Slečno Lethridgová,“ řekla hlasem prostoupeným klidem, který se zdál být za jejich současné situace naprosto nepatřičný. „Oni mi spořádali manžela. Celého ho sežrali.“

Lizanne se ohlédla k průlezu, z něhož paní Griffanová vylezla. Vedl k motorům, ale hustý kouř valící se z otvoru v Lizanne probouzel vážné pochyby, zda může být dole ještě někdo naživu. Vstala a štiplavými oblaky dýmu pohlédla na moře za lávkou. Uviděla jednu hořící nepřátelskou loď, fregatu líně kroužící na hladině, jejíž veškerou nástavbu stravovaly vysoké plameny. Z rychlosti, s jakou tento vrak proplul kolem pravoboku Podniku, bylo jasně patrné, že ať v podpalubí křižníku zuří jakýkoli požár, jeho krvespaly stále pracují na plný výkon.

Lizanne přešla k hrazení a vyklonila se. Mžourala na moře za přídí. V dýmu rozeznala další dvě válečné lodi a jasné záblesky na předních palubách a uslyšela skučení přilétávajících střel, což značilo, že obě plavidla se ještě intenzivně účastní boje. Skutečnost, že Výhodný podnik míří přímo k nepřátelským lodím, jí sdělovala, že křižník stále reaguje na kormidlo a že kapitán Verricks je odhodlaný dovést celou akci do konce.

Hraje na čas, uvědomila si Lizanne. Otočila se a zastínila si oči, aby si prohlédla východní obzor. Z uprchlické flotily byly jen matné šmouhy v kouřovém oparu a matněly stále víc, neboť na lodích se přitápělo pod kotli, aby unikly do bezpečí. Čas pro ně, ale ne pro nás.

„Pojďte se mnou.“ Vydala se k Sofiyi, chytila ji za ruku, vytáhla na nohy a začala ji za sebou táhnout. Makaria našla ve chvíli, kdy Všeuměla zapíral o lodní přepážku. „Myslím, že se probouzí,“ prohodil, když si všiml Lizanne.

„Tak schválně.“ Všeumělovi vlepila pořádnou facku, až zaúpěl a mátožně zamrkal. Po několika dalších políčcích už byl plně při vědomí.

„Přestaň s tím, prosím,“ hekl, když Lizanne napřáhla ruku k dalšímu úderu.

„Už tě nemůžeme nosit,“ řekla mu. „Poběž za námi a drž se co nejblíž.“

Zdálo se, že Sofiya upadla do stavu otupělé povolnosti, takže ji bylo snadné dovést k žebříku a nechat slézt ke kladkám u záchranných člunů. „Zatracená práce!“ vykřikla Lizanne při pohledu na roztříštěné a zčernalé pozůstatky člunů, které zde chtěla najít.

„Tamhle!“ Makario ukázal na konec řady, kde se nacházel jediný slibný člun, sice menší než ostatní, ale podle všeho neporušený, byť poněkud zčernalý. Přihnali se k němu a usadili se. Lizanne se ujistila, že má vesla, a upřela pozornost ke spouštěcímu mechanismu.

„Nebude muset někdo vylézt a spustit ho na vodu?“ zeptal se Makario tónem, kterým prozrazoval, že on sám se jako dobrovolník rozhodně nenabízí.

Shora k nim dolehl skřípavý svistot blížícího se granátu, následovaný ohlušující explozí. „Pochybuji, že na tohle máme čas,“ opáčila Lizanne a stáhla Sofiyi co nejblíže ke dnu, když na ně začaly dopadat trosky. Jakmile kaskáda utichla, upřela pohled na lana, na nichž byl člun zavěšený. „Držte se,“ varovala ostatní a posledními zbytky Červené lana upálila. Záchranný člun se zřítil deset stop hluboko a na hladině přistál natolik prudce, že Všeuměl přepadl přes okraj, ačkoli Makario byl dostatečně pohotový, aby zachytil jeho mávající ruce.

„Máte u sebe nějakou Zelenou?“ zeptala se Lizanne Sofiye, jen co prskajícího mladíka vytáhli zpátky do člunu. Paní Griffanová jí odpověděla prázdným pohledem a pokrčila útlými rameny. „To nic.“ Lizanne se obrátila k Makariovi a Všeumělovi. „Chopte se vesel. Já budu navigovat.“

Ukázalo se, že oba její společníci jsou sice nezkušení, ale nadšení veslaři. K co největšímu úsilí je navíc podněcovaly výbuchy, které mezitím od přídě po záď otřásaly Podnikem. Lizanne nastavila kormidlo na východní směr a otočila se, aby sledovala, jak se Podnik blíží k oběma nepřátelským fregatám.

Příďová děla obrovského křižníku nepolevovala v kanonádě, kterou umocňovala zteč vedená rychlostí, již Lizanne odhadovala na téměř čtyřicet uzlů. Do palubní nástavby ho zasahoval granát za granátem, až se proměnila ve zmučenou masu pokrouceného doutnajícího kovu. Vrčidla a Bušidla na druhou stranu působila obrovské ztráty v řadách útočících Červenokožců – soudě podle počtu těl, jimiž bylo poseté okolní moře – a nyní jich na křižník dotíral snad poslední půltucet, snášející se nad palubu, aby dštil plameny na námořníky, kteří se je víceméně neúčinně pokoušeli odrazit palbou z pušek. Podnik si dál razil cestu kupředu a na kratší vzdálenost byla střelba jeho námořníků o dost přesnější. Jedna z fregat utrpěla do přesného středu zásah, jenž okamžitě vyvolal explozi, která válečnou loď roztrhla vedví. Zadní polovina šla takřka okamžitě pod vodu, zatímco příď se překotila a ještě chvíli spočívala na hladině. Lizanne sledovala mravenčí postavičky, které se sveřepě snažily udržet na trupu.

To nejsou lidé, připomínala si při pohledu na vrak zajíždějící pod zpěněnou vodu a doufala, že každý jeden člen nelidské posádky se pod hladinou utopí.

Ziskový podnik změnil kurz a natočil záď k poslední zbylé lodi. Jeho sirény zatroubily, aby oznámily to, co podle Lizanne nemohlo být ničím jiným než závěrečným dějstvím.

KAPITOLA VIII

SIRUS

Cítil je, jak se topí. Na Ztrátové záležitosti byly přes dvě stovky Zkažených a většina z nich přežila výbuch, který podpálil její muniční sklad a roztrhl ji vedví. Sirusovi se tak dostalo až přehnaně názorné ukázky, jaké to je, když křečovitě lapáte po dechu a do hrdla a plic se vám hrne slaná voda. Nakonec zavládla panika i mezi Zkaženými. Ozvaly se umlčené lidské instinkty, které o sobě znovu dávaly vědět v okamžiku smrti. Výsledné vzedmutí hrůzy a zoufalství mělo být odporné, něco, proti čemu udeří svými duševními štíty. On to všechno ale naopak vpíjel. Už pochopil, že strach je drahocenná komodita. Toto mohl využít. Neustálý kontakt s hrůzami kolem jeho duše vytvářel stále silnější mozol, rozhlodával jeho schopnost cokoli cítit. Jakmile vyčerpá svůj vlastní rezervoár strachu, na ochranu mysli si bude moct přivolat vzpomínky všech těchto mrtvých. A to teď učinil, když vyslal tichý pulz díků do slábnoucích myslí Zkažených, snášejících se do hlubin.

Ztrátová záležitost byla nejrychlejší a nejméně poškozenou lodí v jejich nevelké flotile. Původní jméno – Prostřednice – bylo z jejího trupu seškrábáno a nahradilo ho něco, co bylo Catheline víc po chuti. Ukázalo se, že tato Krvožehnaná má cit pro ironii. Ze Sirusovy velicí lodi, těžké fregaty kdysi zvané Pozice síly, byl nyní Bezprostřední zánik, kteréžto jméno se zdálo být stále příhodnější při pohledu na obrovskou bitevní loď Kovolodního protektorátu, zvětšující se v okně kapitánského můstku.

„Ostře doprava!“ vydal nahlas rozkaz Zkaženému u kormidla a současně s tím vyslal myšlenkový pokyn do strojovny: Zpětný chod kolesa na pravém boku.

Bezprostřední zánik se před ženoucí se bitevní lodí odvrátil a jeho kolesa po obou stranách trupu proměnila moře v masu bílé pěny. Bitevní loď i přes škody, které utrpěla ve větší části palubní nástavby, neumdlévala v palbě z příďových baterií. Sirus vydal rozkaz, aby děla obsadili Zkažení, s nimiž na nepřátelské paluby přiletěli Červenokožci, ale protektorátní posádka se jim postavila na nepříčetný odpor. V důsledku toho přišli o téměř celý útočný oddíl čítající přes padesát Zkažených. Sice se jim při zběsilém střetu podařilo zneškodnit více než dvojnásobný počet nepřátel, ovšem tak velké plavidlo mělo v zásobě ještě značné množství lodníků. Sirus si byl jistý, že jeden z jeho oddílů, složený výhradně z veteránů z tažení na Bariérových ostrovech, by děla nakonec úspěšně umlčel, kdyby se nesetkali s mladou Lethridgovou…

Sirusova mysl byla plně zaujata naváděním jeho flotily proti bitevní lodi a jejím děsivě přesným dělům, když vtom těžko slučitelný chaos obrazů a pocitů pročísl příval poznání, který zakusil první oddíl Zkažených. Sama Catheline vytrhla tvář Lizanne Lethridgové z paměti jednoho z mála agentů Útvaru mimořádných operací zajatých ve Ferosu a vypálila ji do mysli každého Zkaženého. Obraz doplnil nesmlouvavý pokyn: Tuhle ženu zastřelte hned, jak ji uvidíte.

Samozřejmě to zkoušeli. Sirus se postavil do čela výsadkového oddílu a velel jeho útoku, po němž měla ze slečny Lethridgové zůstat kulkami provrtaná mrtvola. Hlavou se mu sice prohnala i myšlenka, že by přivolal vlnu strachu, svou mysl zastřel a Lizanne nechal uniknout, ale odolal jí. Tato žena byla známá v celé flotile a na vzdálenost mnoha mil až do Ferosu. Catheline by se o tom dozvěděla.

Za daných okolnosti nebylo žádných úskoků třeba. Sirus se v boji už setkal s řadou působivých osobností: s děsivě zručnými válečníky z Ostrovů, Šamanským králem i prošedivělými protektorátními veterány, jimž čelil během obsazování válečných plavidel. Ale když sledoval tuto ženu, jak skáče a střílí, jak využívá svých schopností s úsporností a zběsilostí, z nichž šla nelíčená hrůza, věděl, že se dívá na toho nejnebezpečnějšího člověka, s nímž se pravděpodobně kdy setká.

A chybělo málo. Jeho jediný zbylý Zkažený by možná daný úkol splnil, kdyby nezakročil jeden ze společníků slečny Lethridgové. Ženina tvář na okamžik zmizela ve tmě, když se mozkem Zkaženého prohnala kulka, a Sirus ucítil, jak mu mysl plní bolestné vytí zmaru. Se zasaženým Zkaženým ztratil spojení, ještě než vytí ustalo, ačkoli se k němu v poslední fázi přidala drásavá zuřivost, když svým pocitům dala volný průchod Catheline.

Potopte tu zasranou loď, pane admirále, zahřímal mu v hlavě její hlas. Za jakoukoli cenu. Chci, aby ta děvka byla mrtvá!

Své lodi shromáždil do širokého půlkruhu, obě hůře vyzbrojené šalupy umístil na konce a doprostřed poslal po zuby vyzbrojené fregaty. Celá věc by se poměrně rychle vyřídila, kdyby s sebou měli dostatečně velké množství Modrokožců, jenže se ukázalo, že vodní draggové dokážou s parními plavidly držet krok vždy jen několik málo hodin. Když se proto na obzoru objevila protektorátní flotila, doprovodný sbor dvou tuctů Modrokožců nebyl na dohled a Sirus se musel do boje pustit jen s těmi složkami, které měl k dispozici.

Oběma šalupám přikázal, aby využily své mimořádné rychlosti a najely do blízkosti bitevní lodi, vypálily salvu a hned se stáhly, aby nepřítel musel dělit palbu a kanonáda z fregat napáchala co největší škody. Po celou dobu na křižník doráželi i Červenokožci, kteří její paluby zaplavovali ohněm. Prozatím to byla účinná, byť zničující taktika, poněvadž většina Červenokožců padla za oběť smrtícím opakovacím zbraním z bitevní lodi a jedna šalupa a jedna fregata byly zničeny pouze její drtivou kanonádou. Ale postup se osvědčoval. Velká loď měla své limity a byla nalomená, třebaže její kapitán se vyznačoval vskutku působivými manévrovacími schopnostmi a posádka ohromující odvahou. Proto mohlo stačit stáhnout se na vzdálenost přibližně jedné míle a nechat křižník vyčerpat zásoby produktu, aby se následně mohli přiblížit a nepřítele dorazit. Ovšem s Cathelininým rozkazem čas na taktické finesy skončil.

Sirus svým zbylým třem lodím vydal rozkaz, aby vytvořily těsnou formaci, a vyslal je přímo proti křižníku. První šla ke dnu druhá šalupa. Vyjela v čele, ale když se přiblížila na vzdálenost čtyř set yardů, zasáhla ji palba z kombinace těžkých a lehkých zbraní. Nezvratné škody během chvilky utrpěla obě kolesa, a když se šalupa potopila, explodoval jí kotel. Další na řadě byla Ztrátová záležitost, zničená šťastnou ranou do muničního skladu. Bezprostřední zánik tak proti umírajícímu monstru zůstal sám.

„Střed lodi,“ přikázal Sirus, když se příď fregaty stočila na sever. Vyslal pokyn i do strojovny, aby se obě kolesa roztočila směrem dopředu, ale pohled bočním oknem mu sdělil, že to stačit nebude.

Jakmile se k sobě plavidla přiblížila, bylo vidět, jak se bitevní loď nad svou menší rivalkou zlověstně tyčí, a opakovací děla na protektorátní lodi zasypala Bezprostřední zánik kanonádou od přídě až po záď. Sirus seskočil na palubu, když granáty a kulky roztrhaly můstek a zasypaly ho skleněnými střepy a dřevěnými třískami. Cítil, jak se loď naklání na levobok, a když se podíval, všiml si, že kormidelník leží opodál. Zdálo se, že tímto Zkaženým čistě proletěl dělostřelecký granát. A teď vleže zíral na kouř, který mu stoupal z otvoru v hrudi, a v očích se mu zračila spíš zvědavost než strach.

Sirus od této podívané odtrhl zrak a ztěžka se zvedl na nohy. Vrávoravě se vydal ke kormidlu s marnou nadějí, že upraví kurz lodi, dokud je stále schopna pohybu. Než se k němu dostal, byl sražen na zem, protože celou lodí zacloumal mohutný otřes, když jim bitevní loď narazila plnou rychlostí do boku. Příď obřího plavidla se za mocného skřípění plechů zarývala do útrob Bezprostředního zániku a z rozštěpené paluby vyrazila pára, protože v podpalubí explodoval kotel. Chvíli se zdálo, že křižník fregatu rozpůlí, ale pak náhle ztratil rychlost, podle Siruse nejspíš proto, že jeho krvespaly konečně spotřebovaly veškeré palivo.

On sám sletěl ze zdemolovaného můstku a zjistil, že se drží zábradlí na pravoboku. Připadalo mu, jako by se kolem něj vzdouvalo moře, a uvědomil si, že obě lodi zůstaly zaklesnuté v šíleném tanci. Pravé kolo fregaty se stále točilo a křižník nahodil pomocné motory, čímž se obě plavidla dostala do chaotické piruety, neboť ani jedno nemělo dostatečnou sílu vymanit se z blízkosti toho druhého. Zběžný pohled do myslí jejich zbylé posádky Sirusovi napověděl, že Bezprostřední zánik zakrátko dostojí svému jménu. Náraz v plášti na jeho levém boku vytvořil zející trhlinu a do nákladových prostorů a zátěžových nádrží už proniklo několik tun vody. Během pár minut půjde ke dnu.

Potopte tu loď! naléhal mu v mysli Cathelinin ječivý hlas. Zabte ji!

Sirus našel dvojici Zkažených členů posádky, kteří se pokoušeli otvor v trupu zacelit, a poslal je radši do muničního skladu. Našel také topícího se Zkaženého, uvězněného pod železným trámem ve strojovně. Před zajetím a proměnou to býval zbrojmistr na jedné protektorátní lodi a byla hračka vytáhnout mu z mysli požadované znalosti, než ho stoupající voda připravila o poslední zbytky dechu. Úkol dokončili s efektivitou, kterou dokázali prokazovat pouze Zkažení. Stačilo několik málo minut a do pytlů s pohonnými látkami vtlačili rozbušky a vybavili je doutnáky.

Sirus se vyšplhal zpátky na naklánějící se palubu lodi, které velel, a vzhlédl k přídi bitevní lodi. Ziskový podnik, přečetl plechová písmena za kotevním držákem obřího plavidla. Dnes to tedy nejspíš tak ziskový podnik nebude. Od přepážky ve vzdálenosti několika stop se odrazila kulka, když některý z protektorátních střelců vyzkoušel své štěstí. Sirus jí nevěnoval pozornost a pohled raději zaměřil na nejvyšší postavu, kterou viděl mezi střelci shromážděnými u hrazení bitevní lodi. Neuměl určit, zda je dotyčný kapitán, nebo vůbec důstojník, ale narovnal se a dokonale mu zasalutoval. Připadalo mu to zdvořilé.

Nevěděl, zda mu dlouhán pozdrav opětoval, poněvadž v tom okamžiku se mu do mysli prodraly Cathelininy myšlenky. To je od vás rozhodně velice ušlechtilé, pane admirále. Ale pořád vás potřebujeme. Je čas si jít zaplavat.

Tomuto rozkazu nebyl Sirus schopen odporovat o nic míň než těm ostatním, otočil se a bez zaváhání se rozběhl k hrazení na pravoboku, celou dobu pronásledovaný palbou z protektorátních pušek. Hrazení přeskočil a potopil se do moře, sklouzl co nejhlouběji a pod vodou plaval pryč. Muniční sklad vybuchl, když urazil asi dvacet yardů. Nezkaženého by rázová vlna patrně na místě zabila, vytlačila by mu z plic vzduch a se zády prohnutými jako luk by ho vynesla na hladinu.

Vzduch Sirusovi zaplavil plíce, když se vznesl nad vodu, a chvíli sebou bezradně házel, než v něm zeslábla instinktivní panika. Zatímco se pohupoval na hladině, strach v sobě nadále nechával působit a jen přihlížel závěrečným okamžikům obou válečných plavidel. Výbuch vyrval Bezprostřední zánik z ohavného sevření větší lodi a hned poté šel ke dnu. Sirus tak měl možnost opět sdílet poslední bolestné chvíle tonoucí posádky.

Výnosný podnik umíral o něco déle. Výbuch mu odtrhl větší část přídě, pod níž obnažil chodby a jednotlivé části vnitřních prostor. Z útrob lodi vyrazil dým a plameny, ale ty po zatopení paluby zmizely. Se zaplavenou přídí se lodi nadzvedla záď a mohutné kormidlo se ve vzduchu začalo natáčet na jednu a druhou stranu jako ocas nějaké obří zraněné ryby. Bitevní loď cestou pod hladinu naposledy bezútěšně zaúpěla, přičemž z jejích boků odskakovali lodníci připomínající mouchy, které chvatně opouštějí potápějící se mrtvolu. Do zpěněného moře zajelo i kormidlo a hned nato zmizel i celý Výnosný podnik.

* * *

Zdálo se, že noc se snesla rychle, ačkoli jeho vnímání času sláblo se sílícím deliriem. Ať byla jeho mysl jakkoli disciplinovaná, zůstávala zranitelná vůči pustošivému vlivu vytrvalého chladu, hladu a žízně. Po krátkém prozkoumávání okolní vody objevil zničený kus záchranného člunu. Chytil se ho a podařilo se mu udržet si horní polovinu těla nad hladinou, aby nad ní nezvítězila smrtící zima. Z utichajícího křiku nedalekých protektorátních vojáků usuzoval, že většina z nich takové štěstí neměla.

Pokušení oprostit se od strachu bylo silné a jeho odhodlání s každou uplynulou hodinou vyprchávalo. Co na tom teď záleží? přemýšlel, příliš otupělý, aby cítil bolest všeobjímajícího chladu. Ať to všechno vidí. Poslední vůli umírajícího muže.

Před Sirusem kdoví proč vytanula Katryina tvář, objevila se, když se mu začala drolit mentální obrana a hrozilo, že se odhalí jeho intriky, jeho zoufalá touha vymanit se z tohoto otroctví. Právě Katrya ho zastavila. Neměla tu tvář, kterou nosila, když ji zabil. Měla svou lidskou tvář, ten bledý, vyděšený výraz mladé ženy, s níž se ukrýval v morsvalské kanalizaci. Proč to dělají? šeptala mu, když se choulili pod krytem kanálu a poslouchali hrůzy odehrávající se v ulicích nad jejich hlavami. Co chtějí?

Tehdy pro ni neměl žádnou odpověď, ale teď už ji znal. Protože nás nenávidí a chtějí všechno.

Vykřikl, když se mu vrátilo vědomí, začal sebou házet ve vodě a málem se neudržel na vraku. Drž se toho strachu! Přikázal si a přivolal pocity, které ukradl tonoucím Zkaženým. Bylo možné, že i jiní se v armádě naučili zastírat své myšlenky stejným způsobem, a byl odhodlaný udělat vše pro to, aby Catheline na jeho tajemství nepřišla. Nic jí nedávej. I kdybys tady umřel.

Takže se držel svého plovoucího vraku, s postupující nocí se třásl strachem a zimou a vydržel tak, dokud zataženým východním obzorem neprorazily první paprsky slunečního světla. Nakonec ho opustily poslední zbytky sil a na člunu se už neudržel. Položil se na záda, nechal se unášet vlnami a čekal, až ho pozře moře. Přitom vzhlížel do matně ozářených mračen… A potom zamrkal, když mu do zorného pole vlétl velký černý tvar, složil křídla a s nataženými pařáty se k němu začal snášet.

Katarias, pomyslel si Sirus, když ho Červenokožec vyzvedl z vody a zamával křídly, aby s ním vyrazil západním směrem. Než Sirus upadl do bezvědomí, zamýšlel se nad možností, že dragg ho objevil už před mnoha hodinami, ale jeho záchranu oddaloval ze zvědavosti, jak dlouho vydrží.

* * *

Jeho novou vlajkovou lodí byl maličký poštovní parník nedávno přejmenovaný na Znehodnocenou akcii. Na zádi měl jediné koleso poháněné nejnovějším typem parního stroje. Z inventarizace, jíž se ujala Veilmist, mladá Ostrovanka, která se proměnila v matematického génia, si Sirus pamatoval, že tato loď je nejrychlejším civilním plavidlem v jejich držení. Zdálo se, že za nápad vyslat tento parník coby doprovod nešťastné bitevní flotily ve funkci dodatečné pojistky si nezaslouží díky nikdo jiný než Catheline.

Katarias jeho bezvládné tělo uložil na přední palubu a poté se uvelebil na střeše kapitánského můstku. Ta se pod jeho vahou viditelně prohnula a celá loď poklesla o několik palců. Sirus pak v podpalubí strávil den v blouznivém spánku, během něhož ho jeho Zkažení kolegové krmili vývarem, dokud se nevrátil k plnému vědomí. Opět musel žasnout nad odolností svého přetvořeného těla. Muka, která by jeho lidskou schránku bezpochyby připravila o život, byla nyní pouze jednodenní nepříjemností.

Vítejte zpátky, pane admirále, pozdravila ho v myšlenkách Catheline, když se následujícího rána objevil na můstku. Musím říct, že mě vaše přežití nesmírně těší. Celý tento podnik by bez vás byl mnohem méně zábavný.

Mé zásluhy až příliš zveličujete, slečno, odpověděl. Jaké jsou mé rozkazy?

Naneštěstí se zdá, že vaše heroické úsilí vyšlo nazmar. Vyslala mu do hlavy obraz. Ve výšce očí sledoval mořskou hladinu, vlny zastřené mračny hustého dýmu. Výjev opakovaně šedl, ale vždy se opět projasnil, z čehož Sirus vyvodil, že se odehrával před očima nějakého Zkaženého na pokraji vyčerpání. Tam, řekla Catheline, vzpomínku zastavila a rozptýlila všechny nepodstatné detaily, aby mohla zaostřit na neurčitý tvar v dýmu. Oči Zkažených dokázaly postihnout mnohem víc podrobností než lidský zrak, takže i přes dýmový příkrov bylo možné rozeznat siluetu záchranného člunu. Catheline obraz zvětšovala, až z něj začal vystupovat obrys štíhlé ženy sedící na zádi nevelkého plavidla.

Lizanne Lethridgová, poznamenal Sirus a rozdmýchal svůj strach, aby skryl bodnutí obdivu k její vynalézavosti.

Není přímo děsivě otravná? odpověděla Catheline. Obávám se, že ten chudák, který ji takto zahlédl, dlouho nevydržel. Ale zdá se, že její člun mířil na západ. Je sice možné, že než dojde záchrany, pozře ji moře, ale pochybuji, že bychom měli až takové štěstí. Vydejte se za ní, můj milý a věrný pane admirále. Zjistěte, kam má namířeno, a potom na nás počkejte. Už se blížíme. Všichni, kolik nás je.

KAPITOLA IX

LIZANNE

„Co je to?“ zeptal se Makario mžourající k západnímu obzoru. Lizanne sledovala směr jeho pohledu a litovala, že už nemá Zelenou, která by jí vylepšila zrak. Po necelých dvou dnech v záchranném člunu bez špetky proviantu a produktu byli všichni prochladlí a letargičtí, tedy s výjimkou Sofiye Griffanové, která po celou dobu setrvávala ve stejné strnulé a mlčenlivé pozici. Lizanne zjistila, že při pokusu zaostřit na drobnou tečku v dálce se jí mlží zrak, a doufala, že nakonec nezahlédne pohybující se křídla. Záhadu ale nakonec vyřešil Všeuměl.

„Je to aerostat,“ pronesl se zachmuřeným čelem, jako by se pokoušel rozpomenout na něco, co mu neustále uniká. „Nevím, jak to vím.“

„Mechanik to věděl,“ řekla Lizanne. „Zdá se, že nakonec není všechno pod zámkem.“

Hodinu trvalo, než se aerostat přiblížil natolik, aby Lizanne rozeznala dvě osoby, které v něm letěly. Vpředu seděla drobná postavička, která podle Lizanne manipulovala s ovládacím zařízením, zatímco druhá osoba, notně objemnějších proporcí, se starala o jakýsi planoucí koš umístěný uprostřed gondoly.

„Tepelný olejový hořák,“ odtušil Všeuměl. „Horký vzduch je rozumná alternativa k chemickému zdvihacímu činidlu. Ačkoli ten mechanismus je hodně primitivní.“

„Důrazně tě upozorňuji, abys mu tohle neříkal,“ řekla Lizanne.

Když nad nimi aerostat ve výšce sta stop zpomalil a zůstal nejistě viset ve vzduchu, posádce oběma rukama zamávala. Vrtule na jediném motoru na zádi se točila dost rychle na to, aby se jí lopatky slévaly do jednolité šmouhy, ale bylo vidět, že s pohybem proti převažujícím západním větrům má velké potíže. Lizanne si všimla, jak se Jermajah vyklání přes hrazení a něco shazuje. Věc dopadla do vody několik stop od přídě člunu a pohupovala se na hladině, dokud ji Makario nevylovil s pomocí jednoho vesla. Byl to vak z celtoviny opatřený několika plováky. Když ho rychle otevřeli, našli v něm velkou láhev s vodou, několik bochníků chleba, solenou šunku a – k Lizannině velké úlevě – i malý flakon Zelené.

Vzhlédla, když na ni Jermajah z výšky ještě něco zavolal, a třebaže slova z větší části zanikla v hučení motoru a větru, byla si jistá, že zaslechla výraz „zpátky“. Uviděla Tekelu, jak jim chvatně zamávala, načež se opět chopila řízení, aerostat otočila a odletěla s ním směrem na západ. Lizanne měla pocit, že odlétají mnohem rychleji, než jak přilétli.

„Nemohli nás vzít s sebou?“ zeptal se Makario s ústy plnými chleba. Lizanne si všimla, že během pobytu ve člunu poněkud upadlo jeho dosud bezvadné dekorum a také vytříbený přízvuk.

„Pochybuji, že by ten stroj dokázal vyletět s více než dvěma lidmi najednou,“ odpověděl Všeuměl s pohledem upřeným na mizející aerostat. Hlavou se mu už nejspíš honila řada nápadů, kterými by se dal vylepšit. Lizanne přemýšlela, jestli by její otec Všeumělův přínos uvítal, ale uvědomila si, že patrně ne. Ačkoli vidina jejich setkání ji naplňovala jistým provinilým očekáváním.

Z vaku vytáhla nádobku se Zelenou a posadila se vedle Sofiye. Odzátkovala hrdlo a produkt jí podržela pod nosem s nadějí, že jeho vůně ji probudí k čilosti. Ale dočkala se pouze mírného pokrčení nosu.

„Napijte se,“ řekla Lizanne. „Tohle vás postaví na nohy.“

Na to už se reakce dostavila. Sofiya otočila hlavu a na Lizanne pohlédla prázdnýma očima. „Postavíte na nohy mého manžela, slečno Lethridgová?“ zeptala se lehkovážným, konverzačním tónem. „Otce dítěte, které nosím pod srdcem. Přivedete ho zpátky k životu?“

A tehdy si toho Lizanne všimla, toho, jak si Sofiya svírá břicho a střeží ho jakoby ochranným štítem. „U císařových koulí,“ vydechl Makario. „To nám ještě chybělo.“ Zmlkl, když po něm Lizanne bleskla varovným pohledem.

„Ne,“ řekla, když se opět otočila k Sofiyi. „To nedokážu.“ Natáhla ruku, aby jí rozpáčila prsty, do nichž jí pak vložila flakon. „Ale můžu udržet naživu vás dva. Nemyslíte, že by tohle váš manžel chtěl?“

Sofiya se na flakon ve své ruce upřeně dívala, přiložila si ho ke rtům a zlehka z něj upila. Lizanne načerpala jisté uspokojení ze slabého ruměnce, který Sofiyi rozkvetl na lících.

„A co teď?“ zeptal se Makario.

„Najíme se,“ odpověděla Lizanne a opět sáhla po vaku. „A počkáme na záchranu.“

* * *

„Možná vám to uniklo, slečno,“ řekl kapitán Trumane. „Ale jelikož kapitána Verrickse a ředitele Thriftmora již nelze počítat mezi živé, odpovědnost za velení této mise nyní spočívá na mně. Byl bych vám vděčný, kdybyste rozhodování o našem dalším směřování ponechala v mých rukou.“

Byli sami v jeho kajutě a Lizanne se možnosti vést s ním rozhovor dostalo až po velice silném naléhání. Zdálo se, že pokud jde o rady nabízené agentkou Útvaru mimořádných operací, kapitán Trumane v sobě nemá ani špetku pragmatismu.

Lizanne nebyla nabídnuta židle, ale stejně se dovolila. Ztěžka se posadila naproti kapitánovu stolu a rukou si vyčerpaně přejela čelo. Na příjezd a záchranu z Příhodné příležitosti čekali tři hodiny a většinu této doby strávili úsilím přesvědčit Sofiyi Griffanovou, aby se něčeho najedla. Nyní byla v péči lodního lékaře, mimořádně schopného a vlídného muže jménem Weygrand, kterého si Lizanne vybavovala z některých Clayových vzpomínek. Když teď vzhlížela do Trumanovy šelmovské, povýšenecké tváře, neubránila se lítosti, že se situace nevyvinula tak, aby zrovna tento muž zůstal v kómatu, čímž by velicí pravomoci přešly na dalšího člověka v pořadí, kterým byl jejich dobrý doktor.

„Mohu‑li se dovolávat jisté profesionální vstřícnosti,“ začala s veškerou laskavostí, jíž byla schopna, „jaký je náš aktuální cíl?“

Všimla si, jak Trumanovi v bezděčných rozpacích zacukala tvář. S velkou pravděpodobností šlo o důsledek jeho dlouhého kómatu a sdělil jí mnohé. Ať jedeme kamkoli, dvakrát šťastný z toho není.

„S ohledem na naše současné zásoby paliva, nemluvě o stavu zásob,“ odpověděl Trumane, „připadá v úvahu pouze jeden směr.“ Opět ty tiky. A než pokračoval, slabě si odkašlal: „Varestie. Konkrétně tedy Červený příliv.“

Lizanne na něj vypoulila oči a zkřivily se jí koutky, jak se pokusila potlačit nevěřícný smích. „O vaší profesionální dráze toho vím pramálo, pane kapitáne,“ řekla. „Takže mě prosím opravte, pokud mi selhává paměť. Ale nebylo tomu tak, že jste se po většinu své aktivní služby u námořnictva podílel na protipirátských operacích?“

Trumane si opět odkašlal. „Máte naprostou pravdu.“

„Takže se lze oprávněně domnívat, že vaše jméno a renomé budou v pirátských kruzích dobře známé.“

„Ano, to se lze oprávněně domnívat.“

„Tak potom mi prosím vysvětlete, proč se vám jeví jako dobrý nápad plout do té piráty nejzamořenější oblasti na světě, a to ještě v čele neozbrojené flotily civilních plavidel.“

„Nikam jinam plout nemůžeme!“ Trumane třískl dlaněmi do stolu a nové pohnutí mu v tváři vyvolalo další tiky. Než se uklidnil, dlouze Lizanne probodával pohledem, nakonec se opřel na židli, narovnal si uniformu a dodal: „Pokud si ovšem nemyslíte, že bychom raději měli zkoušet štěstí v nějakém jihokorvantinském přístavu.“

Tuto námitku byla Lizanne nucena uznat. Šance, že by bezpečné útočiště našli v přístavech na jižním korvantinském pobřeží, byly prakticky nulové. Celá tamější oblast byla semeništěm císařských loajalistů a chaos způsobený dosud neskončenou revolucí by jim u místních úřadů zajistil veskrze nepřátelské přijetí. Ovšem přijetí, kterého se jim mohlo dostat ve vodách Varestie, mohlo být horší.

„Příhodná je jediná válečná loď v naší flotile,“ řekla. „I když má na palubě dva Krvožehnané, kteří spouštějí motor a posilují možnosti obrany, každou loď před piráty neuchrání.“

„Ne všichni Varestijci jsou piráti,“ odvětil Trumane. „Ačkoli mají sklony být obecně hamižní. Poté co nad jejich oblastí ztratilo moc císařství, vytvořili si něco na způsob vlastní vlády, jejíž sídlo se nachází v Sedmihradbí. Tam poplujeme a požádáme o azyl výměnou za vhodnou kompenzaci ze strany Kovolodního syndikátu.“

„Sedmihradbí stojí v srdci Červeného přílivu,“ podotkla Lizanne. „To je dost daleko na to, abychom k sobě při přesunu připoutali nežádoucí pozornost, bez ohledu na to, jakou smlouvu bychom chtěli uzavřít.“

Trumanovi se zakabonilo čelo, když se na chvíli v tichosti pustil do propočtů, po nichž se mu výraz opět trochu projasnil. „Pak musíme poděkovat vašemu váženému panu otci za to, že nám poskytne prostředek k vyslání předsunutého oddílu,“ usmál se a byl to první úsměv, který na jeho cukající tváři Lizanne uviděla. „Slečno Lethridgová, nemějte prosím obavy, že bych se vám případně pokoušel účast na takové misi rozmluvit. Mám pocit, že kdybych vás ponechal zavřenou na lodi, přímo závratně bych mrhal vaším talentem.“

* * *

„Ono to má mít rám.“

Lizanne potlačila výbuch smíchu, když sledovala, jak Všeuměl bez jakýchkoli cavyků vytrhl jejímu otci z ruky tužku a začal do jeho výkresu přikreslovat další linky. Z výrazu v profesorově tváři vyvodila, že je v příliš velkém šoku, aby se proti takovému jednání ohradil.

„Pevný plášť zajistí větší kapacitu a odolnost,“ pokračoval Všeuměl, zatímco rychlými a přesnými tahy kreslil do plánu. „A taky silnější tkanina. Hedvábí je šíleně křehké.“ Dokreslil, co chtěl, poodstoupil a otočil se, aby se zadíval do temnějící tváře Lizannina otce.

„A proč,“ začal profesor Lethridge hlasem, v němž byl slyšet nezpochybnitelný třes, „bych si měl nechat radit od nějakého…“

„Tři soustředné kruhy propojené příčnými tyčemi,“ ozval se Jermajah a s vyšpulenými rty se zadíval na upravený výkres. „Víte, ono by to mohlo doopravdy fungovat, pane profesore.“ Nadzvedl před Všeumělem obočí. „A materiály?“

„Za absence zakázkové kompozitní slitiny by byly nejlepší náhradou duté měděné trubky.“

Profesor Lethridge si odfrkl, ale Lizanne si všimla, že už žádné další námitky nevznesl a Všeuměla k plánu na vylepšený aerostat nechal přikreslit další návrhy a úpravy. „Řídicí plochy jsou příliš malé… Zvýšená nosnost umožní přidání druhého motoru…“

Lizanne je zanechala dalším úvahám a rozhodla se, že zjistí, jak si vede Makario se solargrafem. Kapitán Trumane přikázal, aby byla velká část nákladového prostoru Příhodné příležitosti vyklizena a využita jako provizorní dílna. Do ní se počítal i závěsem oddělený prostor, kde si hudebník mohl užívat určitého soukromí při pokusech rozklíčovat hudební tajemství jejich skříňky. Ta teď stála na pracovním stole a ve světle lamp se jí leskla různá ozubená kolečka. Při obléhání Carvenportu podnikli první kroky k odhalení několika jejích tajemství, mezi něž bylo třeba počítat zjištění, že ji pohání hudba, nebo „kinetická rezonance“, jak ji označoval Jermajah. Pro Lizanne však i nadále zůstávala stejnou nepoznatelnou a deprimující hádankou, jako tomu bylo ve chvíli, kdy na ni padla pohledem v pracovně nebohého Dirana Akiv Kapazina. I navzdory Makariovým snahám prozatím úporně odolávala a nenabízela sebemenší vodítko k odkrytí tajemství uvnitř Všeumělovy hlavy. Lizanne o výpomoc požádala i Tekelu, neboť doufala, že určitý pokrok by mohly přinést dívčiny hudební vědomosti, jak tomu bylo už v Jermajahově dílně.

„Špatně,“ řekla Tekela, když Makario vyťukal na obnažených plíšcích další melodii. „Pochybuji, že by Mechanik vybral něco tak ohavného. Na to měl příliš vytříbený vkus. Zkuste tohle.“ Svým krásným, znělým hlasem zazpívala jednu krátkou melodii. Zdálo se, že si vůbec nevšímá Makariova zlověstného pohledu, jenž se podle Lizanne mohl směle měřit s pohledem, kterým její otec šlehal po Všeumělovi. Melodii nedoprovázela žádná slova a tvořily ji pouze tóny spletené do čehosi příjemného a zároveň znepokojivého. Lizanne spíš pocitem než stavbou připomínala „Podzimní listí“, písničku, která způsobila, že se v Jermajahově dílně otočila ozubená kolečka solargrafu.

„Toto nepoznávám,“ zavrčel Makario, když Tekela utichla.

„Ani se nedivím,“ odpověděla. „Sama jsem to vymyslela.“

„Pokud tento ďábelský aparát pohání hudba, bude to skladba z Mechanikovy éry. Dovolte mi, abych podotkl, slečno, že odborníkem na hudební dějiny je pouze jeden z nás.“

Tekela se ušklíbla a šibalsky před Lizanne nadzvedla obočí. „Žárlí, protože mám dokonalou výšku hlasu.“

„Dokonalá výška hlasu je jen trik,“ prohlásil Makario a ještě víc se naježil a zbrunátněl. „Jednou jsem viděl opici s dokonalou výškou hlasu, a bylo to v cirkuse.“

„Zkuste to,“ řekla Lizanne, než mu Tekela stačila nějak bezpochyby břitce odseknout. „Vyzkoušeli jsme snad všechny melodie, které Mechanik mohl slyšet za svého života, a dosáhnou leda toho, že se otočí páčky, čímž se opíšou oběžné dráhy tří sluncí, ale už se tím neprojeví nic, co by bylo opravdu smysluplné. Tato věcička není založená jen na astronomii. Umí sdělit další tajemství a víme, že Mechanik svá tajemství pečlivě střežil. Je docela dobře možné, že využil nějakou unikátní skladbu, známou pouze jemu samému.“

Makario zamručel, ale svědomitě zvedl stříbrnou lžičku, kterou si vypůjčil z důstojnické jídelny, a na plíšky vyťukal tóny Tekeliny písně. „Vidíte?“ řekl, jakmile zvuky dozněly. „Úplně marná…“

Trhl sebou, když se ze solargrafu ozvalo slabé cvaknutí. Bylo dosti slabé, ale představovalo jasný důkaz, že někde v té složité sestavě stavebních dílků, tvořících vnitřek zařízení, je něco, co na melodii reaguje. Makario sekvenci ihned zopakoval a veškerou nevraživost v něm vystřídalo soustředění, při němž nehnul ani brvou. Tentokrát už se ale solargraf nijak neprojevil.

„Hlavní motiv z ‚Podzimního listí‘,“ řekl, sáhl pro pero a papír a zapsal si řadu not. „Co dalšího?“

„‚Tanec nebes‘,“ řekla Tekela. „Druhá věta. A taky sborová melodie z ‚Pádu panny‘.“

Makario zaznamenal všechny noty z každé skladby, jednu pod druhou. „Teď ta tvoje písnička,“ řekl a zapsal noty na samý konec stránky. Chvíli se na ně díval, načež se potichu zasmál. „Vidíš to?“ zeptal se a podržel papír před Lizanne. Hudba nikdy nebyla její obor a způsob hudebního zápisu chápala asi stejně jako znuděné dítě, takže list okamžitě předala Tekele.

„Já ne…“ začala po letmém pohledu na noty, pak se však zamračila, protože jí začalo něco docházet. „Sestupná stupnice,“ řekla. „Všem je společný tenhle sestup, ale různým tempem.“

Makario přikývl a jednu řadu tónů vyťukal do plíšků. Tentokrát byla reakce mnohem delší a působivější. Všechny tři páčky na solargrafu se současně otočily a učinily tak s větší razancí, než tomu bylo před chvílí, kdy se Lizanne dívala, a některá ozubená kolečka po stranách se dokonce pohnula tak rychle, že se slila do šmouhy. Všechno to netrvalo déle než tři vteřiny a pohyb se zastavil, načež solargraf vyloudil několik vlastních tónů. Byla to tatáž melodie, kterou vyťukal Makario, ale v mnohem pomalejším tempu a tu také následovalo několik další tónů. Lizanne vnímala, že melodie má v podstatě stejný melancholický nádech jako „Podzimní listí“ a další stovky let staré písně, na něž skříňka prozatím reagovala. Také poznala, že není úplná. Poslední tón byl náhle utnutý, jako by solargraf zmlkl uprostřed rozhovoru.

„Věřím, že jsme nejspíš udělali určitý pokrok,“ řekl Makario. „Možná by více světla do celé věci mohl vrhnout náš kolega někdejší trestanec.“

„Zatím ne,“ odpověděla Lizanne. „U něj chci, aby energii soustředil hlavně na nový aerostat, alespoň prozatím.“ Kývla směrem k aparátu. „Myslíte, že byste ho dokázal přimět odehrát celou melodii?“

„Když budu mít dost času a…“ upřel zdráhavý pohled směrem k Tekele, „…někoho k ruce. Hudba je koneckonců šifra.“ Kývl na stránku s notami, které si poznamenal. „Teď máme alespoň začátek stupnice a díky těm dalším tónům, které zahrál, vodítko, kam bychom se měli dívat příště.“

* * *

„A jak tomuhle říkáte?“ zeptala se Lizanne Jermajaha, když se sehnula, aby rozvázala tkanice na plátěném obalu věci, která před ní ležela na palubě. „Máte pro mě nový Šepot? Musím říct, že ten minulý mi chybí.“

Jermajah potichu zamručel, potřásl svou střapatou hlavou a ustoupil, aby odhalil svůj nejnovější vynález. „Tohle nešeptá. Jestli chcete, můžete mu říkat Křikloun.“

Na první pohled šlo o běžnou opakovací karabinu značky Silworth ráže .31, kterou fasovali příslušníci ozbrojených sil, jen opatřenou mírně delší hlavní a složitějším předním a zadním zaměřovačem. Lehce upravená byla i dřevěná pažba, nyní zvětšená o mosaznou ramenní opěrku a pružinový mechanismus. Nejzvláštnější úpravou však bylo to, že horní polovinu závěru místo obvyklého železa tvořilo sklo.

„Během té šlamastyky v Carvenportu mě něco napadlo,“ začal Jermajah. „K zabití dospělého dragga palnou zbraní je potřeba bystré oko a zkušená ruka. Na jedné straně může střílet kontraktor na lovu někde ve Vnitrozemí, něco jiného však je, když se po draggovi střílí uprostřed bitvy. Vrčidla a Bušidla jsou skvělá a užitečná, ale k jejich ovládání je potřeba celý oddíl lidí. Tuhle práci by mohlo odvést miniaturní Vrčidlo, které jsem sestavil ve Ferosu, ale to zase spotřebovává ohromné množství munice a jeho výroba trvá příliš dlouhou dobu. Kdybychom měli masově vyráběnou ruční zbraň, která by stejnou práci zvládla jen několika ranami, mám pocit, že bychom si mohli počínat líp.“

Lizanne na karabinu upřela pochybovačný pohled. „Tohle dokáže zabít dragga?“

„Zcela určitě, za předpokladu, že se nabije správnou municí.“ Vytáhl z kapsy patronu a hodil ji Lizanne. Byla asi o třetinu delší než běžný náboj, měla špičatější hrot a mělký zářez ve spodní části.

„Tohle není ocel,“ poznamenala Lizanne, když se dotkla špičky náboje. Vojenské střely obvykle sestávaly z olověného jádra a pláště z tvrdé oceli. Jermajah zde očividně vytvořil něco zcela nového.

„Titan,“ řekl. „Dost tvrdý na to, aby prorazil i kůži dragga. Váš otec měl odložené menší množství, ale už si nevzpomínal, k čemu ho chtěl použít. Měl taky trochu hořčíku a rtuti. Takže tu teď máte patronu s titanovou špičkou, která se při nárazu propadne a odpálí kompozitní výbušnou nálož. Trochu jsem s tím experimentoval, ale myslím, že výsledek vás uchvátí.“

Potěžkal prázdný soudek od brandy, pro který v kuchyni už nebylo využití, a připravil se ho shodit do moře. Lizanne se sehnula a sebrala karabinu z paluby. Zjistila, že je jen o něco málo těžší než běžný model, a rozhodně ne natolik, aby se s ní hůře manipulovalo. Patronu vsunula do válcovitého zásobníku pod hlavní, pohnula páčkou, aby ji zavedla do komory, a k rameni si přiložila pažbu.

„Výborně,“ řekla. „Jak máte seřízená mířidla?“

„Na padesát yardů,“ odpověděl Jermajah, než soudek shodil do vody. „Pro lepší ilustraci výsledného účinku jsem tam přidal trochu vápenného mléka.“

Lizanne přikročila k hrazení a sledovala, jak se soudek snáší k zádi. Příhodná příležitost plula nízkou rychlostí, aby udržela krok se zbytkem konvoje, takže Lizanninu cíli chvilku trvalo, než ho vlny odnesly na požadovanou vzdálenost. Jakmile usoudila, že ji od něj dělí asi padesát yardů, zvedla hlaveň a na pohupující se soudek namířila. Nevanul nijak ostrý vítr, takže ho nemusela zohledňovat, když vydechla a zmáčkla spoušť. Kulka při opuštění hlavně opravdu jako by trochu zakřičela, ačkoli zpětný ráz byl méně prudký, než Lizanne možná očekávala. Pažba jí do ramene místo obvyklého tvrdého šťouchnutí jen ťukla a muška od cíle ucukla jen o několik málo stupňů. V důsledku toho se jí nabídla ničím nerušená podívaná na to, jak se soudek od brandy proměnil v mračno bílé páry. Nezbylo z něj ani tolik, aby okolní vodu zasypal dřevěnými třískami.

„Jedna, možná dvě rány zastaví dospělého Zeleňáka,“ odhadoval Jermajah. „Tři Červeňáka. Modráci jsou samozřejmě něco jiného, ale i tak byste jim mohli způsobit značné ztráty. Pokud bude potřeba střílet Zkažené, umí pálit i obyčejné náboje.“

Lizanne karabinu sklopila, plynulým pohybem páčky vysunula prázdnou nábojnici, ale zachytila ji, než stačila dopadnout na palubu. Byla horká, ale ne tolik, aby jí popálila ruku, a vyvalil se z ní smrdutý mráček spálené střeliviny.

„Musel jsem namíchat několik činidel, abych za náboj získal dostatečnou sílu,“ vysvětloval Jermajah s omluvným úšklebkem. „Bezdýmnou verzi jsem ale vyrobit nedokázal.“

Lizanne se usmála, z nábojnice sfoukla dým a hodila ji do moře. „Tak tomu budu říkat Dýmadlo.“ Poklepala na skleněný kryt horní poloviny závěru. „A tohle?“

„To je pro jednoho starého přítele.“ Vytáhl z kapsy další patronu a podržel ji, aby si ji Lizanne mohla prohlédnout. Byla protáhlejší než náboje, které používala v Šepotu, ale stále snadno identifikovatelná podle vazké tekutiny, která byla vidět uvnitř skleněného válečku.

„Rudá střela,“ řekla Lizanne a připomněla si nejrůznější formy krveprolití, za nimiž stála tato produktem naplněná střela.

„Má třikrát větší dostřel než pistolová verze,“ řekl Jermajah. „Ale dokázal jsem koupit Červenou, která vystačí jen na deset nábojů, takže testovací střelu si odpustíme, ano?“

Přikývla a natáhla ruku pro patronu. „A ty výbušné střely?“

„Těch je jen třicet. Hořčíku a rtuti jsem nakoupil na výrobu snad stovky, ale…“ Odmlčel se a potemněla mu tvář.

„Viděl jste to?“ zeptala se Lizanne. „Moji tetu?“

Zavrtěl hlavou. „Všechno se to stalo strašně rychle. Probudila nás Tekela, řekla nám, že si musíme vlézt do aerostatu a odletět. Vaše teta tomu nevěřila, nebo věřit nechtěla. Vyšla ven, aby se přesvědčila na vlastní oči. Ono asi není jen tak odletět z místa, kde jste prožila celý život. Jsem přesvědčený, že když uviděla, co se děje, zamkla dveře dílny, aby se draggové nemohli dostat dovnitř. Ale i tak…“ Znovu umlkl a smutně a bezradně pokrčil rameny. „Kdyby se vaše schovanka nezmocnila malého Vrčidla, určitě bychom skončili jako vaše teta.“

„Zanedlouho jich budeme potřebovat víc.“ Lizanne potěžkala karabinu. „A těchto taky.“

„Na téhle kocábce jich vyrobíme jen omezené množství. Nemáme tu s čím pracovat.“

„Zjistím, co by se s tím dalo dělat. Do té doby…“ karabinu si položila na rameno a vydala se k žebříku vedoucímu k ubikacím posádky, „musím uskutečnit jeden dlouho odkládaný rozhovor.“

* * *

Věříte tomu? zeptal se Clay, když se poslední obrazy z jeho cesty světem pod ledem vytratily do šedých odstínů Nelfiina povrchu.

Lizanne si s odpovědí dávala načas. Vstřebání takového množství nových a neuvěřitelných informací zanechalo její myšlenkové prostředí ve stavu nezvyklého zmatku. Víry se točily a proplétaly s tím druhem energie, která vyvěrá z chaosu a nerozhodnosti. Ani jeden z těchto pocitů si neužívala.

Nechci se vás dotknout, pane Torcreeku, řekla mu poté, co se jí podařilo vyrovnat ty nejvzpurnější víry. Ale pochybuji, že jste schopen vytvářet vzpomínky vyznačující se tak… pozoruhodnou pestrostí a přesností.

Vy sama máte na kontě hromadu divokejch historek, podotkl a jejich propojené mysli si užily okamžik empatického pobavení. Svrhnout celou Korvuskou říši. To je vážně husarskej kousek, slečno. I na vás.

Dům vystavěný ze zpráchnivělých desek na vratkých základech se musel dřív nebo později zřítit. Starost si dělám spíš s tím, co postaví na jeho místě.

Myslím, že musíme řešit trochu naléhavější věci.

Ještě se odmlčela, aby si více zklidnila mysl a vírům vnutila určité zdání pořádku, a potom mu vyslala souhlasný pulz. Jste si jistý motivací té ženy? Věříte, že vám chce jenom pomoct?

Věřím, že chce napravit to, co její lidi pokazili. Ale taky jsem si poměrně jistej, že se spoustou věcí se nám ještě nesvěřila. Doufám, že nějaký odpovědi zjistíme u Křišťálovýho jezera.

Vracet se v této fázi do Arradsie mi připadá mimořádně riskantní. Je pravděpodobné, že celý kontinent je už pod nadvládou Bělokožce.

Možná ne. Nezapomínejte, že tam ještě není. A to, co dokáže, má svoje meze. Stříbrnka nám to ukázala. Navíc mě teď žádná jiná možnost nenapadá, pokavaď se se mnou sama nechcete o něco podělit.

Řekněte kapitánu Hilemorovi, aby se plavil do Varestie. Spojíme své síly. Byl to návrh, který by měl větší váhu, kdyby byl pronesený nahlas, ale v transu věděla, že v něm Clay cítí zdráhavou neupřímnost. Oba si byli plně vědomi, že kapitán popluje do Arradsie a potom se vydá ke Křišťálovému jezeru, nehledě na to, co ho to může stát.

Řek bych, že tím je to vyřízený, utrousil.

Zdá se, že ano. Cítím však, že by bylo lepší, kdyby se kapitán Hilemore tentokrát držel svého velení. Vzhledem k osudu korvantinské hlavní bitevní flotily nyní velí možná té nejmodernější válečné lodi na světě. Což je výhoda, kterou budeme v nastávajících dnech potřebovat.

Ten se bude těžko přesvědčovat. Není to člověk, co se rád ulejvá ze střetů.

Jestli to pomůže, formulujte to jako můj rozkaz.

Když teď není Feros, nejsem si dvakrát jistej, jak se mu bude chtít nějaký rozkazy přijímat, a můj vliv už není to, co bejval. Ale zkusím to. Kdy si budete moct zas dopřát trans?

To nevím. Uvítání, kterého se nám dostane v Červeném přílivu, je… mírně řečeno nejisté.

V životě jsem už s pár Varestijcema jednal. Jsou to především praktičtí lidi, a maj všude špiony. Musej vědět, co se poslední dobou děje, nebo aspoň z větší části. Je možný, že ani nebude potřeba je přesvědčovat, jak si myslíte. Kromě toho byste mi ve Varestii mohla prokázat službičku.

Vysvětlil jí, co ví o Zenidě Okanasové a o spojitosti jejího otce s tím, co se nachází pod vodou Křišťálového jezera. To místo se jmenuje Highwall, řekl jí. Podle ní tam měl hromadu map. Jestli máme tuhle věc najít, budou se nám hodit.

Zjistím, co můžu udělat, odpověděla Lizanne. Odmlčela se a jejich sdílené prostředí nabylo temnějšího odstínu, když se opět vrátili k událostem ve Ferosu. Co řeknete svému strýci? zeptala se.

Pravdu. Myslím, že tohle si s Lori zaslouží. Měsíčním prachem se jako miniaturní lávové prameny začaly hadovitě řinout sytě červené čáry. Zármutek v transu nabýval mnoha podob a v tomto případě se zdálo, že hoří. Zdá se, že jsme oba přišli o tetu, co? A Joyu. Doufal jsem, že ji jednoho dne ještě uvidím.

Zatím nevíme, co se přesně stalo, odpověděla. Pořád je možné, že se některým lidem podařilo utéct. Uprchlíci byli vždycky vynalézavá partička. Útěcha to byla chabá, což byla další věc, kterou oba věděli, ale nic jiného neměla.

Kde jste teď? zeptala se a byla ráda, že může změnit téma rozhovoru.

Před dvěma dny jsme viděli naši poslední kru, takže o pořádnej kus dál na sever. Kapitán Hilemore počítá, že ještě dva tejdny a uvidíme Arradsii. Šlo by to rychlejc, kdybysme se nestarali o toho starýho Modrolovce. Mají strašně nahnáno z Jacka. Jsem z toho nervózní.

Spojení se rozhučelo, když v Lizanne začala slábnout Modrá. Asi přišel čas se prozatím rozloučit, poznamenal Clay.

Počkejte. Lizanne si přitáhla jeden ze svých vírů a vytvarovala ho do jedné z jeho sdílených vzpomínek, toho aerostatu úžasné konstrukce, který použil k úniku ze světa pod ledem. Budu potřebovat více obrázků této věci. Všechno, nač si budete s to vzpomenout. A všechno, co vám o tom řekla ta žena.

Myslíte, že to dokážete napodobit, co? zeptal se a rychle jí vyhověl. Z povrchu Nelfie vyrašila nová úroda vzpomínek a prach vykvetl do učiněného panoptika obrazů a pocitů.

Draggové nad námi mají mimořádně významnou výhodu, odvětila, když si otevřela mysl, aby vpila veškeré vědomosti, než jí dojde Modrá. Pokud dosáhneme nebe, budeme mít možná šanci.

KAPITOLA X

HILEMORE

Hrůzoheň byli nuceni opustit. Hilemore chvíli zvažoval, že by ho vzali do vleku, ale znamenalo by to ponechat na palubě základní posádku, což by byla potíž, když měli sotva dost lidí pro Mimořádnou. Zmocnil se map a deníků kapitána Bledthorna, protože měl za to, že budou cennou kořistí pro každého historika, zvláště takového, co nemá hluboko do kapsy. Po krátké samostatné prohlídce, při níž se ujistil, že z nákladového prostoru bylo do posledního zbytku odstraněno všechno užitečné, se zjevně naposledy prošel po palubě.

„Promiň, stará vojno,“ šeptal, zatímco rukou přejížděl po dřevě trupu, než vkročil na spojovací lávku. „Každopádně pochybuji, že by se ti líbil soudobý svět. Je až příliš hlučný.“

„Pane?“ oslovil ho Steelfine z druhého konce lávky.

„Nic, pane první důstojníku.“ Hilemore přešel na Mimořádnou a pohybem ruky naznačil lodníkům, aby lávku odstranili. „Odvažte i lana a pošlete ho na cestu.“

„Mohli bychom v jeho útrobách založit požár, pane,“ navrhl Steelfine. „Dopřát mu slušný pohřeb. Král Hlubiny ho nakonec očekává.“

„Tak to si bude muset ještě chvíli počkat.“

Hilemore zůstával stát a díval se, jak starý koráb odklouzává od levoboku Mimořádné. Proudy ubíhaly převážně na jih do Vírů a zanedlouho byl Hrůzoheň vtažen do průlivu, kterým je přivezl do bezpečí. Navzdory ztraceným stěžňům a mnoha šrámům Hilemorovi připadalo, že si stále uchovává svůj vzdorný vzhled, jako by ani dlouhá léta v ledu a nedávná zuřivá bitva nedokázaly zlomit jeho hrdost. „Možná,“ poznamenal k Steelfinovi, „za takových sto dvě stě let poskytne útočiště nějakým jiným zoufalým duším.“

Počkal, dokud Hrůzoheň zcela nezmizel v ledovém labyrintu, potom se otočil a vykročil směrem k můstku. „Zvedněte kotvu a dejte signál Vzdálenému světlu, aby přidal pod kotel a zaujal čelní pozici. Sluší se to, protože právě na něm znají cestu ven.“

* * *

Ukázalo se, že když poručík Talmant prorážel Záškrtou cestu na širé moře, odvedl skvělou práci. Mladý důstojník rozumně využil zásoby trhavin a sérií výbuchů v ledové bariéře otevřel průplav, který byl sice úzký, ale dostatečně přímý, aby v něm nebylo nutné ošemetně manévrovat. Hilemore Talmanta i jeho nepočetnou posádku převelel na Mimořádnou, neboť neviděl důvod, proč by měl udržovat dohled nad Vzdáleným světlem i poté, co si zajistili únikovou cestu. Ve skutečnosti se Hilemore kojil tajnou nadějí, že se Modrolovec po opuštění Záškrty vydá na vlastní pěst pryč, protože kapitána Tidelowa a jeho muže vnímal spíše jako nepříjemné břemeno než užitečné spojence. Ale jakmile opět vjeli na otevřené moře, Modrolovec se náležitě zařadil za Mimořádnou, která si to přídí namířila severním směrem. Zatím se nezdálo, že by se ochrany válečné lodi chtěl jakkoli vzdávat.

Scrimshine, navzdory očekáváním vytvářeným rostoucím množstvím sázek na možnost jeho skonu, se ze své plynem vyvolané paralýzy vzpamatoval sedm dní poté, co lodi vypluly ze Záškrty. Jakmile byl na Skaggerhillovo doporučení propuštěn z ošetřovny, postavil se ve dveřích na můstek a za mírného vrávorání nemotorně zasalutoval Hilemorovi. „Hlásím se do služby, pane…“ začal, ale opravil se. „Pane kapitáne.“

Na Scrimshinově už dříve vyzáblé tváři se ještě víc propadly líce a měl neduživě bledou barvu. Hilemora nicméně nejvíce zaujal fakt, že Scrimshine před ním stanul v protektorátní uniformě – poprvé od nástupu na loď. Navíc se zdálo, že byla vyprána a vyžehlena.

„Toho ‚kapitána‘ není třeba opakovat, pane Scrimshine,“ řekl mu Hilemore. „Zvykl jsem si na to.“ Ukázal ke kormidlu, které poslední týden ovládal Talmant. „Vystřídejte prosím pana poručíka u kormidla. Směr je severoseverovýchod.“

„Rozkaz, pane.“

„Pane Talmante,“ navázal Hilemore, „pro zápis do lodního deníku: lodník Scrimshine se tímto povyšuje do hodnosti vrchního palubního lodníka. A v depeších se zmíní jeho vynikající výkon během posledních operací.“

„Jak si přejete, pane.“

Všiml si, že Scrimshine se trochu narovnal, když se chopil kormidla, ale jinak tento bývalý pašerák nedával nijak najevo, že ho slyšel. „Těžká mračna vpředu, pane,“ řekl naopak. „Sedí hodně blízko obzoru. Zdá se, že tomuhle se nevyhneme.“

„Kdy my se něčemu vyhneme, pane Scrimshine?“

Na jeho poznámku ostatní muži na můstku zareagovali přidušeným smíchem a v Hilemorově hrudi vzplála mírná sebejistota. Po všem, co jsem je přinutil zažít, se stále dokážou smát, pomyslel si. Jeho dobré rozpoložení však vyprchalo s příchodem Claydona Torcreeka, jenž se dostavil o několik minut později. Krvožehnaný měl tvář zachmuřenou tak, jak ji Hilemore ještě neviděl. Braddon Torcreek za ním držel v pevném sevření svou dceru, jíž se řinuly slzy po tváři, pro jednou zošklivělé úpornou snahou potlačovat žal.

„Dnes ráno jsem se v transu spojil se slečnou Lethridgovou,“ oznámil Clay. „Mám novinky.“

* * *

Přikázal, aby se o nová zjištění podělili s posádkou. Možná by bylo moudřejší pravdu zatajit a nepodlamovat lodníkům morálku, ale Hilemore cítil, že bude nejlepší, když se všichni seznámí s reálnou situací, ať bude pro leckoho surově bolestná. Spousta lodníků měla ve Ferosu příbuzné, byla to koneckonců největší základna Mořského protektorátu, a vědomí jeho pádu loď obestřelo bezbřehým zoufalstvím. Hilemore své lidi zaměstnával neustálým drilem a potřebnými opravami. Dlouhý pobyt na mrazu se silně podepsal na nejrůznějším kování a výzbroji a za následek měl i to, že na lodi začala oprýskávat většina nátěrů. V nákladovém prostoru našli obstojnou zásobu barev různých odstínů a Hilemore vydal pokyn, aby v nových nátěrech figurovala jak protektorátní modrá, tak korvantinská zelená. Ačkoli zbylá korvantinská posádka nebyla příliš početná, neopomínal zdůrazňovat, že i když jsou plavidlem oddaným několika rozdílným mocnostem, všichni mají společný cíl.

Neustále se trápili možností napadení ze strany Modrokožců, ale jejich obavy poněkud zmírňoval Clay, který trávil většinu dní na přídi v tichém spojení s Jackem. Obrovský Modrokožec se vydával daleko před lodi a svým výtečným sluchem dokázal odhalovat své bratrance na obrovské vzdálenosti. V důsledku toho se jim dařilo míjet nebezpečí, když Clay na můstek několikrát tlumočil požadavek pozměnit kvůli draggům směr. Zároveň však přišel i s varováním.

„Říká, že nás pronásledují,“ sděloval mladý Krvožehnaný Hilemorovi při večerní hlídce. Clay míval ve zvyku setrvávat na svém postu až do půlnoci a teprve tehdy odcházel, aby si dopřál několika hodin spánku. S unaveným, ale vděčným úsměvem se napil kávy, kterou mu Hilemore přinesl. „Bělokožec je nutí, aby po nás pátrali v jižních mořích. Nejsem si jistej, jak ví, co máme za lubem, ale určitě to ví a nelíbí se mu to.“

„Nemohl by si Jack…“ Hilemore hledal správná slova. „S ostatními Modrokožci nějak promluvit? Říct jim, aby nás nechali na pokoji?“

„Mluvit může, jenže oni ho neposlouchaj. Uši mají nastražený jen pro Běláka. Tak to bylo před staletíma, kdy povstal poprvý. A tak je to i teď. Jack je pro ně jenom další nepřítel, kterýho je potřeba zabít.“

Hilemore naklonil hlavu směrem k ubikacím posádky. „A ona? Ta se o nějaké vědomosti nepodělila?“

„Kriz? Ani ne. Přijde mi, že je uhranutá vaší lodní knihovnou, mapama a těmahle věcma. Teď je těžký jí vůbec vytáhnout hlavu z knížek, i když by to taky moh bejt z její strany úskok, jak mi neumožnit dávat jí další a další otázky. Má se to tak, že dokavaď se nedostanem tam, kam máme namířeno, pochybuju, že nám řekne něco, co nám ještě neřekla.“

* * *

„Země na dohled, pane kapitáne,“ pronášel Talmant ze zvukovodu spojeného s hlídkovým košem. „Na moři ani na souši nejsou hlášeni žádní nepřátelé.“

„Všichni zastavíme,“ přikázal Hilemore a Talmant jeho pokyn chvatně přetlumočil telegrafem z můstku do strojovny. „Spusťte kotvu a Vzdálenému světlu vzkažte, aby najeli vedle nás. Také jim vyřiďte, aby se sem kapitán Tidelow osobně dostavil k poradě.“

„Vidím nás někde tady,“ řekl Hilemore o chvíli později, když střelkou kompasu poklepával na mapu rozloženou v důstojnické kajutě. Kromě kapitána Tidelowa povolal k poradě i Zenidu, Claye, Braddona a Kriz. Braddon byl jediný, kdo seděl. Našel si místo na protější straně stolu, hladil si vousy a s nepřítomným a zasmušilým pohledem nevěnoval ostatním téměř žádnou pozornost. Od chvíle, kdy obdržel zprávy z Ferosu, ho Hilemore neslyšel pronést více než pár slov a celým svým vystupováním dával najevo, že o nějaké rozhovory nestojí. Jeho dcera naopak dávala průchod svému žalu velmi hlasitě.

V noci poté, co Clay přišel se zprávou, že je její matka s největší pravděpodobností po smrti, se Loriabeth podařilo opít soudkem rumu, který ukradla z tenčících se lodních zásob. Asi hodinu pak stála na zádi, s řevem klela do mořského vzduchu a ze svých dvou revolverů střílela po imaginárních nepřátelích. Hilemore přikázal, aby ji ostatní nechali být, dokud nepozbyla rozumu do té míry, že si jeden ze záchranných člunů spletla s draggem. Nakonec ji uklidnil až poručík Sigoral. Když se pokoušela znovu nabít a vypálit další dávku kulek do dřevěného trupu člunu, chytil ji a přitiskl jí ruce k hrudi. A potom ji držel, i když se kroutila a plivala, a potichu jí promlouval do ucha, dokud ji rum v jejích žilách nakonec nestáhl do vyčerpaného spánku. Potom ji odnesl na její lůžko a zůstal vedle ní až do rána.

„Čtyřicet mil jižně od ústí řeky Barnahy,“ řekl Tidelow a očima na mapě sledoval západní trasu. „Což by znamenalo, že nejbližší přístav je Stockcombe.“

„Do Stockcombu neplujeme,“ řekl Hilemore. Vzal si tužku a z místa, kde se právě nacházeli, vedl čáru do úzké říční zátoky.

„Dolní Torquil.“ Tidelow svraštil čelo, když kapitán poklepal na malé vnitrozemské moře. „To je pěkně ošidná plavba. Jde o zrádnou vodní plochu, i když není moc velká.“

„To se mi doneslo,“ přisvědčil Hilemore. „A ještě zrádnější je, když se dostaneme do Horního Torquilu.“

Tidelow od mapy poodstoupil a zavrtěl hlavou. „Říká se, že v Horním Torquilu je víc vodních Zelenokožců než kdekoli jinde v Arradsii. Za daných okolností je to jen sotva ta nejbezpečnější trasa.“

„Ale naše trasa je to tak či tak.“ Když z Tidelowovy tváře vyčetl hlubokou nejistotu, Hilemore dodal: „Trasa, kterou se vy vydávat nemusíte.“

„Nabízíte mi samé skvělé možnosti.“ Tidelow se sardonicky zasmál. „Buď se s vámi vydám do vod, kde se to jen hemží draggy, nebo popluju sám do Stockcombu jen s mizivou nadějí, že narazím na někoho živého, kdo nám bude schopný zajistit nové zásoby.“

* * *

Hilemore se otočil a zadíval se na ztichlého Braddona. „Velice bych uvítal vaše rady, kapitáne Torcreeku. Odvažuji se tvrdit, že by se našlo jen málo lidí, kteří pobřeží Arradsie znají lépe než vy.“

Braddon dlouho nic neříkal a dál hleděl do prázdna, dokud k němu nepromluvil Clay: „Potřebujeme tvou pomoc, strýčku.“

Starší Torcreek na svého synovce upřel netečný pohled, pak vstal, přešel k mapě a chvilku se na ni díval. „Severní okraj Horního Torquilu je z větší části bažina,“ pronášel bezbarvým hlasem, zatímco rukou přejížděl po četných průlivech charakterizujících ony končiny. „Schůdný nebo splavný, pokud se bavíme o člunu, je jedině tady.“ Prstem spočinul na jedné konkrétní řece na nejsevernější výspě Horního Torquilu. „Řeka Quilam. Pojmenovaná po jednom z chlapů, co Torquily kdysi objevili. Je divoká, ale je to jediná cesta, kterou se dá dostat k pláním západně od Křišťálového jezera, aniž by se muselo chodit přes Měděchody.“

„Ty už teda nechci nikdy ani vidět,“ podotkl Clay.

„Jak je ta řeka hluboká?“ zeptal se Braddona Hilemore.

„Asi do půlky cesty by ji zvládla i Mimořádná, pak budeme potřebovat něco s parním pohonem. Vesla to nezvládnou, ten proud je vážně silný.“

„Zadám to vrchnímu strojníkovi Bozwarovi,“ řekl Hilemore. „Určitě něco vymyslí. Nějakou dobu jsem už malému parnímu plavidlu nevelel, ale nepochybuji, že si ještě vzpomenu, jak na to.“

„Ehm,“ ozval se Clay a slabě a rozpačitě si odkašlal. „Kapitáne, slečna Lethridgová měla na tuhle záležitost taky svůj pohled. Myslí si, že bude nejlepší, když tentokrát zůstanete na lodi.“

Hilemore ho probodl pohledem a cítil, jak v něm kypí mrazivá zlost. „Tak ona si to myslí, ano?“ zeptal se přidušeným hlasem. „To je vskutku zajímavé.“

„Říká, že teď velíte tý nejmodernější lodi na světě,“ pokračoval Clay s omluvným pokrčením ramen. „Nejspíš proto, že jsou potopený všechny korvantinský lodě. Vy i vaše loď představujete příliš drahocennou výhodu, se kterou by se nemělo riskovat. Jestliže se od Křišťálovýho jezera nevrátíme, měl byste odplout do Varestie a pomoct tam s obranou. Říkala, že jestli to něčemu pomůže, máte to považovat za rozkaz z Útvaru mimořádných operací.“

Hilemorova zlost znenadání přešla od mrazení ke spalujícímu horku a ucítil, jak mu tváře zalévá sytý ruměnec. Předklonil se a střetl se s Clayovým zdráhavým pohledem. „Něco vám povím, pane Torcreeku. Já žádné rozkazy nepřijímám…“

„Ten kluk má pravdu,“ přerušila ho Zenida.

Hilemore se k ní okamžitě otočil, zlost v něm vzkypěla do ještě větší míry, a pak se zarazil, když si všiml tvrdé, ale neúprosné upřímnosti v jejím pohledu. „Tahle posádka nenásledovala mě,“ řekla mu. „Následovala vás, přes bitvy, vzpoury, oheň draggů, přes led a mračna jedovatého plynu. Možná si myslíte, že jsem se rozhodla na vás počkat, ale to se mýlíte. Věděla jsem, že kdybych se pokusila odplout, ti muži by mě pověsili z hlavního stěžně a dál by čekali, dokud by neumrzli. Za vaší nepřítomnosti téhle lodi nemůžu velet. Taková je prostá pravda, mořský bratře. Vy patříte sem.“

Hilemore se zaťatými pěstmi zapřel o mapu a pokoušel se utišit dunění ve spáncích. Nejhorší na kapitánské pozici, řekl mu kdysi děda Racksmith, je pochopit, že ty jsi ten nejdůležitější člověk na lodi. A takové břímě odpovědnosti unese jen málokdo, protože se už nemůžeš oddávat hrdosti. „Jak poznáme, jestli budete mít úspěch?“ zeptal se a jeho tvrdý, chrčivý hlas přerušil to, co, jak si uvědomil, bylo už nebezpečně dlouhé ticho.

„Dokážu se v transu spojit s kapitánkou Okanasovou,“ odpověděl Clay. „Předpokládám, že jsme společně strávili už dost dlouhou dobu na to, abysme navázali funkční spojení. Kdyby se mi něco stalo, poručík Sigoral se může transu ujmout místo mě. Kdyby se něco stalo jemu, tak to už budem nejspíš všichni mrtví a vy budete muset odplout do Varestie.“

Hilemore nasucho polkl a cítil, jak jeho zuřivost odeznívá do zlosti, z níž se mu zvedal žaludek. „Dobře,“ řekl. „Představme si, že dospějete ke Křišťálovému jezeru, co potom?“

Kriz popošla dopředu a na stůl položila svazek papírů. Když se na ně Hilemore bedlivěji zadíval, zjistil, že jde o mechanické výkresy, ale zařízení, které popisovaly, mu nebylo ani trochu povědomé. Zdálo se, že sestává z velké uzavřené trubky připevněné k rámu a čehosi, co připomínalo převrácené kovové akvárium. „Co je to?“ zeptal se.

„Podvodní dýchací přístroj,“ odpověděla Kriz. „Abychom vypátrali aerostat a získali to, co potřebujeme, budeme muset prozkoumat jezerní dno.“

„Tohle umíte vyrobit?“

Přikývla. „Na palubě je dost materiálu, abychom to zvládli. Ale budu potřebovat poučit ohledně zacházení se svářečkou.“

„Vrchní strojník bude mít zjevně plné ruce práce.“ Hilemore se narovnal, zhluboka se nadechl, aby utlumil zlost, ale jakési její doutnající jádro v něm i tak přetrvalo. Věděl, že je sobecká. Zrozená z touhy spatřit Vnitrozemí na vlastní oči. Navzdory mnohým nebezpečím, která prožil na ledu, i divům, jichž tam byl svědkem, věděl, že v něm pobyt v tak nehostinném prostředí vyvolal žízeň po něčem dalším. Možná to mám v krvi, uvažoval. Děda byl koneckonců průzkumník. Ale velel válečné lodi v aktivní službě a průzkumy budou muset počkat na klidnější dny.

„Projedeme zátoku a zítra večer budeme v Dolním Torquilu,“ řekl. „Pokud nám to dovolí počasí a draggové, o tři dny později budeme v ústí Quilamu. Do té doby budou muset být hotové všechny vaše mechanické práce. Takže se do toho pustíme.“

* * *

Vrchní strojník Bozware využil pro stavbu svého parního říčního člunu největší výsadkový člun na Mimořádné. Nechal se inspirovat revoluční konstrukcí mateřské lodi a zvolil pohon lodním šroubem místo koles. „V době, kterou máme k dispozici, by to bylo na výrobu příliš složité zařízení,“ oznámil Hilemorovi při návštěvě provizorní dílny na přední palubě. Vrchní strojník pod obvyklou vrstvou kolomazi působil unaveně, ale i špínou probleskovalo jeho nadšení pro tvůrčí práci. Za hřídel mu posloužil stropní trám z ubikací. Šroub vznikl z měděného potrubí lodního rozvodu teplé vody, které se zploštilo a svařilo do tří identických lopatek. „Díky tomu máme jen dva samostatné díly místo deseti.“

„A motor?“ zeptal se Hilemore.

Bozware trhl plachtou, která uprostřed člunu dosud kopírovala jakýsi neforemný obrys. Odhalený předmět Hilemorovi připomínal několikanásobně zvětšený železný cylindr, vyrážející z hustého hnízda měděných a železných trubek. „Korvíci naštěstí měli slušnou zásobu náhradních dílů pro pomocnou pohonnou jednotku,“ vysvětloval Bozware. „Spojit kovové díly a všechny ty trubky nebylo nic složitého. Horší to bylo s kotlem a kondenzátorem. Z kuchyně jsem musel sebrat pěknou hromadu misek a hrnců a z nákladového prostoru pak pár palubních prken.“

Na motor položil ruku a z jeho ušmudlané tváře probleskla hrdost. „Počítám, že v klidných vodách to vytáhne na deset uzlů, když bude mít pořádně přiloženo pod kotlem.“

Hilemore se obrátil k Braddonu Torcreekovi, který si člun prohlížel se svou již charakteristickou mlčenlivostí. „Myslíte, že bude deset uzlů stačit, pane kapitáne?“ zeptal se ho Hilemore.

Braddon pokrčil rameny a zamručel: „Bude muset.“ Po těchto slovech se odšoural k ubikacím. Hilemore už zažil muže, kteří podlehli zármutku, lodníky, kteří se po návratu do přístavu dozvěděli o smrti svých nejbližších. Někteří se utopili v alkoholu, jiní chodili do bordelů nebo do hráčských doupat a u několika se dalo očekávat, že se během půlnoční hlídky vrhnou do moře. Braddon nepil, hazardu neholdoval, nevykazoval ani sebevražedné sklony. Když se nemusel účastnit debat, seděl ve své kajutě a pořád dokola si rozkládal a čistil zbraně.

Tohoto muže nesevřela sebelítost, usoudil Hilemore při pohledu na Braddona mizejícího do podpalubí. U něj je to touha po pomstě. Což může být ještě horší.

* * *

Dolní Torquil brzo dostál své pověsti obtížně splavného místa. Kapitán Tidelow, poté co nechal hlasovat členy své posádky, kteří nebyli uvěznění v podpalubí, zvolil možnost zůstat s Mimořádnou. Obě lodi bez nehody propluly ústím řeky Barnahy do Dolního Torquilu, kde narazily na víceméně klidnou modrou vodu, v níž se zrcadlila jasná obloha. V průběhu dne však postupně zesiloval vítr a záhy se začaly zvedat vlny. Vpodvečer už je zalévaly pravidelné těžké dešťové přívaly a vnitrozemské moře v prudké bouři bičoval vichr. Bylo třeba snížit rychlost a vrchní palubní lodník Scrimshine byl nucený ještě usilovněji třímat kormidelní kolo, aby udržel stanovený kurz.

„Všechno to podle všeho souvisí s místními zeměpisnými podmínkami,“ poznamenal k Hilemorovi poručík Talmant, zatímco se snažili udržet na kolébajícím se můstku. „Hlavní větry na téhle zeměpisné šířce vanou od západu a při přechodu přes Torquily nabírají novou rychlost. Pak narazí do přírodní bariéry, kterou představují Měděchody, a tím se tady vytvoří obrovský vír vysokého tlaku.“

„To je něco přímo kurevsky úžasnýho,“ zamumlal Scrimshine, když se znovu zapřel do kormidla, a projevil se dost potichu na to, aby ho slyšel pouze Hilemore.

„Jen klid, pane Scrimshine,“ štěkl Hilemore a ze Scrimshinovy tváře rázem zmizel rodící se úsměv. Ačkoli byl nedávno povýšený a vyznamenaný, neměl žádný důvod pro neuctivé výroky na adresu výše postavených důstojníků.

Pozornost upřel k přídi, kde i navzdory nepřízni počasí prodléval Clay. Hilemore v bouři občas zahlédl Jackovy šupiny, které se mu ve slábnoucím světle zableskly pokaždé, když se vynořil nad hladinu. Clay hlásil, že dragga nové prostředí vyvádí z míry, protože poměrně mělká voda a břehy Torquilů byly v ostrém kontrastu se širým mořem, které bylo jeho domovem. Udržoval si však bystré smysly a prozatím nezaznamenal jedinou stopu po jiném draggovi.

S pozvolným nástupem noci Hilemore přikázal zpomalit na třetinovou rychlost. Povětrnostní podmínky uloupily z oblohy hvězdy a v tak mělkých vodách nebyl ochotný riskovat navigaci bez přímého zaměřování. Najet na mělčinu v době míru představovalo pro kapitána kariérní pohromu, ale v této vypjaté době by to znamenalo konec celého záchranného podniku.

Ráno se přihlásilo klidnější vodou, která jim umožnila nepřerušovanou plavbu až k úzkému hrdlu, jež spojovalo Dolní Torquil s jeho severním dvojčetem. Blížili se k neblaze proslulé úžině, která oficiálně nesla jméno Torminův zářez a byla dalším zeměpisným prvkem pojmenovaným po jednom z průzkumníků, kteří poprvé mapovali tyto končiny. Jak už ale měli námořníci ve zvyku, dávno si vysloužil přezdívku Řezníkův zářez, a to v důsledku velkého množství lodí, které padly za oběť jeho nevypočitatelné povaze. Říkalo se, že během trojměsíčného přílivu voda v Zářezu dokáže vystoupat do výšky odpovídající přílivové vlně. Naštěstí se plavili v poměrně neaktivním lunárním období a výrazné slapové pohyby neočekávali. Před příjezdem k průlivu Hilemore přesto přikázal zpomalit na nejnižší možnou rychlost. Částečně kvůli posouzení plavebních podmínek a také proto, aby dali možnost Vzdálenému světlu zkrátit odstup, který od nich Modrolovec získal během noci.

„Proud podle všeho směřuje na sever, pane kapitáne,“ hlásil Talmant s dalekohledem namířeným na Zářez. Hilemore následoval jeho příkladu a svým vlastním aparátem prozkoumal oblast mezi mysy po obou stranách úžiny. Terén tvořila písčitá křovinatá pustina typická pro krajinu pravidelně vystavovanou působení trojměsíčného přílivu, zatímco voda vypadala dosti klidně, i když na první pohled bylo vidět, že teče opravdu rychle.

Hilemore se ujistil, že Vzdálené světlo od nich dělí už jen několik set yardů, a vydal Talmantovi pokyn, aby se ozval do strojovny. „Kupředu třetinovou rychlostí. Kapitánka Okanasová zůstane pro jistotu stát u krvespalu.“

„Rozkaz, pane.“

Hilemore namířil dalekohled na příď a sledoval, jak se Jackovy ostny v mírných vlnách proplétají k Zářezu. Po chvíli vklouzly pod hladinu, když se dragg vydal kupředu prozkoumat trasu. „Pane Steelfine,“ pronesl Hilemore, čímž Ostrovana přiměl, aby se ihned postavil do pozoru.

„Pane kapitáne.“

„Pošlete na pravobok měřiče. Měli bychom sledovat hloubku. Tyto vody nikdo nemapoval už drahnou dobu.“

„Provedu, pane.“ Steelfine zasalutoval a odešel z můstku, načež se po celé délce lodi ozýval jeho hlas, kterým přivolával dvojici vhodných lodníků.

V okamžiku, kdy vplouvali do Zářezu, měli ponor padesát stop. Jakmile se Mimořádná dostala do jeho poloviny, bylo to jen třicet. Proud byl rychlý, ale zvládnutelný. Scrimshine dokázal korigovat i občasné nárazy do trupu.

„Předpokládám, že tady jste nikdy nic nepašoval, pane Scrimshine,“ nadhodil Hilemore.

„Musím říct, že ne, kapitáne,“ odpověděl a kormidlo otočil o tři stupně doleva, aby příď srovnal se střelkou kompasu. „Asi jste si všiml, že tady není ani živáčka, kterýmu by se dalo něco prodat. Ale jezdili jsme hodně kolem Stockcombu. Tam se dá na pobřeží najít spousta útulnejch zálivů…“

„Pane kapitáne!“ přerušil je Talmant. Hilemore zvedl zrak a uviděl Claye, jak se rychle napřimuje u přídě. Mladý Torcreek se otočil a za mocného mávání a křičení se rozběhl k můstku. Hilemore přes okno uslyšel slovo: „Zastavte!“

„To má být další bouřka, pane?“ zeptal se Talmant a už zaměřoval dalekohled na cosi za přídí. Hilemore sledoval směr jeho pohledu a všiml si, že voda Zářezu ve vzdálenosti asi dvou set yardů před přídí začíná zvláštně bouřit, jako by se do ní opíral nenadálý ostrý vítr.

„Neslyšel je!“ zvolal Clay, když se celý zadýchaný objevil ve dveřích, tvář zkřivenou vážným znepokojením. „Schovávali se pod naplaveninama.“

Hilemore se znovu zadíval na zvířenou vodu. Nepotřeboval ani dalekohled, aby rozpoznal příčinu takového dění. Už proráželi hladinu a v jitřním světle se jim třpytily zelenavé šupiny. Zelenokožci. Velcí vodní Zelenokožci, v takovém množství, že vyplňovali celou šířku Řezníkova zářezu.

KAPITOLA XI

LIZANNE

„Odhadovaný maximální vzlet patnáct set stop,“ vypočítával profesor Lethridge. S rukama sepjatýma za zády kráčel kolem přebudovaného aerostatu a s hrdostí, jakou si Lizanne nevybavovala, že by se někdy upírala k její osobě, vypočítával všechny přednosti létacího stroje. „Nejvyšší rychlost čtyřicet mil za hodinu při použití kerosinu, třiaosmdesát při termoplasmatickém pohonu. Díky informacím od tebe došlo k významnému vylepšení výkonu.“ Věnoval Lizanne vzácný úsměv. „Jen aerodynamické vylepšení pláště nejvyšší rychlost navýšilo o dvacet mil za hodinu a dalších deset zajistilo přidání uzavřené gondoly.“

Nový aerostat byl opravdu působivější prostředek než jeho předchůdce. Sám balon vypadal robustněji a protaženěji, díky Všeumělovu vnitřnímu měděnému rámu byl obdařený oblinami, které mu dodávaly téměř žraločího vzhledu. Gondola už neměla podobu malého člunu zavěšeného na lanech z dolní části balonu, nýbrž úzké tobolky ve tvaru kánoe se skleněnými okny vpředu i vzadu a s vyklápěcími okénky po straně, která byla natolik velká, aby se jimi v případě potřeby dala prostrčit karabina nebo malé Vrčidlo. Motor pod gondolou byl zavěšený na bytelném ocelovém rámu, díky němuž mohl pilot motorem otáčet, čímž také získával mnohem větší možnosti ho ovládat. Jermajah chtěl na konstrukci přidat i druhý motor, ale na palubě jednoduše neměli dost materiálu, aby ho zkonstruovali. Lizanne přimhouřila oči, když zrakem padla na ošklivou masu tepelného hořáku. Střechou gondoly vyrážel způsobem, který narušoval její jinak elegantní linie.

„Dočasná, ale nezbytná úprava,“ řekl její otec, když si všiml, kam se dívá. „Bez přístupu k heliu nebo vodíku jde o jediný způsob, jak dosáhnout potřebné výšky.“

„Nepochybuji, otče, že to bude fungovat přímo dokonale,“ řekla mu. Otočila se, když se vedle ní objevila Tekela, oblečená do těžkého námořnického kabátu s rukávy upravenými tak, aby padly i jejím ne přímo předpisovým proporcím. Druhý kabát nesla v náručí a na hlavě měla nasazenou teplou vlněnou čepici. Lizanne napadlo, že kdyby si s takovým bystrým zaujetím neprohlížela aerostat, mohla by vypadat jako dítě, které si zkouší cizí oblečení.

„Na zkušební let asi není čas, co?“ zeptala se Jermajaha.

„Nemáme palivo,“ odpověděl s omluvným úsměvem, načež jí podal kožené mapové pouzdro. „Trasa je vyznačená a na kompasu je nastavený směr. Kapitán upozorňuje, že nad Červeným přílivem se větry obvykle prudce stáčejí k severu, takže to nezapomeňte zohlednit.“

Tekela upjatě přikývla a potom složila druhý kabát do Lizannina náručí. „Nahoře umí být pěkně zima,“ řekla a vykročila kupředu. „Půjdeme?“

Lizanne se ještě chvíli zdržela, aby si vyměnila několik slov s Makariem, který se s nimi přišel rozloučit společně s kapitánem Trumanem. Všeuměl si na tyto společenské formality zjevně nepotrpěl a činil se v dílně vylepšováním Jermajahova miniaturního Vrčidla. „Pokračujte v práci na solargrafu,“ kladla Lizanne na srdce Makariovi. „Kdybyste náhodou přišel na tu poslední skladbu, dokud se nevrátím, nepřehrávejte ji Všeumělovi.“

Makario přikývl a přinutil se k úsměvu. Pak kývl směrem k aerostatu. Tekela už do gondoly vyšplhala po žebříku a za hlasitého bafnutí plamene zapálila hořák, což mělo za následek, že se celé létací zařízení na zadní palubě zvedlo o několik palců. „Je tam místo i pro třetího člověka?“ zeptal se Makario a Lizanne překvapilo, že svůj dotaz myslí vážně. „Kdo ti v případě zajetí znovu zachrání život?“ zeptal se.

„Nějak to prostě budu muset zvládnout,“ odpověděla, přivinula si ho do krátkého objetí a potom se obrátila ke kapitánu Trumanovi.

„Naše formální nabídka,“ řekl Truman a podal jí zapečetěnou obálku. „Jsem si jistý, že podmínky jim budou připadat dostatečně velkorysé, aby se nechali zviklat.“

„Doufejme jen, že jim budou připadat i důvěryhodné,“ odpověděla Lizanne, když obálku přijala.

Trumane se krátce, ale hluboce rozkašlal a ztuhl do formálnější pózy. „My budeme pokračovat do místa asi dvacet mil odsud,“ dodal. „Do vod u Viemanova ostrova. Je to neobývané, nepříliš zajímavé skalisko, které lze ale snadno najít. Také se mu docela vyhýbají piráti. Kvůli nějaké pověře o tom, že ho proklel Král Hlubiny.“

„Pokud svoji misi splním, v určenou dobu se v transu spojím s paní Griffanovou,“ řekla mu Lizanne. „Vysvětlete prosím doktoru Weygrandovi, aby jí nepodával příliš velké množství sedativ.“

„A když ji nesplníte?“

„Pak lze pochybovat, zda je nějaký trans vůbec možný. Navrhuji, abyste se u Viemanova ostrova nezdržovali déle než dva týdny.“ Odmlčela se, celá nesvá, že nemůže nabídnout žádný jiný cíl.

„Po dvou týdnech,“ řekl Trumane, „nám nezbude než risknout vjezd do korvantinských vod.“

Přikývla a přála si, aby mohla ještě něco dodat a aby měla pocit, že lze tomuto muži více důvěřovat. Jenže běh událostí to opět zařídil tak, že se jí nabízely pouze špatné možnosti. Nakonec se nezmohla na nic jiného než na větu: „Hodně štěstí, pane kapitáne.“

Zasalutoval a tiky, které hyzdily jeho tvář, byly dnes jen o maličko slabší než obvykle. „Vám také, slečno.“

Lizanne se odebrala za Jermajahem, převzala od něj Dýmadlo a munici a krátce a mlčky ho objala. Poté přešla ke svému otci, který se krčil pod gondolou, kde ještě naposledy prohlížel motor.

„Nějaké problémy?“ zeptala se.

Nevzhlédl k ní a dál si prohlížel jakousi součástku ve vnitřním prostoru motoru. „Ventil plasmatického zapalování udrží vždy jen jednu nálož,“ řekl. „Uvolněná energie vydrží nanejvýš tři hodiny. Zapaluje se prostřednictvím náhledníku v gondole…“

„Já vím, otče. Je to velice jednoduché.“ Natáhla si kabát od Tekely a v jedné z kapes našla ještě vlněnou čepici. Profesor Lethridge se dál hrbil pod zařízením a šroubovákem upevňoval přístupový panel.

„Trubice vedoucí ke kondenzátoru zamrzne, pokud motor zůstane příliš dlouhou dobu v nečinnosti ve výšce…“

„I tohle vím, otče.“

Utáhl poslední šroubek a konečně k ní zvedl zrak. S ohromením si uvědomila, že má před sebou bledou a uslzenou tvář velice vyděšeného muže. „Tvoje teta…“ začal přiškrceným hlasem, potom se zajíkl a odvrátil oči.

Lizanne si vedle něj dřepla. „Teta Pendilla nás oba milovala a my jsme milovali ji. Byli jsme rodina, otče.“ Předklonila se a políbila ho na spánek. „A rodina pořád jsme. Takže teď už radši ustup. Je nejvyšší čas, abych se vydala na cestu.“

* * *

Když se aerostat začal zvedat z paluby Příhodné příležitosti, Tekeliny drobné, ale hbité ruce se jen míhaly po jeho ovladačích. Seděla v přední části gondoly s Lizanne za zády a za středovým sloupkem, který tvořil spojnici mezi motorem a hlavní částí létacího stroje. Pomocí velké středové páky vybavené škrticí klapkou Tekela usměrňovala jejich sklon a rychlost. Menší páka vlevo byla připojena k tomu, co její otec označoval termínem „křidélka“ a co ve skutečnosti byly dva krátké objekty opravdu připomínající křídla, které vyčnívaly z obou stran gondoly a sloužily k určování předního a zadního náklonu stroje. Dvojice pedálů ovládala velké zadní kormidlo, které určovalo náklon doleva a doprava. Při pohledu na Tekelu, soustředěnou na složitý tanec pák a pedálů, které vysílaly aerostat do vzduchu a do správného směru, se Lizanne musela nahlas zeptat, jestli jí k tak rychlému pochopení zákonitostí řízení létacího stroje napomohlo hudební vzdělání.

„Dost možná,“ připustila Tekela, jakmile opustily loď. V gondole panovalo překvapivé ticho. Jelikož se motor nacházel mimo prostor pro posádku, jeho vrčení se projevovalo jen jako tlumené hučení, které umožňovalo běžnou konverzaci. „Když jsem byla malá, matka nade mnou stávala s pravítkem a sledovala, jak na mechanickém pianě přehrávám stupnice. Vždycky když jsem zahrála špatný tón, už pravítko letělo k ruce. Velkou hbitost jsem si osvojila tak nějak automaticky.“

Kdybych někdy tvoji matku potkala, zakroutila bych té čubce krkem, pomyslela si Lizanne, ale rozhodla se, že nahlas svou myšlenku nevysloví.

Ohlédla se přes rameno a zadním okénkem zahlédla rychle se zmenšující obrys Příhodné příležitosti. Jakmile aerostat vystoupal do větší výšky, objevil se i zbytek jejich flotily, desítky lodí zmenšené v průběhu několika málo minut na velikost dětských hraček. Třebaže výšky pro ni nebyly nic nového, Lizanne zjišťovala, že při tak rychlém stoupání se jí nepříjemně zvedá žaludek a propadá značné dezorientaci. Od okénka se odvrátila a začala se věnovat kontrole zbraní. Vedle Dýmadla byly vyzbrojeny původním miniaturním Vrčidlem, které Jermajah postavil ještě ve Ferosu, a také párem pistolí a jednou obyčejnou puškou značky Silworth, vybavenou teleskopickým zaměřovačem. Lizanne ze zkušenosti věděla, že se vždycky vyplatí mít po ruce i dalekonosnou zbraň, což jí trpce připomněly zážitky ze Skorazinu.

„Má tendenci se stáčet nahoru,“ řekla Tekela, a když Lizanne vzhlédla od miniaturního Vrčidla, v zrcátku nad předním oknem uviděla její oči. „Nejlepší je z něj pálit v krátkých dávkách.“ Lizanne si všimla, jak se Tekele do očí dere stín a pak je honem sklání k ovládacímu zařízení. „Směr je nastavený,“ poklepala prstem na kompas. „Jermajah vymyslel soustavu kladek, která páky udrží ve správném úhlu. Pořád ale musím korigovat let s ohledem na vítr, ale práce bude se vším o dost míň.“

„Ještě jsme se nebavily o tom, co jsi viděla ve Ferosu,“ řekla Lizanne. „O Sirusovi.“

Viděla, jak Tekele pod mohutným kabátem strnula útlá ramena. „Nevymyslela jsem si to.“

„To já vím. Ale vyvstává tím několik znepokojivých otázek.“ Lizanne se posunula dopředu a tišším hlasem pokračovala: „Řeklas, že tě zachránil. Jak?“

„Zelenokožci…“ Tekela polkla a teprve potom navázala: „Zelenokožci se propálili dovnitř a byl tam i Sirus. Stál v troskách dveří do dílny. Byl Zkažený, ale okamžitě jsem ho poznala. Pak… pak jsem se ho pokusila zabít. Měla jsem v ruce Jermajahovu novou zbraň a pokusila jsem se je všechny zabít. Podařilo se mi to se všemi Zelenokožci, ale než jsem se dostala k Sirusovi, došly mi kulky. Jen tam stál a koukal na mě, pak za ním dovnitř vešel někdo další, nějaká Zkažená žena. Nepoznávala jsem ji, ale zdálo se, že ona zná mě, a nevnímá mě nijak přátelsky. Měla pistoli… Sirus ji zastřelil. Poznala jsem na něm, že to pro něj nebylo snadné, ale udělal to. Udělal to, aby mě zachránil.“

Na chvíli se odmlčela, věnovala se řízení a občas si otřela oči. „Chtěla jsem, aby odtamtud zmizel s námi. Požádala jsem ho o to, ale říkal, že nemůže. Řekl, abychom odletěli.“

Lizanne kolem středového sloupku natáhla ruku a sevřela Tekele rameno. Cítila, jak se zachvěla, když potlačila vzlyknutí. „Vždycky tě miloval,“ řekla.

„Asi ano.“ Tekela zkormouceně potáhla a rukávem si otřela nos. „I když císař ví proč. Nikdy jsem na něj nebyla hodná. Všechny ty příšerné básně…“ Dlouze se nadechla a pomalu vydechla. „A pochybuju, že teď ještě něco píše.“

„To nepředpokládám. Tekelo,“ Lizanne jí rameno stiskla ještě o něco silněji, „pokud je Zkažený, znamená to, že je v područí Bělokožce. Což znamená, že Bělokožec může mít přístup ke všem vzpomínkám v jeho mysli, ke všem vzpomínkám na tebe, na mě, na solargraf, na všechno. A pokud je ještě nemá, může k nim přijít velice brzo.“

„Sirus mě zachránil,“ stála si za svým Tekela. „Nezradil by nás.“

„Dobrovolně ne. Pochybuju, že kterýkoli ze Zkažených dělá to, co dělá, dobrovolně, a stejně to dělají. Zachránce nezachránce, představuje pro nás hrozbu. A myslím, že to ví i on sám. Proto s tebou nechtěl odletět. Pokud ho ještě někdy uvidíme…“

Tekela se odsunula a vymanila rameno z Lizannina sevření. „To já neudělám,“ prohlásila a v sedadle se narovnala. „A už se o tom nechci bavit,“ dodala oním dobře známým, ale nyní už jen vzácně slýchaným tónem, tónem prostoupeným bojovnou svéhlavostí, který si Lizanne vybavovala z prvních dní v Morsvalu.

„Klidně se můžeš prospat,“ pokračovala Tekela a jemně zatlačila na hlavní páku, když se ručička kompasu mírně odchýlila od zadaného směru. „Bude trvat ještě několik hodin, než uvidíme něco jiného než oceán.“

* * *

Počasí bylo nadále poměrně vlídné a aerostat rychle postupoval západním směrem, povětšinou i s výpomocí větru, dokud se o den a půl později na obzoru nevynořily první Varestijské ostrovy. Tekele se dokonce na necelé dvě hodiny podařilo usnout, když se svezla na sedadle s jednou rukou na ovládací páce a motorem nastaveným na nejnižší rychlost. Přesto se i dnes zdála poměrně čerstvá, což, jak se domnívala Lizanne, byla jedna z výhod jejího mládí.

„S tím větrem se kapitán nepletl,“ poznamenala Tekela a slabě zamručela, když trhla pákami, aby stroj udržela ve správném směru.

Lizanne shlížela na dole ubíhající tečky pevniny. Šlo většinou o neobývané vnější ostrovy tvořící Sabiraské souostroví, přírodní bariéru na východní výspě varestijské oblasti, která sloužila také jako neoficiální hranice mezi Orethickým oceánem a Červeným přílivem. Odsud se po moři plavily výhradně varestijské lodi, buď obchodní, nebo pirátské. Už předtím než byla Korvantinská říše nucena se vzdát své nadvlády nad touto částí světa, se Červenému přílivu do značné míry vyhýbala jak císařská, tak korporátní plavidla. Varestijci, navzdory své pověsti těch nejlepších a nejdále se vydávajících námořníků na světě, byli vždy nepřátelští vůči vetřelcům vnikajícím do jejich vlastních vod.

Lizanne si ještě jednou přečetla dopis kapitána Trumana. Výčitky ohledně zlomení pečeti ji netrápily a byla připravena dopis zahodit, pokud by se ukázalo, že jeho obsah nebude mít žádoucí účinek. Ve skutečnosti zjistila, že je psaný elegantním a účelným diplomatickým jazykem, neobsahuje nic, co by se mohlo dotknout jejich potenciálních hostitelů, a pisatel při jejich oslovování našel správnou rovnováhu mezi prošením a smířlivostí. Věděla, že ze všeho nejvíc je bude zajímat nabídka deseti milionů v syndikátní měně nebo akcií obdobné hodnoty, které měly být Varestijcům doručeny výměnou za poskytnutí přístavního útočiště, nabídka, která daleko překračovala Trumanovy pravomoci. A ostatně i ty moje, pomyslela si, když dopis opět poskládala. Byla zřejmé, že aby si zajistila varestijskou spolupráci, bude se muset uchýlit k velkolepým lžím.

První varestijské plavidlo uviděly krátce poté, co přeletěly větší ostrovy asi dvanáct mil dále na západ. Jednalo se o velkou trojkolesovou nákladní loď, kterou snadno identifikovaly podle široké brázdy, již zanechávala na moři. Lizanne si přes puškový zaměřovač loď bedlivě prohlédla. Na stěžni se třepotala vlajka, kterou nepoznávala, což znamenalo, že šlo o Nezávislé plavidlo, jak bylo u většiny varestijských lodí pravidlem. A taky u pirátů, připomněla si v duchu. Pochybovala však, že se zrovna tato loď věnuje pirátským činnostem, neboť na rychlé manévrování, jehož bylo třeba k vykonávání této živnosti, byla příliš velká. Ukázalo se nicméně, že je ozbrojená.

Na přední palubě se objevil záblesk, který po asi dvou vteřinách následovalo slabé pšouknutí z kanonu. Dělostřelci v palbě na létající cíle zjevně neměli cvik, protože střela letěla daleko do strany. Rozbuška ji odpálila asi padesát yardů pod a sto yardů za aerostatem. Přesto výbuch nastal dost blízko na to, aby Tekela otevřela klapku a zvýšila náklon křidélek. Po dalším trhnutí, z něhož se jim zvedl žaludek, se dostaly na svou nejvyšší letovou hladinu.

„Mohla bys mě varovat, když budeš tohle dělat?“ zeptala se Lizanne.

„Omlouvám se.“ Tekela se z pravého okénka podívala na loď. „To od nich nebylo moc přátelské, co?“

„Ne.“ Lizanne na palubě spatřila několik dalších záblesků, když se k palbě přidala všechna zbylá děla, ale žádná střela se nedostala o nic blíže než ta první. „Nemají tušení, co jsme zač,“ vysvětlovala, jakmile odvanul shluk černých obláčků, které na obloze zanechaly explodující granáty, a varestijská loď se zmenšila v dálce. „Ani v čem se to tady pohybujeme. Neklidná doba lidi nutí ke zbrklým reakcím.“

„A až se dostaneme do Sedmihradbí?“

Lizanne se k Tekele otočila a všimla si, jak ustaraný výraz se zračí v její panenkovské tváři. Někdy až příliš snadno zapomínáš, jak je ve skutečnosti mladá, vyplísnila se v duchu. Odolala nutkání zalhat, přijít s nějakým mdlým ujištěním. Ale společná mise si žádala, aby mezi agentkami vládla důvěra. „Nevím,“ odpověděla. „Možná po nás budou střílet, jen co nás uvidí. Nebo taky ne. Možná nám umožní přistát a pak nás okamžitě zatknou.“

Tekela přikyvovala a čelo jí brázdily drobné vrásky obav. „Nebo něco horšího,“ povzdechla si.

„Ano. Nebo něco horšího.“ Ukázala na malý hodinový číselník, který Jermajah umístil do shluku dalších ciferníků před sedadlem pilota. „Jak dlouho ještě?“

Tekela se narovnala, otočila a pevněji sevřela páku řízení. „V tomhle větru nejmíň ještě deset hodin.“

„Což znamená, že přiletíme za tmy.“

„Můžu tam celou noc kroužit a na přistání jít až za svítání.“

„Ne. To budeš příliš vyčerpaná.“ Lizanne se zvedla a se sehnutými rameny se protáhla k náhledníku u středového sloupku. „Myslím, že je nejvyšší čas zažehnout krvespal.“

„Profesor říkal, že má jen jednu nálož. A že když se aktivuje, zastavit se bude dát jen tak, že se ze spalovací komory vypláchne plasma. Možná by bylo lepší ponechat ji pro ty nejnaléhavější případy.“

„Po přistání ji můžeme doplnit, za předpokladu, že nám místní dovolí odletět. Pokud nedovolí, nebude na tom záležet.“ Odklopila víko tubusu a přiložila oko k otvoru. „Navíc bych velice ráda viděla, jak rychle tenhle stroj umí létat. Jsi připravená?“

„Vteřinku. Musím srovnat křidélka, jinak je utrhne vzdušný proud.“ Lizanne uslyšela cvaknutí, když Tekela pohnula jednou páčkou. „Připravená.“

Lizanne si z kapsy kabátu vytáhla brašničku a vyňala z ní flakon Červené. Trochu z něj upila a opět přiložila oko k tubusu. Její otec umístil do plasmové klapky malý luminiscenční kotouč, aby byla dobře vidět nádržka s vazkou kapalinou. Krátce zazářila Červená a produkt okamžitě vzplál jako oslnivá, až oslepující ohnivá koule. Lizanne už už chtěla podotknout, že by nebylo od věci přidat k náhledníku tónované sklo, když sebou aerostat trhl a prudce vyrazil kupředu s takovou silou, že se skácela na sedadlo. Uslyšela Tekelu, jak se překvapeně, ale zároveň radostně zahihňala, a když se mrkáním zbavila slz v očích, uviděla, že oběma rukama pevně svírá řídicí páku. Lizanne si ještě přes rameno všimla, jak ručička rychloměru svižně stoupá k nejvyšší označené hodnotě, kde se zastavila.

„Musí to být nejmíň přes sto mil za hodinu,“ rozesmála se Tekela uznale. „Vypadá to, že pan profesor svůj vlastní vynález podcenil.“

„Je to spoluvynález,“ opravila ji Lizanne a vyhlédla z okénka, kde spatřila, jak je závratnou rychlostí míjí nadýchané mračno. „Až se dostaneme zpátky na loď, připomeň mi, abych sepsala návrh patentního oznámení a smlouvy pro rozdělení budoucích zisků.“

* * *

Sabiraské souostroví za sebou nechaly během několika minut a dostaly se do Červeného přílivu. Letěly dostatečně nízko, aby dole rozlišily vlny, i když jim se mořská hladina v důsledku rychlosti slévala do šmouhy. Zahlédly několik dalších lodí, většinou mnohem menších, než byla ona první nákladní loď, ačkoli žádná neměla potřebu po nich pálit. Lizanne se domnívala, že tato skutečnost souvisí spíše s jejich vyšší rychlostí než vlídností ze strany místních. Toto všechno trvalo necelé čtyři hodiny, než Tekela oznámila zemi na obzoru. Termoplasmatický motor tou dobou už vyčerpal zásobu paliva, což Tekelu přinutilo začít opět bojovat s větrem. Ukázalo se však, že blížící se pevninu ve středu předního okna udrží bez větších potíží.

Lizanne se posunula kupředu, naklonila se Tekele přes rameno a rozhlížela se po pobřeží, kde pátrala po nějakých výrazných orientačních bodech. „Iskamir,“ řekla, když několik stupňů na sever zahlédla širokou zátoku. Vděčně Tekele stiskla rameno. „Jsme na správném místě. Teď prosím vyleť co nejvýš. Neumím určit, jakého přijetí se nám tady může dostat.“

O ostrově Iskamir se v atlasech a almanaších často psalo jako o „klenotu“ nebo „tlukoucím srdci“ Varestie, jejím středobodu, kam piráti připlouvají, aby prodali svou kořist, a obchodníci, aby ji od nich vykoupili. Při přeletu východního pobřeží Lizanne zaujalo množství přístavů, kterými bylo poseto, a různě velká města, jimiž byly obklopeny. Napadlo ji, že pod sebou možná mají nejhustěji obydlenou pevninu na světě, což by znamenalo, že tyto kraje musejí být závislé na dovozu, jenž je s to zasytit celou zdejší populaci, protože vnitrozemí tvořily převážně horské masivy nebo bezútěšná vrchovina. Při obléhání by dlouho nevydrželi, usoudila, když se aerostat vzdálil od pobřeží a vletěl nad hory. Vrcholy strměly tak vysoko, že Tekela musela zpomalit a začít mezi nimi kličkovat, což v kombinaci se zrádnými vichry a okololetícími cáry mlhy znamenalo, že za páky škubala se stále větším nasazením.

„Nejlíp uděláme, když cestou zpátky toto místo obletíme.“ Při náročném manévrování jí na čele i navzdory velkému chladu vyrazila vrstvička potu.

Jakmile nechaly hory za sebou, přeletěly úzký pás polí, načež se opět ocitly nad mořem, ve skutečnosti úžinou, která Iskamir oddělovala od jedinečné stavby tvořící Sedmihradbí. Objevila se rychle, napřed jen jako tmavý, zvláštně pravidelný zářez na obzoru, který se záhy zvětšil, až Lizanne připomněl horstvo za jejich zádí. Věděla, že mohutná pevnost je stará nejméně tisíc let a má vskutku důmyslné uspořádání. Tvořil ji malý ústřední ostrov s vlastním přístavem, kolem něhož byla mezi menšími vnějšími ostrovy vybudována soustava sedmi hradeb. Výsledkem byl samostatný a soběstačný přístav, ze všech stran chráněný před působením přílivu. Za časů, kdy stará Varestijská liga vedla poslední války s dotírající Korvantinskou říší, byl navíc významně rozšířen. Hradby nyní dosahovaly výšky více než sta stop a v každém jejich průsečíku stála miniaturní tvrz. Lizanne opět využila zaměřovače a zjistila, že každá z těchto tvrzí se ježí děly a hemží postavičkami o velikosti mravenců, které se teď přičinlivě rozbíhaly na předem určené pozice. Zdálo se, že jejich přílet nezůstal nepovšimnut.

Uvnitř hradeb ležel sám přístav, natolik přecpaný budovami, nábřežími a moly, že v něm Lizanne, s výjimkou občasného stromu, nezahlédla téměř žádnou vegetaci. Doufám, že hromadí zásoby potravin, pomyslela si. Jediným otevřeným prostranstvím bylo ústřední náměstí, obklopené řadou majestátních budov, přičemž v té největší z nich, jak Lizanne předpokládala, musela sídlit varestijská pseudovláda.

„Tam přistaneme,“ ukázala na náměstí.

„A ty tvrze?“ zeptala se Tekela přiškrceným hlasem. Byly už tak blízko, že viděly, jak jejich obsluha nabíjí kanony.

„Doufejme, že mají v krvi dost cti, aby dodržovali tradiční zvyklosti.“ Lizanne se přesunula k plátěnému vaku, který získala od kapitána Trumana. Věc, která se v něm nacházela, byla velká a neforemná a Lizanne chvíli trvalo, než ji vyprostila na světlo. Jakmile se jí to podařilo, dovlekla ji k poklopu v podlaze gondoly.

„Zůstaň chvilku viset na místě,“ řekla Tekele. „Musíme mít jistotu, že nás uvidí.“

Poklop otevřela ve chvíli, kdy Tekela nechala letoun pomalu klouzat do strany. Popruhy připevněné do rohů věci potom Lizanne přivázala k hlavní rozpěře a nakonec ji vystrčila ven. Vlajka se do plné délky rozvinula díky ostrému větru, který v oněch výškách běžně fučel. Objevil se obrazec, který, jak Lizanne doufala, bude i za těchto neklidných časů stále jasně rozpoznatelný: bílé kolo na červeném pozadí. I o Varestijcích se říkalo, že respektují tento univerzální symbol žádosti o smír a jednání.

S třepotající se a hlasitě pleskající vlajkou letěly několik minut. Lizanne pečlivě sledovala nejbližší tvrz a všimla si, že mezi muži obsluhujícími kanony zavládl zmatek, který doprovázely vzrušené spory. Zahlédla dokonce dva muže, kteří se do sebe pustili pěstmi, ale dosud proti nim nikdo nevypálil.

„Začni klesat,“ řekla Tekele. „Nejlépe pěkně pomalu a mírně.“

Jakmile se dostaly nad hradbu, byla nucena vlajku uříznout, protože začalo hrozit, že se jim zamotá do vrtulí. Nezbývalo jim než doufat, že Varestijci tento zákrok nepochopí jako znamení nepřátelského úmyslu. Když přístav přelétávaly směrem k náměstí, viděly, jak se lidé shromažďují na nábřežích a v ulicích, většina užasle nebo podezíravě upírá oči k obloze a občas někdo v panice bere nohy na ramena. V přístavu kotvila spousta lodí a řada při příletu aerostatu začala přidávat páru. V Lizanne nic z toho nevzbuzovalo velkou důvěru v bezpečné přistání, ale teď už se otočit nemohly.

Tekela nechala aerostat viset nad náměstím, pak pomalu snižovala výkon hořáku, aby co nejjemněji dosedly na zem. Jedním z Jermajahových speciálních přídavných zařízení byl přistávací prvek, který se vysunoval ze dna gondoly a připomínal kovový orlí pařát. Tekela ho nechala vyklopit, když jim k dlážděnému povrchu prostranství chybělo posledních několik stop, a aerostat dosedl pouze se slabým nárazem.

„Výtečná práce,“ složila jí poklonu Lizanne a vyhlédla z okna na skupinu mužů rychle sbíhajících k přední části jejich stroje ze schodů největší budovy na náměstí. Bylo jich přibližně dvacet a všichni třímali v rukou pušku nebo karabinu. „Měla bys vylézt ven a pozdravit naše hostitele.“

Tekela na ni vytřeštila oči. „Já?“

Lizanne se přesunula do zadní části gondoly a začala sestavovat potřebné zařízení. „Já za tebou hned přijdu,“ dodala, když si připnula Pavouka.

„Co jim mám říct?“

„Tradičně se zdraví slovy ‚Dobrý den‘.“

„Neumím varestijsky.“

„Žádné strachy. Skoro vždycky mluví několika cizími jazyky.“

Tekela dlouze a mlčky váhala, potom uvolnila přední dvířka a vysoukala se na vzduch. Lizanne uslyšela dusot bot, když k nim přiběhli muži, rozestoupili se a jeden z nich se na něco zadýchaně zeptal strohou varestijštinou.

„Tedy, dobrý den,“ řekla Tekela.

Následovala krátká pauza, během níž si Lizanne Pavoukem vpíchla malou dávku Zelené a přešla k zadnímu východu.

„Kdo kurva jste?“ zeptal se stejný hlas mandinorštinou se silným přízvukem. „A co je kurva tohle?“

„Jsem Tekela, dcera purkrabího Artonina,“ ozvalo se v odpověď obdivuhodně pevným hlasem. „A nevidím důvod, pane, proč byste se měl uchylovat k vulgaritám.“

„Věř mi, děvče,“ pokračoval hlas stále silněji, protože mluvčí byl stále blíže, „že jadrná mluva je ten nejmenší…“

Zbytek jeho slov zanikl poté, co Lizanne vystoupila z gondoly, pozvedla miniaturní Vrčidlo a spustila dlouhou palbu. Zjistila, že Tekela měla pravdu ohledně tendence této zbraně trhat sebou při střelbě vzhůru, a také byla poněkud těžkopádná kvůli zatížení municí a motorkem, kterého bylo třeba k roztáčení hlavní. Lizanne proto ani s přispěním Zelené nemířila tak přesně, jak by se jí zamlouvalo. Vrčidlo vystřílelo v průčelí největší budovy na náměstí svislou řadu děr a nakonec proměnilo jednu ze soch na její střeše v mramorový pahýl.

Lizanne odsunula prst z palebného mechanismu, a když sklonila zrak, uviděla, že všichni muži, kteří je přišli uvítat, leží na břiše na dlažbě. Přešla k nim a soustředila pohled na vzhůru hledícího muže, jenž oslovil Tekelu. Za normálních okolností by to byl impozantní muž s větrem ošlehanou tváří a lícemi posetými jizvami od šavlí. Teď z něj byl jen další strašpytel děsící se smrti. Na výraz, který u něj viděla, si v poslední době už zvykla.

„Možnosti, které máte, vám vysvětlím velmi jednoduchými slovy,“ řekla. „Můžete vstát, omluvit se mé kamarádce za nevhodná slova a odvést nás před Varestijskou vládnoucí radu. Nebo,“ namířila mu na hlavu ještě doutnající hlavně Vrčidla, „vás a všechny ostatní zabiju a pak se Radu vydám najít sama.“

KAPITOLA XII

CLAY

„Zaujměte bojové pozice! Střelci se shromáždí na palubě!“

Zatímco se Hilemorovy rozkazy rozléhaly z můstku, Clay se otočil, sklouzl ze žebříku a směřoval na své místo na přídi. Přední otočné dělo Mimořádné vypálilo dřív, než se tam dostal. Střela mířila nízko, takže střed blížící se masy Zelenokožců zasáhla v bílorudém gejzíru. Clay raději přešel k levému hrazení a s revolverem v ruce se zadíval do vody pod sebou. Jacku!

Cítil Modrokožcův neklid, instinktivní strach z přesily, drtící jeho oddanost. Při krátkém spojení myslí Clay zjistil, že Jack zběsile krouží pod zádí Mimořádné a pokouší se ukrýt v mračnech bahna, které ocasem zvedal z mořského dna. Starej Jack není tak silnej jako Poslední pohled, připomněl si Clay. Ani tak šílenej.

Uslyšel další hlasitý rozkaz z můstku a uviděl Steelfina, jak šikuje své střelce. Šest z nich poslal na levý bok, zbylých sedm na pravý. Někteří další střelci se objevili na palubní nástavbě ve společnosti Sigorala a Loriabeth. Při pohledu nahoru Clay zahlédl dlouhé tělo Kazatele šplhajícího po žebříku do strážního koše, pušku přehozenou přes rameno. Nikde neviděl svého strýce ani Skaggerhilla, ale věděl, že tito dva muži budou zaujímat pozici někde na zádi.

Opět zaburácelo příďové dělo, po němž se rychle ozvaly výstřely z děl na levém a pravém boku, což znamenalo, že Zelenokožci už byli všude kolem nich. Clay se opět zadíval na moře. Napřed neviděl nic, jen vlnobití odrážející se od trupu lodi, pak prudce uskočil, když se z vody s otevřenou tlamou vymrštil Zelenokožec. Horko draggova ohně Claye na okamžik omráčilo a srazilo ho na palubu. Z popálených svršků se mu zvedl kouř. Ihned se začal poplácávat, aby uhasil plameny, které mu plápolaly na rukávech, pak si uvědomil, že upustil revolver, a sáhl do kapsy po brašničce s produktem. Podařilo se mu ji otevřít, když tu hlasité zasyčení přitáhlo jeho pohled k hrazení, u něhož uviděl dalšího Zelenokožce, tentokrát usilujícího vydrápat se na palubu.

Podobně jako většina vodních Zelenokožců měl ve srovnání se svými suchozemskými bratranci o dost větší a delší tělo, úzkou hlavu a kopinatý čumák a jako bičem švihal ocasem zakončeným zpětným hákem. Když si teď Clay všiml, jak dravec ocas zavinuje před úderem, přetočil se jen o vteřinu dřív, než jeho ostrý konec drtivou silou udeřil do paluby. Clayovu mysl zaplnily horečné kletby a zašátral po flakonech v zoufalé snaze přiložit si jeden ke rtům. Zelenokožec však neviděl jediný důvod, proč by mu měl dopřávat čas, s otevřenou tlamou proti němu vyrazil a nato se skácel k zemi s lebkou prostřelenou nečekanou kulkou.

Clay na cukající se Zelenokožcovo tělo nevěřícně vypoulil oči a pak ucítil, jak ho pod rameny sevřely čísi ruce a pokusily se ho vytáhnout na nohy. „Jste zraněný?“ zeptala se Kriz, jakmile se postavil. Odněkud získala revolver a zády k němu mířila na množství Zelenokožců, kteří se teď jako velká voda řinuli přes hrazení. Z různých míst se neustále ozývaly výstřely z pušek, prokládané rychlejší palbou z revolverů a karabin a syčivým hučením plamenů ze zvířecích chřtánů. Jeden výkřik přitáhl Clayův pohled k obsluze předního děla. Muži na přídi opustili svou otočnou zbraň a s námořnickými sekerami a lodními háky se pokoušeli odrazit trojici Zelenokožců. Jeden dělostřelec už ležel na zemi a ječel, zatímco se snažil uhasit plameny, které mu stravovaly nohy.

Clay z brašničky vytáhl tři flakony – Zelenou, Červenou a Černou –, všechny si přiložil k ústům a do poloviny je vypil. „Dopijte to,“ řekl, když je pak podal Kriz, přikrčil se, aby sebral svou zbraň, a vydal se kupředu. „Já budu zabíjet. Vy je ke mně nepouštějte.“

Jednoho Zelenokožce znehybnil, když uviděl, jak se žene k hořícímu lodníkovi, a střelil ho do hlavy. Další dva omráčil kombinovaným zášlehem Červené a Černé. Odběhli a znepokojeně a pak vztekle zasyčeli. Díky Zelenou vylepšeným reflexům jednoho střelil do oka, ale druhý byl příliš rychlý, hbitě uskočil do strany a pak švihl ocasem, kterým proklál hruď jednoho z dělostřelců. Kriz zařvala jakousi kletbu ve svém jazyce a nepříliš zkušeně před sebe vyslala vlnu Černé, která však Zelenokožce účinně přitlačila k boku lodi na dostatečně dlouhou dobu, aby mu Clay vyslal kulku do hlavy.

Popálený lodník se bolestí svíjel na palubě, zatímco dva jeho druhové na něm kabátem hasili poslední plameny. Clay však viděl, že ani tak dlouho nevydrží. Rychlým pohledem se přesvědčil, že na přední palubě ani na přídi už žádný Zelenokožec není, zároveň však zjistil, že se jimi hemží prostřední paluba a nástavby. Desítky jich sice byly zabity a další desítky jich neustále padaly za oběť zoufalé palbě posádky, ale z moře vyráželi další a další draggové a hned se snažili vydrápat na palubu.

„Máte kartáč?“ zeptal se Clay jednoho z dělostřelců, který se však v šoku zmohl jen na nevěřícný pohled, dokud ho Clay nepopadl za kabát a nezatřásl s ním. „Kartáč! Dělovou střelu! Máte nějakej?“

„Už jenom tři,“ odpověděl muž a vydal se k zapuštěné přihrádce v palubě, kde skladovali munici. „Korvíci většinu z nich použili v Úžině.“

„Nabijte dělo,“ křikl Clay. „Odrazíme je.“

Dělostřelci se pustili do práce, zatímco Clay s Kriz si vlezli za dělo a likvidovali všechny Zelenokožce, kteří se oddělili od hlavního stáda a pokusili se na ně zaútočit. Zdálo se, že Kriz se učí s každým použitím produktu, protože vlny Červené a Černé, které vysílala proti draggům, byly čím dál přesnější. Clay uviděl, jak jednomu Zelenokožci zlomila přední nohy a potom mu usmažila oči, když k ní doklopýtal na vzdálenost několika yardů.

„Pěknej zásah,“ řekl a Zelenokožce vyřídil kulkou do lebky. Svou poslední kulkou. „Už jste hotoví?“ zeptal se, když se otočil zpátky k dělu.

„Hotovo,“ oznámil jeden z dělostřelců, zacvakl uzávěr a se svým druhem dělo otočili. „Jestli nechcete být na cucky, vlezte si za nás.“

Clay s Kriz ho rychle uposlechli a dělostřelci svou otočnou zbraní namířili na nástavbu. „Kam máme pálit?“

„Na pravobok,“ ukázal Clay. „Tam je jich nejvíc.“

„Pozor na uši,“ varoval je druhý dělostřelec a sáhl po odpalovací šňůře. Clay si ke spánkům přitiskl dlaně a kývl na Kriz, aby udělala totéž. Dělová rána byla přesto tak silná, že mu začalo zvonit v uších a bezděčně zavřel oči. Když je opět otevřel, záplava draggů, kteří brali ztečí pravou stranu palubní nástavby, se proměnila v jakousi zelenočervenou hromadu. Roztrhaní draggové, v mnoha případech bez té či oné končetiny, leželi na schůdcích a lávkách a někteří sebou stále cukali. Uprostřed těchto jatek Clay zahlédl tmavou uniformu protektorátního námořníka.

„Na levobok,“ zavolal, jakmile od něj odtrhl zrak. „Honem.“

Než bylo dělo opět připraveno k palbě, museli odrazit další útok a Clay cítil, jak v něm s každým zabitým draggem slábne hladina produktu. Jejich potíží si naštěstí všiml Kazatel a rozhodl se jim podat pomocnou ruku. K zemi šli v rychlém sledu tři Zelenokožci, skolení přesnými zásahy dlouhé pušky ze strážního koše. Draggové i navzdory tomu nepřestávali přibíhat, a než dělostřelci stihli zakřičet své varování, Clay s Kriz spotřebovali téměř veškerý produkt. Už neměli čas na ústup, takže sebou oba hodili na fošny a zakryli si uši, když z děla vyšlo krupobití železných kulek.

Účinek této rány byl ještě ničivější, než tomu bylo v prvním případě. Většinu útočících Zelenokožců vmžiku smetla z lodi a zanechala na ní asi tucet svíjejících se raněných zvířat. Clay si prohlédl střed lodi, ale žádné Zelenokožce vylézající z moře už neviděl. Ze zádě k nim však ještě doléhala změť výstřelů a řevu a prozrazovala, že tam boj dosud neskončil.

„Pojďte,“ řekl Kriz a vyrazil k žebříku. „Předpokládám, že kapitán bude trochu produktu ještě mít.“

* * *

„Ten váš mazlíček je pěkný zbabělec.“ Steelfine na Claye upíral zlostný pohled, tetovanou tvář ztvrdlou vyčítavostí pod krvavou maskou. Jeden dragg mu do temene vyholené hlavy drápy vyryl tři souběžné šrámy, avšak veškerou bolest, kterou mohl Ostrovan cítit, v něm přehlušovala zuřivost. „Osm dobrých mužů je po smrti a šest je vážně popálených nebo posekaných, a ten netvor se jen schovává pod hladinou!“

Stáli na zadní palubě, kde poručík Talmant velel uklízecí četě. Všichni čističi na sobě měli nepromokavý oděv, aby se uchránili před účinky tak velkého množství Zelené, a košťaty odstrkávali do moře těla Zelenokožců, většinou roztrhaná na několik kusů. Ti méně zničení se ukládali na hromadu vedle nákladového prostoru pro pozdější vykrvení.

Zde probíhaly nejlítější boje. Steelfinovi střelci, poté co byli vytlačeni od hrazení, u zádě zaujali obrannou pozici, a v důsledku toho utrpěli největší ztráty. Jakmile kartáč z otočného děla vyčistil nástavbu, Hilemore s poručíkem Sigoralem, posilněným produktem z lodního sejfu, stanuli v čele protiútoku, jehož cílem bylo vyčistit celou zadní část lodi. Ale k tomu došlo až poté, co byla zabita nebo zraněna většina Ostrovanovy posádky.

„To není žádnej mazlíček,“ opáčil Clay co nejbezbarvějším hlasem. Nebyla vhodná chvíle nechávat se neuváženě vyprovokovat. „Je to tvor z jinýho věku, uvězněnej v těle, který není jeho. A vůbec nechápe, co znamená bejt zbabělec. Jen se snaží přežít.“

„Takže on si přežije, kdežto mí muži přijdou o život.“ Steelfine udělal krok kupředu a v oku se mu objevil vražedný záblesk. „To mi nepřipadá jako spravedlivá výměna…“

„Pane první důstojníku,“ ozval se Hilemore. Promluvil potichu, ale hlasem dostatečně autoritativním, aby Steelfina přiměl okamžitě mu věnovat pozornost.

„Pane!“

„Jste raněný. Odeberte se na ošetřovnu, kde se vám dostane péče.“

Steelfine se chvilku nehýbal a dál na Claye zíral se zaťatou čelistí, nakonec však rázně zasalutoval, mezi pevně stisknutými zuby procedil: „Rozkaz, pane!“ a odpochodoval.

„Teď nám alespoň zásoby Zelené nějakou dobu vydrží,“ konstatoval Hilemore s rukama sepjatýma za zády, když si prohlížel krví prosáklou palubu. „Jen co pan Skaggerhill skončí na ošetřovně, pošlu ho sem pracovat.“

Odmlčel se, aby se zadíval na jedno konkrétní mrtvé tělo, dragga, jejž zasáhla rána z kartáče. Dolní část těla měl roztrhanou, horní polovina mu visela z lávky a přitom čelistí tak silně svíral trám, že se ji nepodařilo uvolnit nikomu z posádky.

„To byla skvělá práce, pane Torcreeku,“ řekl Hilemore. „Ten kartáč. Vynikající nápad.“

Clay se přinutil k lehkému úšklebku. „I já se snažím přežít, kapitáne.“

„Za jiné situace by z vás byl výborný příslušník protektorátu.“

„To mi nepřipadá pravděpodobný, ale stejně díky.“

„Tyto má na svědomí váš strýc.“ Hilemore ukázal na hromádku mrtvých Zelenokožců uložených v přibližném půlkruhu kolem děla na pravé straně. „Viděl jsem ho, jak po začátku střetu na dělo vystoupil. Po celou dobu jen ládoval a střílel. Myslím, že se pokaždé trefil.“

„Strýc Braddon byl na našem kontinentě vždycky jeden z nejlepších střelců.“

„S jeho střeleckým mistrovstvím si starosti nedělám. Jde o jeho vystupování. Či spíše apatičnost. Zabil všechny ty draggy a ani jednou se mu nezměnil výraz. Nevykazoval ani špetku snahy najít si lepší palebnou pozici.“

„Teď prostě… není ve svý kůži. Víte proč.“

„Žal může člověka dohnat k šílenství, pokud ho ještě rozněcuje touha po pomstě. Přemýšlím, jestli by místo jednoho kapitána, kterého s sebou nevezmete na výpravu, nebylo lepší nevzít dva.“

„Ne.“ Clay zatvrzele zavrtěl hlavou. „Ať šílí žalem, nebo ne, ve Vnitrozemí bysme bez něj vydrželi leda tak pár dnů.“

„Všichni jsme si na této naší cestě už něco vytrpěli,“ odpověděl Hilemore. „Ztratili jsme mnoho lidí, mužů, kteří důvěřovali mému úsudku natolik, aby mě následovali na konec světa a zpátky. Nechtěl bych, aby tato oběť přišla vniveč, aby tuto misi něco ohrozilo…“

„Pane kapitáne!“

Hilemore se při naléhavém zvolání poručíka Talmanta rychle otočil. Mladý důstojník stál na zádi a ukazoval na Vzdálené světlo, které původně kotvilo ve vzdálenosti několika set yardů, ale teď přitápělo pod kotel a mířilo kamsi pryč. Draggové na Modrolovci nenapáchali žádné škody, zjevně mu nevěnovali pozornost a soustředili se výlučně na Mimořádnou. Zdálo se však, že jeho posádka toho konečně viděla tak akorát.

„Začíná tu být horko,“ překládal Talmant vzkaz mihotající se lampy na můstku Vzdáleného světla. „Posádka to nevydrží. Míříme do Stockcombu. Hodně štěstí a omlouvám se. Tidelow.“

„Vypadá to, že váš Ostrovan bude láteřit na další zbabělce,“ podotkl Clay.

„To ano,“ přisvědčil Hilemore. „Kapitán Tidelow by udělal dobře, kdyby se mu v budoucnu vyhýbal.“ Upřel na Claye zkoumavý pohled. „Jste si svým strýcem jistý?“

„Můj strýc Braddon je jedinej člověk na tomhle světě, kterým si budu vždycky jistej.“

„Dobrá tedy. Ale v jednom musíme mít jasno, pane Torcreeku. Ať to víte, nebo ne, ať se vám to líbí, nebo ne, výpravě ke Křišťálovému jezeru budete velet vy. Váš strýc Braddon se takové role vzdal. Pokud to nevidíte vy, tak já ano.“

* * *

Z Řezníkova zářezu vypluli následujícího rána, poté co Hilemore přikázal zapnout krvespal, aby se pohybovali co nejrychleji. Napomáhal jim příliv, který Zářez proměňoval ve svižně tekoucí náhon, čímž i loď vyplavil z jeho ústí, aniž hrozilo nebezpečí, že uvázne na nějaké nezmapované písečné mělčině. S příchodem úsvitu se naštěstí neobjevili žádní další Zelenokožci, a tak v klidu propluli ho Horního Torquilu, kde do soumraku urazili většinu vzdálenosti k ústí řeky Quilam. Mimořádná pak strávila nervózní noc ve stavu nejvyšší pohotovosti se střelci a běžnými hlídkami ve zdvojených skupinkách a s nabitými děly, u nichž čekali dělostřelci. Zdálo se, že vodní Zelenokožci je alespoň prozatím nechají být na pokoji.

„Jste si jistá, že tohle bude fungovat?“ zeptal se Clay Kriz dalšího rána, když jí pomáhal přenést mohutný dýchací aparát do parního člunu.

„Myslím, že ano, a myslí si to i vrchní strojník Bozware,“ odpověděla. „Ráda bych ho patřičně vyzkoušela, ale…“ Rozhlédla se po klidných, zamžených vodách obklopujících jejich kotviště. Horní Torquil se zdál být zatím méně zrádný než ten Dolní. Ve slabém vánku jeho hladina nabývala zdání až téměř skleněné plochy, čímž však působila i zlověstněji, neboť ani v nejmenším neprozrazovala, co se může nacházet pod ní.

„Jasně,“ přitakal Clay a hekl, když zařízení vyzvedli do člunu. „Nejlepší bude počkat, až se dostaneme k jezeru.“

Nechal ji prověřit všemožné ventily a trubice a odešel k hrazení za Loriabeth a Sigoralem, kteří tam byli zaujati svou další typicky jízlivou výměnou názorů.

„Prostě si ji sundejte,“ říkala jeho sestřenice Korvantinci a natahovala ruku, aby mu sundala pásku přes oko. „Nemůžete ji nosit věčně.“

„Pořád to bolí,“ zamručel Sigoral mrzutě a trhl hlavou. Z jeho vystupování bylo cítit napětí, které Clayovi sdělovalo, že zdráhavost stáhnout si pásku jen pramálo souvisí s bolestí, kterou by mohl pocítit.

„Lori,“ řekl. „Skaggs potřebuje pomoct s nošením zbytku munice.“

Už mu chtěla říct, aby šel Skaggerhillovi pomoct sám, ale kousla se do jazyka, když si všimla Clayova naléhavě zakaboněného výrazu. „Vaši muži si myslí, že jste divnej, když ji pořád takhle nosíte,“ sdělila Sigoralovi, než zamířila k nákladovému prostoru.

„Pokud si dobře pamatuju,“ postavil se Clay vedle Sigorala, „při střelbě míříte radši pravým okem. Jak jste na tom s tím levým?“

Sigoral se rozmrzele ušklíbl. „Když zaútočili draggové, musel jsem vypálit snad padesát střel. Myslím, že jsem se trefil šestkrát, a vždy jen zblízka.“

„Časem vám to půjde líp. Chce to jen praxi.“ Clay zašátral ve svém kabátě a vytáhl z něj brašničku. „Kapitán se nechává poroučet,“ předal ji Korvantinci. „Plný flakony všech čtyř barev. Dnes ráno jsem se v transu krátce spojil s kapitánkou Okanasovou. Byl bych vám vděčnej, kdybyste udělal to samý.“

Sigoral přikývl a brašničku si uložil do kapsy kabátu. „Jak vypadá její mysl?“

„Překvapivě uspořádaně a hezky. Je to loď, jak se dalo nejspíš očekávat, ale tvořená drahokamy. Každej drahokam je jedna vzpomínka. Co ta vaše?“

„Útesy v Takmarinově zemi. Jako kluk jsem tam strávil mnoho hodin. Agent Kádru, který mě do těchto věcí zasvěcoval, říkal, že bych si měl vybrat něco známého.“

Sigoral umlkl a zadíval se na široké říční ústí asi půl míle severně od nich. „Vy už jste arradsiánským Vnitrozemím putoval,“ řekl. „Je tak hrozné, jak se říká?“

„Není,“ odpověděl Clay. „Ale taky je. Hodně závisí, jak tamtudy cestujete. Znal jsem ženu, co tam strávila skoro dvacet let a nikdy se jí nic nestalo. I když měla velkou výpomoc.“ Úkosem se na Sigorala zadíval a všiml si, jak mu zpoza okrajů pásky vykukuje kousek skvrnité kůže. „Mojí sestřenici na nějakejch jizvách a tak nesejde. To jen abyste věděl.“

Sigoral sklopil zrak a nic neřekl. Clay sevřel zábradlí a vydal se pryč. „Kapitán Hilemore říkal, že loď zvládne po řece plout jenom několik hodin, než nás budou muset vysadit. Určitě ten trans podstupte do tý doby.“

* * *

Ústí měli asi pět mil za sebou, když se řeka začala zužovat. Z obou stran je obklopovaly břehy porostlé vysokým rákosím, a čím dál na sever pluli, tím víc je z obou stran svíraly. Původně klidná voda pěnila v divokém proudu a ztmavla zvířenými naplaveninami. Clay stál na zádi a díval se, jak hladinu krájí ostny oddaného Jacka, který stále plul v brázdě za lodí. Dragg cítil, že se budou muset brzo rozdělit, a taková představa mu nebyla po chuti. Své obavy doprovázel plačtivým voláním, jež prochvívalo palubou pod Clayovýma nohama.

Tam, kam teď půjdu, ty nemůžeš, vysvětloval mu opět Clay, v mantře, kterou byl nucený opakovat několik posledních hodin. Ale pořád s tebou budu.

Jack z jeho slov načerpal pouze zanedbatelnou útěchu, protože od útoku Zelenokožců zakoušel stále větší zmatek. S příslušníky takového rodu se dosud nikdy nesetkal a jeho myšlenky byly zbarvené ostražitostí a odporem, které by se daly vyjádřit slovy: hrozně smrdí, hrozně znějí.

Takoví už jsou, souhlasil Clay. A jestli se vrátí, možná s nima budeš muset bojovat.

V Jackově mysli se prohloubila ostražitost a instinktivní touha vyhýbat se nebezpečí se v něm střetávala s potřebou udržovat spojení s Clayem. Clay dumal, jestli by nebylo laskavější dát tomuto zvířeti svobodu, jak to udělal i s Lutharonem předtím, než se vydali do ledové pustiny. Ale pořád museli vykonat velkou spoustu věcí, a kdo ví, jak se jim tento Modrokožec bude ještě hodit? Já vážně nejsem moc milej člověk, uvažoval, čímž Jacka přiměl zmateně zamručet a tento zvuk lodí už prochvěl s takovou silou, že se Clayovi pod rukama rozdrnčelo zábradlí.

Oceán je strašně velkej, Jacku, připomněl mu Clay. Nejseš můj otrok. Jestli chceš odplout, tak jen do toho.

Jack na okamžik vystrčil hlavu z vody a z nozder mu vytryskly dva proudy plamenů v reakci, kterou nebylo možné popsat jinak než jako posměšné odfrknutí. Čumákem zajel zpátky pod hladinu, ale pořád mu byly vidět oči a Clay z draggova pohledu vycítil určitou výčitku.

Tím se to myslím vyřešilo, uznal. Jakmile se vydám pryč, tahle loď se vrátí do Torquilů a tam na nás bude čekat. Jestli chceš, zdržuj se u ní, ale neumři hladem.

Jack odpověděl obrazem, pohledem Modrokožcova oka na něco, co vypadalo jako třpytivé přelévající se mračno, které, jak Clay záhy pochopil, představovalo obrovské rybí hejno. Jack v Clayově nepřítomnosti zjevně hlady trpět nehodlal.

Na Mimořádné čtyřikrát krátce zaječela parní píšťala, aby oznámila, že loď se vzápětí chystá zastavit, a Clay ucítil, jak ve fošnách zesláblo tiché rytmické dunění pomocného motoru. Kapitán Hilemore očividně uznal, že dál loď nepopluje. Je čas, řekl Clay Jackovi. Jestli umřu… začal, čímž v draggovi vyvolal vlnu strachu. Clay si ale prosadil svou a své myšlenky protlačil i mlhou Jackova znepokojení. Jestli umřu, ucítíš to. Pak už bude na tobě, co uděláš. Jak říkám, oceán je strašně velkej.

* * *

„Lady Malynda.“ Loriabeth přečetla jméno, které Bozware krásně vykroužil rudočernými písmeny na trupu parního člunu. „Nemohli bysme ji nazvat nějak trochu drsněji?“

„Tak se jmenovala moje bývalá manželka,“ odpověděl vrchní strojník, promnul si krk a narovnal se od utahování šroubu na motoru. Přes hrazení člunu skočil zpátky na palubu Mimořádné. „A můžu vás ujistit, slečno, že byla hodně drsná, i po rozvodu.“

Strojník se pak otočil k Hilemorovi a v letmém pozdravu se dvěma prsty dotkl čela. Clay si všímal, že strojník je možná jediným členem posádky, kterému Hilemore dopřával takovou volnost, pokud šlo o dodržování formální kázně. „Víc už připravená být nemůže, pane kapitáne.“

„Skvělá práce, pane Bozware,“ řekl mu kapitán. „Dobře, pane Talmante, teď člun tedy laskavě spusťte na vodu.“

„Provedu.“

Pod vedením mladého důstojníka asi tucet lodníků vyzvedl Lady Malyndu přes hrazení a spustil ji na rychle tekoucí hladinu Quilamu. Nejdřív si do ní vlezl Skaggerhill a toho následovala Kriz – jediní dva lidé z posádky, kteří měli určité ponětí o tom, jak se takový motor ovládá. Spaloval uhlí a trvalo dobrou půlhodinu, než kotel rozehřáli na požadovanou teplotu. Z Mimořádné dolů spustili zásoby potravin, které měly vystačit na nejméně měsíční cestu, ačkoli Clay tušil, že se časem budou muset spolehnout i na lov.

„To je všechno, co mohu postrádat,“ řekl Hilemore, když Clayovi podal vak s několika láhvemi produktu. „Deset láhví Zelené. A po jedné od každé další barvy.“

„Opravdu můžete postrádat tolik Červený?“ zeptal se Clay po nahlédnutí do vaku.

„Žádají si to nároky vaší mise, pane Torcreeku.“ Hilemore shlédl do člunu, kde už čekal zbytek výpravy. Strýc Braddon zaujal pozici na přídi a seděl tam ve své již obvyklé zamlklosti, s puškou položenou v klíně. Očima s dravčí vervou těkal po řece. „Nelitujete své volby?“ zeptal se kapitán. „Ještě není pozdě. Pan Steelfine by vaši skupinu určitě obohatil a vím, že by si takovou výzvu užíval.“

„Jo, jenže mě taky nenávidí do morku kostí.“

Clay Hilemorovi podal ruku a ten ji stiskl. „Kapitánka Okanasová bude očekávat pravidelná spojení. Stejně jako já,“ dodal.

„Každý tři dny, než se dostanem k jezeru,“ řekl Clay. „Potom tuhle frekvenci upravíme podle potřeby a taky v závislosti na tom, jestli tu vydrží Modrák.“ Stočil pohled k zádi, kde bylo vidět, jak řeku tam a zpátky brázdí ostny na Jackově hřbetě. „Jestli odpluje a do dvou dnů se nevrátí, bude to s největší pravděpodobností znamenat, že je po mně. To samý platí v případě, kdybysme se já nebo poručík Sigoral pět dnů neozvali kapitánce Okanasové. Pak uděláte nejlíp, když zvednete kotvy a zamíříte do Varestie, jak říkala slečna Lethridgová.“

„Beru na vědomí.“ Hilemore pokýval hlavou. „Ale byl bych vám vděčný, kdybyste velení nechal na mně.“

„Jasně.“

Clay přešel k hrazení, přelezl přes ně a po provazové síti slezl na Lady Malyndu. Kriz se starala o motor a Skaggerhill držel kormidlo. Loriabeth se Sigoralem seděli uprostřed, Kazatel pak u Braddona na přídi. Clay čekal, až něco řekne jeho strýc, doufal, že se otočí a pronese alespoň nějaký rozkaz, který je vyšle na cestu. Uvítal by i sebemenší zamručení. Ale Braddon mlčel, dál jen seděl a hladově si prohlížel hladinu. Clay otevřel ústa, aby na něj zavolal, ale opanoval se, když si toho všimla Loriabeth a ostře před ním zavrtěla hlavou.

„Den se krátí,“ prohlásil naopak a sklonil pohled ke Kriz. „Jestli je Lady připravená, tak vyrážíme. Lori, pane poručíku, oči na vodu. Kazateli, vy sledujte oblohu. Vsadím boty, že zanedlouho budem mít společnost.“

KAPITOLA XIII

LIZANNE

„Takže deset milionů v syndikátní měně, říkáte?“ Muž se zlomeným nosem spustil ruku s Trumanovým dopisem a zadíval se na Lizanne. „Velkorysá nabídka, neřekla bys, máti?“ Dopis podal upjaté, úhledně oděné ženě, která stála po jeho boku. „Mrkni na ten podpis. Myslím, že tě pobaví.“

Ženě se v pohledné tváři při prohlížení dopisu neobjevil žádný výraz, jen na konci se jí mírně zvedly koutky. „‚Váš oddaný pisatel, kapitán Wulfcot Trumane‘,“ přečetla, než před Lizanne zvedla obočí. „Neboli ‚kapitán Oprátka‘, jak je známý v těchhle končinách. Musím přiznat, slečno Lethridgová, že odhlédnu‑li od způsobu vašeho příjezdu, mohla bych tohle psaní považovat za poměrně ubohý vtip.“

„Já vám žádné vtipy nenabízím,“ odpověděla Lizanne. „Jen poctivou nabídku výměnou za bezpečné zakotvení a k tomu střízlivé informace, které, jak jsem přesvědčena, pro vás mohou být užitečné.“

„Váš kapitán pověsil mého bratrance na palubě jeho vlastní lodi,“ řekl muž se zlomeným nosem, potom se zamračil a dodal: „Tedy bratrance z druhého kolena a pěkného lumpa, jen co je pravda. Ale krev je pořád krev. A mí lidé na krev dají. Ale to vy taky. Tak se koneckonců i jmenujete, ne? Slečna Krvavá?“

Lizanne s Tekelou byly uvedeny do honosné místnosti v druhém patře budovy, kterou Varestijci označovali jednoduše jako „Navigaci“. Toto jméno podle všeho vycházelo z původního účelu budovy, sídla Věrného cechu jihokorvantinských kartografů a navigačních specialistů. Tvůrci map a konstruktéři kompasů byli už dávno vykázáni zpátky do své severní domoviny, ale budova po nich zůstala a v ní i veškerá příslušná a ohromující výzdoba. Mapy zde byly všude. V podobě tapiserií visely na stěnách, olejovými barvami byly vyvedeny na obrovských plátnech, tvořily podlahové mozaiky, a dokonce i sádrové reliéfy na stropech. Lizanne se domnívala, že místnost, kde se právě nacházeli, sloužila jako taneční sál. Podlahu v ní po celé délce a šířce pokrývala obrovská mapa světa, která, soudě podle zdobných euterských písmen a místních označení, musela pocházet někdy z počátků korporátní éry.

Kromě ní a Tekely byl v místnosti pouze onen muž se zlomeným nosem, jeho pohledná, byť poněkud stroze vystupující matka a jakýsi muž jihomandinorského původu, oděný v podivně starožitných svršcích. Lizanne rychle usoudila, že právě tento muž představuje nejvýraznější fyzickou hrozbu, a to nejen s ohledem na jeho námořnickou šavli a pistoli, nýbrž také svalnatou postavu a nehybný obličej, strnulý jakoby v očekávání, že se každou chvíli strhne potyčka. Ze způsobu, jakým se po místnosti pohyboval muž se zlomeným nosem, vyvodila, že podceňovat není radno ani jeho.

„My totiž víme, co jste zač, chápete?“ pokračoval. „Slavná obránkyně Carvenportu, hrdinka Korvantinské revoluce a, což je v této chvíli nejdůležitější, zlodějská, zabijácká mrcha v žoldu kovolodního Útvaru mimořádných operací.“ Z tváře mu vyprchaly veškeré stopy humoru a přešel do šepotu: „A proto se vám nedá důvěřovat.“

„I já vím, s kým mám tu čest,“ odvětila Lizanne a zpříma se mu zadívala do očí. „Arshav Okanas, proslulý pirát a bývalý vrchní ředitel zločinecké enklávy zvané Úl, kde jste, pokud se nemýlím, přednedávnem prohrál v souboji s Ostrovanem jménem Steelfine. Mimochodem, co váš nos?“ Než stačil cokoli říct, odvrátila od jeho brunátnějící tváře zrak a kývla na upjatě oděnou ženu. „A vy jste Ethilda Okanasová, vdova po zesnulém zakladateli Úlu a, jak jsem slyšela, žena vyznačující se racionálnější myslí než váš syn.“

„Můžu vás ujistit, že v otázkách obchodu se řídíme společnou myslí,“ odpověděla Ethilda. Ještě jednou si zběžně pročetla Trumanův dopis a odhodila ho na nedaleký stolek. „Toto pro nás nemá žádnou cenu. Po pádu Arradsie je nevyhnutelný kolaps i vašeho Syndikátu a s ním i většiny korporátního světa. K čemu nám pak budou částky vyplacené ve vaší měně? Vždycky to byly prakticky jen papírky a paliva my máme habaděj.“

Lizanne se chvíli rozhlížela po honosné výzdobě okolního sálu a doufala, že nekonečné množství map jí vnukne nějaký nápad. „Očekávala jsem, že budu mít možnost oslovit celou radu,“ řekla, hrála o čas, protože žádná inspirace se nedostavovala. „A pokud se nepletu, pro vynesení rozhodnutí je třeba mít osmičlenné kvorum.“

Všimla si, jak si Arshav s matkou vyměnili pobavený pohled. „Obávám se, že si budete muset vystačit s námi dvěma. Víte, po návratu do naší milované vlasti došlo k tomu, pro co mají historikové označení nelítostný boj o moc. Naše moudrá vládnoucí rada se rozhodla, že nás po korvantinském útoku na Úl prohlásí za mrtvé a přitom si dopomůže k našim rodinným majetkům. K nápravě situace bylo třeba absolvovat postupně pět soubojů, po nichž byla rada o pět členů menší a zbytek dospěl k závěru, že dá přednost životu na moři.“

„Takže vidíte, slečno Krvavá,“ navázala Ethilda, „jakékoli ujednání, k němuž budete chtít dospět, bude vyžadovat náš souhlas a prozatím zjišťuji, že jsem ochotná nechat vaše žebrácké loďstvo shnít tam, kde teď stojí.“

Lizanne sklopila zrak a musela potlačit zlostný povzdech. Viděla, že jednou botou spočívá na Bariérových ostrovech severně od arradsiánského kontinentu, špičkou zakrývá Úžinu, bránu, kterou kdysi proudilo tolik bohatství, že stačilo na proměnu celého světa.

„Máte pravdu,“ nadechla se, když opět vzhlédla a podívala se Ethildě do očí. „Bez produktu se korporátní svět zhroutí. Ale co jste bez korporací vy sami? S kým budete obchodovat, až zmizí? Na čích lodích budete kořistit? Korvantinská říše se zničila úsilím uchovat iluzi, že dokáže zůstat samostatná, věčná a nezměněná do skonání věků. Nepochopila základní pravdu. Korporátní svět rovná se svět. Pokud se zhroutí on, padne s ním i všechno ostatní.“

Opět se zadívala na podlahu a přecházela mapu, dokud botami nezakryla Varestii. „Představujete si, že jste tady imunní vůči vnějšímu dění? Nepochybuji, že vám vaši zvědové sdělili, co postihlo Bariérové ostrovy a Feros.“

„Máme svou obranu,“ řekl Arshav. „Velké množství lodí a ty nejlepší námořníky na světě.“

„Korvantinci měli nejmodernější loďstvo na světě,“ opáčila Lizanne. „Viděla jsem, jak u Carvenportu hoří a jde ke dnu. Pokud víte všechno to, co tvrdíte, nejspíš máte určitou představu, jaká síla se proti vám postaví. Armáda Zkažených ovládaných jedinou myslí. A draggové, tisíce Červenokožců, Zelenokožců a Modrokožců, do jednoho prostoupených nenávistí a hladem netvora, který jim všem velí.“

Ethilda si opět vyměnila pohled se svým synem a tentokrát byl mnohem vážnější. „Jak nám pomůže přijetí bandy zbídačených korporatistů?“ zeptal se Arshav. „Připadá mi, že budete spíš přítěží než požehnáním.“

Lizanne ukázala na miniaturní Vrčidlo. Při vstupu do sálu ho byla nucena odevzdat a nyní leželo na stole vedle dveří. „Tímhle,“ řekla. „A řadou jemu podobných a také většími a mnohem výkonnějšími zbraněmi. Navíc jste viděli stroj, který nás sem dopravil. Poskytněte nám prostředky a dokážeme jich vyrobit víc.“

Arshav přešel k Vrčidlu, zvedl ho a ve zdráhavém obdivu vyšpulil rty. „Hezká hračka. Ale předpokládám, že drahá a časově náročná na výrobu.“

„Máme ještě něco,“ řekla mu Lizanne. „Něco, co lze vyrobit ne během několika dnů, ale hodin. Vaši muži nejspíš prohledali aerostat. Určitě tam našli jednu zvláštní karabinu.“

Arshav nadzvedl obočí před mužem ve starožitném úboru, který jen přikývl. „Přineste to sem, prosím, pane Lockbare,“ řekl mu pirát.

„Budu potřebovat terč,“ upozornila ho Lizanne s rukou nataženou pro Dýmadlo, s nímž se Lockbar vrátil o několik minut později. „Něco, co pro vás nemá větší cenu.“

„Tak tohle by myslím nešlo, slečno,“ řekl Arshav a karabinu od Lockbara převzal sám. „Názor si raději vytvořím nezávisle na vás.“

Přešel k jedněm ze širokých prosklených dveří, jimiž byla lemovaná jižní stěna místnosti, a otevřel je. Vyšel na terasu, pokynul Lizanne, aby ho následovala, a ukázal na něco v bujné zeleni dole. V kruhu záhonů se tam tyčil vysoký hranatý sokl.

„Památník padlým členům Korvantinského navigačního cechu. Zůstal netknutý z úcty k mým předkům. Osobně však nevidím důvod, proč bychom měli ctít duše těch, kteří nás kdysi zotročovali.“

Přiložil si karabinu k rameni, zavedl do komory náboj a vystřelil. „Král Hlubiny,“ vydechl, jen co se vrchol pomníku rozletěl na kusy. Pak se rozesmál, trhl páčkou, nabil a vypálil druhou ránu. Tentokrát z podstavce odstřelil jeden velký kus kamene. Takto střílel, dokud nebyla karabina prázdná, a čím víc pomník připomínal zubatý pahýl, tím víc se smál.

„Po bedlivém uvážení,“ řekl, když Dýmadlo sklonil a zlehka zakašlal v kouři, který se snažil rozptýlit máváním ruky, „jsem přesvědčený…“

„Všechno je třeba uvážit ještě víc,“ přerušila ho Ethilda a na svého syna upřela pohled dostatečně ostrý na to, aby mu smazala smích z tváře. Potom se s mrazivým úsměvem otočila k Lizanne. „A než se tak stane, budete i se svou rozkošnou mladou společnicí našimi hosty. Pane Lockbare, odveďte prosím dámy do jejich pokoje.“

* * *

Pan Lockbar, spolu s oddílem pěti gardistů se stejně strohými výrazy, Lizanne a Tekelu doprovodil do pokoje v nejvyšším patře Navigace. Byl malý a stála v něm úzká postel. Maličké okno bylo zavřené a zatlučené několika hřebíky. „Komůrka pro sloužící,“ odfrkla si Tekela se snobským opovržením.

„Pochybuji, že se tady zdržíme,“ namítla Lizanne a posadila se na postel. Pan Lockbar jí sebral flakony s produktem z Pavouka, ale byla natolik prozíravá, že si jeden flakon Modré schovala do dutého podpatku. Mohla si však ponechat hodinky, a tak vyčkala potřebných třiačtyřicet minut, aby ve stanovenou dobu vstoupila do transu.

„Poslouchej u dveří,“ řekla Tekele, když flakon Modré vsunula do Pavouka. „Jestli se vrátí dřív, než skončím, snaž se je sem co nejdéle nevpouštět.“

Zjistila, že Sofiya Griffanová svým myšlenkovým prostředím bloudí v černých smutečních šatech a její sytě ryšavé vlasy jsou jedinou barvou široko daleko. Lizanne si pomyslela, že než propadla zármutku, její prostředí muselo být krásné. Představila si lesní mýtiny kropenaté světlem a poseté kvítím, nad nimiž ve vzduchu prosyceném vůní zimolezu poletovali motýli. Muselo to být něco, co téměř jistě převzala z nějaké knížky, kterou četla v dětství. Nyní to vypadalo, jako by se procházela stejnou scénou, jen přemalovanou ilustrátorem v té nejhlubší depresi. V lese se nenacházela jediná barva, obloha nad korunami stromů byla jen jakousi zlověstnou černošedou šmouhou.

Včera sama od sebe odplula další loď, oznámila Sofiya Lizanne, myšlenkami stejně matnými a bezbarvými jako jejich okolí. Druhá za dva dny.

Povězte kapitánu Trumanovi, aby dalším dezercím všemi prostředky zabránil, řekla jí Lizanne. Mám pocit, že pokud se nás naši hostitelé rozhodnou přijmout, budeme muset dát dohromady co nejvíc pracovních sil.

Odmlčela se a dívala se, jak Sofiya pozoruje něco ve své bezprostřední blízkosti. Na první pohled se to Lizanne jevilo jako v letu ustrnuvší motýl, ale při bližším prozkoumání zjistila, že jde o jakousi drobnou postavičku, čipernou mladou dívku s průsvitnými křídly, která vybírala kousek pylu z orchideje.

Když jsem byla malá, navštěvovali mě sylfové, vzpomínala Sofiya. Tančila jsem a oni mi v piruetách kroužili kolem hlavy. A jak zpívali! Chůva říkala, že je to všechno jen v mé hlavě, a za takové pošetilosti mi dávala výprask. Časem zmizeli, ale nikdy jsem v ně upřímně nepřestala věřit. Měli tak krásnou hudbu, daleko překonávající představy dětské mysli…

Když jsme u hudby, přerušila ji Lizanne, která chtěla toto zasnění co nejdříve rozptýlit, protože tušila, že by mohlo trvat delší dobu. Udělal Makario nějaký pokrok?

S tou vaší záhadnou skříňkou? Pokud vím, tak ne. Někdy mi hraje, když propadnu takovému smutku, že se znovu rozpláču. Je velice laskavý.

Ano, to je. A ty vaše… Lizanne hledala správná slova. S těhotnými ženami měla zanedbatelné zkušenosti a sama se už dávno rozhodla, že se takové obří komplikaci ve svém životě vyhne. Potíže? zeptala se nakonec.

Už míň zvracím, díky doktoru Weygrandovi. Říká mi, že na něco takového je ještě brzo, ale někdy cítím, jak můj syn kope. Kupodivu se to děje, jen když myslím na Zakaeuse. Domnívám se, že se chce narodit, aby mohl pomstít svého otce.

Lizanne si uzavřela myšlenky, aby jim do sdíleného prostředí neprosákla slova „potrhlá jako krysa Modrou oblblá“. Musíme zajistit, aby toho nebylo zapotřebí, sdělila Sofiyi. Podařilo se vám spojit s ústředím Severní flotily?

Ano. Můj tamější kontakt byl zjevně hluboce otřesen a mou zprávu vnímal především jako obtíž. Neřekli mi vlastně nic jiného, než že kapitán Trumane by měl vyčkat dalších pokynů. Za pět dní se mám v transu zase ozvat.

Požádejte profesora Lethridge a pana Tollermina, aby vám poskytli výkresy svých zbraní, a naučte se je zpaměti. Až budete opět v transovém spojení se Severní flotilou, co nejdůrazněji jim vysvětlete, že nejlepší postup teď bude vyrobit co nejvíc takových zařízení.

Nabyla jsem dojmu, že nikdo teď nic nevyrábí. Třetina kovolodních továren podle všeho stávkuje. V mnoha městech způsobuje velký rozruch Aliance práv voličů a protektorát má plné ruce práce s potlačováním „městských nepokojů“, jak je nazval můj kontakt.

Takže lidi se zase bouří, pomyslela si Lizanne a její vlastní myšlenkové prostředí se zaplnilo nepříjemnými vzpomínkami na Skorazin a pochod na sever, jejž podnikla Lidová osvobozenecká armáda. Dávala si pozor, aby tyto obrazy uchovala uvnitř své mysli, protože se bála, že by jimi mohla Sofiyi znepokojit. Neexistovala snad mizernější doba k rozpoutání revoluce.

Slečno Lethridgová? zeptala se Sofiya rozrušená její nekomunikací.

Také jim řekněte, že tajnůstkářství už nepředstavuje žádnou ochranu, dodala Lizanne. Musejí zveřejnit úplné a nepřikrášlené líčení toho, co se stalo v Arradsii a ve Ferosu. Spojí nás pouze pravda. To jim řekněte.

* * *

„Průliv Blaska.“ Ethilda Okanasová ukázala na místo někde uprostřed malované mapy. Mapa byla sedm stop vysoká a zabírala velkou část severní stěny v kulaté věži, která vybíhala ze střechy Navigace. Východní stěně věže dominovalo široké okno s výhledem na moře a celá místnost byla bohatě vybavená optickými zařízeními nejrůznějších druhů a rozměrů. Arshav zaujatě nahlížel do obrovského dalekohledu, zatímco jeho matka konverzovala s Lizanne.

Malba znázorňovala celou oblast Varestie a byla pojata spíše v ilustrativním než v přísně kartografickém stylu. Pohoří a lesy byly vyobrazeny méně schematicky než obvyklými linkami a popisky. Lizanne také trpce pobavil fakt, že se umělec rozhodl Červený příliv osídlit několika draggy fantastických proporcí.

K mapě přikročila o něco blíž a zadívala se na úzkou pobřežní úžinu označenou květnatou euterštinou jako „Průliv Blaska“. Ústí Průlivu se nacházelo asi dvacet mil severně od Sedmihradbí a Iskamiru. Dost blízko pro bezpečnou zásobovací trasu, pomyslela si. A také snadné místo, kde bychom se mohli zašít, kdyby bylo třeba.

„Jaká tam jsou zařízení?“ zeptala se a všimla si, že Arshava, který měl přes rameno stále přehozené Dýmadlo, přinutila k slabému úšklebku.

„Na severním břehu Průlivu je v desetimílové vzdálenosti uhelný důl,“ odpověděla jí Ethilda. „Říká se mu Hrabná hora. Je to stará korvantinská trestanecká kolonie, od časů Varestijského osvobození opuštěná. Naši lidé ale v zemi nikdy rádi nekutali. Sloje jsou prý stále využitelné, takže palivo nebude problém.“

„Je to taky pustá prdel světa,“ dodal Arshav a zazubil se, když pozvedl oko od dalekohledu. „Nikde žádné silnice ani železnice a všude jen vysoké hory. Jediná cesta tam vede po moři.“

„Budeme potřebovat další materiály,“ řekla Lizanne. „Železo a ocel a taky měď. A také chemické činidlo pro munici. O jídle ani nemluvě.“

Ethilda se zadívala na svého syna, který jen pokrčil rameny, protože ho logistické otázky zjevně nudily. „V iskamirských skladištích budou nějaké zásoby,“ řekl. „Různé náklady, které se tam nedávno nahromadily, jelikož obchody poslední dobou nestojí za nic.“

„Než odejdete, sepište jejich seznam,“ řekla Ethilda a podala Lizanne obálku. „Náš formální protinávrh.“

Když si Lizanne všimla, že na ní není pečeť, vytáhla z ní papíry a přečetla si několik prvních odstavců. „Jsou to stanovy,“ zamračila se.

„Přesně tak,“ odpověděla Ethilda. „Dnešním dnem vzniká Varestijský obranný konglomerát. Já a Arshav jsme jeho vrchní ředitelé. Všimněte si prosím, že jsem vás jmenovala ředitelkou pro zpravodajskou a výrobní součinnost.“

„Blahopřeji,“ ozval se Arshav.

„‚Konglomerát si ponechá výhradní doživotní práva na veškerá nová zařízení vyrobená na půdě Konglomerátu‘,“ četla Lizanne a cítila, jak se jí zrychluje tep. „A rovněž veškerá práva na zachráněné zboží v souvislosti s každým znepřáteleným plavidlem včetně jeho nákladu, pevného příslušenství a vybavení. Navíc na veškerou plasmu draggů, dále označovanou pouze jako ‚produkt‘, sklizenou uvnitř pevných hranic varestijské oblasti, bude pohlíženo jako na majetek Konglomerátu.“

„Což je za daných okolností naprosté férové,“ podotkl Arshav, když se vzdálil od teleskopu s perem ve zdvižené ruce. „Nesouhlasila byste?“

Lizanne na něj nevěřícně hleděla a hlavou se jí míhaly myšlenky, že by byla hračka se toho pera chopit a vrazit mu je hluboko do oka a až do mozku…

„Dostanete svůj podíl,“ řekla Ethilda. „Jako ředitelce vám bude poskytnuto deset procent veškerých firemních akcií. Jak si budete přát rozdělit dividendy, to už bude čistě na vás. Na poslední stránku se prosím podepište.“ Naklonila hlavu a s laskavým úsměvem se přes Lizanne zadívala na Tekelu. „Vaše rozkošná schovanka může být svědkyní celé transakce.“

Lizanne zaťala čelist a sáhla pro pero. „Je tu ještě jedna záležitost,“ řekla Ethilda a její syn vyšpulil rty v předstírané omluvě, když pero odtáhl z dosahu. „Vnučka mého nebožtíka manžela.“

„Co je s ní?“

„Naznačila jste, že jste podrobně obeznámena s událostmi, k nimž došlo v Úlu. Ráda bych věděla, jak je to možné.“

„Jsem agentka Útvaru mimořádných operací. Informace jsou můj obor.“

„Tak buďte tak laskavá a podělte se s námi o to, co je vám známo ohledně Akiny Okanasové. Toto není věc, o níž by se dalo vyjednávat.“

Když Lizanne uviděla tvrdý odlesk v očích této ženy, pochopila, že na ni nezkouší žádné triky. Také věděla, že by nic nezískala, kdyby toho těmto lidem prozradila příliš. Rychle se rozhodla, že se vyhne jakékoli zmínce o Clayově výpravě ke Křišťálovému jezeru, i navzdory případným poznatkům, které by jí tito dva mohli nabídnout stran průzkumů, jež tam prováděl Zenidin zesnulý otec. Při konfrontaci s chabě skrývanou chamtivostí v Arshavově tváři jí na mysl přišlo pořekadlo z Artoninova překladu Selvurinových lidových báchorek: Krmíš‑li hada, jediným poděkováním ti bude jed.

„Vlajkovou lodí kapitána Trumana je Příhodná příležitost,“ řekla Lizanne. „Plavidlo, s nímž jste, pokud se nemýlím, dobře obeznámeni. O tom jsem se dozvěděla od posádky.“

Arshav udělal krok kupředu a přimhouřil oči. „Je na něm i má neteř?“ zeptal se přidušeným, nebezpečným hlasem. „Máte ji?“

„Ta na lodi již není,“ pokračovala Lizanne úsečným, bezbarvým tónem, hlasem, který je při lhaní nejpraktičtější, jak jí vštěpovali její učitelé. Špatní lháři se vždycky pokoušejí o nějaké divadýlko, říkali jí. Pravda ale žádné představení nevyžaduje. „Příhodná příležitost po odjezdu z Úlu plula na východ kolem Arradsie a nakonec zakotvila v Lossermarku, kde se Zenidě Okanasové i s její dcerou podařilo uniknout.“

„To je nehorázná blbost,“ zavrčel Arshav.

„Kapitán Trumane byl zraněn v Bitvě o Úžinu,“ pokračovala Lizanne, aniž mu věnovala pozornost, a obracela se k jeho matce. „Zůstal po ní v kómatu. Velení lodi poté připadlo poručíku Hilemorovi, kterého, pokud se nepletu, už také znáte. Hilemore Zenidu Okanasovou vysvobodil z protektorátní vazby a zaměstnal ji na lodi jako Krvožehnanou. Tímto opatřením si vysloužil tvrdou výtku od kapitána Trumana, když se v lossermarském přístavu nakonec probral z kómatu. Kapitán Zenidu Okanasovou hodlal opět uvrhnout za mříže a postavit ji před soud a na závěr pravděpodobně popravit. Poručík Hilemore ovšem zjistil, že takový postup není v souladu s jeho ctí, a tak se postaral, aby z lodi spolu se Zenidou, její dcerou a skupinkou vzbouřenců zmizel. Podle všeho se zmocnili jedné korvantinské válečné lodi, která v přístavu našla útočiště, a na ní odpluli na dosud neznámé místo.“

Arshav ji probodl pohledem a otočil se. S Ethildou se poté stáhl do kouta a chvíli se o něčem šeptem bavili. Mluvili varestijštinou, kterou sice Lizanne ovládala, ale používali pirátskou hantýrku, jež překlad ztěžovala. Přesto uslyšela, že Ethilda pronesla slova „přijde sem“ a „až to udělá, bude odhodlaná nás zabít“, na což Arshav odpověděl: „To doufám, máti.“

Nakonec se zdálo, že dospěli k jakési dohodě, a otočili se k Lizanne. Arshav jí pohodil pero. „Mohu vás ujistit, slečno Krvavá,“ varoval ji, zatímco na dokument psala své jméno, „že formální dohody vnímáme stejně vážně jako korporátní svět, jenže ve Varestii má porušení smlouvy obvykle fatální následky.“ Chabě se pousmál a poplácal pažbu Dýmadla. „Nebude vám vadit, když si ho ponechám, že ne?“

„Ale vůbec ne,“ řekla Lizanne a smlouvu vrátila Ethildě. „Bývá koneckonců zvykem zpečetit partnerskou spolupráci nějakým dárkem.“

„Partnerskou spolupráci.“ Ethildě zacukala ústa potlačovaným pobavením. „Vy máte ale prazvláštní představy, slečno.“ Poté se jí rty roztáhly do širokého úsměvu a smlouvu i pero podala Tekele. „No tak, má milá. Teď je potřeba tvé spanilé ručky.“

KAPITOLA XIV

SIRUS

„Varestie,“ řekl Morradin a široké rty mu zkřivil posměšek, když pohledem sklouzl po čáře, kterou Sirus tužkou přikreslil na mapu. Velkomaršálovy myšlenky poté připomněly staroeuterský výraz pro tuto oblast, zrozený z mnoha válek, které tam císařství vedlo: Stoka nespokojenců.

„Takže spíše děsivý cíl?“ zeptala se Catheline a mezi Sirusem a Morradinem jí zatěkaly rudočerné oči. Hlavní kapitáni Bělokožcovy armády byli shromážděni kolem navigačního stolu na můstku velké nákladní lodi, jež byla nedávno přejmenována na Zhoubný vliv a stala se novou vlajkovou lodí jejich flotily. Tu následovalo přes šedesát lodí různých velikostí, ve vleku s četnými čluny plnými Zkažených. Celá armáda nyní čítala asi šedesát tisíc dříve lidských duší, ale, jak vyplývalo ze zdráhavých obav prosakujících z Morradinovy mysli, mohlo se ukázat, že ani takové množství nebude na nastávající úkol stačit.

„Korvantinská říše tuto oblast nikdy nebyla schopna plně ovládnout,“ řekl Sirus. „Ani poté, co byla oficiálně dobyta. Docházelo tam k častým povstáním a císařské síly se potýkaly s neustálými ztrátami. Když propukla předešlá revoluce, císařství bylo nuceno své vojsko zcela stáhnout, aby posílilo severní provincie. Po revoluci skončily opakované pokusy o znovudobytí Varestie pohromou.“ Sirus pohledem trhl k Morradinovi. „Včetně jedné takové kampaně, kterou jste, nemýlím‑li se, vedl právě vy, pane velkomaršále.“

„Běž do prdele, kluku!“ odplivl si Morradin. Sirus se neobtěžoval skrývat uspokojení z maršálova sílícího hněvu. „A do prdele ať jde i tvoje máma,“ pokračoval Morradin. „Při té výpravě jsem byl zástupcem velitele, jak moc dobře víš. A byli bychom vyhráli, kdyby mě ten pitomec admirál jenom poslouchal…“

Buďte zticha.

Morradinovi cvakly zuby, když se mu v reakci na Cathelinin myšlenkový pokyn prudce zavřela ústa. S rozšířeným chřípím a planoucíma očima sledoval, jak se Catheline obrací zpátky k Sirusovi. „Co jste říkal, pane generále?“

„Úspěch, který Varestijci zaznamenali při porážce císařství, z velké části vycházel z toho, jak bravurně ovládají moře,“ pokračoval Sirus. „A také z ochoty povznést se nad dlouholetou klanovou řevnivost za účelem dosažení společného cíle. Jejich společnost je proslulá údajnou brutalitou, ale ve skutečnosti je pozoruhodně stabilní a soudržná, zčásti i díky úzkostlivě dodržovanému etickému kodexu a zvyku řešit nesmiřitelné spory spíše soubojem než nějakým rozsáhlým střetem. Četné výzvy představuje i zeměpisná povaha oné oblasti. Velké množství ostrovů nabízí nepřátelským plavidlům spoustu útočišť a řadu příležitostí pro útoky ze zálohy. A pak je tu i otázka počtů.“ Sirus se odmlčel a významně se otočil k Veilmist.

„Kovolodní záznamy ukořistěné ve Ferosu,“ začala Ostrovanka svou sebevědomou, přesnou mandinorštinou, „obsahují demografickou analýzu varestijské oblasti. Byla vytvořena před pěti lety, kdy se Syndikát pokoušel o uzavření formální dohody s Varestijskou vládnoucí radou ohledně obchodních koncesí. Dospělo se v ní k závěru, že ve Varestii žije přibližně třicet milionů lidí. Tento údaj vychází z dostupnosti orné půdy a spotřeby dovážených potravin a jedná se o spolehlivější metodu, než je korvantinské sčítání obyvatel, které, jak je dobře známo, bývá nepřesné. To znamená, že v případě rozsáhlého střetu by tato oblast dokázala povolat do zbraně téměř čtyři miliony rekrutů ve vojenském věku, jak mužů, tak žen.“

Catheline před Veilmist nadzvedla elegantní obočí. „Čtyři miliony? To mi připadá docela hodně.“

„Je to počet, který by dokázali shromáždit za ideálních okolností,“ odpověděla Veilmist. „Skutečný počet, s ohledem na problematičnost terénu, místní konflikty a logistické obtíže, by byl mnohem menší. Možná jen jeden milion, a i tehdy by k dosažení takové síly bylo třeba několikaměsíčních manévrů.“

„Řekněme, že bychom jim dali,“ Catheline zamyšleně vyšpulila rty, „pouhý jeden měsíc. Kolik by se jich proti nám pravděpodobně postavilo tehdy?“

„Započítáme‑li ozbrojené občany, kteří jsou již k dispozici, místní milice a pravděpodobnou míru náboru, předpokládám, že něco mezi dvěma sty a dvěma sty padesáti tisíci lidí.“

Potom promluvil Lesní kopí, což byla za těchto setkání velká vzácnost, neboť do debaty obvykle přispíval myšlenkově. Sirus si nicméně od Cathelinina povýšení všiml, že Zkažení stále víc komunikují verbálně. Domníval se, že tak se jí to prostě víc líbí. „Ještě víc se jich proti nám postavilo na ostrovech,“ řekl Lesní kopí svou hrdelní, ale stále srozumitelnou varsalštinou. Z jakéhosi dosud neodhaleného důvodu domorodci při mluvení nahlas dávali přednost běžnému korvantinskému jazyku, i když ne že by na tom záleželo. V jejich armádě se bylo možné dorozumět všemi jazyky stejně. „Válečníků zrozených a vychovaných pro boj,“ dodal Lesní kopí. „A přesto před námi padali k zemi.“

„Ale všichni neměli střelné zbraně,“ poznamenal Sirus. „A neměli ani početný sbor ozbrojených lodí s těmi nejlepšími námořníky na světě.“ Otočil se ke Catheline, poháněn její touhou po ryzí pravdě. „Na dobytí jejich území nemáme dostatečný počet bojovníků. Ani lodí.“

Morradin zmučeně zamručel, čímž přitáhl Cathelinin pohled opět k sobě. Catheline se usmála a odemkla mu ústa. „Chcete něco dodat, pane velkomaršále?“

„Jižní pobřežní přístavy říše,“ řekl a krátkým prstem ukázal na mapě na řádku sousedících teček. „Mezi každými dvěma je nejmíň padesátimílová vzdálenost a v případě útoku si nejsou schopny vzájemně přispěchat na pomoc.“

„Počet obyvatel?“ zeptala se Catheline Veilmist.

„Pět milionů dohromady,“ odpověděla pouze po několikavteřinové odmlce. „Ale jsou velice rozptýlení. V Melkorinu, nejzápadnějším přístavu ze všech, žije jen asi osmdesát pět tisíc lidí. I kdybychom zohlednili nespolehlivost korvantinského sčítání obyvatel, mohl by to být zvládnutelný cíl. Počet nově získaných osob odhaduji na bezmála dvacet tisíc Zkažených, i se započtením tří až čtyř procent ztrát v rámci našich sil.“

„A až tam skončíme,“ řekla Catheline se souhlasným tónem v hlase, zatímco karmínovým nehtem přejížděla po pobřeží, „bude nás čekat ještě větší sklizeň. Výtečné uvažování, má milá. Jak jsi krásná, tak jsi chytrá.“

Sirusovi se podařilo vyvolat v sobě dost strachu, aby zastřel své znechucení nad vřelým uspokojením, které tato slova vzbudila ve Veilmistině mysli. Zdálo se, že ani Zkažení nejsou imunní vůči lichotkám krásné šílenkyně.

„Obáváte se ještě něčeho, pane generále?“ zeptala se Catheline a pohledem sklouzla k Sirusovi, protože vycítila jeho strach.

Zavrtěl hlavou. „Pouze bych připomněl, že bitva je vždycky nejistá.“

Zasmála se a přikročila k němu, aby ho poplácala po ruce, přičemž dlaní na chvíli spočinula na zaťatém svalu pod jeho rukávem. „Ale proto je tak dráždivá.“

Potom ustoupila, na okamžik zavřela oči a navázala kontakt s Bělokožcem, který se i se svou skupinkou mláďat rozhodl usadit na široké záďové palubě Zhoubného vlivu. Zakrátko oči opět otevřela a všechny je oblažila jedním ze svých zářivých úsměvů. „Dostala jsem souhlas. Stanovte prosím trasu do Melkorinu.“

* * *

„Jste na mne dopálený?“ zeptala se Catheline, když spolu večeřeli. Zhoubný vliv kotvil míli jižně od Melkorinu a Sirus viděl, jak nad přístavními vraty šlehají plameny. „Za to, že jsem vám nedovolila účastnit se té legrace?“ dodala a napila se vína.

K jídlu měli mořského pstruha, jejž zkušeně připravil bývalý šéfkuchař jedné z nejvybranějších morsvalských restaurací. Jen co tohoto muže Catheline v řadách Zkažených objevila, okamžitě ho jmenovala svým osobním kuchařem a každý den si tak mohla dopřávat opulentní jídla té nejvyšší kvality. Vždy večeřela na vyhlídkové palubě v zadní části můstku, usazená u stolu s ornamentálním stříbrným svícnem, talíři ze starožitného dalcijského porcelánu a stříbrnými příbory.

Od porady uplynul týden, doba dost dlouhá na to, aby naplánovali útok a přiblížili se k cíli. Na Cathelinin pokyn zůstala celá operace v Morradinových rukou. Sirus zjistil, že jeho role se omezila na dohled nad loďstvem. Tušil, že buď mezi nimi chtěla rozdmýchat rivalitu, nebo získat ničím nezkalený důkaz o velkomaršálových schopnostech. Možná obojí.

Morradinův plán byl typicky přímočarý, ačkoli ze Sirusova útoku na Feros si vypůjčil i několik rafinovanějších prvků. Malá flotila, maskovaná jako uprchlické lodi se špinavým trupem a zpustlými palubními nástavbami, se pozdě večer přiblížila k přístavu a prostřednictvím vlajek vyslala žádost o bezpečné zakotvení. Melkorinské úřady však zatvrzele odmítaly zvednout vrata a naopak do přístavu a kolem něj přivolaly vojenskou posádku a milice. Sirus cítil, jak jeho sympatie k těmto lidem mírně narušila skutečnost, že dělostřelecké baterie na hradbách začaly po domnělých uprchlících ihned pálit granáty.

Ano, souhlasila Catheline, když ucítila jeho opovržení. Další duše, co si zaslouží svůj osud. Ale takové jsou vlastně všechny.

Zatímco se pozornost melkorinských obránců upírala na lodi za přístavní bariérou, podél pobřeží na východní straně se přihnalo Bělokožcovo hejno Červenokožců. Několik mil letělo na sever, potom se s pohasínajícím odpolednem stočilo na západ a sneslo se dolů, aby do nejodlehlejších předměstí vysadilo Zkažené a Zelenokožce. Morradin mezitím navedl hlavní část flotily k širokému pásu pláže asi tři míle západně od města, kde vysadila největší část Zkažené pěchoty. Během několika hodin se celý přístav ocitl v chaosu, aniž byly korvantinské jednotky a milice schopny zahájit organizovanou obranu. Nadále však kladly úporný odpor, zvláště milicionáři, kteří chránili své domovy a rodiny. Několik oddílů se zabarikádovalo do těch nejbytelnějších budov v obchodní čtvrti a opakovaným útokům odolávalo, dokud s nimi Morradin neztratil trpělivost a nepovolal na pomoc Červenokožce. Každý zákrok ze strany draggů, jenž se vymykal původnímu plánu, musela schvalovat Catheline, neboť jejich životy považovala za mnohem cennější než životy Zkažených.

Jste ji jistý, pane velkomaršále? zeptala se. To mi připadá krapet přehnané. Nemůžete prostě počkat, až jim dojde střelivo?

Blokují hlavní trasu do obytných čtvrtí, odpověděl Morradin. Zvědové mi hlásí, že spousta lidí prchá do kopců na severu. Čím déle se bude tahle banda vzpírat, tím méně získáme rekrutů.

To Catheline stačilo, aby Červenokožce vypustila, a Katarias v čele několika tuctů draggů slétl z noční oblohy, aby domy odshora dolů sežehl plameny. Útok sice úspěšně zlikvidoval ohnisko odporu, ale také vyvolal požár, který se záhy rozšířil do mnoha západních oblastí přístavu.

Jste vynikající stratég, pane velkomaršále, poznamenala Catheline. Já požádám o nové rekruty a vy mi dáte spálená těla.

Morradin se jí omluvil pouze nevrlým, neochotným odseknutím, které u Catheline vyvolalo překvapivý smích. „Jak příšerný člověk,“ prohodila k Sirusovi. „Ale užitečný. Sice ne tak užitečný jako vy, pane generále, ale stále stojí za to ho mít k ruce. Co myslíte?“ Sirus v jejím hlase vycítil upřímnou touhu poznat jeho názor a uviděl, jak nad sklenkou vína nadzvedává obočí, když dodala: „Jestli chcete, zabiju ho.“

Ucítil, jak Morradin strnul, a Zkažení z jeho osobní gardy se k velkomaršálovi okamžitě natočili s namířenými puškami. Sirus si nechal mysl prostoupit strachem, aby nebylo poznat, nad čím přemýšlí. Morradin byl užitečný pro Bělokožce, to byla pravda. Zároveň byl mimořádně arogantní a sobecký a tento jeho stav hraničil téměř s mánií, nemluvě o tom, že byl císařským řezníkem s krví tisíců obětí na rukou. Ale více než cokoli jiného se mu příčilo zotročení, což měl společné se Sirusem, a taková nenávist by se pro Sirusovy záměry mohla ještě hodit.

„V pozemních vojenských kampaních mu není rovno,“ řekl Sirus a sáhl po své vlastní sklence. Když se napil, pokrčil rameny. Pili drahé mandinorské bílé víno, výtečný ročník, část z hojných zásob, jež uloupili z kovolodních zásob ve Ferosu. Sirus si nebyl jistý, zda by si jedinou láhev takového pití mohl dovolit třeba i jeho vlastní otec. Od proměny zjišťoval, že má vylepšené smysly včetně chuťových pohárků, a teď si na jazyku vychutnával trpkost, kterou mu na nich víno zanechávalo. Jablečný buket s náznakem citronu, a v dubových sudech zrálo nejméně osmnáct měsíců. O své poznatky se podělil s Morradinem a ucítil, jak se ve velkomaršálovi spolu s hrůzou vzdouvá i nenávist.

„Jeho instinktivní agresivita však může působit problémy,“ pokračoval Sirus, když sklenku opět položil na stůl, „jak jste sama viděla. Lepší než poprava by možná byl trest. Ale tuto záležitost samozřejmě ponechávám ve vašich rukou.“

„Snažíte se mě naučit zdrženlivosti?“ Catheline v předstíraném dotčení vyšpulila rty. „To doufám ne, pane. Na umírněnost mě totiž nikdy neužilo. Ale mluvíte rozumně. Bude to trest.“

Sirus sebou cukl, když mrkla a do Morradinova mozku vyslala vlnu čisté agonie. Velkomaršál strnul a zhroutil se, svíjel se na dlážděné ulici, zatímco kolem něj hořel přístav. Catheline k opodál stojícímu Zkaženému číšníkovi natáhla ruku se sklenkou a počkala, až ji svědomitě naplní. Když sklenku vypila, z Morradinovy mysli vyprchaly poslední zbytky bolesti.

Předpokládám, že takových lekcí v budoucnu už nebude zapotřebí, sdělila mu bez špetky humoru, myšlenkou mrazivou svou upřímností. A teď se pusťte do práce. Bylo mi přislíbeno dvacet tisíc rekrutů, a přesně to očekávám.

Sirus ucítil, jak se velkomaršálův pokyn rozšířil do myslí zbytku jeho vojska spolu s přísným nařízením ustat v jakémkoli zbytečném zabíjení. Samozřejmě kromě dětí, dodal. Ty nám k ničemu nejsou.

„Ach!“ zvolala Catheline a celá se rozzářila, když k nim druhý číšník přistoupil s táckem. „Dezert!“

* * *

„Toto je přesně ta fáze večera, kdy by se mě většina mužů pokusila opíchat.“

Nechala ho, aby se s ní po jídle ještě prošel. Sirus se na večeři musel slavnostně obléct a zvolil uniformu plukovníka pěchoty Kovolodního protektorátu, kterou zdobilo několik medailí udělených jejímu dřívějšímu nositeli. Catheline se oděla do elegantních šatů z černého hedvábí s červenými plaménkovými výšivkami, díla zručné švadleny, kterou zajali a proměnili ve Ferosu. Kolem ramen měla navíc přehozený šál z jemné krajky, protkaný šperky, které se třpytily odrazem mihotavých plamenů z Melkorinu. Sirus měl za to, že kdyby nebyli znetvoření a za vodou nezmíralo město, nezúčastněný pozorovatel by je mohl vnímat jako ideální romantický pár.

„Ach, přijměte mou omluvu,“ dodala Catheline, když vycítila, jak ho zarazil její hrubý jazyk. „Sveďte mne.“

Sirus si uvědomil, že neví, co má říct. Během krátké doby toho zažil opravdu hodně, ale některé věci byly stále mimo jeho schopnosti.

„Víte, navzdory své pověsti jsem byla dosti vybíravá,“ pokračovala. „Vždy jsem preferovala ženaté pány, zvláště pak v případě, že jejich manželky patřily mezi čubky z řídící vrstvy, které se mi tak rády posmívaly. Sex a pomsta mi vždy připadaly jako velmi silná kombinace.“

Došli k přídi a tam se Catheline zastavila a upravila si šál, aby jí zakrýval ramena. Siruse na okamžik zaujalo, jak se jí světlo hořícího města tetelí na kůži, hladké, bez šupin a tak úžasně lidské.

„Ach, děkuji vám,“ řekla Catheline, když vycítila jeho bezděčnou touhu. „Už jsem si začínala myslet, že takové věci jsou pod vaši úroveň.“

Nad vraty rozkvetla obrovská exploze, která ji přiměla, aby se otočila. Sirus podle rozsahu výbuchu soudil, že požáry dospěly do zbrojnice místní vojenské posádky. „Než jsme odpluli, nechala jsem je spálit Feros,“ pokračovala Catheline, zatímco exploze utichala v kaskádě trosek. „On města nenávidí, chápete? Vůbec představa lidské civilizace ho uráží. Očekávám, že před sebou máme podívanou, jíž do konce tohoto všeho spolehlivě uvykneme.“

„Co se stane potom?“ zeptal se Sirus. Byl si vědomý, že taková otázka může být nebezpečná, neboť Zkažení o svém velkém Bílém bohovi nepochybovali. Ale svou mysl zabarvil přiměřenou úrovní prosté zvědavosti a doufal, že obavy o osud lidského světa dostatečně zastřel.

„Svět bude patřit Jemu a my budeme Jeho vděčnými sloužícími,“ odpověděla Catheline a zdálo se, že žádný úskok ze Sirusovy strany nevycítila. „Protože On nám požehnal, nemyslíte? Schopností hladce sdílet myšlenky a zkušenosti. Představte si celý svět, kde byly zažehnány lži, kde jsou všechny mysli spojeny ve společném úsilí. Toto bude poslední válka v lidských dějinách. Až toto všechno skončí, toužím se stát matkou. Moje dítě bude dědicem nového světa věčného klidu.“ Ohlédla se na něj přes své dokonalé rameno. „Vy jste už jedno dítě zplodil, je to tak?“

Katryina tvář, když ji zastřelil… Nemůžeme i my milovat? Své vzpomínky utopil v přívalu strachu a žalu, ale Catheline ještě předtím vycítila jeho výčitky.

„Nemůžeme je všechny udržet při životě, pane generále.“ Čelo jí zkrabatily vrásky upřímného soucitu. „Mrzí mě to. Je mi líto vaší ženy a dítěte, ale vojáci ve válce umírají. Ráno budeme mít v našich řadách tisíce čerstvě proměněných mladých žen. Jestli chcete, jednu si vyberte.“

„Ne, děkuji.“

Cathelinina účast se přetavila v pobavení a popošla k němu, natáhla ruku, aby uchopila tu jeho, dokonalými prsty bez poskvrnky přejížděla po šupinaté kůži plné mozolů. „Pořád tajně toužíte po své padlé milé?“ zeptala se. „Nebo si příliš fandím, když si myslím, že si děláte obavy, jestli ve mně nevzbudíte žárlivost?“

Nic, pomyslel si a jeho mysl po té její klouzala jako ruka přitisknutá k hladkému, studenému sklu. Nemám tušení, jaké jsou její skutečné úmysly. Co doopravdy je.

„Kdo jsem?“ zeptala se se smíchem a Sirus si v šoku uvědomil, že si nezastřel myšlenky. „Nedělejte si starosti,“ dodala a stiskla mu ruku, když ho zaplavil strach. „Je osvěžující narazit v těchto davech na opravdu zvídavou mysl.“ Ještě víc se k němu přivinula a její parfém zapůsobil na jeho vylepšené smysly téměř omamným dojmem. „Jsem poslední slovo v jeho požehnání tomuto světu,“ zašeptala, rty těsně u jeho úst. „Potřeboval mě, chápete? Nikoli mě celou, protože hodně toho získal od té druhé čubky, než zemřela. Ale jakkoli má skvělou mysl, chybí jí…“

Bezděčně vykřikla a Sirusovu tvář ovanul její horký dech, když se křečovitě zasvíjela a zhroutila se mu k nohám. Už si k ní chtěl dřepnout, ale ztuhl, když mu do mysli vnikla jiná, daleko silnější vůle. Shora se ozvalo tlumené rachotivé vrčení, a když vzhlédl, uviděl, že nad nimi visí obrovská Bělokožcova hlava a z obou nosních dírek jí vycházejí pramínky kouře. Ze Siruse trhla pohledem ke Catheline. Ta přiškrceně vyjekla, zaškubala sebou na palubě a ze rtů jí vytekly sliny.

Trest, pomyslel si Sirus.

Několik dunivých ran ho přimělo rozhlédnout se po okolní palubě. Uviděl, že podívané přišli přihlížet malí Bělokožci a ti teď vzrušeně mávali křídly, tloukli ocasy a natahovali krky a do toho začínali syčet a vřeštět. Najednou si uvědomil, že nemusí čerpat ze svého rezervoáru strachu, aby skryl své myšlenky, protože pěst hrůzy, která ho sevřela pod krkem, byla naprosto reálná, ačkoli i při tomto všem v sobě našel prostor pro jedno pozoruhodné zjištění. Jenže tebe tvůj bůh nemiluje, pomyslel si, když Cathelininy chroptivé otřesy přešly do blábolivého chvění.

Bělokožcovo vrčení odeznělo, mohutný dragg vypustil oblak kouře a vrhl se do vzduchu. Poryvy, které křídly seslal na palubu, byly natolik silné, že Siruse srazily na kolena. Mladík v uniformě se pak díval, jak majestátní dravec stoupá do noční oblohy, slonovinové šupiny zrůžovělé světlem z planoucího města. Bělokožec vyrovnal let a poté se naklonil k Melkorinu a počkal, až ho obklopí jeho mláďata vzrušeně vřeštící hlady. Bylo to úplně stejné jako po Ferosu. Po pádu přicházela hostina a v tomto městě byla dětí velká spousta.

Sirus sklonil zrak ke Catheline. Všiml si, že se přestala třást a už jen leží ve vyčerpané otupělosti. Také si všiml, že se jí podařilo ušpinit si své hedvábné šaty velkým množstvím moči. Přemýšlel, jestli by Bělokožci vadilo, kdyby ji teď zabil.

Dřepl si k ní, vzal ji do náruče a bez obtíží ji zvedl. Stál a díval se, jak se Bělokožec snáší do hořícího města, v těsném závěsu se svým příšerným potomstvem, a nakonec se zadíval do temných vod pod lodí. Hoď tu bláznivou děvku přes palubu. Svět ti za to poděkuje.

Catheline slabě, ustrašeně zakňučela a její mihotající se víčka Sirusovi prozradila, že mysl jí sevřely noční můry. Posunula se mu v náručí a v instinktivní touze po útěše mu přitiskla hlavu k hrudi. Sirus se otočil a odnesl ji k nejbližšímu vchodu do ubikací, zamířil k její kajutě a současně s tím vyslal pokyn posádce, aby jí přinesla nějaké čisté oblečení.

KAPITOLA XV

LIZANNE

„Nelíbilo se mi, jak se na mě ta ženská kouká.“

Lizanne k Tekele vzhlédla od smlouvy, která zpečetila její úvazek ve Varestijském obranném konglomerátu. Při zpáteční cestě si ji několikrát přečetla a ke svému značnému roztrpčení zjistila, že Ethilda Okanasová vytvořila něco, z čeho se jí bude později velmi těžko vymaňovat, alespoň z právního hlediska. „To se ti ani líbit nemělo,“ hlesla souhlasně, než se podívala z okna. Iskamir za sebou nechaly před jedním dnem a nyní se blížily k jižní výspě Sabiraského souostroví, za nímž leželo snad opravdu bezpečné kotviště u Viemanova ostrova.

„Já už ji nikdy neuvidím, že?“ zeptala se Tekela. „Ani toho jejího synáčka. Byl skoro stejně příšerný.“

Lizanne už jí chtěla něco odseknout, protože podrážděnost z vychytralosti klanu Okanasů ji nutila Tekelu vyplísnit za svou vlastní slabost. Čeká tě celý svět příšerných lidí, chystala se jí říct. Zatvrď se a měj po ruce nabitý revolver. Místo toho se ale nadechla a připomněla si všechny těžké zkoušky, kterými si Tekela musela projít, a dospěla k závěru, že zatvrzelá je už tak, jak si to u ní přála. Nakonec řekla: „Omlouvám se. Udělám všechno pro to, aby ses už nikdy nevyskytovala v jejich společnosti.“

Při zpátečním letu odolaly nutkání zapálit krvespal, poněvadž Lizanne usoudila, že rychlostní podporu ušetří spíše pro nenadálé situace. Let byl tudíž dlouhý a poněkud úmorný a ona sama si ho krátila zdráhavým zkoumáním smlouvy, kterou byla nucena podepsat, a neklidným spánkem. Z toho ji několikrát vytrhly nárazy, kterými na aerostat zaútočily vichry této jižnější zeměpisné šířky. Hodiny úporných snah udržet letoun ve správném kurzu v Tekele prohlubovaly vyčerpání. Lizanne od ní chtěla řízení na nějakou dobu převzít, ale nebyla patřičně obeznámena s jeho principem. Kromě toho jí ve stísněném prostoru gondoly připadalo prakticky nemožné dostat se na přední sedadlo.

„Až budeme zpátky na lodi,“ řekla Tekele, zatímco pod nimi odplývaly první z vnějších Sabiraských ostrovů, „tvým prvním úkolem bude naučit mě ovládat tento stroj.“

Jejich flotila se objevila o dvě hodiny později – množství lodí shluklých v těsném oblouku kolem maličké skály, kterou byl, jak si Lizanne ověřila v mapě, opravdu Viemanův ostrov. Rychle se smrákalo a Lizanne se bála, že se setmí dřív, než dosednou na přední palubu Příhodné příležitosti. Kapitán Trumane si byl nebezpečí naštěstí dobře vědom a nechal zapálit všechna světla včetně silného pátracího reflektoru na fregatě, který přikázal sklonit tak, aby ozařoval přední část lodi. Tekela se před přistáním musela vypořádat s ostrým protivětrem, ruce se jí mrštně míhaly od jedné páčky k druhé a přitom jí ze rtů splývaly jadrné nadávky ve varsalštině, které by do ní Lizanne nikdy neřekla.

Přistávací zařízení nakonec dosedlo na palubu a Tekela uzavřela škrticí klapku a ztlumila hučení motoru. Potom se vyčerpaně předklonila a potichu si povzdechla. Zůstala sedět s hlavou opřenou o ciferníky, v pozici, z níž Lizanne cítila značnou teatrálnost, dokud se od Tekeliny hlavy neozvalo pochrupování.

* * *

„Kdykoli jindy by podepsání něčeho takového bylo naprosto nehorázné.“ Trumane si povzdechl a smlouvu hodil na stůl. „A Syndikát by takovou nehoráznost s největší pravděpodobností potrestal vězením. Ale teď…“ Pokrčil rameny a ztěžka se posadil. Lizanne od něj očekávala větší odpor, ale vytušila, že pragmatičnost v něm převážila nad bytostným korporatistickým odporem k tak zjevně ubohé dohodě.

„Musíme uvážit ještě něco,“ řekla. „Ve smlouvě není jediná zmínka o vás.“

Trumane se před ní zamračil. „Ano?“

„Pokrývá a definuje v podstatě každou stránku našeho ujednání včetně mojí role a role našeho spolku vynálezců, a dokonce i zaměstnání uprchlíků, ale nic se v ní nepíše o vás, o muži, pro nějž mají jméno kapitán Oprátka. Domnívám se, že k takovému opomenutí došlo záměrně. Pane kapitáne, musím vás požádat, abyste nás do varestijských vod nedoprovázel. Zvedněte kotvu a odplujte s Příhodnou a s paní Griffanovou na sever. Pokud se dostanete do nějakého mandinorského přístavu, tomu, kdo tam zbyl ze syndikátní hierarchie, můžete vysvětlit pravdivou podstatu této krize. Zdá se, že v tomto stadiu takový vhled do situace v určitých kruzích chybí.“

„Ne.“ Trumane ostře zavrtěl hlavou. „Toto loďstvo jsem nedovedl tak daleko, abych je opustil…“

„Pověsí vás,“ přerušila ho Lizanne. „Rodina Okanasových a řada dalších klanů cítí, že vám dluží krvavou pomstu, něco, co Varestijci nezapomínají.“

„Před piráty jsem nikdy neutíkal, slečno Lethridgová,“ odpověděl tichým, ale pevným hlasem, kterým jí zároveň sdělil, že jejich debata je u konce. „A teď s tím nemám v úmyslu začínat.“ Sklopil zrak k mapám rozloženým na stole a sáhl pro pero a kompas. „A teď, jestli budete tak laskavá, musím naplánovat trasu.“

* * *

„Celá skladba má osm různých vět,“ vysvětloval Makario, když jí podával částečně pomačkaný notový zápis. „Právě pochopení této skutečnosti mi poskytlo klíč. Mechanik měl pro osmičku rozhodně velkou slabost.“

Lizanne při pohledu na papíry zjistila, že jsou poseté převážně nečitelnými poznámkami, které prokládaly komentáře zaznamenané Makariovým často titěrným písmem. Když pak k němu zvedla zrak, polekaly ji jeho zarudlé oči a nervózně rozechvělá ruka, kterou si zajel do rozcuchaných vlasů.

„Jak dlouho jste už nespal?“ zeptala se.

V nefalšovaném ohromení se mu svraštilo čelo. „Proč bych spal, když řeším takovouhle hádanku? Kdysi jsem si myslel, že mou jedinou zničující vášní bude Illemont, ale tohle…“ Upřel pohled na solargraf a Lizanne si uvědomila, jak sama žasne nad schopností tohoto aparátu ujařmit srdce všech, kdo jsou prokleti jeho zkoumáním. „Mechanik byl vynálezce, ale stejně tak i hudebník. Kdybych ho potkal, poznal bych, co je genialita.“

„Jste si jistý, že je to všechno?“ zeptala se, když stránky odložila na pracovní stůl.

„Několikrát jsem to vyzkoušel, samozřejmě mimo doslech našeho kolegy trestance.“

„Dobře.“ Lizanne se otočila, aby se podívala na Všeuměla, který stál u dalšího pracovního stolu poblíž přepážky na pravoboku. Dokončoval prototypovou úpravu raketového projektilu, jenž svou užitečnost prokázal už během pochodu ze Skorazinu. Tento exemplář byl větší, měl zásadně vylepšený dostřel a díky vnitřnímu závratně složitému hodinovému mechanismu měl mít i pozoruhodnou přesnost.

„Počkáme, dokud svou novou hračku nedokončí,“ řekla. „Do té doby si prosím odpočiňte.“

* * *

O tři dny později bedlivě pozorovala Všeumělovu tvář, když solargraf přehrával příslušnou melodii, a dospěla k názoru, že Makario měl pravdu ohledně toho, že Mechanikovo hudební nadání snese srovnání s jeho invencí. Jakmile na plíšcích vyťukal první tři věty, aparát začal hrát sám o sobě. Zavrčela ozubená kolečka, otočily se ciferníky a přístroj propůjčil hlas čemusi, co se vyznačovalo tak pochmurnou přesností, že se jí přitom zachvělo srdce. Všeuměl celou dobu seděl se zaujatým výrazem ve tváři, ale bez většího vcítění, a když skončil, jeho jedinou reakcí bylo, že na Lizanne zamrkal.

„Můžeš…“ začala Lizanne, „můžeš mi k tomu něco říct?“

„Ano,“ odpověděl s upřímným přikývnutím, které ji přimělo se k němu sehnout. „Potřebuju víc mosazi pro mechanismus raketového navádění.“

„K tomuhle,“ zavrčela a ukázala na solargraf. „K tomuhle všemu.“

„Ach tak,“ opáčil Všeuměl. „To ne.“

„Je to správná melodie,“ zopakoval Makario, když k němu Lizanne otočila oči.

V duchu se vrátila ke všemu, co s Všeumělem zažila, ke všem zmínkám o Mechanikovi a jeho sdílených vzpomínkách v transu. Transu. „Na,“ řekla a vytáhla z brašničky flakon Modré. „Vy to přehrajte znovu,“ ponoukla Makaria poté, co s Všeumělem upili stejné množství produktu.

Reakce byla tentokrát okamžitá. Jakmile se ozvala melodie, Všeumělovi se rozostřil pohled, což byl důkaz toho, že každým okamžikem upadne do transu. Plný účinek se však dostavil až při čtvrté větě. Všeumělovi se zavřely oči a sklouzl na podlahu, kde se mu začaly cukat končetiny. Lizanne se zvedla ze stoličky, aby prověřila, co s ním je… a najednou si uvědomila, že stojí po pás uprostřed rychle tekoucí řeky.

Dosud nikdy nezažila tak hladký přechod do transu a zjistila, že ji vykolejil. Po tak nečekaném přepnutí prostředí, s nímž souvisela změna teploty, obrazu, vůní a zvuků, se ve vodě zapotácela. Na oblázcích na dně by byla ztratila rovnováhu, kdyby se k ní nenatáhl pár rukou a nezachytil ji.

„Teď opatrně,“ pronesl nějaký hlas měkkou, kultivovanou euterštinou. „Víte, tady se opravdu můžete i utopit.“

Žena, která jí držela ruce, měla drobnou postavu a byla středně vysoká. Na Lizanne pohlížela bystrýma tmavýma očima zpoza brýlí. Na sobě měla odolné oblečení ze silné látky, ten druh svršků, které nosí někdo, kdo tráví hodně času venku. Přes rameno měla zavěšený těžký tlumok a na hlavě jí spočíval plstěný klobouk s krátkou krempou, který měla sklopený do týla, takže jí byly vidět krátce střižené černé vlasy. Lizanne si rovněž všimla, že má výrazné lícní kosti a vyznačuje se krásou obvykle vyhrazenou imaginárním hrdinkám, jež zdobí obálky laciných milostných románů.

„Toto…“ Lizanne zavřela oči a potřásla hlavou, než si důkladněji prohlédla své okolí. Rychlá řeka, hustý prales po obou stranách. „Toto je arradsiánské Vnitrozemí.“

„To je pravda.“ Žena se omluvně usmála a pustila Lizanniny ruce ze svého vlídného, ale pevného sevření. „Ačkoli jsem vždycky dávala přednost euterskému jménu pro tento kontinent: Kilnahria, jež má původ u hadího boha předcísařské éry. Dosti přiléhavé, nezdá se vám, slečno…?“

„Lethridgová,“ odpověděla Lizanne a ženě podala ruku. „Lizanne Lethridgová. A ano, je velmi přiléhavé.“

„Alestine Akiv Azkarianová,“ představila se žena, rukou jí potřásla a uctivě se uklonila. „Chystala jsem se zastavit na oběd,“ pokračovala a dobrodila se k vysokému břehu. „Jestli chcete, můžete se ke mně připojit.“

„Vy jste Mechanik?“ zeptala se Lizanne a posmutněle se zasmála, zatímco se za ženou drala proudem. Trans uznal za vhodné ji odít do poněkud nepraktické sukně a kazajky starobylého střihu, které ji nutily postupovat jen velmi pomalu. „Mechanik byl žena.“

„Jste velmi všímavá,“ poznamenala Alestine, vylezla na říční břeh a natáhla k Lizanne ruku, aby se snáz vymanila z říčního proudu.

„Myslela jsem, že už víte, jak se jmenuju,“ řekla Lizanne, když se dostala z vody, aniž se pouštěla Alestininy ruky. „Mechanik toto setkání předvídal.“

„Šílený Mechanik,“ řekla Alestine s úsměvem nyní poněkud zabarveným směsicí smutku a pobavení. „Nebude se mi tak časem říkat?“

„To šílené přízvisko poslední dobou ztratilo sílu,“ odpověděla Lizanne. „Což je zvláštní, uvážíme‑li, že svět kolem nás je den ode dne bláznivější.“

Alestine zvedla ruku a otočila se, odváděla ji hlouběji do pralesa. „Vaše jméno jsem opravdu neznala,“ prohodila k Lizanne, když se ubíraly úzkou pěšinou. „Ale toto setkání jsem předvídala, nebo alespoň jeho část. Kupodivu si pamatuji, že jste měla tmavší vlasy a byla jste o poznání méně zdvořilá. Někdy to tak bývá, že pravda vize se ukáže jako iluze. A může za to, podle mé teorie, relativní plynutí času. Čím déle musím čekat, než se realizuje, tím méně pravdivá nakonec je.“

„O čem jsme se v té vizi bavily?“ zeptala se Lizanne. Dobře si uvědomovala, že jí v hlase zaznívá zoufalý podtón, který by se za normálních okolností pokoušela skrýt. Z ohromení, že s touto osobou opravdu rozmlouvá, poté co za tímto účelem vynaložila tolik času a úsilí, se jí točila hlava, a byla dokonce trochu nervózní.

„Říkala jste, že váš svět hoří,“ řekla Alestine a zastavila, protože pěšina vyústila na jakousi širokou mýtinu. Stáhla si tlumok, položila ho na zem a začala se pátravě rozhlížet kolem dokola. „Potřebujeme dříví na podpal. Kdybyste byla tak hodná a pomohla mi s tím…“

Lizanne se rozhlédla a už jí chtěla vyhovět, ale upoutala ji tmavá silueta nad korunami stromů, stavba, jejíž černé obrysy se zubatě rýsovaly na pozadí světlemodré oblohy. Ten chrám, uvědomila si a vzpomněla si na jednu z Clayových sdílených vzpomínek. „Jsme někde poblíž Křišťálového jezera?“ zeptala se.

„Ne, u císařovy duše, to ne,“ zasmála se Alestine a sehnula se, aby zvedla spadlou větev. „To jezero leží přes tři sta mil severovýchodně odsud.“ Následovala Lizannin pohled k mohutné siluetě nad stromy. „Vidím, že jste už něco takového viděla. Takže Křišťálové jezero, říkáte? Musím se přiznat, že jsem neměla tušení, že tam jsou rozvaliny.“

„V podstatě celé město.“

„Město, které nikdy neuvidím, nebo možná jen vašima očima, kdybyste ho byla ochotná se mnou sdílet.“

Lizanne se k ní otočila a na jejích rtech uviděla stále tentýž polosmutný, polopobavený úsměv. Nebyl nevlídný, ale zjišťovala, že na její vkus se za ním skrývá příliš mnoho znalostí. „Takže v té vaší vizi jsem vám řekla, že můj svět hoří. Ve skutečnosti teprve začal doutnat, ačkoli si myslím, že plameny brzo dosáhnou do závratné výšky. Jsem přesvědčená, že víte, jak by tomu šlo zabránit, a chtěla bych, abyste mi to řekla.“

Alestinin úsměv se proměnil v úšklebek a tvář se jí zahalila hloubavým žalem. „Tak to se bojím, že budete nejspíš zklamaná, slečno. Ale,“ větev odhodila a vydala se hledat další, „probereme to u večeře, ano? Mohu se s vámi podělit o skvělý plátek z ceratího boku. Je to dobré maso, ale je třeba ho patřičně ochutit.“

Vůči dalším otázkám zůstala hluchá, takže jí Lizanne pomohla rozdělat oheň a postavit nad ním jednoduchou konstrukci k opečení masa. Alestine z ceratího boku odřízla vrstvu tuku, potom do něj vetřela sůl a nakonec ho posypala trochou divokého tymiánu. Konstrukci s rožněm měla hotovou za chviličku. Vyrobila dvě pevné dvojnožky a ty přeložila holí z ukořistěného dřeva. Rychlá a bezděčná přesnost, s níž práci vykonávala, v Lizanne zažehnala veškeré pochybnosti, jež mohla chovat ohledně její totožnosti. Vypadá jako Všeuměl, uvědomila si. Nebo jako otec, když je obzvlášť zaujatý prací.

„Tajemství správného opečení spočívá v neustálém otáčení,“ vysvětlovala Alestine. Upravila pozici masa nad ohněm a otočila se ke svému tlumoku. „Dala byste si aperitiv?“ Vytáhla plechovou čutoru a dva maličké cínové kalíšky, jeden podala Lizanne a nalila do něj jakousi narůžovělou tekutinu. „Místní produkt,“ řekla, pozvedla si svůj kalíšek k nosu a přivoněla k němu. „Obávám se, že jeho jméno nejsem schopná vyslovit. Říkám mu ‚Kilnahrijské mléko‘.“

Lizanne k němu přičichla a zjistila, že má příjemné ovocné aroma. Pak se napila. „Je moc dobré. I když na můj vkus trochu silné.“

„Jsem ráda, že vám chutná. V té vizi tomu tak nebylo.“ Alestine vypila svůj kalíšek a přilila si. „Jak se vám líbila ta hudba? Předpokládám, že jste solargraf odemkli. Jinak byste tady nebyla.“

„Melodie je to rozhodně skvělá. Hudebník, kterého jsem najala k jejímu dešifrování, byl patřičně ohromený, a to je něco jako expert na hudbu vaší doby.“

„A vy, slečno Lethridgová? Vám se líbila?“

V Alestinině výrazu se zračila vážnost, která Lizanne přivedla k závěru, že její odpověď je důležitá. Je to nějaká zkouška? ptala se v duchu. Mému já ve vizi se líbila, nebo mu připadala protivná? „Byla krásná,“ řekla nakonec, neboť usoudila, že s upřímností nejdál dojde. „Ale smutná. Vaše hudební dovednosti se podle všeho rovnají vašemu citu pro mechanické záležitosti.“

„Mohu vás ujistit, že nevyrovnají. Víte, já jsem tu hudbu nenapsala. Jen jsem ji uchovala pro příští generace, ačkoli je hezké vědět, že můj cit pro mechaniku má nějaké využití.“

„Velkou spoustu využití. Vlastně tolik využití, že se lidé uchylují k zabíjení, jen aby se plodů vaší práce zmocnili, mě nevyjímaje.“

„To jsem nikdy nezamýšlela.“ Alestine se znovu napila a vrátila se k masu, přičemž Lizanne požádala o pomoc při úpravě rožně, aby se maso lépe otáčelo nad plameny. „Když ke každému úkolu přistoupíte s pečlivostí a pílí, dojdete daleko. Jak mi nikdy nezapomínala opakovat moje matka.“

„Pokud jste tu hudbu nenapsala vy,“ zeptala se Lizanne a ustoupila, aby nechala odvanout stále hustší dým, „kdo tedy?“

Viděla, jak se do Alestininy tváře vrátil smutek, ačkoli tentokrát už ho nedoprovázela ani špetka humoru. „Jedna dáma, kterou jsem kdysi znala. Trochu mi ji připomínáte. Tolik vášně a lidství spoutaných v sevřeném, pevně zkroceném balíčku. Myslím, že byste si skvěle rozuměly. I když časem by vás pravděpodobně začala vnímat jako hrozbu a nechala by vás popravit. Čím byla starší, tím k tomu prý měla větší sklony.“

„Nechala by mě popravit?“ podivila se Lizanne. „Byl to tedy někdo vlivný?“

„Dalo by se říct. Nakonec z ní udělali císařovnu, či císaře, mám‑li být naprosto přesná. Ten titul v jejím případě zjevně neumožňoval posun v mluvnickém rodu.“

Lizanne před očima vyvstala jedna konkrétní vzpomínka, na jednu z mnoha soch, které zdobily miniaturní chrámy stojící před korvantinskou Císařskou svatyní, na mramorovou sochu ženy s orlím nosem. „Císařovna Azireh,“ řekla. „Vy jste ji znala? To ona napsala tu hudbu?“

„Napsala velkou spoustu věcí, ale hudba byla její vášeň. A ano, znala jsem ji, ale císařovnou tehdy nebyla.“

Ozvalo se zašramocení z podrostu a Alestine se otočila ke vzdálenému konci mýtiny. Lizanne sledovala směr jejího pohledu a všimla, si, jak se zvláštně kroutí listoví a splývá, aby vytvořilo nový živý obraz. Najednou před sebou měla mladou ženu, která seděla u mechanického piana a hrála stejnou melodii, kterou Mechanik, či Mechanička zachytila v solargrafu. Ačkoli zbytek pralesa zůstával nezměněný, podlahu pod pianem tvořil hladký šachovnicový mramor, v němž se odrážel honosný, přímo přepychový interiér. Navzdory jejímu mládí na ní Lizanne viděla nezpochybnitelnou podobnost se sochou strohé, pánovité ženy, která bude v budoucnu zdobit chrám vystavěný na její počest.

„Tehdy to byla jen osamělá dívka,“ pokračovala Alestine, zatímco mladá budoucí císařovna přehrávala svou krásnou tklivou hudbu, „ztracená na dvoře privilegovaných, pletichářských pitomců, kteří by ji velice rádi viděli mrtvou. Často mě napadá, že božská krev je spíše prokletím než požehnáním. Takový příslib, tolik hudby, kterou by mohla nabídnout světu… to všechno požrané osudem, který pro ni připravila její krev. Ale mladí vždycky ochotně propadají naději, možná bludu, že ještě změní svůj osud.“

Lizanne se dívala, jak z pralesa vyšla nějaká mladá žena a uklonila se ženě u piana, která se ihned narovnala do pozoru. Mladší Alestine byla také snadno poznat, ale v této vzpomínce na sobě měla bílou blůzku, černou vestu a sukni korvantinské dvorní pomocnice, navíc docela nízkého postavení. „Obávám se, že zase je to ono mollové c,“ řekla Azireh a ťukla na jednu z kláves piana. „Nezdá se ti, že zní trochu kovově?“

„Měla jsem pouze užitkové hudební znalosti,“ vysvětlovala starší Alestine Lizanne, když její mladší já otevřelo víko piana. „Věděla jsem dost na to, abych dokázala nástroje opravovat, ale hrát na ně, aby to opravdu za něco stálo, to ne. Ve Svatyni jsem měla za úkol především opravovat různé hračky a automaty, kterými se bavily šlechtické děti. Říkaly mi, mimo jiné, ‚Šťouralka‘.“ Vlídně si odfrkla. „Byla to hrozná banda, všichni kromě jedné.“

Na pokyn mladé Alestine Azireh ťukala do klávesy, zatímco ona sama upravovala něco v útrobách nástroje. Lizanne nebyla žádná odbornice, ale v tónu rozeznávala jen sotva postřehnutelnou změnu. „Později jsem zjistila, že ty struny sama uvolňovala,“ dodala starší Alestine. „Jen aby měla důvod se mnou mluvit.“

„Připadá mi to dokonalé, má paní,“ řeklo její mladší já, piano opět uzavřelo a vyseklo mladé šlechtičně pukrle. „Poroučím se.“

„Počkej chvilku,“ řekla Azireh. „Na něčem pracuji a chtěla bych znát tvůj názor. Moje dvorní dámy by slušnou melodii nepoznaly, ani kdybych je jí škrtila.“

Bez čekání na odpověď začala hrát stejnou skladbu jako předtím, ale nyní ji podávala s profesionální čistotou a přesností. Lizanne připadala mnohem působivější než ve verzi přehrávané plíšky solargrafu. Byla to hudba, která jako by sahala do jejího nitra a nutila její mysl prozkoumávat ty nejživější vzpomínky, dobré i špatné. Byl to znepokojivý a zároveň omamný zážitek a soudě podle měnícího se výrazu ve tváři mladé Alestine ho spolu v plné míře sdílely. Až do této chvíle si její tvář udržovala stejný lhostejný, pečlivě neutrální tón, vlastní všem dlouholetým sloužícím. Nyní na mladou ženu před sebou zírala s uchvácením a fascinací a po líci jí klouzala slza.

„Láska je vždycky překvapení,“ řekla starší Alestine. „Nepřipadá vám to tak? Ať se k vám přikrade v průběhu let, nebo k vám natáhne ruku a uchvátí vás během okamžiku. Ten okamžik je vždycky zjevení a může trvat jeden úder srdce nebo tak dlouho, kolik času zabere přehrání té nejúžasnější hudby, jakou kdy slyšela bláhová mladá žena.“

Odvrátila oči a vzpomínka opět rychle splynula s pralesem. „Myslím, že je nejvyšší čas opět otočit rožeň,“ řekla a přesunula se k ohni.

„Vy jste se milovaly,“ řekla Lizanne a taková představa byla téměř nad její chápání. Služka a princezna, které si dávají dostaveníčka v císařské Svatyni. „Kdyby vás někdo odhalil…“

„A on nás někdo odhalil, to si zase nemyslete.“ Alestine Lizanne pokynula, aby uchopila druhý konec rožně, a společně maso otočily, přičemž zasyčel a zapraskal oheň, když do něj vytekl tuk. „Nedělaly jsme s tím nějak zvlášť velké tajnosti. To, že si příslušníci aristokracie užívají se sloužícími, nebylo nezvyklé. Tyhle věci se mlčky tolerovaly, protože život ve Svatyni byl k uzoufání nudný. Jenže my jsme to tak neměly. Protože to, co jsme měly my, nebyla žádná kratochvíle a tím to bylo nebezpečné. Nějakou dobu nás ostatní nechávali na pokoji. Azireh ze mě udělala svou komornou a žily jsme ve spokojeném ústraní v našem vlastním malém paláci. Ona skládala svou hudbu a já jsem navrhovala své hračky, a potom přišly regentské války.“

Opět se ozvalo šelestění rostlinstva, a když se Lizanne ohlédla, uviděla, jak se celá mýtina proměňuje v okázalý taneční sál. Obrovské lustry z třpytivého křišťálu visely nad tanečním parketem zalitým krví mnoha mrtvol. Byli mezi nimi muži i ženy, děti i staří lidé, všichni odění v honosných šatech, jak se slušelo na příslušníky různých vrstev korvantinské šlechty. Podle struktury cákanců krve Lizanne vyvodila, že masakr nebyl provedený střelnými, nýbrž chladnými zbraněmi.

„Čistka korunovačního dne,“ řekla Alestine a opékané maso posypala trochou soli. „Během jediného dne byla ze světa sprovozena nejméně polovina vyšší vrstvy císařské aristokracie. Nebudu zabíhat do nudných podrobností všeho, co k tomu vedlo. Stačí, když řeknu, že banda nespokojených degenerovaných padouchů chtěla převzít moc od vládnoucí bandy degenerovaných padouchů. Výsledkem byly regentské války, které tímhle vším započaly. Azireh díky mně přežila. Oblékla jsem ji do služebnického úboru a společně se nám ze Svatyně podařilo utéct. Uchýlily jsme se do domu mých prarodičů, což mohla být osudová chyba, protože právě tam mohly vést kroky pátračů. Naštěstí Azireh dřív než kdokoli jiný objevil její strýc. Vysadil ji na koně a odjeli. Sotva jsme se stačily rozloučit a pak jsem ji pět let neviděla. Když k tomu došlo, tohle z ní udělali.“

Taneční sál se zachvěl a proměnil v ještě větší sál katedrálních rozměrů. Na každé straně se táhla vysoká okna a obrovské sloupy podpíraly klenuté stropy takové výšky, že je halil opar vzlínající z více než tisíce lidí shromážděných dole. Všichni klečeli na podlaze v ponížené prosbě a rozpažovali ve výrazu hluboké úcty k postavě usazené na stupínku. Lizanne Azireh skoro nepoznala: tvář jí zakrývala maska alabastrového líčení a její rysy deformovala tíha šperky osázené koruny na její hlavě. Navíc se jí v očích zračila nová tvrdost. Byly to oči sochy, oči ženy, která viděla a páchala strašlivé věci, příliš velké množství hanebností, aby dokázala zůstat tou mladou ženou, která kdysi záměrně rozlaďovala své mechanické piano jen proto, aby se jí dostalo příležitosti promluvit s osobou, o níž si myslela, že by ji mohla milovat.

„Císařovna Azireh První,“ řekla Alestine. „Velice působivá, neřekla byste?“

Lizanne si všimla, že v zástupu lidí je jedna postava, která neklečí. Alestine stála v zadní části obrovské klenuté síně, oblečená v prostých mušelínových šatech, a dívala se na čerstvě korunovanou císařovnu, kterou oficiální historické záznamy budou uvádět jako císaře. „To bylo naposledy, kdy jste ji viděla,“ uvědomila si Lizanne.

„Ano.“ Alestine se neotočila od jídla, naopak si přidřepla, aby do ohně přihodila několik dalších větví. „Překvapilo mě, že jsem dostala oficiální pozvánku na korunovaci, vlastně mě to docela vyděsilo. Ale i tak jsem tam šla. Copak jsem mohla nejít? A neklečela jsem, čehož si ostatní sice všimli, ale tou dobou už se jí lidé tak báli, že proti tomu nikdo nevznesl žádnou námitku. Po obřadu mi komoří přinesl obálku. Uvnitř byla velká peněžní částka a oznámení, že mi císař přikazuje podniknout průzkumnou výpravu na kontinent Kilnahria. Byl tam i osobní vzkaz, připsaný její vlastní rukou: ‚Najdi mi poklad.‘“

Korunovace se rozptýlila do zelené hradby pralesa a Alestine se chopila nože a z boku odkrojila plátek masa. „Jsem přesvědčená, že už je skoro propečené,“ odkousla si a nabídla Lizanne. „Nemyslíte?“

Lizanne maso převzala, celý kus si vložila do úst a zjistila, že maso cerata je chutné a měkké. „Poslala vás do exilu,“ řekla, zatímco žvýkala a polykala.

„Prakticky neměla na výběr. A věřím, že si myslela, že mi prokazuje laskavost. Častokrát jsem o tomhle místě mluvila, víte. Nezávazné řeči o jeho mnoha tajemstvích, když jsme spolu lehávaly v hloubi noci. Překvapilo mě, že mě opravdu poslouchala. Ále!“ Otočila se a z pralesa se ozval šramot. „Zdá se, že přišli naši hosté.“

„Hosté?“

„Pozvala jsem několik starých známých. Doufám, že vám to nebude vadit.“

Lizannina zdvořilá odpověď utichla, když z pralesa vystoupila vysoká postava s kopím a válečnou palicí. Byl to muž, jehož tvář, zdobená černobílým kropenatým válečným líčením, byla pokřivenou, šupinatou a nepřátelskou tváří domorodého Zkaženého. Lizanne se okamžitě vrhla k Alestine, popadla ji za zápěstí a vytrhla jí z prstů nůž. Pak se otočila ke Zkaženému, který se přikrčil do bojového postoje a se zuby vyceněnými ve zlostném šklebu vyrazil do útoku.

Lizanne před ním ustoupila, ohnala se nožem a pokusila se mu přetnout žíly na krku. Byl však příliš rychlý, odskočil z jejího dosahu a útok jí oplatil bleskovým švihnutím kopí, namířeným na její nohy. Lizanne zbraň přeskočila, převalila se a hodila nůž po agresorově tváři zkušenou ranou, která by mu proklála oko, kdyby nůž nezůstal s chvěním viset ve vzduchu.

„Takto se ctěný host nevítá,“ vyplísnila ji Alestine a přešla k noži, aby ho ze vzduchu stáhla. Potom se obrátila ke Zkaženému: „Stromomluve,“ řekla. „Jsem ráda, že jsi přišel.“

Zkažený ještě chvilku vyzývavě hleděl na Lizanne, ale potom se znenadání narovnal a zaujal klidnější postoj. Veškerá nepřátelskost v jeho tváři byla tatam. „Tvůrkyně věcí,“ pozdravil Alestine a řekl to s takovou vlídností, že si Lizanne uvědomila, že se jen přizpůsobuje předem stanovenému sledu událostí. Celý tento trans byl vytvořený s takovou pečlivostí, že v něm bylo snadné zapomenout, že všechno je pouze snové vyprávění.

„Vytvořila jste si Zkaženého mazlíčka,“ řekla Lizanne při pohledu na Alestine, která domorodce přivedla k ohni a ukrojila mu kus masa.

„Já jsem nic nevytvořila,“ odpověděla se smíchem. „Jen jsem objevila několik nových kamarádů.“

Naklonila hlavu směrem k pralesu, odkud začali vycházet další Zkažení. Bylo jich asi padesát, muži a ženy, všichni v bojovém věku a se zbraněmi v rukou. Byli odění v podobných svršcích z měkké tmavé kůže, ačkoli je měli tu a tam nazdobené. Někteří Zkažení byli nalíčení barvami různých odstínů, jiní nikoli. Některým kolem krku visely náhrdelníky z kůstek nebo korálků, jiní žádné ozdoby neměli. Domorodce, kteří zaútočili na Carvenport, si Lizanne neměla čas prohlížet, ale vybavovala si, že všem domorodým skupinám byla společná strohá jednotnost vzhledu. Částečné vysvětlení jí poskytly zkušenosti z posledních okamžiků na palubě Ziskového podniku. Sdílejí spolu myšlenky. Takto je ovládá Bělokožec.

„Došlo ke Shromáždění,“ oznámil Stromomluv Alestine se vší vážností. „Byla vyslechnuta vaše slova. Dospělo se k dohodě.“ Kopím ukázal na chrám nad stromy. „Půjdeme s vámi ukončit to, co musí být ukončeno.“

„Je to od vás velice sympatické,“ odpověděla Alestine a podala mu kus masa. „Radši se najez. Z toho, co si pamatuji, budeš potřebovat hodně sil.“

Lizanne chvíli tonula v nechápavém zamyšlení a očima klouzala po sešlosti Zkažených, kteří k nim přicházeli sdílet hostinu. „Jazyk,“ řekla nakonec, když jedno konkrétní zjištění vybublalo na povrch jejích myšlenek. „Mluví vaší řečí, nebo mojí?“

„Záleží na tom?“ zeptala se Alestine a Lizanne si uvědomila, že vlastně ne, alespoň ne tady. V transu byl jazyk myšlenkami.

„Ale pokud je tohle vzpomínka, musela jste objevit nějaký způsob komunikace,“ trvala na svém. „Změnila… změnila jste je nějak?“

Alestine se z plna hrdla zasmála a smála se tak dlouho, až Lizanne její veselí začalo být protivné. „Ne,“ odpověděla Alestine, jakmile vystřízlivěla, zavrtěla hlavou a utřela si slzu v koutku oka. „Když už, tak to bylo naopak. Oni sami mě našli nedaleko odsud, několik let před tímhle vším. Měla jsem tu smůlu, že jsem narazila na několik jejich méně přátelských bratranců, a docela zoufale jsem potřebovala lékařskou péči. Našla mě Stromomluvova dcera, jak se krvácejíc potácím na hraně života a smrti.“ Zkaženému věnovala vlídný úsměv, ale ten se cpal ceratím masem. „Není to jen válečník, ale i léčitel. Mají pozoruhodné znalosti o léčivých vlastnostech Zelené a všemožných léčivých bylinách, které se dají nalézt v tomhle pralese. Nás, když nás najdou, obvykle zabíjejí, říkají nám Nemocní. Ale u mě udělali výjimku.“ Její tvář nabyla vážnějšího výrazu a otočila se, aby pohlédla na chrám. „Udělali to, myslím, proto, že nějakým způsobem věděli, že spolu jednou budeme sdílet důležitý úkol.“

„Co je tam?“ přikročila k ní Lizanne. „Poklad vaší císařovny?“

„Myslím, že by se to tak dalo nazvat. Ten největší poklad a to největší nebezpečí.“ Pozvedla zrak k obloze, kterou prochvělo zahřmění. „Zdá se, že jste spotřebovala téměř všechnu Modrou, slečno Lethridgová. Nezapomeňte zase brzo přijít. A svému příteli hudebníkovi řekněte, aby se podíval na Cevokasova bláznovství.“

„Počkejte.“ Lizanne sebou cukla, když se jí prohnala vlna zmatku a zvláštní dezorientace, která naznačovala, že se blíží konec transu. „Své vzpomínky jste do Všeumělovy hlavy uzamkla z nějakého důvodu. Věděla jste, že se potkáme. Potřebuju vědět proč.“

„To, co potřebujete, už máte,“ odpověděla Alestine a prales se kolem ní s končícím transem proměňoval v mlhu. Ukázala na Zkažené, z nichž se stávaly neurčité, prchavé přízraky. „Alespoň prozatím. Těším se na vaši další návštěvu…“

KAPITOLA XVI

CLAY

„Tomuhle místu by se mělo říkat Štípákov,“ povzdechla si Loriabeth a připlácla si ruku na krk, aby se zbavila další mouchy. Nad vodou visely v hustých rojích a Lady Malyndu, šinoucí se na sever po řece Quilam, soužily v pravidelných intervalech. Poručík Sigoral uměl z posádky nejlépe číst v mapách a předpokládal, že za dva dny ujeli po řece asi dvacet mil. Skaggerhill vinu sváděl na proud, který člun občas nutil k nahodilým změnám směru, stejně jako mu tu a tam bránil v plavbě navzdory veškerým snahám parního motoru. V zelené hradbě rákosí, střežící oba břehy, prozatím nedošlo k žádné změně, Clay si naopak myslel, že je s ubíhajícími mílemi stále vyšší.

„U Prorokovejch koulí, vy hajzlíci hnusný!“ zaklela Loriabeth a začala se plácat po rukou a krku, když Malynda vjela do dalšího hejna.

„Líp se zakryjte,“ řekl jí Sigoral a vytáhl zpod svého sedátka dlouhý plášť. Sám si na ochranu před mouchami oblékl námořnický kabát, protože uznal, že pot a nepohodlí způsobované vlhkou atmosférou jsou mu milejší než pozornost žíznivého hmyzu.

„V tomhle horku?“ zeptala se Loriabeth spíš odevzdaně než vzdorovitě, a když jí poručík těžký plášť zavěsil kolem ramen, žádnou další námitku už nevznesla.

Kriz byla jediným členem posádky, kdo si holou kůži zakrývat nemusel, protože neustálý příval kouře z Malyndina motoru havěť spolehlivě odpuzoval. Vynález vrchního strojníka Bozwara byl důmyslný, ale nijak zvlášť účinný a rád vypouštěl všelijaké nepříjemné zplodiny, v nichž byl špinavý, olejnatý kouř tou nejvydatnější složkou.

„Brzo budeme potřebovat palivo,“ řekla Kriz Clayovi a zamrkala na něj přes kapesník, kterým si před výpary chránila plíce. „Tímhle tempem nám uhlí dojde někdy zítra odpoledne.“

„Malynda by mohla jet klidně i na dřevo,“ prohodil Skaggerhill od kormidla a rozhlédl se po okolí. „Kdyby tady teda nějaký bylo.“

„Co kdybysme snížili rychlost?“ zeptal se Clay. „Nespalovala by toho pak míň?“

„Už takhle se sotva šinem,“ namítl Skaggerhill. „Když ještě víc zpomalíme, zůstanem stát.“

„Měli bychom nasbírat trochu rákosí,“ navrhl Sigoral. „To by mohlo hořet.“

„Není tam dost…“ Kriz se zamračila a očividně si v hlavě překládala vysvětlení. „Energie. Navíc bychom ho potřebovali napřed vysušit.“

Clay stočil pohled k přídi, kde seděl jeho strýc na hlídce ve své obvyklé mlčenlivé ostražitosti. Doposud se sotva pohnul z místa, a když už tak učinil, bylo to proto, aby se v rychlosti najedl nebo si vyčistil pušku. „Nemáš pro nás nějakou radu, strýčku?“ zavolal na něj Clay. „Ty to tady znáš, ne?“

Nebyl si jistý, jestli Braddon odpoví. Od vyplutí nepronesl jediné slovo a i Loriabetiny pokusy vymámit z něj nějakou odpověď končily jeho nicneříkajícím vrčením nebo vyloženým mlčením. Dnes se však zdálo, že je k hovoru svolný. „Je tu jeden ostrov,“ pronesl, aniž se otočil. „Asi deset mil odsud, v místech, kde se rozšiřuje řeka. Na něm rostou stromy.“ Odmlčel se a dodal: „A jsou tam nejspíš i Zeleňáci.“

Clay automaticky začal zkoumat řeku, jak to dělal pokaždé, když padla zmínka o Zelenokožcích. Prozatím nezahlédli ani stopu po nějakém draggovi, na rychle plynoucí hladině Quilamu se neobjevila jediná nepřípadná vlnka. Přesto v něm od odjezdu z Mimořádné přetrvával pocit, že ho někdo pozoruje. Tohle je jejich působiště, připomínal si. Myslím, že vetřelce tady neviděli rádi už před Bělokožcem.

„To se nedá nic dělat,“ řekl a snažil se dodat tónu svého hlasu na ráznosti. Všiml si, že to dělá i Hilemore, když něco nešlo tak, jak mělo. „Odsud po svých neodejdem. Poručíku, za jak dlouho se k tomu ostrovu dostanem?“

Sigoral nahlédl do mapy a přiložil k ní kompas. „Já ho tady zaznačený nemám,“ odpověděl. „Ale pokud budeme předpokládat, že nás od něj dělí deset mil, měli bychom tam být vpodvečer.“

„Všichni si vyčistí a naládujou kvéry,“ zvolal Clay. „Kazateli, až se tam dostanem, chci, abyste byl na přídi se strýcem Braddonem. Vy dva budete zabíjet případný draggy na ostrově, my ostatní je budem odhánět od lodě.“

* * *

Přesně podle Sigoralových propočtů se ostrov objevil několik minut po sedmnácté hodině. Tvořil ho úzký pás země asi dvě stě yardů dlouhý a padesát yardů široký, uprostřed porostlý, jak si Clay s úlevou všiml, hájkem zakrslých stromů se silnými větvemi.

„Co tam vidíte?“ zeptal se Kazatele, když je Skaggerhill začal navádět k východnímu břehu ostrova.

Střelci chvíli trvalo, než si místo důkladně prohlédl, a potom odpověděl: „Jsou jenom dva. Začínají se hýbat. Vypadá to, že je probudil motor.“

„Sejměte je, jen co si budete jistí ránou,“ řekl Clay s revolverem v jedné ruce a flakony Červené, Zelené a Černé ve druhé, zatímco pohledem klouzal jak po řece, tak po jejích březích. Braddon vypálil téměř okamžitě. Nad vodou se rozlehla rána, jako když zahřmí. Jeho puška z protektorátní výzbroje byla vybavena teleskopickým zaměřovačem, dárkem z arzenálu Mimořádné, který mu zprostředkoval pan Steelfine a který mu umožňoval čistě zabíjet i na poměrně velkou vzdálenost. Škubl uzávěrem a po kratičké pauze vystřelil podruhé, načež zamručel: „Dostal jsem oba.“

„Tak tam s náma zajeďte,“ řekl Clay Skaggerhillovi a sehnul se, aby vytáhl tlumok s nářadím, který vrchní strojník Bozware uložil v dolní části trupu. Naštěstí ho napadlo vybavit je i pilkou a dvěma sekerami. „Já s poručíkem posbíráme dřevo. Vy ostatní budete sledovat vodu.“

Vypil plný flakon Zelené a kývl na Sigorala, aby udělal totéž. Jakmile Skaggerhill s Malyndou najel na písčitý východní břeh ostrova, ze člunu vyskočili a vyrazili mezi stromy vyhledat to nejsnadněji dosažitelné dřevo. Sigoral si vybral jeden mladý stromek a pustil se do jeho kmene sekerou. Za necelou minutu se jím prosekal. Clay o kus dál našel o něco statnější strom, který měl sice kmen příliš široký na to, aby ho na místě pokácel, ale v dosahu bylo několik lehce odseknutelných větví. Než z nich vyprchala Zelená, nasbírali docela velkou hromadu, třebaže dosti nepravidelných rozměrů.

„Řek bych, že tesařina není vaše silná stránka,“ poznamenal Skaggerhill, když si hromadu s pobavením prohlédl.

„Nařežem to na Malyndě,“ řekl Clay a už bral větve do náruče. „Co kdybyste mi pomoh?“

Do člunu uložili většinu dřeva, když Clay mezi stromy uslyšel jakýsi povyk. Poznal Loriabetin vzteklý a zároveň vyplašený hlas a uviděl, jak Sigoral okamžitě popadl karabinu a vběhl do podrostu. Clay a ostatní ho následovali v těsném závěsu.

„Přestaň s tím, tati! Prosím!“ Loriabeth našli na malém palouku, kde s ohromením a žalem civěla na svého otce. V očích se jí leskly slzy. Braddon stál kousek od ní a něco držel v rukou. Něco malého, co vřískalo a svíjelo se, když tím zhoupl nahoru a potom dolů. Vřískot okamžitě ustal poté, co tvor hlavou narazil do kamene a z prasklé lebky se mu vylila krev a mozková tkáň.

Sborové vřeštění přimělo Claye přesunout pohled od hrůzné podívané ke dvojici mláďat Zelenokožců. Ta se zmítala v hnízdě obklopeném zbytky svých spálených skořápek a znepokojením se jim na kůži přelévaly barvy. Jsou čerstvě vylíhnutý, pomyslel si Clay, když se jeho strýc sehnul, aby popadl dalšího z tvorečků, chytil ho za zadní nohy a prudce s ním máchl.

„Strýčku,“ křikl Clay a sykl, když hlava mláděte narazila na kámen a mozek z ní se smísil s mozkem druhého sourozence. Loriabeth vzlykla a k otci mimovolně pokročila se zaťatými pěstmi. Clay ji zastavil dřív, než se stihla vrhnout na Braddona, který si jí sotva všímal.

„To by stačilo, strýci,“ řekl Clay, když Braddon mrtvé mládě odhodil a sáhl pro to poslední. Zdálo se, že Claye neslyší, a prudce odtrhl ruku, kterou po něm jeho synovec sáhl.

„Kapitáne!“ Na palouk přiběhl i Skaggerhill a celý výjev si prohlížel doširoka otevřenýma a vyděšenýma očima.

„Je čas, aby zemřeli, Skaggsi,“ řekl Braddon a sáhl po posledním draggovi. „Všichni.“

„Kontraktorský kodex,“ řekl Skaggerhill a udělal krok dopředu, aby Braddonovi sevřel ramena. Vykrvovač svým kapitánem zatřásl. „Mláďata se nechávaj. Co bysme jinak v budoucnu lovili?“

„Čas na lovení skončil,“ odpověděl Braddon a Clay si všiml, že se mu v očích při pohledu na Skaggerhilla zračí zvláštní prázdno. „Teď je čas na zabíjení. Pro nás a zároveň pro ně v tomhle světě není místo. Chápe to i ta zrůda, co jim velí. Je nejvyšší čas, abysme to pochopili i my.“

Pokusil se vymanit ze Skaggerhillova sevření, ale vykrvovač ho nepouštěl. Do hlasu se mu dokonce vkradlo jakési zoufalé ohromení, když vydechl. „Tohle nejste vy, kapitáne. A my nejsme…“

Jeho slova znenadání zanikla v dutém třesknutí dlouhé pušky, které k nim dolehlo směrem od člunu a po němž následovala celá salva výstřelů z revolveru. „Zeleňáci!“ vyhrkl Clay. „Zpátky na Malyndu.“

Sigoral s Loriabeth okamžitě odběhli, za nimi se vydal Skaggerhill po letmém, váhavém pohledu na Braddona, který stál a ani se nehnul, zrak upřený na ječící mládě Zeleného dragga. To se už uklidnilo a vzhlíželo ke svému možnému vrahovi, mrkalo žlutýma očima, švitořilo a mávalo malým ocasem.

„Pojďme, strýčku,“ řekl Clay hlasem tlumeným tak, aby ho nebylo příliš slyšet. „Řek jsem: Pojďme!“ Vkročil mezi svého strýce a dragga, zadíval se Braddonovi do očí a zjistil, že předchozí prázdnotu v nich nahradila zlověstná, napjatá zuřivost.

„Odkdy mi rozkazuješ, kluku?“ zeptal se ho Braddon přiškrceným hlasem.

Clay se ohlédl přes rameno, když od Malyndy zaburácela další salva. „Nemáme čas na…“ začal, otočil se a dostal od strýce pěstí do nosu. Přistál na zádech a na jazyku ucítil krev. Mrkáním se zbavil mžitek před očima. Alespoň si s uspokojením všiml, že maličký Zelenokožec utekl do podrostu.

„Tohle je můj oddíl,“ řekl Braddon a blížil se ke Clayovi s pěstí napřaženou k dalšímu úderu. Pak ale bolestně hekl, když se Clay vymrštil, vykopl oběma nohama a strýce zasáhl do hrudi. Clay vyskočil na nohy a ostrým hákem udeřil Braddona do brady, dost silně na to, aby ho poslal dva kroky dozadu.

„Tvůj už není,“ upozornil ho Clay, vyslal další ránu do strýcova nosu a tomu se spustila krev. „Není tvůj od chvíle, kdy ses na něj vykašlal, aby ses moh rochnit ve sračkách tý svý sebelítosti.“ Další rána a tentokrát Braddona trefil do brady. Následovaly tři rychlé rány do trupu, po nichž se starší muž sehnul a zalapal po dechu. „Teď je to můj oddíl.“ Po další petelici Braddonovi ze rtů odlétla krev a odpotácel se. „Už nejseš ani hovno, staříku!“ Pravý hák do spánku a Braddon zavrávoral a málem spadl. „Teta Freda by se hanbou…“

Když se Clay znovu ohnal pěstí, Braddonova ruka vystřelila, že byla sotva vidět, úder zblokovala a Claye chytila za nadloktí. Braddon pak Clayovi uštědřil ránu do břicha, až se mladík zlomil v pase, potom ho zvedl a hodil do křoví. Clay úpěl, svíral si bolavý střed těla a snažil se natáhnout dech do plic. Po několika trhaných nádeších se dokázal převalit na bok a začal se zvedat. Jenže potom uviděl, jak se k němu strýc blíží s revolverem v ruce.

Do prdele, blesklo Clayovi hlavou. Myslím, že teď jsem ho už nasral tak, že mě zabije.

Braddon namířil na úroveň jeho hrudi revolver a vystřelil. Levou rukou pak začal ovívat kohoutek a v rychlém sledu vypálil všechny náboje. Clay uslyšel, jak za ním něco ztěžka dopadlo na zem, otočil se a uviděl, že kousek za ním leží dospělý vodní Zelenokožec, kterému za neustávajícího cukání poblikává kůže. Pohled rychle stočil zpátky ke strýci, který klidně, ale hbitě vracel náboje do revolveru. Podíval se Clayovi do očí, povzdechl si a sehnul se, aby mu podal ruku.

„Jestli chceš někoho sejmout,“ řekl, „postarej se, abys to udělal první ranou.“

Clay nabízenou ruku přijal, vytáhl se na nohy, sám tasil revolver a následoval příkladu svého strýce, který se už stačil rozběhnout k člunu. Objevili ho v oblaku dýmu z pušek a uviděli, že okolní písčitý břeh je posetý těly několika Zelenokožců. Kriz už roztopila kotel na plný výkon a Skaggerhill seděl u kormidla, odkud jim naléhavě kynul, aby skočili na palubu. Clay upřel pohled na člun a zrychlil do sprintu. Odmítal se otočit, i když za ním propuklo sborové zuřivé vrčení. Kazatel stál na přídi s puškou u ramene a vypadalo to, jako by mířil na Clayovu hlavu. Ten sebou instinktivně trhl do strany, ale Kazatel už vypálil, kulka kolem Clayova ucha prosvištěla jako rozzuřený sršeň a bezpečně našla cíl.

Skaggerhill mezitím s Malyndou popojel několik yardů od břehu, aby ji vyprostil z písku, takže posledních několik kroků museli přebrodit. Kazatel se Sigoralem neustávali v palbě a Kriz s Loriabeth pomohly Clayovi a Braddonovi na palubu. Jakmile za mohutného oddechování spočinuli ve člunu, Kriz zapnula šroub a uvedla člun do pohybu vpřed.

„Oni vás dostali?“ zeptala se Loriabeth, zatímco pohledem těkala od Clayovy zakrvácené tváře ke stejně postižené tváři svého otce.

„Já jsem vrazil do stromu,“ odpověděl Clay, otřel si krev z nosu a zvedl se na nohy. Podíval se na ostrov a zjistil, že se jen hemží Zelenokožci, kteří svými vysokými, téměř ptačími hlasy dávali průchod nesmírné zuřivosti. Několik jich vklouzlo pod hladinu, aby člun zkusili dostihnout, ale brzo odpadli díky Malyndině rychlosti, jíž napomáhal slabší proud, který se v onom úseku řeky jen vlekl.

„Proč po nás nejdou?“ zeptal se Braddon s nechápavě svraštěným čelem. „Myslel jsem, že Bělák nás chce zlikvidovat.“

„Myslím, že Bělák je teď pod palcem nemá,“ namítl Clay při vzpomínce na hnízdo a mláďata. „Jen chráněj místo, kde se líhnou jejich mladý.“

Posadil se, sáhl po láhvi s vodou a část jejího obsahu si vylil na tvář, aby ze sebe smyl zbytek krve. V břiše cítil doznívající bolest a měl otok pod okem, ale zdálo se, že strýc ho ušetřil jak trvalé újmy, tak vyražených zubů. Ukázalo se, že Braddon takové štěstí neměl. Clay se díval, jak naproti němu dosedl na lavici, doširoka otevřel ústa, sáhl si do nich a vytáhl zub. Než ho zahodil do řeky, šlehl po Clayovi trpkým pohledem.

Clay sykl, když se mu v břiše zničehonic rozhořela bolest. Z brašničky vytáhl flakon Zelené, napil se a nabídl i strýci. „Novej zub ti po tom nenaroste, ale zbaví tě bolesti a zahojí tu díru.“

Braddon pokrčil rameny a flakon přijal. Zlehka si přihnul a potom si hrdlem prolil celý obsah nádobky. Chvíli jen seděl, čelisti zaťaté na obranu před pálením Zelené. „Takže… kapitáne,“ pronesl nakonec. „Mezi námi a Křišťálovým jezerem se táhne ještě pořádný kus země. Máte představu, co budeme dělat, až se dostaneme na konec téhle řeky?“

Clay se ušklíbl. „Tak nějak jsem doufal, že to budete vědět vy, kapitáne.“

* * *

V objektivu dalekohledu cerat zpočátku vypadal malý a Clay dospěl k názoru, že jsou podobně velcí jako koně, i když mají delší krk a silnější trup a nohy. Skutečnou představu o jejich velikosti získal, až když jeden z nich začal spásat listí na vrcholu stromu. „Je tak o třetinu větší než ten největší kůň, jakýho jsem kdy viděl,“ řekl a podal dalekohled svému strýcovi. „Opravdu si myslíš, že tyhle zvířata dokážeme zkrotit?“

„Že bychom je zkrotili, to asi ne,“ odpověděl Braddon. „Ale jet na nich zvládneme.“

„Seš si jistej, tati?“ řekla Loriabeth s očima zastíněnýma dlaní, aby na stádo ceratů co nejlépe viděla. „Mně přijdou trochu rozvrkočení.“

Clay se na stádo ještě jednou podíval a uviděl, že dvě větší zvířata se zrovna chystají ke střetu. Obě hrabala do země předníma nohama a se sklopenou hlavou na sebe vyzývavě ryčela tak hlasitě, že je slyšeli i členové expedice. Po dlouhém ryčení a hrabání proti sobě oba cerati vyrazili a v místě střetu se na planině zvedlo mračno prachu. Bili se na zadních, útočili na sebe kopyty a Clayovi připomínali nezkušené opilce při rvačce v nějaké nálevně ve Slepých. Souboj to byl i navzdory své hlasitosti krátký. Jeden cerat z něj najednou odstoupil a odklusal o kousek dál. Jeho protivník ho chvíli pronásledoval, potom uhnul do strany, vítězoslavně se rozeřval a vrátil se ke spásání dlouhé trávy, která se zdála být hlavní vegetací na jižních pláních.

„To je býk,“ řekl Braddon. „Toho chceme.“

Před dvěma dny Lady Malynda zpomalila a uvázla v mělčinách horního Quilamu a dál museli pokračovat pěšky. Nasekali rákosí, aby ji zakryli, neboť nebylo vyloučené, že na ni v jejich nepřítomnosti narazí nějaký Zkažený. Vléct veškerou výstroj a Krizin aparát přes močály až k pláním bylo úmorné a současně vyčerpávající. Rozbředlý, hmyzem zamořený terén nebral konce a nepolevující mokro jim nedělalo dobře na nohy. Když močály ustoupily pevné travnaté zemi, Clay musel vydat rozkaz k delšímu odpočinku, jen aby si nohy nechali oschnout. V důsledku toho uvítali návrh jeho strýce, aby ke Křišťálovému jezeru spíše jeli, než šli, ale Clay si tímto nápadem teď nebyl příliš jistý. Jezero však pořád zůstávalo hodně daleko.

„Tak jo,“ prohlásil. „Jak se to dělá?“

„Cerat je stádní zvíře,“ řekl Braddon po krátké pauze. Claye ke stádu vedl odhodlaným krokem a nijak se nepokoušel skrývat. „Býk je vůdce a ostatní jsou mu natolik oddaní, že by za ním skočili i z útesu. Zvláštní na těchhle zvířatech je, že tě budou na slovo poslouchat, jakmile se jim posadíš na hřbet. Jednou jsem se v Carvenportu setkal s přírodovědcem, co říkal, že to souvisí s jejich velikostí. Jsou tak velcí, že na ně nikdy nedosedá nic, co by mělo nějakou váhu. Ani draggové na nich nepřistávají, když loví v jejich stádech. Čerňáci je přirazí k zemi a Červeňáci jim sežehnou nohy, aby nemohli pláchnout. Takže když pak na nich něco obkročmo spočine, vyděšeně a zmateně ustrnou. Potíž je akorát v tom,“ odmlčel se, zastavil a potom se otočil a podal Clayovi kus smotaného provazu, „že tohle jsem viděl dělat jenom Krvožehnaný. My normální lidi jsme na to moc pomalí.“

Clay se zadíval na býka, který si už všiml jejich příchodu. Další ceratové se za ním zvolna shlukovali, zatímco on si oba malé vetřelce soustředěně prohlížel, přežvykoval trávu a jednou nohou podupával. „Tohle je varovné znamení,“ řekl Braddon, ačkoli Clay takové vysvětlení vlastně nepotřeboval. Na kratší vzdálenost mu býk připadal mnohem větší, než původně odhadoval, a sotva dokázal uvěřit tvrzení, že nad zvířetem těchto rozměrů získá vládu jen tím, že mu přistane na hřbetě.

„Musí to bejt on?“ zeptal se Braddona a sáhl po brašničce s flakony.

„Jo. Kdybys zkusil přistát na některém z těch menších, ostatní jen utečou a nechají ho napospas osudu. Hned jak budeš moct, nezapomeň mu kolem krku hodit tu smyčku.“

Clay vytáhl flakon Zelené, hned ho celý vypil a po krátkém zamyšlení vypil ještě jeden. Počkal, až mu produkt zaplaví tělo, ucítil, jak mu drnčí končetiny, a potom se soustředil na býka. Ten očividně chápal, že mu hrozí stále větší nebezpečí, protože zaryčel, sklonil hlavu a zahrabal předními kopyty. Clay se rychle rozběhl a hnal se k býkovi takovou rychlostí, že travnatá pláň se pod ním slévala do nezřetelné šmouhy. Cerat opět zaryčel a vyrazil proti hrozbě. Potom, když se Clay dostal do bezprostřední blízkosti zvířete, se jakoby zpomalil čas, prach, který rozdmýchával býk, se najednou vznášel v nadýchaných obláčcích a ceratovi se na nohou viditelně chvěly obrovské svaly. Jen co urazil posledních několik yardů, zaryl do země obě přední kopyta, otočil se a vykopl zadníma nohama. Clay se přikrčil, pod kopyty se prokutálel a zůstal stát, když k němu zvíře upřelo pohled.

Chvilku se na sebe dívali, ze vzdálenosti pouhých deseti stop. Cerat potřásal svou mohutnou hlavou a s ostražitě přimhouřenýma očima posuzoval svého soka. Clay, jelikož zvířeti nebyl ochotný dopřát čas k dalšímu útoku, se opět sprintem rozběhl, dvěma kroky překonal vzdálenost, která je dělila, a vyskočil tak vysoko, jak to dovolovala jeho vylepšená síla. Ve vzduchu udělal přemet, s akrobatickou přesností se zakroutil a zamířil přímo na býkův hřbet… potom však bolestí zavrčel, protože zvíře udělalo krok do strany a on tvrdě dopadl na zem.

Býk zaryčel, vzepjal se nad ním, zvedl kopyta ke smrtícímu úderu a potom strnul. V hrdle se mu zadrhlo další zaryčení a zůstával stát na zadních, nehybný jako socha.

„Zdálo se mi, že by se vám mohla hodit menší pomoc.“

Clay se ohlédl a uviděl, že nedaleko od něj stojí Sigoral s pohledem upřeným na býka přesně v tom druhu soustředění, které pramení z požití Černé.

„To je pravda.“ Clay se postavil a stáhl si z ramen stočené lano. „Nejspíš jsem na to měl myslet hned od začátku.“ Vyskočil býkovi na hřbet a smyčku mu rychle přetáhl přes krk, než stačil sklouznout po strmé šíji. „U mě dobrý,“ řekl Sigoralovi, který přikývl, tlak Černé utlumil a moudře ustoupil o několik yardů.

Býk po dopadu na všechny čtyři vydal zvláštní zvuk. Bylo to něco mezi zasténáním a zaržáním a šlo o výraz hlubokého zneklidnění. Clay očekával, že zvíře bude vyhazovat nohy nebo dupat, ale přesně jak říkal jeho strýc, zůstávalo jen stát a jeho steny byly stále pronikavější.

„Klid, obříku,“ pohladil ho Clay po tuhé kůži. Býk sebou zacukal, otáčel hlavu, aby se vypoulenýma, vyděšenýma očima podíval, co mu to sedí za krkem. Clay se ho dál snažil konejšit, ale větší úspěch neslavil. A potom ho napadlo, že vlastně netuší, jak má cerata přimět k pohybu.

„Polož mu to lano na pravou stranu krku,“ řekl Braddon o chvíli později. „Jemně, není potřeba ho jím švihat.“ Clay udělal, co mu bylo řečeno, býkovy svaly na pravé pleci zareagovaly cuknutím a zvíře se natočilo doleva. Jakmile lano od kůže vzdálil, zastavilo. Clay stejný postup vyzkoušel i na levé straně, s podobným výsledkem. „Polož mu ho na zadek, a on se rozejde,“ radil mu Braddon. „Když párkrát poklepeš, dá se do běhu, ale tohle zatím ještě nezkoušej. Teď musíš přimět ostatní, aby se za ním seřadili.“

Zbytek ceratů dál stál opodál, znepokojením sténavě ržál, ale nevykazoval žádné znaky agresivního chování. Vypadalo to, jako by je nehybnost býka nějak očarovala a okradla o zbytky vlastní vůle. S příchodem dalších členů lidské výpravy někteří poskočili, jiní se pokoušeli odtáhnout. Poručík Sigoral na Braddonův pokyn vyslal vlnu Černé, aby tato neklidná zvířata podržel a ostatním umožnil vlézt zvířatům na hřbet a tam se k nim pevně připoutat.

„Podle kompasu, budete‑li tak hodný, pane poručíku, se budeme ubírat na východoseverovýchod,“ řekl Braddon, jakmile se všichni usadili.

Sigoral jel za Loriabeth, která třímala otěže jejich cerata, mladého samce jen o několik palců menšího než vedoucí býk. Na rozdíl od vůdce stáda bylo toto zvíře zvyklé neustále se otáčet, takže poručíkovi chvíli trvalo, než správný směr určil. „Tudy,“ prohlásil nakonec a ukázal na otevřenou pláň.

„Když se vydá na cestu, nezastaví, dokud se neunaví,“ zavolal Braddon na Claye. „A to může trvat pěkně dlouho, takže se pevně drž.“

Clayovi několik minut trvalo, než býka nasměroval do správné pozice, a zbytek stáda přitom propadal stále většímu neklidu. Jakmile si byl přiměřeně jistý, že zvíře míří správným směrem, lanem ho dvakrát pleskl po zadku, načež býk znepokojením zaryčel a tryskem vyrazil kupředu.

Na ceratovi ženoucím se savanou se Clay rozesmál bezděčným rozjařením. Zvíře svou rychlostí překonávalo všechny koně, na nichž kdy jel, a radost ze zrychlení v Clayovi vyvolávala pocit ne nepodobný letu na hřbetě Lutharona. Dusot kopyt ho přiměl, aby se ohlédl přes rameno. Naskytl se mu pohled na zbytek stáda, které je chvatně následovalo, a v touze neztratit s vůdcem krok se pod nimi přímo otřásala země. Prach se kolem nich zvedal dost vysoko na to, aby zastínil slunce, takže měli pocit, jako by dusali mlžnou prázdnotou. Clay se opět podíval dopředu na pláně rozprostírající se před nimi jako žlutozelené moře. Se smyčkou lana pevně sevřenou v ruce přemýšlel, jestli by nebylo od věci, kdyby si před vyjetím dal trochu Zelené.

KAPITOLA XVII

LIZANNE

Lizanne zamrkala a zjistila, že je zpátky v nákladovém prostoru, překvapeně před ní ustupuje Makario a sklání zrcátko, které jí dosud držel před ústy. „Zjišťoval jsem, jestli dýcháš,“ řekl. „Byla jsi hodně dlouho mimo.“

Lizanne si uvědomila, že ji uložili na lůžko, a došla k závěru, že se musela zhroutit. Krvožehnaní při transu obvykle zůstávali ve stejné sedící poloze. Tentokrát to bylo očividně jinak. Jermajah, Tekela a její otec stáli opodál, všichni se na ni dívali s ustaraným výrazem. Lizanne spustila nohy na podlahu a slabě zasténala, když ucítila přetrvávající mlhu v hlavě. Mechaniččin trans byl ten nejhlubší a nejživější trans, jaký kdy zažila, a po odchodu z něj se cítila, jako by přešla z jednoho světa do druhého.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se její otec a přistoupil k ní, aby jí položil dlaň na čelo. „Máš nízkou teplotu. Přivedu doktora Weygranda.“

„Mám se dobře,“ odpověděla, pokusila se polknout a zjistila, že má sucho v ústech. „Ale trocha vody by se hodila.“

„Přinesu ji,“ řekla Tekela a okamžitě odběhla.

Když Lizanne na vedlejším lůžku uviděla Všeuměla, natáhla ruku, aby mu sevřela nadloktí, a jemně jím zatřásla. „Vzpomínáš si na něco?“ zeptala se.

Všeuměl nijak neodpověděl, dál nehnutě ležel se zavřenýma očima. Lizanne ho vzala za ruku, zjistila, že je studená, a všimla si, že se mu sotva zvedá hruď. „Myslím, že pro toho doktora bys nakonec zajít měl,“ řekla svému otci.

„Je to nějaký druh kómatu,“ konstatoval doktor Weygrand po chvilce. „Ale druh, jaký jsem ještě neviděl.“

Technika podrobil kompletní prohlídce a prohlásil, že je ve stabilizovaném stavu, jen nereaguje. Žádnou reakci nepřinesly ani pokusy probudit ho čichací solí nebo bodáním do chodidel maličkou, ale ostrou jehlou. Doktor si povzdechl a rukou si zajel do řídnoucích vlasů. „Budu ho potřebovat přemístit na ošetřovnu a dát mu kapačku, aby nezůstal dehydratovaný. Do směsi můžu přidat trochu stimulantů, které ho třeba probudí.“

„Ne,“ opáčila Lizanne. On čeká, uvědomila si. Nebo spíš ona čeká. Zavádění léčiv do žil by mu mohlo narušit vzpomínky. „Děkuju, doktore,“ pokračovala. „Ale domnívám se, že teď by bylo nejlepší mu žádné léky nepodávat. Na druhou stranu nedokážu dostatečně silně zdůraznit, jak je důležité, aby zůstal naživu.“

„Pro mě je důležité, slečno, aby naživu zůstali všichni mí pacienti,“ odpověděl Weygrand.

„Samozřejmě.“ Usmála se a pokynula Makariovi, aby ji následoval do kouta, kde by mohli mít trochu soukromí. „Cevokasova bláznovství,“ řekla. „Říká vám to něco?“

„Je to komická opera,“ řekl. „Někdy ze Třetího císařství. Cevokas byl…“

„Možná smyšlený průzkumník arradsiánského světadílu, ano, já vím. Příběhy o jeho kouscích patří ke klasickým dílům korvantinské literatury.“

„A jsou základem pro Bláznovství. Je to poměrně málo významné dílo, ale ve své době bylo velmi populární. Na Mechanikův vkus mi ale přijde trochu vulgární. On sám na mě působí jako poněkud náročnější chlapík.“

„Je to ona, žena,“ opravila ho Lizanne. „A dala mi jasně na srozuměnou, že máme Cevokasova bláznovství prostudovat. Jsem přesvědčená, že se v nich skrývá další věta skladby, něco, co odemkne další vzpomínky z její zvolené schránky.“

Makario se ohlédl na Všeuměla, který dál mlčky a celý bledý ležel na lůžku. „Takže v tomhle stavu zůstane, dokud nepřijdeme s další větou?“

„Myslím, že ano.“

Hudebník vyšpulil rty a hluboce se zamračil, nejspíš v důsledku toho, že se mu v hlavě začaly přehrávat starodávné melodie. „Tu operu budu muset rekonstruovat zpaměti. Bude mi to nějakou dobu trvat.“

Když zahlédla svého otce, jak se vrací k pracovnímu stolu, hned k němu vykročila. „Tekela by s tím mohla pomoct,“ prohodila ještě k Makariovi. „Zdá se, že tyto věci docela umí.“

„A stejně dobře mi umí lézt na nervy,“ dodal.

„Čas hraje důležitou roli,“ připomněla mu, než se postavila ke svému otci. Ten se věnoval práci na vylepšené verzi krvespalu pro aerostat, vymýšlel nové čerpadlo, které by umožňovalo produkt spalovat po dávkách, a nikoli všechen naráz. „Všeumělova raketa,“ řekla. „Myslíš, že bys ji dokázal dokončit?“

* * *

Trasa naplánovaná kapitánem Trumanem loďstvo naváděla v širokém oblouku kolem ostrova Iskamir, protože si během plavby přál co nejvíc omezit kontakt s varestijskými plavidly. V průběhu následujících několika dní viděli hrstku obchodních lodí, ale žádná necítila potřebu zajímat se o tak velkou cizineckou formaci. Teprve když odbočili na západ k průlivu Blaska, na severní straně jejich konvoje se objevila flotila rychlých šalup. O několik hodin později se podobná flotila vynořila i na jihu. Varestijské lodi si uchovávaly důsledný odstup a ani v nejmenším se nepokoušely o komunikaci.

„Ujišťují se, že neměníme názor,“ usoudil Trumane poté, co se objevila druhá flotila. Dalekohledem klouzal po řadě varestijských lodí a mručel poznáním, jež ho vůbec netěšilo. „Piráti, všichni do jednoho. Ta loď v čele je Železný hrot. Před několika lety jsem ji honil kolem celých Jižních bariérových ostrovů. Kapitán neustále odhazoval náklad, aby nabral rychlost. Po chvíli jsme začali nacházet těla členů jeho posádky. Když se pak přihnala bouřka, nemohlo mu zůstat víc než šest mužů. Doufal jsem, že při ní ten lump šel ke dnu.“

Průliv Blaska se vynořil dalšího rána – mlhou opředená, asi tři míle široká delta. V plavbě je následně omezovala řada žulových útesů, které znemožňovaly rychlé manévrování. Trumane dal znamení jedné z menších lodí, aby jela v čele, jednokolesovému poštovnímu člunu starožitného vzezření, jemuž však velel ostřílený kapitán proslulý svým navigátorským uměním. Příhodná příležitost zaujala pozici o míli dál na východ, kde pomalu kroužila se všemi členy posádky na bojových pozicích. Když jejich konvoj vplul do průlivu, Trumane bedlivě sledoval varestijský doprovod a hlasitě oznamoval vzdálenost ke každé lodi praporčíkovi po svém boku, jenž je svědomitě zapisoval. Lizanne cítila, že se s celou touto operací pojí jistá teatrálnost a Trumane z ní dělá představení, aby pozvedl morálku své posádky. Musel nicméně vědět, že i když je Příhodná vynikající loď, pokud by se Varestijci rozhodli k útoku, během chvíle by byla pokořena.

„Vypadá to, že vaši zaměstnavatelé svou část dohody plní,“ prohlásil a sklonil dalekohled, když poslední uprchlická loď vnikla do průlivu. „Alespoň prozatím. Kormidelníku, čtyřicet stupňů doleva. Pane Tollvere, vyřiďte do strojovny, abychom zpomalili na třetinovou rychlost.“

* * *

„Jaká božstvím zapomenutá díra,“ nechala se slyšet Tekela, když Příhodná příležitost spustila kotvu u Hrabné hory. Areál byl tvořený nesoudržným shlukem polorozpadlých chatrčí, obklopujících řádku struskových hald o velikosti kopců. Důl sám byl prostou černou dírou, která zela ve svahu hory hrozivě se rýsující nad osadou. Od dolu k přístavu ubíhala horská železniční trať a přístav byl jediným vskutku působivým prvkem, který tato osada mohla nabídnout.

Z nábřeží, vybudovaného na žulové římse, která se za odlivu proměňovala v útes, vybíhalo pět mol, jež naopak spočívala na vysokých železných podpěrách, potažených silnou vrstvou rzi. O robustnosti dávné výstavby svědčila skutečnost, že mola i po tolika letech chátrání stále plnila svou roli. Parní výtahy, které kdysi od zakotvených plavidel do přístaviště dopravovaly náklady a posádky, zrezivěly natolik, že dřívějšímu účelu už sloužit nemohly. Loďstvo proto muselo počkat na příliv a teprve s ním nechalo vystoupit uprchlíky. Ti ve stále větším počtu proudili na nábřeží a většina setrvávala ve skupinkách, které odpovídaly lodím, na jejichž palubách tito lidé strávili tolik týdnů. Tu a tam se někdo vydal vyhledat útočiště do osady, ale Lizanne bylo jasné, že než budou moct tyto lidi nazvat pracovní silou, bude zapotřebí ještě spousta organizačních úkonů.

„Měla jsi vidět Skorazin, má milá,“ říkal Makario Tekele. „Tohle je ve srovnání s ním noblesní lázeňské letovisko. Navíc budu rád, jen když pod nohama znovu ucítím pevnou zem. Zjišťuji, že jsem námořnickým způsobem života k smrti otrávený.“

„Pokud ne námořníky,“ zamumlala Tekela, čímž si vysloužila ostrý pohled od Lizanne.

„Vypadá to, že možná budu opět potřebovat tvé sekretářské dovednosti,“ řekla jí. „Věřím, že tady někde najdeš i nějaký zápisník.“

„Myslela jsem, že zase vzlétnu Světluškou,“ řekla. „Trochu to tady prozkoumat.“

„Světluškou?“

„Tím aerostatem. Rozhodla jsem se, že musí mít nějaké jméno.“

„Je moc hezké.“ Lizanne se otočila a vydala se ke konstrukci, kde praporčík Tollver připravoval k vyzvednutí člun, jenž je zaveze ke břehu. „Obávám se ale, že tvá vzdušná dobrodružství budou muset počkat.“ Odmlčela se, když se z přístavu ozvalo zlostné mručení. Dvě uprchlické skupiny se tam začaly postrkovat a zvedat hlas a strkání a pošťuchování se brzo změnila v rány a kopance.

„Nezapomeň s tím zápisníkem přinést i revolver,“ dodala Lizanne. „Domnívám se, že budeme mít hodně náročný den.“

* * *

„Buď budeme pracovat, nebo hladovět.“

Shromážděný dav utichl, jen co přes něj přelétla Lizannina první slova. Stála na vyvýšeném stupínku v někdejším depu, kde parkovaly lokomotivy pro horskou železnici. Byl to největší krytý prostor v obci, a tudíž užitečné místo pro hromadná setkání. K dispozici v něm bylo rovněž lešení s řadou ramp a lávek, kam rozmístili větší počet střelců z Příhodné. Lizanne měla po jedné straně kapitána Trumana a po druhé madam Hakugenovou a doufala, že přítomnost vůdců uprchlického loďstva a střelců k tomu by mohla zmírnit případné projevy nespokojenosti. V této fázi se však zdálo, že na shromáždění neučinili žádný dojem a lidé pod nimi se určitě necítili nijak zastrašení.

Ticho, které následovalo po Lizannině prohlášení, záhy přerušila změť nespokojených hlasů, ozývajících se se stále větší ječivostí a důrazností. „My nejsme otroci!“ zakřičela jedna žena zepředu, když spolu s dvanácti dalšími lidmi začala zápasit s řadou námořníků rozestavených podél pódia. „Já mám děti!“ zakřičel někdo jiný. „Ty korporátní děvko!“ dodal ještě někdo.

Lizanne stiskla první a třetí tlačítko na Pavoukovi a vypustila vlnu horkého vzduchu. Rozptýlila ho dost široko na to, aby lidi zabrněl na kůži, ale nic nezapálil. K němu přidala prudkou ránu Černé, která srazila na zem čelo zástupu.

„Omlouvám se,“ pronesla Lizanne do následného ticha. Dav na ni už civěl a ve většině tváří se zračil strach, ale také značná vzdorovitost. „Je vidět, že jsem se patřičně nepředstavila,“ pokračovala. „Ve skutečnosti se jmenuji Lizanne Lethridgová a jsem opravdu akcionářkou Kovolodního protektorátu. Ale mám i jiné jméno, jméno, které jsem získala v Carvenportu. Lidé mi říkali slečna Krvavá a k této přezdívce jsem nepřišla jen tak.“

Odmlčela se a dav si prohlížela. Byla pevně odhodlána vyslat koncentrovanou vlnu Černé do tváře každého, kdo by vykřikl další urážku, ale prozatím se zdálo, že přítomní ochotně zůstanou zticha. „V Carvenportu jsem zorganizovala obranu, díky níž jsem tisíce lidí dopravila do bezpečí. Dokázala jsem to, protože ti lidé ve mě měli důvěru a já jsem měla důvěru v ně. Takže vás požádám, abyste mi teď důvěřovali, když vás naprosto jasnými slovy seznámím s realitou naší současné situace.

Toto útočiště, ať je jakkoli ošklivé, jsme nezískali proto, že by naši hostitelé toužili po naší společnosti, ani proto, že by se jim srdce dmula soucitem s naším nelehkým údělem. Na tomto místě se vyskytujeme proto, že jsem jim přislíbila zbraně. Ty zbraně vyrobíte vy. Pokud to neuděláte, to nejlepší, co můžeme očekávat od našich hostitelů, je, že nás požádají, abychom odsud odešli. Myslím, že nepotřebujete mít nijak velkou představivost, abyste si dovodili, co by mohlo být to nejhorší.“

Nechala uplynout několik vteřin, aby informace náležitě zapůsobila, a všimla si, jak z některých tváří vyprchalo určité množství vzdoru a v jiných se prohloubil strach. „Vězte však, že zbraně, které tady vyrobíme, nebudou patřit jen našim hostitelům. Dříve nebo později si pro nás přijde armáda nestvůr a na světě nezbude jediné místo, kam bychom se mohli schovat. Možnost prchnout před touto bouří už nepřichází v úvahu. Řekla jsem vám, že budeme pracovat, nebo hladovět, a to je pravda. Pravda je také to, že budeme bojovat, nebo zemřeme.“

Následné ticho nechala protáhnout a slyšela mumlání nervózních debat, ale žádné další povykování. „Tento podnik bude řízen v souladu s firemním právem,“ prohlásila úsečným tónem člověka z vyšší třídy. „K němu budou přidána jistá ustanovení z Protektorátního disciplinárního kodexu. Dezerce se bude trestat smrtí. Vyhýbání se práci bude trestáno snížením přídělů potravin. Opakované přestupky se budou trestat bičováním. Každý člověk, který dosáhl vojenského věku, se denně zúčastní dvouhodinového vojenského výcviku. Pro děti budou zřízeny jesle a školky.“

Ukázala do zadní části depa, kde praporčík Tollver se skupinkou námořníků začali připravovat řadu stolů. „Postavte se prosím do úhledných front. Uveďte své jméno, věk, dosavadní pracovní praxi a všechny zvláštní dovednosti. Dá nám o sobě vědět i každý Krvožehnaný. Nakonec provedeme krevní zkoušku, takže pokud se vám dostalo Požehnání, nemá cenu se to snažit skrývat.“

* * *

„Trochu doleva!“ zavolal její otec z vrcholu lešení. Lizanne si vpíchla doplňkovou dávku Černé a soustředila pohled na baňatou plechovou nádobu, kterou směrovala na dvacet stop vysoký cihlový komín. V osadě se takových komínů vypínalo několik, obvykle v blízkosti hald strusky. Lizanne na nich původně neviděla nic zajímavého, takže ji otcovo nadšení pro tyto „koksovací pece“ dosti překvapilo.

„Stůj!“ zamával divoce rukama. Lizanne přiškrtila proudění Černé a nádoba na vrchol komínu dosedla s odporným zaskřípěním kovu o cihly. „Výborně,“ dodal a potom zavolal na svou skupinku přidělených dělníků, aby začali házet uhlí do otvoru v úpatí komínu. Jakmile byla pec plná, obrátil se k Lizanne s velkým očekáváním. „Myslím, že by to šlo rychleji, kdybys…“ řekl a ukázal na Pavouka.

Lizanne k otvoru přešla, vpíchla si dávku Červené a na hromadu uhlí soustředila pohled. Ustoupila, když před ní rozkvetla sytě rudá zář, a hned poté ucukla, protože uhlí prudce vzplálo a proud plamenů jí málem spálil rukáv pracovní blůzy.

„Zavřete to,“ přikázal profesor. Jeden z dělníků k peci přistoupil a pomocí dlouhé železné tyče žhnoucí otvor zajistil. Lizanne vyšplhala na lešení a přes otcovo rameno nahlédla na ciferník připevněný k ventilu ve stěně nádoby.

„Funguje to,“ řekl, když se ručička měřicího zařízení začala zvolna šinout nahoru. „Vyrobili jsme si generátor svítiplynu.“

„Svítiplyn bude fungovat stejně jako helium?“ zeptala se ho Lizanne.

„Nemá sice úplně stejnou zdvihovou sílu, ale tento fakt můžeme vyvážit širším pláštěm. Jeho výhodou je ale to, že není tak hořlavý jako vodík. A když uvážíme, že helium ani vodík tady nemáme, žádná jiná možnost se nám v podstatě nenabízí.“

Kvílení lodní sirény pak Lizanne přimělo pohlédnout k přístavu. Na palubě Příhodné příležitosti viděla muže přebíhající na svá stanoviště a do toho z komínů vyrážela oblaka dýmu. Důvodem takového pozdvižení se ukázala elegantní varestijská šalupa, která se blížila z východní části průlivu. Třepotala se nad ní vlajka příměří, ale zdálo se, že kapitán Trumane není při tak blízké hrozbě ochotný dovolit jeho lodi setrvávat na dosavadním kotvišti.

„Naši hostitelé se nás rozhodli poctít návštěvou,“ řekla.

„Výborně,“ opáčil její otec. „Doufám, že přivezli nějakou měď.“

* * *

„Vy jste to věděla?“ Arshav Okanas na ni zlostně upíral své tmavé oči. Na břeh dorazil s desetičlennou eskortou vedenou panem Lockbarem s jeho věčně strohým výrazem. Lizanne se rozhodla s Arshavem setkat v přítomnosti oddílu střelců pod velením praporčíka Tollvera. Obě skupiny se na sebe dívaly přes nábřeží, zatímco Lizanne vykročila ke svému zaměstnavateli, aby mu nabídla ten nejzdvořilejší pozdrav, jakého byla za dané situace schopna. Dnes ho však konverzační zdvořilosti evidentně nezajímaly.

„Co jsem měla vědět?“ otázala se a odolávala nutkání zatnout prsty nad tlačítky Pavouka. Tento muž měl sklon svádět ji k neprozíravým reakcím.

„Melkorin,“ řekl Arshav. „Je kompletně vypálený a většina obyvatel někam zmizela, pokud tedy neleží mrtví na ulicích.“

Melkorin, přístavní město na jihokorvantinském pobřeží. Tato myšlenka ji okamžitě přivedla k zjevnému závěru: On nás pronásledoval.

„Zvláštní že k tomu došlo krátce po vašem příjezdu do těchto vod,“ pokračoval Arshav a jeho hlas čím dál víc přecházel do vrčení. „Pěkná náhodička, neřekla byste?“

Zvažovala, že se bude přetvařovat, předstírat, že o ničem neví nebo že nic nechápe, ale v této fázi neviděla důvod, proč by to měla dělat. Podezření, které se zrodilo na palubě Příhodné příležitosti, když se výsadek Zkažených pustil do koordinovaného pokusu o její zabití, se nyní v plné míře potvrdilo. „Bělokožec mě touží zabít,“ odpověděla. „A se mnou i všechny ty, kdo mě doprovázejí. Varovala jsem vás, že se sem mohou jeho síly dostat.“

„Ale ne tak brzo.“ Poslední slova už na ni zakřičel, čímž přinutil k pohybu příslušníky jejího doprovodu, na což sáhnutím po zbrani zareagovali i Arshavovi piráti. „Dobře,“ řekl, mávl na Lockbara a pokusil se uklidnit. „Proč vám usiluje o život?“ zeptal se jen sotva postřehnutelně vlídnějším hlasem.

„To je dlouhý příběh,“ odvětila Lizanne, otočila se a pokynula mu, aby ji následoval, „který bude nejlépe povyprávět u oběda.“

* * *

„Křišťálové jezero.“ Arshav zavrtěl hlavou a sáhl po láhvi vína. „Znovu mě začínají soužit otcovy šílené obsese.“ Pořádně si dolil a nabídl láhev Lizanne.

„Ne, děkuji.“

„Kapitáne Oprátko?“ zeptal se a zakomíhal láhví před Trumanem, který seděl naproti němu. Lizanne oběd uspořádala v jediném příbytku pod Hrabnou horou, o němž by se dalo říct, že vyhovuje požadavkům na alespoň špetku honosnosti. Byl to třípatrový dům stojící ve slušné vzdálenosti od zbytku osady a euterský nápis nad dveřním překladem ho označoval za dům císařského revizora. Sice z větší části postrádal střechu, dávno přišel o okna a silně páchl plesnivinou, ale byl v něm jídelní stůl i se židlemi.

„Ne,“ odpověděl Trumane a nepřátelskost v Arshavových očích oplácel stejnou mincí.

„Jak je ctěná libost.“ Arshav láhev postavil na stůl a zhluboka se napil ze své sklenky. „Chcanky,“ ušklíbl se. „Copak nevíte, jak správně uvítat ctěného hosta?“

„Křišťálové jezero,“ řekla Lizanne.

„Ach ano, kam se vydali vaši přátelé hledat otcův bájný poklad. Jsou to samé nesmysly, chápete. Staré čmáranice prodávané generacím důvěřivých hejlů, ve většině případů určitě podvrhy.“

„My máme důvod se domnívat, že je tomu jinak. Na dně toho jezera je něco, co nám může pomoct vyhrát tuto válku. Pokud vám váš otec něco řekl…“

Arshav se zasmál a vyprázdnil sklenku. „Ze všeho nejvíc si pamatuju, jak mi říkal, abych se mu klidil z očí. Zklamal se ve mně stejně, jako jsem se já zklamal v něm. Takže ne, milá slečno Krvavá, neprozradím vám žádná tajemství. Všechno, co vám může být nějak užitečné, bude v Highwallu a tam já nejsem vítaný.“ Potemněl mu pohled a na láhvi se mu zaťala pěst. „I když mi podle práva patří.“

„Highwall je sídlem rodu Okanasů, není to tak?“ zeptala se Lizanne. „Vypadá zvláštně, že jste se svou matkou dokázal uplatnit moc nad vládnoucí radou a Sedmihradbím, ale už ne nad sídlem vašeho rodu.“

„Sídlem, které mi ukradli mí vlastní příbuzní.“ Pohled mu trochu zjihl, dolil si a ušklíbl se, když láhev vyprázdnil, a pak ji zahodil přes rameno. „Řekl bych, že tohle je nebezpečí, když se narodíte do pirátské rodiny. Jestli si nedáte pozor, ti hajzlové vám seberou i zlato ze zubů. Highwallu teď vládne můj milý bratranec Alzar Lokaras, prvorozený syn mojí nebožky tety Kezie. Prý ve jménu mé sestry, jako by se měla někdy v dohledné době objevit na obzoru.“

„Bude svolný k jednání? Možná že kdybych se vydala…“

„Zastřelí vás hned, jak vás uvidí. Nesnáší všechno, co jenom trošku zavání korporátem, chápete? Je to skoro jako náboženství.“ Arshav stočil pohled k Trumanovi. „A ne že byste mu k tomu nezavdal hromadu důvodů, pane kapitáne. Vaše pozornost ho připravila o spoustu mořských bratrů, a mě taky.“

Ještě se napil vína, zhltl ho tak rychle, že mu trocha vyklouzla z koutku úst. „Chystal jsem se vás zabít, víte,“ hekl, když ve sklence nic nezbylo. „Měl jsem všechno naplánované. Jakmile se tady usadíte a uvelebíte. Chtěl jsem se objevit se všemi svými loďmi a pohrozit vám, že osadu rozflákám na cimprcampr, stejně jako jste to vy hodlali udělat Úlu. Potom jsem tě chtěl pověsit na tvojí vlastní palubě, ty jeden proradnej zmetku!“ obořil se na Trumana a udeřil láhví do stolu takovou silou, že se mu v prstech rozbila a řízla ho do krve.

Na Lizanne zapůsobilo, jak kapitán nehnul ani brvou. Pedant nepedant, stále byl zasloužilým protektorátním důstojníkem a Arshav jeho dlouholetým nepřítelem, který si zasloužil spravedlivé zúčtování. Trumane nic neříkal, jen sáhl po ubrousku, aby si z tváře otřel kapku vína.

Lizanne už chtěla něco říct, ale Arshav pozvedl zakrvácenou ruku a od Trumana k ní přenesl svůj hrozivý pohled. „Ty vaše báchorky a zatracení přátelé, co se plahočí Vnitrozemím, pro mě nic neznamenají. My musíme bojovat ve válce a moje matka a já chceme vaše zbraně. Za jak dlouho začnete něco doopravdy vyrábět?“

„Potřebujeme suroviny…“

„Ty se teď vykládají. Je tam všechno z vašeho seznamu, více méně, a dost jídla na jeden měsíc. Do konce týdne dostanete další várku. Takže jak dlouho?“

„Už děláme pokroky,“ zalhala Lizanne. Většina úsilí pracujících uprchlíků se od příjezdu pod Hrabnou horu soustředila na to, zajistit, aby získané prostory byly vůbec obyvatelné. Lizanne svěřila dozor nad občanskými záležitostmi madam Hakugenové a bývalá revizorka po Lizannině proslovu hodně napomohla ke zklidnění kypící žluči. Bývalí příslušníci Obranného a bezpečnostního oddílu Východního konglomerátu se zorganizovali do milicí, které sloužily také jako četnictvo, a městu se tím vtiskl smysl pro pořádek. Jermajah ve starém železničním depu vedl hlavní výrobní závod, ale žádné zbraně zatím nevyprodukovali.

„Potíž je v nedostatku těžké techniky,“ řekla Lizanne. „Zvlášť zvedacích mechanismů. Mezi uprchlíky jsme identifikovali pouze tři další Krvožehnané. Abychom v nejvyšší míře využili jejich schopností, potřebujeme produkt, hlavně Černou a Červenou.“

„Produkt je stále vzácnější komodita,“ opáčil Arshav. „Ze zjevných důvodů, a naše vlastní zásoby budou zapotřebí pro naše Krvožehnané, až dojde k boji. Ale,“ zdráhavě pokrčil rameny, „v sejfu na mé lodi by se několik láhví ještě našlo. Ty si můžete vzít.“

„Byli bychom vám velice vděční.“

„Upozorňuju, že jste mi ještě neodpověděli na otázku.“

„Měsíc,“ řekla Lizanne svým bezbarvým tónem. „První várka Vrčidel a Bušidel vám bude doručena za měsíc od této chvíle.“

„Myslíte, že nepřítel nám dopřeje tolik času?“

Odpověděl mu Trumane. Úhledně si složil ubrousek, odložil ho a potom k Arshavovi promluvil pečlivě modulovaným hlasem, který měl bezpochyby zakrýt jeho opovržení. „Čas ve válce se nedaruje. Ten se kupuje, krví. Velím nejrychlejší lodi v těchto vodách. Nechat ji tady jen tak nečinně kotvit je mrháním cenné výhody.“

„Takže boj chcete přenést k nim?“ zamručel Arshav. „Jen si poslužte, kapitáne. Rozhlásím, že vaši loď mají nechat všichni na pokoji, ale neočekávejte žádnou přímou výpomoc.“ Podíval se na svou zakrvácenou ruku a zlostně se ušklíbl. „A pokud se vám během toho podaří nechat se zabít, tím líp.“

Vstal a na Lizanne upřel tvrdý pohled. „Jeden měsíc, slečno Krvavá. A až se vrátím, očekávám, že narazím na vysokou úroveň produktivity.“ S těmito slovy se otočil, odkráčel z budovy a zavolal na Lockbara a jeho ozbrojence, aby ho následovali.

Lizanne se úkosem zadívala na Trumana. „Opravdu si myslíte, že dosáhnete něčeho významného pouze s jednou lodí, ať je jakkoli rychlá?“

„Váš otec byl natolik laskavý, že se se mnou podělil o technické parametry svého nejnovějšího projektu,“ odpověděl Trumane se slabým úsměvem. „Pokud bude hotový dříve, než se vydáme na cesty, ano, jsem přesvědčený, že toho dosáhneme opravdu hodně.“

* * *

„Tohle je hloupost,“ řekl její otec. „Potřeba je tě tady.“

Lizanne si zapínala knoflíky na blůze. Byla dílem nějaké lossermarské švadleny, lemovaná kožešinou, aby ji ochránila před chladem ve vysokých nadmořských výškách, a navíc měla spoustu doplňkových kapes na nářadí a zbraně. Jermajahovi se pro ni podařilo vyrobit další Dýmadlo, ačkoli na této cestě se musela obejít bez miniaturního Vrčidla.

„Madam Hakugenová všechno třímá pevně v rukou,“ odpověděla Lizanne. „A výrobní linka je už skoro hotová. Informace, které je možné získat v Highwallu, jsou příliš důležité, abychom nad nimi mohli mávnout rukou.“ Natáhla si ramenní pouzdro pro své dva revolvery. „Blížíte se k dokončení toho zařízení pro kapitána Trumana?“

Profesora Lethridge svou argumentací zjevně nepřesvědčila a změnou tématu ho také nepotěšila. „Ještě dva dny,“ řekl, tvář zachmuřenou výčitkami. „Trvalo by to dlouho, ale měli jsme štěstí, že tady máme řadu zručných nástrojařů. Lossermark byl koneckonců přístav a námořníci vždycky potřebují hodinky a kompasy.“

„Výborně,“ řekla Lizanne. „Až skončíte, soustřeďte prosím síly na výrobu dalších kusů tohohle.“ Kývla k aerostatu, který se ve větru jemně pohupoval mezi dvěma uvazovacími sloupky na konci mola. Světluška od posledního letu prošla značnou proměnou a měla širší gondolu, v níž už si Lizanne i za letu mohla vyměnit místo s Tekelou, a objemnější plášť. Ke gondole byla připevněna další nádoba se stlačeným svítiplynem, kdyby bylo třeba doplnit zásoby. Instalováno bylo také vylepšené čerpadlo u krvespalu, ačkoli měli jen pramálo produktu, kterým by se dal zapálit.

„Všechno, co vyrobíme od této chvíle, bude válečné zařízení,“ dodala. „Schopné nést tolik palebné síly, kolik bude možné.“

„Už jsem vyhotovil příslušné výkresy,“ řekl.

„Jak jinak, že.“ Profesorovi vlepila na tvář polibek a vydala se ke Světlušce, na níž se už začínaly točit vrtule, protože Tekela spustila tepelný motor. „Vrátím se za čtyři dny.“

„A když ne?“ zavolal za ní a měl co dělat, aby byl slyšet přes vrčení motoru.

„Tak to budeš přinejmenším moct považovat za neplatnou naši smlouvu s rodinkou Okanasových.“

II

HOŘÍCÍ MOŘE

Z DENÍKU SLEČNY LEWELLY

TYTHENCROFTOVÉ – SANORAH,

21. VORELLA 1600 (211. FIREMNÍHO ROKU)

Ukazuje se, že úspěšné řízení revoluce nevyžaduje ani mimořádné vojenské nadání, ani výtečné vůdcovské schopnosti, ani skvělé řečnické umění. Ne, pokud jsem se v průběhu minulých týdnů něčemu naučila, pak tomu, že revoluce hlavně a především vyžaduje papír a tiskařskou barvu, jakož i tiskařské lisy, kterými se to druhé přenáší na to první.

Neznám přesná čísla související s množstvím brožurek, plakátů, letáků, jednostránkových novinových listů a dalších drobných tiskovin, které Aliance práv voličů vyprodukovala od začátku tohoto všeho, ale určitě jich už muselo být mnoho tisíc. Chrabrý starý tiskařský lis druhé generace z produkce Alebondských komodit, který několik let tak skvěle sloužil Voličským novinám, nakonec pod náporem okolností vypustil duši. Kdybychom se v prvních dnech těchto dějinných otřesů nedohodli na spojenectví s Cechem tiskařů, pochybuji, že bychom dosáhli byť jen drobného úspěchu při burcování obyvatelstva, ale úspěch je, samozřejmě, relativní pojem.

Když jsem si teď přečetla předchozí odstavec, uvědomila jsem si, že se opět projevil můj sklon odbíhat od tématu. Už nějakou dobu jsem neměla dostatek času na psaní do tohoto deníku a v mezidobí se událo tolik věcí, že postupné zaznamenávání každé jednotlivosti by bylo příliš zdlouhavé. Takže jsem nucena hlavní události podat jen ve zhuštěné podobě.

Jak jsem slíbila paní Fredabel Torcreekové, Aliance práv voličů na sebe vzala valnou část břemene spjatého s ubytováním uprchlíků z Tyrrelových ostrovů. Musím se přiznat, že jsem většinu této doby jednala v oparu protichůdných emocí. Novinky o Corrickovi, s nimiž se mi svěřila paní Torcreeková, ve mně vyvolaly pochybnosti a zděšení, ale zároveň také velkou radost. Zdá se, že nakonec opravdu odplul k jižnímu pólu hledat něco, co zahlédl v nějaké své vizi. Coby člověk mnohem hloubavější než většina kolegů z jeho oboru Corrick nikdy nepodléhal divokým představám a myšlenka, že by se zbavil protektorátních okovů a vydal se za něčím tak efemérním, u něj působila natolik absurdně, že prakticky nepřicházela v úvahu.

Paní Torcreeková pro to však měla alespoň částečné vysvětlení: „Můj synovec vypil krev Bílého dragga, slečno. Myslím, že je díky tomu ohromně přesvědčivý.“

S veškerou energií, kterou jsem v sobě dokázala najít, jsem se navzdory pochybám a nezodpověditelným otázkám, hrozícím vykolejením mé mysli, pustila do pomáhání uprchlíkům. Lidé z menšiny náležející k řídící třídě byli obvykle schopni kontaktovat příbuzné nebo přátele, kteří je byli ochotní přijmout do svých domovů, kdežto na tu mnohem méně privilegovanou většinu, jež měla jednu kapsu prázdnou a druhou vysypanou, žádná střecha nad hlavou nezbyla. Řada rodin příslušníků Aliance se dobrovolně nabídla poskytnout pěstounskou péči znepokojivě vysokému počtu sirotků, jiní naopak poskytli nevyužité místnosti a podkroví těm několika málo nedotčeným rodinám vystoupivším z lodí. Přesto musela Aliance pro zbytek uprchlíků pronajmout skladištní prostory. Divoké spekulace na trzích mají na čtvrť, v níž se skladiště nacházejí, podivný účinek. Některá zůstávají do posledního místa plná nepotřebného luxusního zboží, zatímco ta, kde se obvykle uchovávaly zemědělské plodiny a další nezbytná produkce, jsou stále prázdnější. Najít pro cizince vhodné umístění je v důsledku toho stále obtížnější.

Mnohem větší potíž představovalo velké množství nemocných a zraněných. Všechny nemocnice v Sanorahu, s výjimkou několika nezávislých institucí, jsou pod korporátní kontrolou, a jelikož nikdo z uprchlíků nedokázal předložit osvědčení o pojištění, jejich dveře nám zůstaly pevně zavřené. Jak se dalo očekávat, řada uprchlíků s nemocnými nebo zraněnými příbuznými to nesnášela dobře, zvláště lidé pocházející z Carvenportu, kteří obecně vykazují jen malou vstřícnost vůči korporátním autoritám. U bran Kovolodní všeobecné nemocnice propukly drobné nepokoje, které se s příjezdem četnictva zvrhly v ošklivou hromadnou rvačku. Následovaly by další nepříjemnosti, kdyby se nedostavila pomoc, a to z místa, odkud by ji nikdo nečekal.

Den po nepokojích se do redakce Novin dostavil můj otec s akreditivem na nějakých sto tisíc ve směnkách. Díky tomuto daru mohla Aliance zajistit všechna potřebná lůžka v nezávislých sanoražských nemocnicích. Přiznám se, že v důsledku tohoto vývoje jsem v soukromí prolila i několik slz, neboť v této fázi jsem zakoušela protivně smíšené emoce. A další slzy se mi do očí derou při pomyšlení na to, že zákrok mého otce byl zcela nevyžádaný, a vědomí, že pro získání takové sumy musel zpeněžit velkou část svého soukromého majetku.

Do dvou dnů od příjezdu do našeho přístavu se střechy nad hlavou, stravy a lékařské péče dočkalo přes sedm tisíc lidí. Měla bych poznamenat, že tohoto všeho se dosáhlo bez jakékoli výpomoci ze strany Kovolodního syndikátu. Těch několik málo zástupců řídící třídy, s nimiž jsem si sjednala schůzku, mi nabídlo pouze prázdné fráze a připomínky existence širší krize, jíž čelí celý svět. Z jejich chování tak čišela většinou podrážděnost, jako by potřeba poskytnout podporu tisícům bezprizorních duší jen odváděla pozornost od skutečného problému.

Aliance práv voličů už léta udržuje styky s různými podobně smýšlejícími lidmi zaměstnanými v korporátních strukturách. Nezacházela bych tak daleko, abych je označila za „tajné agenty“. Spíš jde o hrstku osob nespokojených se svými zaměstnavateli, ochotných podělit se čas od času o nějakou zajímavou informaci. Osoba z těchto kruhů, kterou označím pouze jako „X“, se se mnou setkala po jednom z řady neúspěšných pokusů o oslovení prozatímního Výboru, aby mi sdělila jednu zvláštní a důležitou skutečnost.

„Kovolodní syndikát zbankrotoval,“ řekla mi tato osoba „X“. Pro naše setkání jsem vybrala tichý kout v jedné nenápadné hospůdce v ústraní a musela jsem se naklánět přes stůl, abych slyšela, protože se ke mně nesla velmi tlumená slova.

„Zbankrotoval?“ zeptala jsem se a najednou si uvědomila, že tomu nerozumím. Znala jsem význam onoho slova, ale slyšet ho v souvislosti s tím nejbohatším subjektem na světě mě na chvíli přece jen zmátlo. „Co přesně tím myslíte?“

„Myslím tím to, že nemají žádné peníze.“

„X“ nepatří k lidem, kteří otevřeně projevují své emoce, takže slyšet tak rozechvělý hlas a vidět tak nezvyklé cukání v rukou mě zneklidnilo.

„Společnost vyčerpala veškeré rezervy. Nemá peníze, aby vyplácela dělníky v továrnách. Nemá peníze na platy protektorátních vojáků. Nemá peníze, aby platila ředitelům, jednatelům nebo úředníkům. Bankovky tiskne jako na běžícím páse, ale je pouze otázka času, než se je nějaká finanční instituce pokusí ve větším množství proměnit ve směnky nebo zlato a zjistí, že nemá nic než hromadu bezcenných papírků.“

Musím se přiznat, že než jsem položila další otázku, bojovala jsem s jistou váhavostí. Ačkoli jsem většinu svého dospělého života toužila po pádu Kovolodního syndikátu, představa, že bychom se přesně takového vývoje nyní mohli dočkat, měla přinejmenším alarmující účinek. Aliance vždycky brojila za klidný přechod k zastupitelskému vládnutí a regulovaným trhům, ale náhlý pád největší světové korporace by byl předzvěstí éry, která by s největší pravděpodobností nebyla klidná ani náhodou. Mám‑li být naprosto upřímná, váhala jsem, zda chci, aby to byla pravda. Přesto jsem v sobě sebrala veškerou odvahu a otázku i tak položila: „Máte o tom nějaké důkazy?“

Objevil se přede mnou těžký štos účetních knih, do jedné označených slovy „Přísně tajné – Jen pro členy Výboru“. Ve sloupci s výslednou sumou se všude skvěla nula.

„Jak k tomu mohlo dojít?“ zeptala jsem se.

„Produkt.“ A uslyšela jsem smích, poněkud pronikavý a prostoupený zoufalstvím. „Syndikát byl vystavěný na produktu. Když není, co z Kovolodi zůstane? Jen soubor kanceláří, lodí a továren, které budou brzo zet prázdnotou. A není to jen Syndikát. Předseda správní rady Alebondských komodit před dvěma dny spáchal sebevraždu, poté co byla radě předložena uzávěrka auditu firemních účtů. Jihomořský námořní úřad včera sdělil, že všechny jeho lodě mají zakázáno opouštět přístav, a to z toho prostého důvodu, že nemá prostředky na nákup uhlí nebo Červené pro pohon motorů.“

Následoval další výbuch téměř hysterického smíchu, který však záhy odezněl, a tvář osoby „X“ ochabla a nabyla podoby bledé poraženecké masky. „A teď, pokud mě laskavě omluvíte,“ dívala jsem se, jak vstává od stolu. „Musím se vrátit domů, propustit veškeré služebnictvo a říct své drahé polovičce, že žije s někým, kdo je úplně na mizině. A předpokládám, že potom se zliju, jak zákon káže.“

Pomalu jsem se vracela do redakce Novin, pevně jsem svírala účetní knihy a rozhlížela se po kolemjdoucích. Navzdory poslednímu vývoji v Sanorahu stále panovalo ovzduší normálnosti. Prodavači u stánků stále halasně nabízeli své zboží, kolportéři stále prodávali Zpravodaj a po hlavních ulicích stále přecházeli strážníci, všichni do jednoho v blažené nevědomosti o pohromě, která už zasáhla jejich dobře známý, pohodlný svět. Po návratu do své kanceláře jsem ignorovala všechny, kdo se domáhali mé pozornosti, zamkla jsem dveře a několik hodin jsem strávila mlčenlivým prohlížením štosu účetních knih. Čekalo mě krušné rozhodování a v záchvatu zbabělosti jsem usoudila, že je nejsem schopna učinit sama za sebe.

Bez ohledu na to, jak krátce jsme se znaly, paní Torcreeková se ukázala jako jedna z nejuvážlivějších a nejrozumnějších osob, jaké jsem kdy poznala. Její nedávné zkušenosti ji také obdařily pochopením a vhledem, které byly mým nejbližším kolegům z Aliance na míle vzdálené. Otec o korporátních finančních záležitostech ví více než kdokoli jiný, a tudíž mnohem lépe rozuměl důsledkům činu, který jsem nyní byla nucena zvažovat. Poté co oba přijali mé pozvání, vstoje a mlčky si vyslechli zprávy o nejnovějším vývoji. Paní Torcreeková stoicky nedala průchod žádnému překvapení a jen účastně pokrčila rameny. „Každého dřív nebo později potkají obtíže,“ konstatovala. „Taková je povaha současného světa.“

Otec zareagoval o poznání méně flegmaticky, stáhl si sako, vyhrnul rukávy a hodinu strávil horečným prohlížením účetních knih. „Ať při nás všech stojí Prorok,“ hlesl, hlasitě zaklapl poslední knihu, lokty se opřel o stůl a začal si mnout spánky. „Je to pravda. Kovoloď je v troskách.“

Chtěla bych vylíčit, že jsem okamžitě vstala s příhodně působivým prohlášením ohledně povinností tisku a práv obyvatelstva na informovanost, i co se týče těchto katastrofálních novinek. Ve skutečnosti jsem však dál seděla za stolem, civěla do otcovy vyděšené tváře a polekaným hláskem se zeptala: „Co mám dělat?“

Chvíli se na mě díval, dost dlouho na to, abych si s ohromením všimla slz, které se mu nalévaly v očích. „Kdysi…“ začal přiškrceným hlasem, potom se odmlčel, vytáhl kapesník a otřel si oči. Odkašlal si a pokračoval hlasem, který už pro něj byl typičtější. „Kdysi bych tě prosil, abys čekala, dala mi čas zpeněžit rodinné podíly. A určitě bys mi řekla spoustu ošklivých slov o mojí hamižnosti a sobectví, a možná bys měla pravdu. Teď…“ Položil ruku na účetní knihy a zavrtěl hlavou. „Teď na tom nezáleží. Pohroma tohoto rozsahu nás s sebou všechny strhne bez ohledu na opatření, která bych mohl podniknout. Je jedno, jestli to zveřejníš dnes nebo zítra, ale zveřejni to. Svět by měl vědět, k čemu se schyluje.“

„Váš otec má pravdu, slečno,“ řekla paní Torcreeková. „Lidi mají právo znát pravdu a vaší prací je jim ji sdělovat. Co byste tady jinak taky dělala?“

„Dobře,“ odpověděla jsem stále tichým a protivně slabým hlasem. Zhluboka jsem se nadechla, postavila se, oběma jim poděkovala za rady, otevřela jsem dveře a hlasitě svolala zasedání redakční rady.

Dalšího dne se na titulní stránce Voličských novin objevilo: „KOVOLOĎ ZBANKROTOVALA“, a to tím největším písmem, jaké snesla naše sazba. Článek pod titulkem obsahoval podrobné resumé – vypracované s pomocí mého otce – informací z účetních knih, které mi poskytla osoba „X“. Celý batalion aliančních dobrovolníků několik hodin vytvářel kopie účetních výkazů, které pak byly odeslány šéfredaktorovi Zpravodaje a všem dalším sanoražským periodikům. Jednou z mála dosud fungujících poštovních lodních linek byly kopie odeslány rovněž do každého většího přístavu v severním Mandinoru.

Ačkoli Voličské noviny nikdy neměly velký náklad, zárukou toho, že se toto konkrétní vydání dostane hned zkraje k tisícům čtenářů, byla jeho bezplatná distribuce. Naši prodejci si rychle vyžádali další výtisky a všechny tiskařské stroje, které jsme měli k dispozici, je záhy chrlily tak rychle, jak to jen bylo možné. Ještě toho dne večer se před všemi významnými sanoražskými bankami objevily dlouhé fronty vkladatelů, kteří si přáli vybrat své peněžní prostředky. Skutečnost, že banky vyhověly pouze prvním několika desítkám z nich, byla pro občany jasným důkazem toho, že tvrzení našich Novin se zakládala na pravdě. Původně spořádané šiky před vchody finančních institucí o svou spořádanost brzo přišly. Toto nebyli agitátoři a političtí buřiči, které korporace často přehlížely jako extremisty a rebely. Toto byli obyčejní lidé nejrůznějších živností a povolání, kteří zničehonic zjišťovali, že nikoli vlastním přičiněním najednou katastrofálně zchudli. Rozbíjela se okna, vyrážely se dveře a bankovní úředníci byli nuceni otvírat sejfy, které, jak se ukazovalo, byly z větší části prázdné.

Reakce Kovolodi byla rychlá, ale bohužel předvídatelná. Byl vyhlášen zákaz nočního vycházení, sanoražská posádka dostala rozkaz vyrazit do ulic a asistovat četnictvu s jejich vyklízením. Kovoloď se také dopustila zásadního přehmatu tím, že vyslala oddíl protektorátních vojáků zatknout moji maličkost a uzavřít redakci Novin. Uprchlíci, zburcovaní paní Torcreekovou, v okolních ulicích ihned velice ochotně pomohli s výstavbou barikád. Je mezi nimi řada odhodlaných a spolehlivých lidí včetně bývalých kontraktorů, zocelených četnými pobyty v arradsiánském Vnitrozemí. Jiné naopak vychovaly neblaze proslulé carvenportské slumy, a jsou tudíž zvyklí zacházet se zbraněmi. Spousta těchto lidí si buď dokázala vlastní zbraně podržet, nebo si po příjezdu svedla zakoupit náhradu. Díky paní Torcreekové a práci, kterou jsem pro ně vykonala já sama, byli všichni sjednocení v odhodlání nedopustit, abych padla do protektorátních rukou.

Velitel protektorátní jednotky, vyzbrojený mým zatykačem, v důsledku výše uvedeného narazil na několik opevněných ulic, ježících se zbraněmi, které třímali lidé dobře obeznámení s jejich používáním. Naše obranné síly navíc rozšířil nemalý počet dobrovolníků z řad sympatizantů Aliance práv voličů, ostřílených účastníků mnoha dřívějších protestů, kteří se pro tuto příležitost vyzbrojili holemi a hromadami vypáčených dlažebních kostek.

Protektorátní kapitán, pěkný rázný chlapík, přikázal svým mužům zachovat formaci a k naší největší barikádě se přiblížil na vlastní pěst. Hlasitě požádal o mé bezodkladné vydání a odříkal seznam obvinění. „Urážka na korporátní cti. Krádež syndikátního majetku. Spiknutí za účelem narušení veřejného pořádku…“ Tuto litanii mých přečinů náhle utnula Molly Pinsová, zmalovaná žena, s níž jsem se poprvé setkala v přístavu, která vystřelila z pistole a roztříštila dlažební kostku necelou píď od kapitánovy nohy.

„Vypadni, k‑a vodsaď, ty syndikátní ču‑u!“ doporučila mu slečna Pinsová za hlasitého výskotu dalších obránců. „A ty zk‑ný mátohy si vem s sebou, pokavaď je nechceš mít všechny na svědomí!“

Kapitán, už trochu pobledlý, štěkl nějaký rozkaz, na jehož základě si vojáci stáhli z ramen pušky, byť někteří zaváhali, když se svým hlasem do situace vložila paní Torcreeková. „Vždyť vám, hoši, za takovou smrt ani pořádně nezaplatí!“ zvolala z vrcholu barikády. „Vždyť vám vlastně neplatí vůbec!“

Vyhlédla jsem mezírkou v barikádě a všimla si, jak si několik vojáků vyměnilo nejisté pohledy a celá řada ostatních na kapitánův rozkaz jednoduše nezareagovala. Kromě seržantů to byli samí mladíčci, většinou osmnácti– nebo devatenáctiletí, odvedenci z odlehlých držav, naverbovaní před pouhými několika týdny, nebo dokonce dny. Většina z nich však po rozkazech od svých seržantů svědomitě popadla zbraň a bylo jasné, že šance vyhnout se násilnému konci této konfrontace rychle mizí. Rozhodně jsem netoužila vidět někoho kvůli sobě umírat.

„Zastavte to!“ zakřičela jsem a vydrápala se vedle paní Torcreekové.

„Co to děláte, slečno?“ zeptala se.

„Promiňte. Já tohle nemůžu dopustit.“

Otočila jsem se ke kapitánovi a zvedla ruce nad hlavu. S mrazivým uspokojením mě sledoval, jak otvírám ústa, abych kapitulovala, pak jsem ale uviděla, jak se zhroutil, když ho jeden z jeho mužů střelil do zad.

Možná tak tři vteřiny se nic nedělo. Kapitán krvácel na ulici. Voják, který ho střelil, strnule stál a z hlavně jeho pušky se linul kouř. Všichni ostatní vojáci ohromeně hleděli buď na něj, nebo na mrtvého kapitána. Potom pušku zvedl jeden ze seržantů a vojáka střelil do hlavy. Následně se všechno seběhlo velice rychle.

„K zemi!“ křikla Molly Pinsová a spolu s paní Torcreekovou mě strhly za barikádu, když se všude kolem nás rozburácela palba. K závratnému množství střílejících zbraní se přidalo praskání tříštícího se dřeva, protože kulky před námi končily v barikádě tvořené hromadami nábytku.

„Přestaňte pálit, u Prorokovejch koulí!“ zařvala paní Torcreeková hlasem natolik silným a autoritativním, že okolní uprchlíci v palbě opravdu ustali. „Vždyť bojují sami mezi sebou.“

Rychlý pohled nad barikádu mi její slova potvrdil. Protektorátní oddíl se rozpadl na dvě skupiny, ty od sebe rychle couvaly a do toho po sobě ještě stačily střílet a přitom zakopávaly o mrtvá těla svých druhů ve zbrani. V nastalém zmatku nebylo možné určit, které uskupení chová sympatie k naší věci, ačkoli jsem si všimla, že jedno je asi o dvě třetiny větší než to druhé. Také se zdálo, že v menší skupině je hned několik seržantů, kdežto v té větší nebyl ani jeden.

Po několika horečných minutách jsem získala dojem, že menší skupina utekla, zatímco zbytek zůstal a ukryl se v nedalekých dveřích a uličkách. Šest vojáků leželo na dlažbě, většina se nehýbala, dva sebou cukali a úpěli.

Krátce poté přeběhlíci vylezli z úkrytů, vedeni vychrtlým mladíkem s orlím nosem, hovořícím se širokým přízvukem typickým pro oblast kolem Marsh‑Woldu. „Nevyplácejí nás už několik týdnů,“ řekl. „Jíst jsme nedostali už několik dnů. A nejsme ani žádní dobrovolníci. Většina z nás byla povolána do zbraně jenom proto, že naši rodiče mají s Kovolodí smlouvu o pronájmu pozemku.“

Následně popsal všeobecnou nespokojenost mezi běžnými vojáky sanoražské posádky a poukázal na možnost, že by pro svou věc mohl získat vícero svých druhů.

„Pro jakou věc?“ zeptala jsem se, třebaže to byla otázka, kterou od té chvíle považuji za mimořádně pošetilou.

„Samozřejmě pro věc revoluce, slečno,“ odpověděl mi vyzáblý mladík. „Jste to přece vy, ne?“

KAPITOLA XVIII

HILEMORE

„Jsou v pořádku na pláních,“ řekla Zenida. „Pan Torcreek si myslí, že se za další tři dny dostanou k jezeru.“

„Tak brzo?“ zeptal se Hilemore ohromeně. O vzdálenostech, které je třeba na cestě urazit, si po prozkoumání map jižní Arradsie nedělal žádné iluze.

„Zběsile se ženoucí stádo ceratů zjevně dokáže uběhnout i sto mil za den,“ odpověděla. „Přijde mi to jako dost riskantní způsob cestování, ale tak už to prostě mají.“

Byli v jeho kajutě a Zenida teprve před chvíli vyšla z naplánovaného transu. Pokaždé když to udělala, Hilemore u ní seděl s obavami, že až se probudí, nebude mít co sdělovat. „Taky mi řekl, abych vám vyřídila, že jeho strýc už má o něco lepší náladu.“

„Tak aspoň něco.“

Hilemore vstal od stolu, přešel k oknu a zadíval se na klidnou hladinu venku. Kotvili u jižního břehu Horního Torquilu. Poněvadž při čekání na návrat příslušníků Dlouhých pušek Hilemore nechtěl sedět s rukama v klíně, jen tak z rozmaru se pustil do mapování tohoto vnitrozemského moře. Ukazovalo se, že mapy z dílny Mořského protektorátu i Korvantinského císařského námořnictva jsou v případě této oblasti ukrutně zastaralé a zoufale potřebují zrevidovat. Kromě toho posádku raději zaměstnával něčím jiným než natíráním trupu nebo dalším drhnutím podpalubních nádrží.

„Napadlo mě, že bych zítra v člunu zajela na břeh,“ řekla Zenida, když se vedle něj postavila u okna. „Akina už několik měsíců nevkročila na pevnou zem. Ani pro Varestijce není dobré ztrácet kontakt se zemí. Samozřejmě pokud mi dáte svolení.“

Hilemore si prohlížel břeh, který byl mnohem malebnější než mokřady obklopující řeku Quilam. Mezi mnoha zátokami a říčkami se vypínala řada malých skalnatých ostrovů porostlých stromy, ačkoli veškerou estetickou hodnotu zdejší krajiny relativizovalo to, co leží za ní. „Pokud chcete,“ řekl. „Pošlu s vámi pana Talmanta s doprovodem.“

„Co kdybyste jel se mnou vy? Dal byste si krátkou přestávku od všech těch map. Vím, že Akině by se to zamlouvalo.“

„Vždyť se mi jenom posmívá, když mi zrovna nenadává pirátskou hantýrkou.“

„Proto by se jí to líbilo. A mně taky.“

Hilemore se k ní otočil a na jejích rtech uviděl ostražitý, ale nezpochybnitelný úsměv. Hovořili spolu napůl varestijsky, napůl mandinorsky, což mezi čtyřma očima dělávali často, a to mu připomnělo, že ho už několik dní neoslovila „mořský bratře“. Ve varestijské kultuře mohla mít absence takové formálnosti mezi členy posádky významné důsledky. Při takové myšlence si ihned vzpomněl na Lewellu a odvrátil zrak.

Nemáš žádné závazky, připomněl si. Zrušené zásnuby jsou právě tímhle: neexistujícím závazkem.

„Já…“ začal, ale přitom ještě nevěděl, co jí odpoví, a potom se zarazil, když podlahou pod jeho nohama prochvěla výrazná vibrace. Doprovodilo ji hlasité kvílení, které jako by se linulo odněkud zpod lodi.

Zenidě věnoval poněkud rozpačitý pohled. „To je…?“

„To je Jack,“ řekla. „A domnívám se, že před něčím varuje.“

* * *

„Od přídě dvacet stupňů napravo, pane,“ řekl Talmant a podal Hilemorovi dalekohled, jen co se Zenidou přiběhl na můstek. „Ve vzdálenosti asi dvou mil. A další jsou vzadu, v podobné vzdálenosti. Vrchní strojník Bozware aktivoval pomocný motor a krvespal je v pohotovostním režimu. Zvedáme kotvy.“

Hilemore dalekohled namířil na moře dvě míle za přídí a na hladině Torquilu zahlédl dobře známé víření, které už nikdy nechtěl vidět. Rychlý pohled k zádi jeho nejhorší tušení jen potvrdil. Zelenokožci, a v mnohem větším počtu, než kolik jsme jich proti sobě měli v Zářezu.

„Skvělá práce, pane Talmante,“ prohlásil rychle, ale klidně, jakmile sklonil dalekohled. „Vzkažte vrchnímu strojníkovi, aby pomocný výkon zvýšil na jednu třetinu. Pane Scrimshine, vy buďte tak hodný a kormidlo otočte na západ.“ Stáhl si sadu klíčů, která mu visela na řetízku kolem krku, podal je Zenidě a potichu jí řekl: „Vezměte všechny flakony a dostavte se do strojovny. Vrchnímu strojníkovi řekněte, aby krvespal naplnil tak velkým množstvím produktu, kolik si myslí, že snese. Než ho zapálíte, vyčkejte na můj signál.“

Zenida se natáhla pro klíče a přitom mu sevřela ruku a chvíli ji podržela. „Dlužíte mi cestu na břeh,“ řekla, než rychle odešla z můstku.

„Vydejte pokyn k obsazení bojových pozic, pane Talmante,“ přikázal Hilemore, vytáhl revolver a zkontroloval válec. „Střelci k hrazení. Všechna děla nabít kartáči.“

Po téměř smrtelném střetu v Zářezu Steelfinovi poručil, aby dohlédl na přeměnu poloviny jejich běžných granátů v kartáčové střely. Odpáčily se z nich protipancéřové hlavice a na jejich místo se nasadily plechovky od jídla naplněné střelivem pro pušky a všemi kousky železa, které byli schopni na lodi najít. I když se nedalo očekávat, že taková munice bude stejně účinná jako originální kartáčové nálože z kovolodních zbrojovek, Hilemore předpokládal, že na přiměřeně krátkou vzdálenost se osvědčí.

Přecházel po lávce a dalekohledem klouzal mezi oběma blížícími se hejny Zelenokožců. Připadalo mu, že Bělokožcova neviditelná, ale nezpochybnitelná ruka svolala snad úplně všechny vodní Zelenokožce v Horním Torquilu. Možná proto jim trvalo tak dlouho, než se vrátili, přemítal. Sbírali síly, aby nás příště dostali.

„Přejdeme na plný pomocný výkon, pane Talmante,“ zavolal přes rameno, když Mimořádná nabrala přímý kurz, a dalekohledem zabloudil k západnímu obzoru, kde naštěstí žádné nepřátele neobjevil. Nakonec se vrátil na můstek, aby jejich pozici určil na mapovém stole. Rychle se blížili k místu, kde se Horní Torquil zužoval severně od Zářezu, což znamenalo, že se jejich celková rychlost sníží, když se střemhlav vrhnou do ranního přílivu. Toto zjištění v něm vyvolalo nepříjemné podezření, že takové načasování útoku nebude náhodné.

K Talmantovi prohodil: „Předejte pokyn do strojovny, aby zapálili krvespal.“

„Rozkaz, pane.“

Potom se Hilemore na můstku přešel postavit ke Scrimshinovi a vyhlédl z okna. Krvespal hned vzápětí naskočil a okamžitě se k nim začala blížit zvlněná voda úžiny, protože dosáhli rychlosti napřed třicet uzlů a potom ještě vyšší. „Čeká vás pěkně ošemetné manévrování, pane vrchní palubní lodníku,“ řekl Hilemore Scrimshinovi. „Ačkoli tak hrozné jako Šelf to nejspíš nebude. Myslíte, že to zvládnete?“

„Nic ve zlým, kapitáne,“ odpověděl Scrimshine. „Ale kdybych měl tuhle práci sám na téhle kocábce někomu svěřit, nikoho jinýho bych nenašel.“

Hilemore mu jeho názor nehodlal vyvracet, protože kormidelník měl nejspíš pravdu. „Trasu odsud znáte,“ řekl. „Projedete úžinou do Zářezu. V něm nečekejte na rozkazy a hned nás jím provezte.“

„Nepůjde to snadno,“ varoval ho Scrimshine. „Příliv bude touhle dobou docela urputnej. I když pojedem na krvespal.“

„Pokud to bude těžké pro nás, bude to těžké i pro Zelenokožce,“ opáčil Hilemore a měl se k odchodu. „Pane Talmante, máte na starost můstek. Pozici pana Scrimshina je třeba chránit za každou cenu. Pošlu vám na výpomoc dva střelce.“

Talmant zasalutoval a vytáhl revolver. „Jak si přejete, pane kapitáne.“

„Pane Steelfine!“ zavolal Hilemore, jen co slezl na palubu a zůstal stát, protože Ostrovanovo mohutné tělo se mu téměř okamžitě objevilo po boku. „Ze všech volných mužů vytvořte pracovní oddíl. Baterie z levoboku a pravoboku přesuňte na záď a připravte si zásobu kartáčů pro rychlé nabíjení.“

„Rozkaz, pane.“

Poručík odkráčel splnit pokyny a Hilemore se vydal na záď, odkud poslal dva muže na můstek a zbytek na pozice na palubní nástavbě. „Střílejte, až budou u hrazení,“ upozornil je, když začali šplhat nahoru.

U zadního hrazení pak namířil dalekohled na moře za zpěněnou brázdu za Mimořádnou a uviděl, jak se ve vzdálenosti dvou mil obě hejna Zelenokožců začínají sbližovat. „Jdou na dostřel, pane,“ ukázal vrchní dělostřelec záďové baterie. „Mohl bych po nich vypálit dávku granátů.“

Hilemore zavrtěl hlavou. „Jen bychom plýtvali prachem. Ten si nechte na kartáče.“

Převoz děl z levoboku a pravoboku na záď jim zabral čtvrt hodiny. Když skončili, v jednom šiku měli postavených pět třináctiliberních děl s předním nabíjením, a vedle každého se navíc tyčila hromádka dvaceti kartáčových střel.

„Až dojde na věc, nedbejte na přesnost,“ řekl dělostřelcům, kteří všichni do jednoho klečeli připraveni u svých zbraní. „Důležitější je teď frekvence palby. Nejoblíbenější lodí mého dědečka byla Nebojácná a rád se chlubil, že na ní sloužili ti nejlepší dělostřelci v dějinách protektorátu. Říkal, že pálila čtyři rány v těsném sledu. Vždy jsem sliboval, že jestli se mi naskytne příležitost, překonám ji. Tak ze mě, hoši, neudělejte lháře.“

„Rozkaz, pane!“ štěkl Steelfine a ostatní se k němu přidali s nadšením mužů, kteří čelí smrti a dychtí po jakémkoli zdroji povzbuzení. Skutečnost, že Hilemorův dědeček, legendární komodor Racksmith, nikdy nic takového neřekl, teď nebyla podstatná.

Mimořádná sebou trhla, když Scrimshine před rychle se blížícím Zářezem upravil směr a kormidlo natočil na střed přídě. Po dokončení obratu lodi znatelně poklesla rychlost, a jakmile motor začal zápolit s přílivem, rozšířila se za ní brázda. Hilemore odhadoval, že rychlost klesla nejméně o třetinu. Jak tomu bylo těsně před soubojem pokaždé, čas se zkřivil a agonie očekávání prodlužovala vteřiny na nekonečné minuty. Hilemore uslyšel, jak jeden z dělostřelců nahlas úlevou vydechl, když spatřil, jak se zvířená voda za brázdou začala zklidňovat.

„Ti parchanti to vzdávají,“ hlesl a trochu se mu svěsila ramena, ale hned se zase narovnal, když ho Steelfine ostře vyplísnil.

„Obávám se, že ti parchanti na to jdou chytře,“ řekl Hilemore poté, co si dalekohledem prohlédl hladinu. Zelenokožci se rozdělili, vytvořili dvě úzké skupiny a drželi se u okraje průlivu v místech s nejslabším prouděním. Byli už dostatečně blízko, aby viděl, že navíc proudění využívají ve svůj prospěch. Jeden Zelenokožec si razil cestu kupředu, čímž ostatním za sebou usnadňoval pohyb. Po několika minutách se stáhl dozadu a nechal se nahradit dalším. Opravdu to těm parchantům pálí, pomyslel si Hilemore.

Přímo do Zářezu vjeli krátce poté, načež Mimořádná zpomalila na obdobu třetinové pomocné rychlosti. Zelenokožci opět projevili svou bystrost, když se odlepili od břehů a vklouzli do brázdy za lodí. Poněvadž fregata fungovala jako vlnolam, zakrátko se dokázali přiblížit k zádi a vzdálenost k ní zkracovali v těsném hejnu, které se táhlo nejméně tři sta yardů daleko.

„Dostřel padesát yardů, pane,“ hlásil hlavní dělostřelec a Hilemore si všiml, jak se mu na odpalovací šňůrce jeho děla třese ruka.

„Vyčkejte na rozkaz,“ upozornil ho Hilemore a bez většího spěchu se přemístil na záď k zábradlí, kde zůstal stát s rukama sepjatýma za zády a s pohledem upřeným na stále se přibližující Zelenokožce. Počkal, až uviděl, jak se jim na šupinách leskne slunce, pak zavrtěl hlavou se zvláštním pocitem lítosti z toho, co bude každou chvíli následovat. Jaké pitomosti vás Bělokožec nutí dělat, pomyslel si, odvrátil se a kývl na Steelfina. „Postupná palba, pane první důstojníku. Z levoboku na pravobok. Střílejte, jakmile budete připraveni.“

Dělo nejdále od něj po levé straně vypálilo ještě dřív, než Steelfine dokřičel rozkaz. Zbylá čtyři v rychlém sledu následovala jeho příkladu. Hilemore se posunul doleva, aby posoudil dopad střely, zatímco dělostřelci se pustili do chvatného nabíjení. V pěně brázdy za Mimořádnou zahlédl rudou skvrnu, ale Zelenokožci se dál hbitě blížili. Další dávka v tom největším shluku draggů vyrazila pět totožných gejzírů a Hilemore s uspokojením sledoval, jak krátce poté do vody popadaly kusy zvířecích těl.

„Teď jste jich, hoši, dostali nejmíň dvanáct!“ zavolal na dělostřelce. „Jen tak dál!“

Nebyl si jistý, zda se obsluhám děl za dobu, kterou jim zabralo vyčerpání dvou třetin kartáčových střel, opravdu podařilo pálit frekvencí čtyři dávky za minutu, ale pokud ne, měly k tomu velmi blízko. Mimořádná za sebou po celé délce Zářezu zanechávala narůžovělou skvrnu. Mrtví a umírající Zelenokožci se v proudu převalovali a svíjeli, někteří stihli ještě plačtivě zaryčet, než definitivně sklouzli pod hladinu. Následně se žádný z nich nepřiblížil na méně než dvacet yardů od zádi a ti, kteří přežili, působili dojmem, že si další pronásledování rozmysleli, a za vzdalující se Mimořádnou se jen hemžili uprostřed proudu.

Děla vypálila ještě jednou, pak ale Hilemore vydal rozkaz k ukončení střelby, protože kartáč vypuštěný na příliš velkou vzdálenost nemívá velkou účinnost, a družstva dělostřelců se dala do vítězoslavného jásotu. „Dobrá práce, pane kapitáne,“ poznamenal Steelfine, zatímco si prohlíželi jatka za lodí.

„Vlastně ani ne, pane první důstojníku,“ odvětil Hilemore. „Zdá se, že jsme byli vypuzeni z Horního Torquilu, čímž se naše mise notně zkomplikovala. K setkání s příslušníky expedice budeme muset najít jiné místo…“

„Pane!“ Odmlčel se, když k němu přiběhl jeden ze střelců, které přidělil na můstek. Muž před ním zastavil a rychle zasalutoval. „Pan Talmant se nechává poroučet, pane. Žádá vás, abyste se dostavil na můstek.“ Muži poté mírně poklesla ramena a s tvrdým výrazem dodal: „Další jsou před námi, pane. Stovky těch šmejdů uzavírají druhý konec Zářezu.“

Nahnali nás do pasti, a já jsem na to skočil.

Hilemore za zády zaťal pěsti a snažil se na sobě nedat znát zlost a výčitky, které jím současně prochvívaly. Mimořádnou přikázal pohánět na poloviční výkon pomocného motoru a tato rychlost je, s ohledem na valící se přílivovou vlnu, udržovala v nehybné pozici asi půl míle od jižního ústí Zářezu. Spolu se Steelfinem a Zenidou stáli na přídi a prohlíželi si masu Zelenokožců, kteří zaplnili konec průlivu. Bylo jich tolik, až se zdálo, jako by tvořili pevnou organickou bariéru, příliš silnou na to, aby se jí s dostupnou municí mohli prostřílet.

„Mohli bychom počkat, až se změní směr proudění,“ navrhla Zenida. „Potom nastartujeme krvespal a vyrazíme proti nim.“

„To hejno nás lehce pohltí,“ namítl Hilemore.

„Mohli bychom opevnit nástavbu,“ řekl Steelfine. „Hermeticky uzavřít průlezy a přesunout děla na lávky.“ Ostrovan měl strnulou tvář, ale Hilemore v jeho očích jasně viděl, jak se věci mají – byl to zoufalý tah, ale lepší než nic. Jedna věc byla nasnadě: Nemohli tu jen tak stát a čekat, až jim dojde palivo.

„Dobře,“ řekl nakonec. „Vytvořte oddíly, které nanosí všechno, co by se dalo použít jako barikáda…“

Umlkl, když se z ústí Zářezu ozval jakýsi ryk, a otočil se právě včas, aby zahlédl, jak ze středu bariéry Zelenokožců vyrazil sloupec ohně. Draggové okamžitě ostře, poplašeně zaječeli a jejich šiky prorazil nějaký velký modrý tvar. Jack. A nepřestával oheň chrlit ani poté, co se mezi Zelenokožci vzepjal, moře proměnil v páru a okolní zmítající se draggy nechal uvařit. Potom, když plameny pohasly, se se svým mohutným tělem prohnul, vyzvedl ocas a spustil ho s takovou silou, že když zasáhl masu svíjejících se draggů, otřásla se celá loď.

„Vy běžte do strojovny,“ řekl Hilemore Zenidě, která už utíkala k příslušnému otvoru. „Krvespal na nejvyšší výkon!“ zavolal za ní, než se otočil ke Steelfinovi. „Vy nechte obsadit otočné dělo. Střílejte podle aktuálního směru.“

Hilemore uháněl k můstku a chvatně se na něj vyšplhal. Rozkaz, jejž se chystal vydat Scrimshinovi, se ukázal zbytečný, když sebou loď škubla kupředu a kormidelník natočil kolo, aby Mimořádnou namířil do otvoru, který Jack vyrazil v kordonu Zelenokožců.

„Myslel jsem, že ten hajzl je zbabělec,“ řekl, když se k němu Hilemore postavil.

„Dnes se zdá, že ne.“

Zatímco se hnali kupředu, opět se rozplápolaly plameny. Jack všude kolem sebe vypouštěl proudy ohně. Smrtelný ryk Zelenokožců dosáhl ohlušující úrovně, když Mimořádná vrazila do zbytku jejich zátarasu. Přes přední palubu probleskl oheň a Hilemora na okamžik oslepil. Kapitán zamrkal, otřel si oči a opět se podíval, co se děje. Jackova hlava se na levé straně vynořila se dvěma zmítajícími se Zelenokožci sevřenými v čelistech. Modrokožec skousl a trhl hlavou. Zelenokožci se rozletěli v explozi krve a cárů masa. Jack doširoka otevřel chřtán, a než vklouzl pod hladinu zapátrat po čerstvé kořisti, rudobíle se mu zableskly zuby dlouhé jako meče.

Plameny olízly boky Mimořádné, když vyjela z ústí Zářezu, ale poslední zoufalý pokus draggů znemožnit jí únik už nenapáchal téměř žádné škody. Na přední palubě se objevil pouze jeden Zelenokožec, spálený, zbídačený jedinec, který se dokázal vyplazit přes hrazení, aby se chvíli potácel a všemi směry chrlil oheň, ale zakrátko ho roztrhala na kusy kartáčová střela z otočného děla. Potom byli venku, a když se rozptýlil dým a cáry páry, před očima se jim objevil kýžený pohled na Dolní Torquil.

„Udržovat rychlost a směr,“ prohlásil Hilemore, než vyšel na lávku a otočil se k zádi. Viděl Jacka, jak stále napadá Zelenokožce, ale ti teď vzdorovali, desítky z nich vyskakovaly z vody, aby mu mohly hlavu zalít plameny, zatímco ostatní se mu přimykali ke smyčkám těla a zběsile se mu zahryzávaly do šupin. Mohutný Modrokožec ryčel bolestí a zlostí a svými plameny sice sežehl šest Zelenokožců, když otřásl svým obřím tělem, ale z moře se vynořovali další a další. Během chvilky jimi byl Jack pokrytý a drželi se ho jako pijavice. Tíha tolika těl ho nesmlouvavě stahovala pod vodu, třebaže se bil a kousal a své protivníky sežehával až do samého konce.

Hilemore zavřel oči, když Jackova hlava v mračnu páry zmizela pod hladinou a jeho poslední řev pozřelo moře ztmavlé krví draggů.

„Hlášení z hlídkového koše, pane kapitáne,“ zavolal Talmant z můstku. „Další Zelenokožci na východě.“

Hilemore odtrhl pohled ze scény Jackova konce a namířil dalekohled na východní obzor. Hejno Zelenokožců bylo stále poměrně daleko, dělily je od nich ještě nejméně čtyři míle, ale bylo větší než hejna, s nimiž se už setkali, a rychle se blížilo. Všichni vodní Zelenokožci v Torquilech, pomyslel si Hilemore a vrátil se na můstek. Porážka není zvláště příjemný pocit, ale kdyby ji popíral, stal by se pouhou parodií kapitána.

„Pane Scrimshine,“ řekl, „nasměrujte Mimořádnou na jih. Opustíme Torquily.“

KAPITOLA XIX

LIZANNE

„Už chápu, jak tohle místo přišlo ke svému jménu,“ poznamenala Tekela, když zatáhla za ovládací páku a nechala Světlušku vystoupat do mračen, pod nimiž jim vysoká věž Highwallu zmizela z dohledu.

Rod Okanasů rozhodl, že si své sídlo vystaví v kráteru dávno vyhaslé sopky. Úzký vrchol čněl z moře do výšky přes dvě stě stop. Celý jižní svah působil dojmem, že ho buď obrousily živly, nebo byl záměrně odstraněný a nahrazený stěnou z hladké žuly. Do úpatí stěny byla vsazena mohutná železná vrata, kterými podle všeho připlouvaly a odplouvaly lodi. Než se uzavřel mračný příkrov, Lizanne si pomocí dalekohledu prohlédla shluk budov v kráteru. Tu největší by s velkou pravděpodobností označila za kasárna, užší, ale vyšší stavbu naproti považovala spíše za rodové sídlo.

V kráteru nezaznamenala ani náznak znepokojení, nic nenasvědčovalo tomu, že by je dole někdo spatřil. Tekele při příletu poručila držet se tak vysoko, jak to jen bude možné, a co nejvíc využít příznivě husté oblačné clony. Navíc přilétávaly v dosti pokročilou hodinu a zahlédnout je v houstnoucím soumraku mělo být ještě těžší, zvláště v případě hlídek, které byly zvyklé nepřátele očekávat spíše z moře.

„Ten ostrov tři míle na západ,“ řekla Lizanne a ukázala na pás moře, který se objevil ve škvíře mezi mračny. „Na přistání je příhodně plochý. Vyčkej pak…“

„…do zítřejšího úsvitu a pak tě vyzvednu,“ dokončila za ni Tekela. „Já vím.“

„Zamiř na sever,“ řekla Lizanne, neboť usoudila, že směrem od nejpravděpodobnější přístupové cesty z moře bude stát nejméně hlídek. „A teď až do setmění jen kruž.“

S příchodem noci oblačný příkrov prořídl a vysoká sopka ve svitu dvou měsíců vrhala na moře dlouhý třpytivý stín. „Jsi si jistá, že je to nejlepší nápad?“ zeptala se Tekela už poněkolikáté. „Bude to dost ošemetný let.“

Lizanne vstala ze sedadla a dřepla si k otevřenému otvoru v podlaze gondoly. „V tvé schopnosti mám plnou důvěru,“ odpověděla a natáhla si postroj. Sestával ze silné, pevně sešité kůže, z níž nad Lizanninými rameny vybíhaly dva přídavné popruhy, spojené ocelovým kruhem. Jakmile si postroj připnula, sáhla po dvacetiyardové smyčce ocelového lana. Jeden jeho konec byl opatřený běžným očkem, druhý tvořilo něco, co Jermajah narychlo vyrobil těsně před jejich odletem. Tento nástroj připnula k ocelovému kruhu postroje, pak se vyklonila ven a druhý konec připevnila k půlkruhu na spodní straně gondoly.

„Hotovo,“ řekla Tekele, spustila nohy do otvoru a Pavoukem si vpíchla velkou dávku Zelené.

„Vypínám motor,“ hlásila Tekela, uzavřela klapku a pevněji se chopila hlavní řídicí páky. „A klesáme.“

V okamžiku, kdy Tekela aerostat navedla do prudkého klesání, Lizanne vyskočila z gondoly a na odvíjejícím se laně se vmžiku nechala větrem strhnout dozadu. Jakmile se lano protáhlo do maximální délky, Zelená utlumila prudké škubnutí, ale Lizanne i tak ucítila, jak jí náhlé zbrzdění pohybu namáhá obratle. Když se zhoupla za ostře klesající Světluškou, lano odřelo kryt motoru a bylo by poškodilo vrtule, kdyby prozíravě nevypnuly motor.

Aerostat se ještě asi třicet vteřin řítil dolů, než Tekela zatáhla za řídicí páku a Světlušku zastavila tak, že ji zvedla dozadu. Lizanne pokračovala ve střemhlavém letu na lanu, které se napínalo a pod gondolou s ní uhánělo téměř největší možnou rychlostí. Highwall se před ní vynořil, když se přiblížila k vrcholu zhoupnutí a od opevněného okraje kráteru ji nedělilo víc než padesát yardů.

Lizanne natáhla ruku a zmáčkla pojistku na Jermajahově háku, čímž se od lana odpoutala. Setrvačnost ji přenesla jak přes okraj kráteru, tak přes zídku za ním. Za letu zahlédla pouze jednoho muže na hlídce, jehož tvář nakrátko ozářil přísvit zápalky, kterou si připaloval doutníček, aniž měl sebemenší tušení, co se nad ním právě odehrává.

Přistála na střeše kasáren, vyrazila z ní několik tašek a poté sklouzla až na samý její okraj. Otočila se a zachytila se okapu, z něhož zůstala viset ve strnulém tichu. Uslyšela několik zvýšených hlasů a rychlý dusot těžkých bot na dlažebních kostkách, k němuž bezpochyby zavdala příčinu kaskáda padajících tašek. Zelenou vylepšenýma ušima zaslechla většinu následné konverzace.

„To by mohli být zase holubi…“

„Na to těch tašek spadlo trochu moc. Radši se půjdu podívat.“

„Řekneme mu o tom?“

„Ne, do prdele…“

Lizanne počkala, až kroky kožených bot odeznějí, a poté se vytáhla zpátky na střechu. Vypínala se nad ní zídka, kterou přeletěla při pádu, a věděla, že má jen chvilku, než na ni vyleze onen svědomitý voják a spustí poplach. Kasárna od rezidence Okanasových dělilo asi dvacet stop volného prostoru, relativně snadná vzdálenost pro Krvožehnanou se Zelenou v žilách, ale pro zdárný skok by se potřebovala rozběhnout, což by mělo za následek další shozené tašky. Lizanne se proto rozhodla pro kratší skok na stěnu kráteru vypínající se za kasárnami. Byl to drsný útes s řadou úchytů pro ruce i nohy, kterých ochotně využila k rychlému přesunu do stínů dole.

Jakmile se ocitla na zemi, okamžitě přeběhla k rodovému sídlu, kde během chvilky zmizela ve skrytu zadního traktu. Jelikož nikdo nestrhl povyk, domnívala se, že pozornosti zvídavého hlídače zdárně unikla.

Při bedlivém pohledu na zadní část rezidence si všimla světel v přízemních oknech a naprosté tmy ve vyšších patrech. Informací o tomto místě měla minimum a to málo se dozvěděla od hrstky námořníků a uprchlíků jen mírně obeznámených s varestijskými vodami. Highwall navštívil pouze jeden z nich, bývalý lodník z Modrolovce, který byl nedávno naverbován do milicí madam Hakugenové, ale ani on se nedostal až do těchto závratných výšin. „Je to pěkně podezíravá partička, slečno,“ prozradil jí tento muž. „Námořníky z přístavu si tam bloumat nenechávaj. I když kolujou zvěsti, že v horní části tý hory jsou ukrytý všelijaký poklady.“

Lizanne se samozřejmě dnes v noci o poklady nezajímala. Chtěla získat pouze několik map a dokumentů, které, jak jí napovídaly dřívější zkušenosti, s největší pravděpodobností nalezne v prvním patře. Rezidence byla téměř identickou kopií nadprůměrně velkého mandinorského venkovského sídla toho typu, jaké si kupovali výše postavení příslušníci korporátní řídící vrstvy toužící uniknout z puchu a hluku městského života. Už několikrát se jí naskytla možnost na taková místa se vloupat, a tak věděla, že pracovna se obvykle nachází na odpočívadle v prvním patře, hned naproti schodišti. Rychle identifikovala příslušné okno, přiskočila ke zdi a vrhla se vzhůru. Díky Zelené měla jistotu, že se zachytí parapetu i ve výšce dvanácti stop nad zemí. Vysoukala se na něj a s vděčností zjistila, že okno je opatřené pouze jednoduchou západkou, která se dá snadno otevřít po vpíchnutí pouhé kapky Černé. Zbytek Černé využila k vytažení okna, do nějž se pak rychle vhoupla. Vylepšeným zrakem se rozhlédla po místnosti. Po několikavteřinovém zírání na smetáky, vědra a celou řadu mopů si uvědomila, že při výběru vchodu nakonec šťastnou ruku neměla.

Vycházíš ze cviku, vytkla si a přikročila ke dveřím komory, aby na ně přitiskla ucho. Z dolního patra k ní doléhalo slabé mumlání dvou nebo tří mužských hlasů. Nedokázala rozlišit jednotlivá slova, ale ta byla pronášena nenuceným tónem, v němž nezaznívala ani stopa naléhavosti. Zjistila, že dveře nejsou zamčené, opatrně je otevřela a uviděla prázdnou podestu a dvě řady schodů, jednu vedoucí nahoru, druhou dolů. Protože naproti komoře uviděla další dveře, vykradla se ven a v přikrčení se k nim vydala tak, že před došlápnutím vyzkoušela nohou každé prkno podlahy. Druhé dveře byly zajištěné těžkým dvojitým zapuštěným zámkem se značkou Alebondských komodit, což naznačovalo, že se za nimi mohlo nacházet něco drahocenného. Po další dávce Černé a opatrném prozkoumání a posouzení dveří se dostala dovnitř, načež za sebou opatrně zavřela.

Místnost tonula ve tmě a okna byla opatřená okenicemi, takže Lizanne i se Zelenou v žilách chvíli trvalo, než si ověřila, že tentokrát pracovnu už opravdu našla, byť to ve skutečnosti byla spíše knihovna s částí zasvěcenou mapám. Stěny od podlahy po strop lemovaly regály s knihami a kolem ústředního mapového stolu bylo rozestavěno několik stojanů s dalšími mapovými listy a nákresy.

Nakonec to s tím cvikem nebude tak hrozné, dopřála si mírný kompliment cestou ke stolu. Pod silným sklem se na něm rozprostírala ta největší úplná mapa arradsiánského kontinentu, na jakou kdy padla pohledem. Podle skvrn, kterými byly zasaženy okraje papíru, byla několik desítek let stará, ale zároveň se zdála být pozoruhodně přesná, byť tedy s významnými úpravami. Kolem celého pobřeží do ní byly sevřeným varestijským písmem vepsány poznámky, jež se tu a tam vyskytovaly i v převážně prázdném Vnitrozemí. Lizanne nicméně s velkým zájmem pohlédla ke Křišťálovému jezeru, kde se popisky měnily ve zběsilou změť.

„Mňááááu?“

Lizanne trhla pohledem pod stůl, kde uviděla, jak na ni z přítmí mrká pár zelených očí. Kočka vyklouzla ze stínů, otírala se jí o nohy a švihala ocasem. Lizanne jí nevěnovala pozornost a vrátila se k mapě, aby si bedlivě prohlédla mračno čmáranic kolem jezera. Varestijsky mluvila plynule, ale psané podobě této řeči rozuměla o dost méně. Tento text byl navíc zvláštní v tom, že se v něm mísilo obrázkové a hláskové písmo a rychlý překlad nebyl vůbec snadný.

„Proud se tady stává… vírem,“ mumlala si a prstem poklepávala na popisek vedle řádky kulatých šipek. Označený byl několika křížovými klikyháky, o nichž věděla, že jsou obdobou mandinorského vykřičníku.

Kočka ještě jednou tklivě zamňoukala a potom zapředla, když ji hlavou dloubla do lýtka. Protože Lizanne zvíře chtěla utišit, sehnula se, zvedla je do náruče a pak je hladila, zatímco si dál prohlížela mapu. Ačkoli byla poměrně velká, vyobrazení Křišťálového jezera stále nebylo dostatečně detailní, aby se na něm dalo identifikovat nějaké přesné místo. Lizanne odhadovala, že shluk šipek leží asi šedesát mil jižně od vodopádu, který jezero napájel, a nejméně tři míle od břehu, ale pochybovala, že by takové údaje Clayovi a jeho kontraktorům stačily k přesnému určení víru.

Od mapy odstoupila a pozornost upřela na stojany, které ji obklopovaly. Kočku donesla k tomu nejbližšímu a chundelaté stvoření šimrala pod bradou tak dlouho, až začalo vrnět. Na stojanu se skvělo podrobné vědecké zpodobnění jezera, honosící se znakem Konsolidované výzkumné společnosti. Byly na něm zobrazeny a různými barvami rozlišeny měnící se hloubky a zelenou barvou také zvýrazněna místa pravděpodobné koncentrace „aktivity draggů“, ale mapa sama nenabízela žádná vodítka ohledně umístění toho, čím byl tak posedlý zesnulý patriarcha rodu Okanasů.

Lizanne postupně obešla všechny stojany a zjistila, že na všech spočívají detailní mapy různých oblastí Křišťálového jezera. Nakonec narazila na mapu, na níž byla podrobně zachycena oblast zavíjejících se proudů. Šipky představující vír byly nakresleny s větší pečlivostí, některé černou barvou, jiné červenou a často je doplňovala varestijská obdoba otazníku. Nejvíc však Lizanne zaujalo velké „X“ uprostřed víru. Zápis vedle něj byl nezvyklý tím, že nebyl napsaný ve varestijštině, ale čímsi, co připomínalo plynulou eleganci dalcijštiny. Starobylé dalcijštiny, usoudila Lizanne, když se rozpomněla, co jí Clay vyprávěl ohledně původní legendy vztahující se k pokladu na Křišťálovém jezeře. Toto písmo neznala, proto ho nedokázala přeložit, ale byla si jistá, že kdyby se jí to podařilo, stálo by zde: „Nádoba zázraku, nespoutaná zemí ani mořem, spočinuvší s drahocenným pokladem pod stříbřitými vlnami.“

„Jsem upřímně přesvědčená,“ pronesla Lizanne a pevně kočku objala, „že jsem asi našla to, pro co jsem si přišla.“

Kočka se jí v náručí zavrtěla v náhlém rozrušení. Lizanne zaregistrovala letmý pohyb, který jí přitáhl pohled k nedaleké knihovně, na níž uviděla ležet další kočku. Na rozdíl od šedě mourovatého zvířete v jejím náručí byla tato kočka černá a o dost větší. Podle bílých zubů, které na Lizanne cenila, když prskala, bylo zjevné, že po pohlazení touží mnohem méně.

„Tohle nedělej,“ řekla Lizanne a poplácala po hlavě kočku v náručí. „Vidíš? Jsem hodná.“

Na černou kočku však očividně žádný dojem neudělala. Ta stále hlasitěji syčela a přikrčila se ke skoku. Mourovaté stvoření v Lizannině náručí vyděšeně zavrčelo a vyškublo se jí ze sevření. Pronásledováno svým hbitým tmavším druhem, zaběhlo do temných zákoutí knihovny. Záhy se ozvaly rány padajících knih a nábytku převraceného zvířaty, která se při své honičce navíc hlasitě rozvřeštěla. Podle zvýšených hlasů zdola bylo zřejmé, že jejich počínání neuniklo sluchu lidských obyvatel domu.

Lizanne škubla pohledem k mapě na stojanu a během několika vteřin svýma trénovanýma očima vstřebala každý její detail. Jakmile uslyšela, že v zámku chrastí klíče, přeběhla k nejbližšímu oknu. Vpíchla si Černou, okno rozbila a vyrazila okenice. Ven proskočila právě ve chvíli, kdy se rozletěly dveře do knihovny. Za zády jí třeskla rána z revolveru, ale to už se řítila do prostoru, ač ještě zaslechla strohou výtku: „Nestřílej, ty osle! Potřebuju ji živou!“

Lizanne přistála v růžových keřích na zahrádce rezidence. Jen co se z nich vymanila, aniž si všímala bolesti, kterou jí způsobovaly trny, doplnila si zásobu Zelené a rozběhla se ke schodišti vytesanému do stěny okolního kráteru. Jakmile na něj vyskákala, shora se snesl jakýsi muž, přistál přímo před ní, ohnal se po ní pažbou karabiny a potom najednou zjistil, že se řítí vzduchem, když ho Lizanne odrazila ostrou vlnou Černé. Kráter dole ozářila světla. Pochodně a lucerny zapalované za doprovodu hlasitých výkřiků a rozkazů. Ve změti hlasů byl nejhlasitější ten, který řval: „Morvo! Pojď sem nahoru, ty děvko líná.“

Pěkný chaos, vyčinila si Lizanne, když se přiblížila k vrcholu schodiště. Příště všechny kočky hned uškrtím.

Jakmile dospěla k zídce u okraje kráteru, vyrazila proti ní pětičlenná skupina stráží v těsném shluku a s propletenýma rukama a také s nadějí, že je taková formace uchrání. Byli na omylu. Lizanne jim pomocí Černé podrazila nohy a poslala je tváří napřed do zídky. Potom otřesenou pětici přeskočila, přistála na okraji hradby a zůstala stát, aby odhadla vzdálenost k dole se tříštícím vlnám. Čekal ji nejdelší skok, o jaký se kdy pokusí, ale mohla by ho přežít, kdyby využila dostatečného množství Zelené v žilách a pomoci Černé, která před ní při pádu rozdělí vodu.

Lizanne skočila. Zaujala dokonalou polohu s rovnýma nohama a napjatými špičkami, rozpínala ruce, potom přenesla váhu dopředu, sepjala ruce…

Z plic jí vyrazil veškerý dech, když jí hruď sevřela neviditelná pěst, která ji na okamžik podržela ve vzduchu a potom stáhla dozadu. Náraz se Lizanne podařilo zmírnit Černou, kterou pod sebe vyslala v prudkém pulzu těsně předtím, než se střetla s dlážděným povrchem nádvoří před vchodem do rezidence. Po dopadu se překulila a trhla sebou do strany, načež jí vlna horkého vzduchu prozradila, že se jen těsně vyhnula zášlehu Červené. Rychle se otočila a ucukla, přejela pohledem nádvoří, aby lokalizovala útočníka, a všimla si přihlížejícího kordonu Varestijců. Všichni měli v ruce zbraň a mnoho z přítomných nebylo ani řádně oblečených, protože právě chvatně vyskočili z postele. Nalézt místního Krvožehnaného nebylo pro Lizanne nic obtížného. Byla to žena se šarlatovým šátkem na hlavě, vysoká a štíhlá, a stála stranou od ostatních. Na hrudi měla založené ruce a hlavu nakláněla způsobem, jenž Lizanne přivedl na mysl obrázek kočky, která právě dokončila nějaký důležitý úkol. Náladu jí to rozhodně nezlepšilo.

Do ženiny tváře vyslala sevřenou vlnu Černé, kterou následovala vlna namířená na její hruď, a když před nimi Krvožehnaná uhnula, Lizanne s uspokojením sledovala, jak síla rány její protivnici roztočila do neúhledné piruety. Žena vztekle vyjekla, s působivou mrštností vyskočila kolmo vzhůru a vyslala pod sebe proud Červené. Byla to nedůsledná reakce a Lizanne se jí s pomocí Zelené snadno vyhnula výskokem do výšky asi dvaceti stop, odkud ženu srazila na dlažbu dalším proudem Černé. Potom vytáhla oba své revolvery, na ležící ženě přistála, namířila ji jednu ze zbraní na čelo a druhou si vzala na mušku okolostojící Varestijce.

Všichni před ní za kovového cvakání kohoutů a nabíjených komor pozvedli vlastní zbraně. Třímali směsici karabin a pistolí a tu a tam byl někdo vyzbrojený i brokovnicí. Lizanne okamžitě pochopila, že tolika projektilům se prakticky nemá šanci vyhnout, a s ohledem na výrazy sebevědomého očekávání ve tvářích Varestijců bylo jasné, že to vědí i oni.

„Zabte ji, jestli chcete,“ řekl jeden z těchto lidí, vousatý rozložitý chlapík, který z kordonu vystoupil s pistolí s dlouhou hlavní. Ženu na dlažbě zpražil nevraživým pohledem a ta mu odpověděla dotčeným úšklebkem. „Moje neteř nikdy nic pořádného nedokázala,“ pronesl, zatímco si zasouval pistoli do pouzdra. „Takže byste mi ve skutečnosti prokázala velkou laskavost.“

Lizanne se naposledy rozhlédla po kruhu ozbrojených mužů a žen a potom pomalu zvedla ruce s oběma revolvery. „Jmenuji se Lizanne Lethridgová…“ začala.

„Á, sama slečna Krvavá?“ přerušil ji vousáč a ve zjevném ohromení zvedl obočí. Úžas z něj však téměř okamžitě vyprchal a propukl v smích, k němuž se záhy přidali všichni jeho krajané. Jejich pobavení se začalo rozléhat celým kráterem. „Vlastně jsem si myslel, že byste to mohla být vy,“ dodal, jakmile smích utichl, a pokývl hlavou ve zdráhavém výrazu úcty. „Alzar Okanas, správce Highwallu. A než nechám vaši ničemnou kůži vyvěsit u nás na útesu, velice rád bych se od vás dozvěděl, co tady pohledáváte.“

Lizanne mu odpověděla vlídným přikývnutím, usmála se, aby ho na okamžik rozptýlila, a potom spustila revolver ve své pravé ruce a stiskla na Pavoukovi čtvrté tlačítko. Alzar Okanas zaklel a vyrazil k ní, ale to už se hroutila na zem a nechávala Modrou, aby jí zaplavila žíly a stáhla ji do toho nejhlubšího transu.

KAPITOLA XX

CLAY

„Díky Prorokovi za to,“ zaúpěl Skaggerhill, když sklouzl ze hřbetu samice cerata, na níž putoval. Zvíře okamžitě odklusalo k hloučku svých druhů a Vykrvovač si začal mnout namožený týl. „Počítám, že ještě jedna takováhle míle a bylo by po mně.“

„Myslím, že jsme dost blízko na to, abychom zbytek cesty ušli pěšky,“ vzhlédl od mapy poručík Sigoral. „Jen něco lehce přes dvanáct mil východním směrem a měli bychom být u západního břehu jezera.“

Clay se naklonil dopředu a dozadu, aby ulevil svým bolavým svalům, a upřel pohled na tmavnoucí modř oblohy, kterou narušoval jen bledý srpek Nelfie, vycházející nad východním obzorem. „Je dost pozdě,“ řekl. „Trochu si dáchnem. Jestli nikdo nic nenamítá, hlídky budem držet ve stejným pořadí jako včera.“

Od chvíle, kdy na sebe vzal vůdcovské břemeno, ujímal se rovněž popůlnočních hlídek, které byly obecně považovány za ty nejméně lákavé, což byl přístup, který prosazoval i jeho strýc během pátrání po Bělokožci. Nebyl si jistý, zda je absence jakýchkoli námitek důsledkem přijetí jeho vůdcovství, nebo výrazem touhy po nepřerušovaném spánku.

„Předtím bych tady oheň určitě nerozdělával,“ řekl o něco později Braddon, když přihazoval hrst klacíků do malého, ale čilého ohně, plápolajícího uprostřed tábora. „Přilákal by k sobě desítky Zkažených.“ Odmlčel se a prohlédl si okolní pláně, trávu slabě ševelící pod hvězdnou oblohou. „Teď tu na míle daleko není jediná stopa po jejich přítomnosti. Na pláních žilo šest různých kmenů, o kterých jsme teda věděli.“

„Všichni se zdejchli bojovat v Bělákově válce,“ řekl Clay. „Ti, co ještě nejsou mrtví.“

„Člověka napadá,“ přidal se Skaggerhill, „jestli vůbec mají ponětí, za co bojujou. Nebo jestli v týhle věci mají nějaký slovo.“

„Ti, co slouží draggovi, se svého slova vzdávají,“ řekl Kazatel a přerušením svého typického mlčení vyvolal jako obvykle značné pozdvižení.

„Omluvte mou nevědomost,“ pronesl Sigoral, „ale předpovídal něco z těchto věcí Prorok? Jeho spisy jsou v císařství už dlouho zakázané.“

„Pokoušel se svět varovat před tím, co má přijít,“ odpověděl Kazatel. „I když ho poslouchal málokdo.“

„Já četl všechna Prorokova díla, a to nejednou,“ řekl Braddon. „Ale nevzpomínám si na nic, co by se současnému dění jakkoli přibližovalo.“

Kazatel na Braddona upřel jasný pohled toho druhu, jaký u něj Clay naposledy viděl při jejich poslední návštěvě u Křišťálového jezera. „Tak to jste je měl číst do větší hloubky, kapitáne,“ odtušil střelec tlumeným, soustředěným hlasem. „Protože tohle všechno tam je. Konečně na nás dolehla Dřina a není nás snad celkem sedm?“

Braddon na to nic neřekl, což vedlo k tomu, že se ozvala Loriabeth: „Co má tohle s čímkoli co do činění?“

„Sedm kajícníků,“ řekl Braddon. „Prorok tvrdil, že až během Dřiny povstanou síly temnoty, postaví se jim Sedm kajícníků.“

„Sedm spravedlivých kajícníků,“ upřesnil Kazatel o něco silnějším hlasem. „Vybraných z velkého zástupu hříšníků, aby povstali proti pustošivé vlně.“ Odmlčel se, a byť hleděl kamsi do prázdna, třpytily se mu oči. „Teď to vidím. Ačkoli jsem se před tím mnoho let skrýval. Ačkoli jsem odpadl od církve a hledal smrt ve Vnitrozemí. Ačkoli jsem se vyžíval v zabíjení draggů a Zkažených a tímto vyžíváním jsem si pošpinil duši, neustále mě pronásledovala pravda Prorokova slova, až do této chvíle, kdy si mě nakonec našla.“

Vstal, zvedl ruce, rozpažil a doširoka roztáhl prsty. „Pomodlíte se se mnou, bratři a sestry?“ zeptal se se sklopenou hlavou. „Poděkujme Prorokovi za jeho vedení a požádejme o jeho požehnání při práci, kterou ještě musíme vykonat.“

Loriabeth si s Clayem a svým otcem vyměnila krátký pohled, potom vstala a opovržlivě vyšpulila ret. „Na to ti seru,“ pronesla vyčerpaně a zamířila ke své stočené přikrývce.

„Momentíček, sestřenko,“ zavolal za ní Clay a přiměl ji, třebaže s jistým zdráháním, aby se zastavila. Sám se postavil a šel sevřít Kazatelovu nataženou ruku. Střelec ji stiskl se vší dychtivostí muže přidržujícího se trosek na rozbouřeném moři. „Děkuji ti, bratře,“ vydechl se stále sklopenou hlavou.

„No, a proč vlastně ne?“ zeptal se Clay, postupně na všechny pohlédl a sám natáhl ruku. „Řek bych, že zanedlouho budem potřebovat všechnu pomoc, kterou můžem získat.“

Za ruku ho vzala Kriz, ačkoli s poněkud nechápavým úsměvem. Braddon přišel sevřít Kazatelovu volnou ruku a sám svou druhou ruku podal Skaggerhillovi, který se jí chopil po krátkém zaváhání.

„Poručíku?“ nadhodila Kriz a podala ruku Sigoralovi.

Korvantinec se zamračil ve skleslé odevzdanosti, a když jí ruku sevřel, šeptem poznamenal: „Za tohle by vás v říši pověsili.“ Otočil se a s velkým očekáváním natáhl ruku k Loriabeth. Té ve tváři stále pohrávalo znechucení, ale úšklebek z ní už zmizel.

„Máma se těmhle nesmyslům vždycky vyhýbala,“ založila si ruce na hrudi. „A já taky.“

„Prosím, Lori,“ řekl Braddon. „Je to jen na vteřinku.“

Loriabeth zvedla tvář k obloze a ve studeném nočním vzduchu se jí mírně zamžil dech, když potichu zaklela. „Ledaže mu to nezabere celou noc,“ utrousila a nakonec se rukama propojila se Sigoralem a Skaggerhillem, čímž uzavřela kruh.

„Místo Prorokova posledního odpočinku nám není dodnes známé,“ řekl Kazatel a pozvedl tvář, v níž mu oči zářily stále stejným přesvědčením. „Protože takové bylo jeho přání. ‚Nezpodobňujte mne žádnými modlami,‘ řekl. ‚Mým chrámem a mým odkazem jsou má slova.‘ Prorok nenabízel žádné falešné sliby, žádné prázdné lži, že ti, kdo se budou řídit jeho slovy, dojdou věčného života v jiném světě nebo bohatství v tom našem. Jeho sdělení bylo prosté: Přichází Dřina. A už je tady. O Sedmi kajícnících řekl toto: ‚Až budou bouřné, z Dřiny zrozené vichry dout nejsilněji, až budou plameny šlehat do závratné výšky, až bude křik zatracených trhat uši, poté povstane Sedm spravedlivých kajícníků. Budou dlouho putovat a hodně toho vytrpí, ale budou to oni, kdo zdusí plameny a utiší křik, ačkoli za to všichni zaplatí.‘“

„Tak to je povzbudivý,“ podotkla Loriabeth.

„My jsme ta Sedma!“ zvolal Kazatel a Clay slabě sykl, když mu ještě silněji sevřel ruku. „Spojená cílem a nyní spojená i vírou. Vím, že Prorok žehná našemu úsilí.“ Ještě jednou sklopil zrak a dodal: „Poslouchejte slova Prorokova.“

„Poslouchejte slova Prorokova,“ zopakoval Braddon a Clay a ostatní udělali totéž.

V tichosti tam ještě nějakou dobu stáli a v tichém usebrání se nepřestávali držet za ruce, když tu se odněkud z potemnělé pláně ozval pronikavý řev dragga.

„Do prdele!“ Loriabeth vytáhla oba revolvery a vrhla se na zem. Kruh se porušil, zbraní se chopili i všichni ostatní a přikrčili se. „Na Zeleňáka to znělo krapet pištivě,“ dodala.

„Tohle jsou Zeleňáci z plání,“ upozornil ji Skaggerhill a na brokovnici odtáhl kohoutky. „Jsou trochu menší než ti pralesní, ale zároveň o dost chytřejší. Pohybujou se v hejnech po nejmíň šesti kusech a loví v noci. Nejspíš zachytili pach ceratů, na kterejch jsme sem přijeli. Půjdou po mladejch.“

„A co když ne?“ zeptal se Clay.

Skaggerhill si povzdechl a sáhl po svém tlumoku. Postavil si ho před sebe a položil na něj brokovnici. „Tak potom nás čeká pěkně dlouhá noc.“

* * *

Buď měli velké štěstí, nebo opravdu nebyli terčem zájmu Zelenokožců, ale za celou úzkostnou noc se vůči nim nijak neprojevili. Clay nakonec nařídil, aby se znovu začali střídat na hlídce, a všem se do úsvitu podařilo několik hodin prospat. Na cestu se vydali po krátké snídani, sestávající z přídělu konzervovaného námořnického proviantu, který zapili poněkud větším přídělem kávy, než bylo obvyklé, aby se snáze vypořádali s přetrvávající únavou. Ve dvou pak museli nést Krizin aparát, mohutné zařízení omotané celtou a zavěšené mezi dvěma tyčemi. Clay byl zrovna na řadě s jeho vláčením, když narazili na tělo mladého cerata.

Kolem prázdné dutiny v jeho břiše a řady zranění, kterými měl posetou kůži, bzučely nenasytné roje much. „Jak jsem říkal,“ poznamenal Skaggerhill, „šli po mladejch.“

„Máme tady i jednoho mrtvého Zeleňáka,“ řekl Braddon a ukázal do dlouhé trávy opodál. „Vypadá to, že mu něco prorazilo hlavu. Tipuju, že se na něm pomstila máma od toho cerata.“

„Chcete zastavit a vykrvit ho?“ zeptal se Skaggerhill. „Nebude to trvat dlouho.“

„Ne,“ odpověděl Clay. Zamručel, a než se opět vydal na cestu, upravil si na ramenou obě tyče. „Od jezera nás dělí už jen pár mil a máme slušnou zásobu Zelený.“

Křišťálové jezero se před nimi objevilo krátce po poledni, když pláně znenadání začaly v mírném svahu klesat k břehu, táhnoucímu se do daleka oběma směry. Vodní plocha byla stejně modrá a klamně lákavá, jak si ji Clay pamatoval, a na této zeměpisné šířce i široká natolik, že nedohlédli k pralesu na východním břehu.

„Budeme potřebovat další člun,“ řekl Braddon. „Nebo nejmíň vor.“

„Napřed potřebujem mít určitou představu, kde máme pátrat,“ řekl Clay, když společně se Sigoralem uložil na zem aparát. „Dneska v noci se v transu spojím se slečnou Leth–“

Vlna strachu ho zasáhla jako rána na solar, srazila ho na kolena a zpoza zaťatých zubů se mu vydral bolestný řev, když mu hlavu zaplavily cizí myšlenky: Obrovské množství zdola spatřených vodních Zelenokožců, rozvířené usazeniny, Jackovo mohutné srdce prudce bušící úlekem a jeho tklivý a varovný ryk.

„Clayi?“ Po boku měl svého strýce, který ho pevně svíral, zatímco se křečovitě zmítal, a v myšlenkách Jacka toužícího po útěše.

PŘESTAŇ!

Clay rozkaz protlačil Jackovým vyděšeným blábolením a sáhl do středu jeho mysli, aby rozdrtil ty nejhorší z jeho obav. Jack se zklidnil, jeho obrovské tělo ustalo v zoufalém svíjení, když se pokoušel ukrýt v mračnu zvířených usazenin. Clay však Jacka ještě jednou přinutil zvednout zrak, protože si všiml, že hejno Zelenokožců mu proplulo nad hlavou. Zelení draggové se o kousek dál shlukli na hladině, kde vytvořili jakousi bariéru. Clay Jacka otočil, uviděl, jak směrem k nim proráží hladinu úzký trup Mimořádné a jak za ním slábne brázda, když zvolna zastavila. Jackův neuvěřitelný sluch prostupovalo hromadné cvakání čelistí a štěbetání Zelenokožců před přídí Mimořádné a při své citlivosti podobnou kakofonii registroval i od dalšího hejna vzadu. Podle rozléhajících se ozvěn byl schopný rovněž vyvodit, že se nacházejí v úzkém průlivu.

Nechali se uvěznit v Zářezu, uvědomil si Clay. Vsadím se, že kapitán je kvůli tomu pěkně nasranej.

Jackův pohled namířil na svíjející se smyčku bariéry Zelenokožců, která už měla sílu několika yardů a stále se rozrůstala o další připlouvající draggy. Je čas se pustit do boje, Jacku, řekl Clay Modrokožci, což v draggovi okamžitě probudilo dřívější obavy. Clay se ho opět pokusil zklidnit, ale tentokrát se zděšení zarazit nedalo. Promiň, dodal Clay. V srdci se mu mísily výčitky a odevzdanost. Ale na tohle potřebuju Jacka Poslední pohled.

Zanořil se hluboko do Modrokožcových vzpomínek, přitáhl dohromady všechny ošklivé pozůstatky Jackova života a vytvořil z nich ošklivý míč tepající násilím. Svinul se do klubíčka a snažil se ubránit návalu nevolnosti z krvežíznivosti, na niž narazil. Probírat se přelévající se masou zabíjení a šílenství v něm vyvolávalo dojem, jako by nořil ruce do koryta v márnici. Ale nakonec to, co hledal, našel, ono stále živé jádro, které bývalo Jackem Posledním pohledem. Bylo to něco tmavého, zbaveného větší části svého bytí, ale stále lpějícího na vší oné užitečné nenávisti.

Vidíš je? zeptal se ho Clay a Modrokožcův pohled opět soustředil na Zelenokožce. Nejsou to draggové, jsou to lidi. Vzal obrázek jednoho Zelenokožce a přetvořil ho, zmenšil mu ocas a povytáhl končetiny, hlavu spíše než do podoby kopí vymodeloval jako kouli. V Jackovi se při takové podívané ještě prohloubil hlad a potom vykvetl ještě více, když Clay přetvořený obrázek Zelenokožce rozšířil na jeho bratry. Během několika vteřin se to, co bylo ještě před chvilkou masou draggů, přetvořilo na masu mužů a Jack už nepotřeboval žádné další pobízení.

Sdílené vědomí se začalo rozpadat, když Jack vyrazil vzhůru mezi Zelenokožce a z chřtánu mu vyrazily plameny. Clay cítil, jak se zmítá, když se před ním začal odvíjet kaleidoskop hrůz, když jeden muž za druhým končili sežehnutí nebo roztrhaní na krvavé cáry, ač to ve skutečnosti žádní muži nebyli. Jack takovou extázi pomstychtivosti nezažil ani ve svých nejhorších chvílích. Jeho mysl se z ní radovala, jako by to bylo vyvrcholení jeho úsilí zbavit moře veškerých lidí.

Clay si neurčitě uvědomoval, jak ho míjí Mimořádná, ale Jack byl příliš zaneprázdněný svou hostinou, aby lodi věnoval větší pozornost. Brzo však ve své zuřivosti začal cítit záblesky bolesti a Clayovi začaly po jeho vlastním těle klouzat ruce, protože cítil, jak mu Zelenokožci trhají kůži. Začal se dusit a lapal po dechu, když ho svou vahou stahovali dolů. Zelenokožci si přes jeho šupiny probourávali cestu k masu pod nimi, zatímco jejich plameny olizovaly Jackovy oči. Clay zaúpěl, protože se do moře rozlévalo stále větší množství Modrokožcovy krve a z jeho mysli se stával vzdálený, svraštělý pozůstatek její dřívější podoby.

Promiň, Jacku. Myšlenku za Modrokožcem vyslal, když se mu v hlubinách zamihotala mysl, na poslední vteřinu jasně zaplanula a potom umřela. Je mi to moc líto.

* * *

Probudil se až příští den ráno, zamrkal, aby se zbavil neostrého vidění, a uviděl, že na něj shlíží celý hlouček tváří s ustaranými výrazy. „Říkala jsem vám, že neumírá,“ pronesla Loriabeth a dloubla do žeber Sigorala.

„Horečka je pryč,“ řekla Kriz, sehnutá a s rukou přitisknutou na Clayově čele. „Chvíli mě vaše teplota trochu znepokojovala.“

Clay zavrtěl hlavou a uvědomil si, že si posledních několik hodin vybavuje pouze velice nezřetelně. Věděl, že se mu zdály hrozné sny, ale také vnímal, jaké měl štěstí, když mu neuvázly v paměti.

„Co to bylo?“ zeptala se Kriz. „Už se vám to někdy stalo?“

„Jack umřel,“ řekl Clay a postavil se. „Loď na nás v Torquilech už nečeká. Musíme si k ní najít jinou cestu.“

Odbyl jejich pomocné ruce a upřel pohled k jezeru. V hlavě se mu nepřestávala odvíjet Jackova smrt a s každým opakováním mu sevřela žaludek odpornou křečí výčitek svědomí. „Strejda má pravdu,“ řekl. „Potřebujeme vor. Je nejvyšší čas najít nějaký stromy.“

Výroba dostatečně velkého voru jim zabrala dva celé dny, přičemž většinu času strávili získáváním nezbytného dřeva ze stromů na západním břehu jezera, kde jich však nerostlo nijak velké množství. Kriz dohlížela na konstrukci, zatímco Skaggerhill a Sigoral odváděli hlavní část fyzické práce, neboť se stavbou vodních dopravních prostředků měli ze všech přítomných největší zkušenosti. Když skončili, měli k dispozici čtvercovou plošinu o šířce zhruba dvanácti stop, vybavenou čtyřmi vesly pro manévrování. Přenesli ji na břeh ke zkoušce a ověřili si, že se nejenže udrží na hladině, ale unese i Krizin těžký aparát.

„Teď už jen potřebujeme místo, kde budeme pátrat,“ řekl Braddon.

Clay té noci vypil Modrou a upadl do transu, kde s velkou úlevou nalezl čekající Lizanne, ačkoli ho překvapilo, že její obvykle úhledné víry nahradil divoký chaos.

Nemám mnoho času, řekla mu úsečnými a naléhavými myšlenkovými slovy. Nate.

Jeden z vírů k němu ostře zamířil a rozvinul se do něčeho, co zprvu vypadalo jako matoucí, neurčitě kruhová změť narychlo psaného textu. Souřadnice, dodala a s netypickou nemotorností mu do mysli vtiskla soustavu čísel.

Au! ohradil se Clay, protože takový vpád v jeho myšlenkovém prostředí vyvolal vlnu mírné bolesti. Co…?

Nemám čas.

Zmizela a nechala ho stát omráčeného na prašných pláních Nelfie.

* * *

„Pět mil severním směrem podél břehu,“ řekl Sigoral poté, co souřadnice zanesl do mapy. „A potom necelé tři míle od něj.“

„Tři míle je hodně,“ namítl Skaggerhill. „Zvlášť v jezeře, co se jenom hemží Zeleňákama.“

„Nedá se nic dělat,“ řekl Clay. „Vydáme se tam jen ve dne, vždycky jen na pár hodin. Já a poručík budeme doprovázet každou výpravu.“ Natáhl si tlumok a šel uchopit jedno z lan, které dosud přidržovalo vor u břehu. „Nejlepší bude tenhle krám táhnout, dokud je ještě světlo.“

K určenému úseku břehu se dostali uprostřed odpoledne a vor ještě chvíli vlekli, dokud Sigoral nepotvrdil, že jsou na správném místě.

„Nechcete počkat na zítřek?“ zeptal se Clay Kriz, když si začala chystat dýchací přístroj.

„Šeřit se zatím jen tak nebude,“ odpověděla, připevnila hadici k pumpě a druhý konec přichytila k přilbě, kterou hodlala mít nasazenou pod vodou.

„Připadá mi to dost jednoduchý,“ pokračoval Clay. „Třeba bych moh…“

„Jednoduché to není,“ přerušila ho. „A ne, nemohl byste.“

Vor od břehu odrazili o chviličku později. Clay a Sigoral se napili Zelené a chopili se vesel, aby měli jistotu rychlého postupu, a Braddon s Kazatelem zatím bedlivě sledovali okolní vodu. Kriz sevřela kormidlo a s pohledem na Sigoralův kompas je naváděla ke kýženému místu. Po asi čtvrthodinovém veslování je vor přestal poslouchat a Clay si všiml, že hladina jezera je mnohem živější než u břehu.

„Myslím, že je to ono,“ řekl Sigoral. „Ta mapa, co jste nakreslil, v okolí cíle upozorňovala na kruhový proud.“

Ujeli ještě krátkou vzdálenost, dokud se voda opět nezklidnila. Na břehu si zhotovili provizorní kotvu, když nasbírali co nejvíc balvanů, zabalili je do plachtoviny a tu ovázali lanem. Clay je teď shodil do vody a vor pomalu zastavil.

„Hloubka sto třicet pět stop,“ hlásil Sigoral poté, co se podíval na značky nakreslené na kotevní lano.

Kriz přikývla, upravila na svém zařízení ventil a natáhla si kožený pás osázený několika olověnými závažími. „Zelená a Černá,“ řekl Clay a podal jí dva flakony. „Všechno to teď vypijte.“ Když tak učinila, vsunul jí do horní kapsy blůzy flakon Modré. „Jen pro jistotu,“ řekl.

Kriz se posadila na okraj voru a Clay připravil přilbu. I když mu v žilách kolovala Zelená, stále to byl těžký předmět, který s výpomocí vrchního strojníka Bozwara vyrobila z plátu starého kotlového plechu. Ten ukuli do dvou polokoulí a snýtovali, do jedné strany pak vyřezali otvor a hermeticky ho osadili skleněným průzorem.

„Jestli uvidíte nějaký Zeleňáky, hned se vynořte,“ nabádal Kriz, která odpověděla netrpělivým přikývnutím a pobídla ho, aby pokračoval. Clay jí přilbu umístil na hlavu a usadil na límec z vycpané kůže, který jí obkružoval krk, poté přešel k pumpě. Bylo to jednoduché ruční zařízení, k němuž by se hodil motor, ale před odjezdem z Mimořádné ho neměli čas vyrábět. Kriz však došla k závěru, že požadované množství vzduchu snadno obstará i Krvožehnaný s dostatečnou dávkou Zelené v žilách.

Clay si dorovnal hladinu Zelené a uchopil rukojeť pumpy. Páka, k níž byla připevněna, se ihned proměnila v šmouhu. Sigoral ke Kriz přistoupil, aby jí kolem pasu uvázal lano, ta se poté několikrát nadechla, vklouzla do vody a okamžitě začala klesat v mračnu bublin. Clay nepřestával pumpovat rukojetí a nespouštěl z očí úsek zvířené vody, do něhož Sigoral uvolňoval lano.

„A je to,“ řekl s lanem stále sevřeným v ruce. „Je na dně.“

Minuty odtikávaly protivně pomalu. Clay u pumpy ani na okamžik nepolevil, očima sledoval bubliny, jak se vzdalují od voru a jak přes jeho hranu mizí stále větší část vzduchové hadice. Tohle byl špatnej nápad. Tato slova se mu v hlavě zopakovala při každém škubnutí rukojeti, přičemž sílící jistotu v něm přiživovaly jeho stále nezhojené výčitky z Jackovy smrti. Tohle byl špatnej nápad. Tohle byl…

„Dvě škubnutí,“ řekl Sigoral, když se mu lano zacukalo v rukou. „Jde zpátky nahoru.“

Kriz na vzduch stoupala jakoby celou věčnost a na hladinu se nakonec vynořila několik yardů od voru. Sigoral s Braddonem si ji přitáhli blíž a poté jí sundali přilbu. Kriz visela na hraně voru, ztěžka dýchala, ale potem orosenou tvář měla zardělou vzrušením. „Našla jsem to,“ řekla Clayovi a ukázala na jezero. „Sto yardů tamhletím směrem.“

„Žádní Zeleňáci?“ zeptal se.

Kriz se rozesmála a zavrtěla hlavou. „Ani jeden.“ Zvedla ruce a Clay se Sigoralem ji vytáhli na vor. „Pojďme na to,“ kývla k veslům.

„Už je dost pozdě,“ opáčil Braddon a s přimhouřenýma očima se rozhlédl po obloze. „Radši počkáme do zítřka.“

„Víc než hodinku to trvat nebude,“ trvala na svém Kriz. „Měli bychom využít příležitost, dokud nablízku nejsou žádní draggové.“ Střetla se s Clayovým pohledem a v očích se jí okamžitě objevila naléhavá prosba. „Jsme tak blízko,“ dodala svou vlastní řečí.

„O tomhle rozhoduje kapitán,“ prohodil Braddon ke Clayovi neutrálním tónem, ačkoli Clay ve strýcových očích zaregistroval i jistou úskočnost.

„Kriz má pravdu,“ řekl Clay a touha mít tento riskantní podnik z krku v něm přehlušila veškerou opatrnost. „Čím víc dní tady strávíme, tím pravděpodobnějc Zeleňáci zachytí náš pach.“ Vstal, aby se chopil svého vesla, a Sigoralovi pokynul, aby udělal totéž. „Pojďme na to.“

* * *

Její další ponor byl mnohem delší, dlouhý natolik, že Clay u pumpy vyčerpal plnou dávku Zelené a musel se nechat vystřídat Sigoralem. Rostoucí znepokojení v něm posiloval fakt, že téměř nebyl schopen nahlédnout pod hladinu jezera. Ani to mu však nezabránilo v tom, aby stál na okraji voru a dál upřeně hleděl do hlubin.

„Už je tam déle než hodinu,“ poznamenal jeho strýc s kapesními hodinkami v ruce. „Myslím, že za chvíli se začne stmívat.“

Clay žádné další přesvědčování nepotřeboval. „Přivolám ji zpátky,“ prohlásil, sáhl po lanu a dvakrát za ně prudce zatahal. Čekal, cítil, jak se mu lano v ruce trochu kroutí, ale neochablo. Potichu zaklel a znovu zatahal, ale přestal s tím, když Kazatel pronesl jediné lakonické slovo: „Zeleňák.“

Braddon si okamžitě přitiskl pušku k rameni a šel se postavit vedle klečícího Kazatele. Střelec mířil jižním směrem do prostoru, kde Clay viděl pouze prázdnou hladinu. Už dávno však pochopil, že Kazatelovým očím může plně důvěřovat.

„Kolik jich je?“ zeptal se.

„Jen ten jeden. Lehce přes sto yardů od nás.“

„Těch tady bude víc,“ utrousil Braddon a puškou soustředěně pohyboval zleva doprava.

Clay ještě jednou zatahal za lano a potom ustoupil, když pozbylo veškerého napětí. „Do prdele!“ Začal ho vytahovat, bleskově po něm klouzal rukama, až z vody vyskočil jeho roztřepený konec.

„Pane Torcreeku,“ řekl Sigoral a kývl k něčemu ve vzdálenosti zhruba dvaceti yardů. Clay si všiml, že tam hladinu proráží obrovská masa bublin. Hned vzápětí se jako dlouhý had začala kroutit a svíjet vzduchová hadice. Clay i ji začal okamžitě vytahovat, a ještě než se dostala z vody, věděl, že bude přeťatá.

„Usekli ji,“ řekl jeho strýc. Přistoupil ke Clayovi a položil mu ruku na rameno. Slova soucitu, která se mu chystal vyjádřit, však zanikla v třeskotu Kazatelovy pušky. Clay se otočil a stačil zahlédnout, jak hladinu ve vzdálenosti padesáti yardů jižním směrem pročísl dlouhý ocas. Ve vodě zahlédl bílé a červené záblesky.

„Ta už to má za sebou, Clayi,“ řekl Braddon a sevřel mu rameno.

Clay znovu upřel pohled na vodu a zkoumavě se zadíval do hlubin. Ne… Modrá, dal jsem jí Modrou. Sáhl po flakonu ve své brašničce, přiložil si ji ke rtům a potom se zarazil, když se mu v hlavě vynořil zvláštní obraz… Zelenokožci, celé hejno Zelenokožců plující mlhavými hlubinami, pokřivené a neurčité obrysy, jako by je viděl přes poškrábané sklo…

Výjev to byl jasný a reálný jako kterýkoli trans v minulosti, možná ještě jasnější a reálnější panikou, která ho doprovázela. Pohlédl na flakon ve své ruce a všiml si, že je stále plný. Já s ní byl v transu, uvědomil si a na okamžik strnul ohromením. Nic jsem nevypil, a přesto jsem byl v transu.

„Musíme pryč,“ zatřásl s ním Braddon, zatímco vedle nich opět zaburácela Kazatelova puška. „Ty a poručík se chopte vesel, já a Kazatel je budeme odrážet…“

Clay ho ale neposlouchal. Skopl si boty, vysoukal se z pláště a vypil plný flakon Zelené, Červené a Černé. „Ne!“ zakřičel jeho strýc a sáhl po něm, ale to už Clay skákal z voru, mizel ve vodě a zajížděl hluboko pod hladinu.

KAPITOLA XXI

SIRUS

Podobně jako řadu starších korvantinských měst i přístav Sairvek kdysi obklopovala obranná hradba, která však už dávno přestala být používána v důsledku růstu městské aglomerace a sjednocování říše. V labyrintu ulic a domů byla stále patrná jako nepravidelný půlkruh vinoucí se od pobřeží odlehlými předměstími, ale dny, kdy na ní hlídkovali vojáci, byly už dávno pryč. Ochraně města nyní nejvíc napomáhala svými opevněnými vrátnicemi, jež sloužily jako četnické stanice a zároveň kasárna pro císařské vojáky. Před dvěma nocemi Sirus přístav přelétával na Katariasově hřbetě a zjistil, že těchto malých pevností je celkem dvanáct. Kdyby je současně eliminovali, otevřela by se jim volná cesta k dobytí města.

Pro úvodní útok si vybral hlavně Zkažené a bývalé Ostrovany, neboť měli vyvinutější cit pro kradmý postup, jehož bylo u takového úkolu třeba. Všechny oddíly byly malé, tvořilo je vždy pouze deset bojovníků, ale při operaci této povahy veškerou číselnou nevýhodu vyvažoval moment překvapení. Červenokožci je vysadili na různých místech v okolní krajině za bezměsíčné noci, kterou Sirus zvolil pro ještě lepší utajení. Rozhodl se, že jeden oddíl sám povede, což vyvolalo obavy u člověka, od kterého by to nečekal.

„S kým budu večeřet, když se necháte zabít?“ zeptala se Catheline, jejíž lehkovážný tón poněkud oslabovaly záblesky nefalšovaných obav, kterých si všiml v jejích rudočerných očích.

„Operace bude dynamická,“ odpověděl. „Vyžaduje rychlou adaptaci. Osobní zkušenosti s panujícími podmínkami…“

„Ach, nebuďte nudný,“ vyčinila mu a kolem ramen si pevněji přitáhla šál. Její vystupování se od chvíle, kdy ji před Melkorinem ztrestal Bělokožec, téměř nezměnilo, ačkoli z ní vyprchalo nutkání se Sirusovi jakkoli svěřovat. „Nepouštějte se do žádných neuvážených hrdinských kousků,“ dodala, přikročila k němu a vtiskla mu na tvář polibek. Na jeho šupinaté kůži působily její rty měkce a teple. „Potřebujeme našeho pana generála.“

Během přesunu k městu se vyhýbali silnicím i označeným stezkám, pohybovali se stabilním klusem ve volné formaci. Jakmile se před nimi objevila světla nejodlehlejší západní čtvrti, Sirus vydal pokyn, aby zastavili. Veilmist je upozornila, že jde o jednu z nejzámožnějších oblastí, což znamenalo, že po setmění na ulicích nebude mnoho lidí a možná ani hlídek korvantinského četnictva.

Hlášení, vyzval ostatní jednotky, zatímco si svýma bystrýma nelidskýma očima prohlížel široké udržované třídy, lemované kvetoucími třešněmi a akáciemi. Kromě světel v oknech nikde nebylo ani stopy po lidské přítomnosti. Všechny jednotky hlásily hladký přesun, vymykal se pouze oddíl Lesního kopí, který musel zlikvidovat farmáře, jenž si vybral tu nejnevhodnější dobu k návštěvě latríny.

Že by tohle všechno byla past? ptal se kmenový válečník, když se s ostatními podělil o svůj pohled na úzké, ale prázdné ulice mnohem chudší čtvrti v severní části města. Musejí přece vědět, co se stalo v Melkorinu.

Spíš vyhlásili zákaz vycházení, odpověděl Sirus. A s největší pravděpodobností platí už od chvíle, kdy Korvus padl do rukou vzbouřenců.

Takže místní posádka bude na stráži.

Ale proti svým vlastním lidem, ne proti nám. Čím hlouběji budeme zacházet, tím pravděpodobněji budeme narážet na patroly. Držte se střech, zabíjejte všechny členy hlídek. Jinak postupujte podle původního plánu.

Se svým oddílem opět vyrazil na cestu, a jakmile vstoupili do prvních ulic, přidali do kroku a potom vyšplhali na zeď jednoho z větších domů, aby mohli pokračovat po střechách. Zkažené ruce byly pro šplhání výtečně uzpůsobené, drápy na nich dostatečně tvrdé, aby se zarývaly do zdiva, a svaly jejich přetvořených končetin vetřelce bez obtíží dostávaly do výšek. Vzdálenost k cíli Sirusův oddíl urazil za necelých deset minut, ke konci za plynulých skoků z jedné střechy na druhou. Když botami s rachotem seslali do ulice nějakou tu tašku, v podkrovích se rozsvěcovala okna, ale než z nich vyhlédly zvídavé oči, bývali už dávno pryč.

S prvním mužem na hlídce se výsadek setkal, až když se před ním objevila vrátnice. Byl to mladý, ale znuděně se tvářící rekrut, pohrávající si se zadními mířidly na pušce. Seděl na střeše krámku naproti vrátnici a Sirus si všiml jak jeho neupravené uniformy, tak neprofesionální lhostejnosti vůči bezprostřednímu okolí. Jeden Zkažený Ostrovan mladíkovi proklál týl šipkou ze své krátké kuše a Sirus se přitom rozhlížel, jestli se v okolí nenacházejí další hlídky. Dvou mužů si všiml přímo na střeše vrátnice, ale ulice a okolní střechy se už zdály čisté.

Ten, kdo má tohle místo na starost, si zaslouží postavit před vojenský soud, usoudil a vyslal svůj oddíl splnit plánovaný úkol.

Jeho dva střelci opodál zaujali pozici a namířili pušky na strážné na střeše vrátnice, zatímco on sám se zbytkem oddílu sešplhal do jedné potemnělé uličky. Na okamžik zastavil, aby svým mužům dopřál čas připravit si střelivo, ujistil se, že ostatní jednotky jsou na svých místech, potom škrtl zápalkou a dotkl se jí rozbušky granátu ve své ruce.

Oba střelci vypálili a současně vyrazili na ulici. Sirus vzhlédl a ujistil se, že oba strážci spadli z parapetu. Když byli dostatečně blízko, odhodil granát. Dým z rozbušky opsal elegantní oblouk a proletěl úzkou dělovou střílnou v horním patře vrátnice. Totéž udělal i zbytek oddílu s výjimkou muže, který běžel dopředu, aby svůj granát uložil u těžkých dveří budovy. Několik následných explozí ulici okamžitě zahalilo příkrovem prachu a kouře. Sirus jím prohnal své lidi, společně přeskočili zbytek dveří a vtrhli do vrátnice.

Po Sirusově levé ruce z točitého schodiště sklopýtal korvantinský seržant s rukama přitisknutýma k zakrvácené tváři, který poté padl mrtev k zemi, když mu jedna z domorodých bojovnic proklála záda hrotem své válečné palice. Ostatní vojáci v přízemí byli usmrceni podobně rychle, všichni do jednoho příliš ohromení, aby se zmohli na kloudný odpor. Sirus v čele svého oddílu vyrazil do schodů, zapálil další granát a mrštil ho před sebe. Na schodišti se přikrčili, vyčkali na výbuch, a když přišel, vyrazili do nastalých jatek, aby dobili případné přeživší. Tento postup opakovali, dokud se nedostali na střechu, kde našli oba hlídače zastřelené kulkou do čela. Celá zteč netrvala ani deset minut.

Sirus prověřil situaci u ostatních oddílů a zjistil, že zaznamenali podobné úspěchy s výjimkou jednoho, který měl tu smůlu, že se v přístavní vrátnici střetl s agentkou Krevního Kádru. Dotyčná měla zjevně spoustu zkušeností, protože se hbitě vypořádala se třemi Zkaženými, jimž v rychlém sledu rozdrtila lebky, a zbytek upálila. Navzdory tomuto vývoji Sirus celý útok považoval za úspěšně dokončený, jelikož agentka jim před svým útěkem prokázala laskavost tím, že zapálila celou vrátnici.

Hotovo, sdělil Catheline, která vzdálený přístav sledovala z paluby Zhoubného vlivu. Pošlete je.

Vidíte, pane velkomaršále, pronesla, když do všech stran rozptýlila své myšlenky, aby obsáhla i Morradinovu mysl. Takhle se to má dělat.

Morradinovu temnou, žárlivou reakci odstrčila, aby se se Sirusem podělila o nový obraz, kterým se jí plnila mysl, pohled na jejich kompletní kontingent Červenokožců vzlétajících z palub jejich flotily, každý se Zelenokožci v pařátech. Ušetří přístav i doky, řekla. Tak jak jste si to přál. Víc lodí opravdu potřebujeme.

* * *

Veilmist propočítala pečlivě koordinovanou posloupnost, v níž se budou zapalovat ohně. Sirus sice vyjádřil pochyby o schopnosti draggů držet se tak složitého plánu, ale Catheline ho ujistila, že v tom potíž nevidí. Přesto si všiml, že několik hodin v tichosti komunikovala s Bělokožcem, než nakonec se Sirusovou válečnou taktikou souhlasila. Něco ode mě potřeboval… slova, za něž byla potrestána, se Sirusovi přehrávala v hlavě, když sledoval, jak se proplétá kolem předních nohou mohutného dravce a jak oba při dotyku svých myslí téměř nedýchají.

Draggové ve skutečnosti stanovený rozvrh úzkostlivě dodrželi. Napřed zapálili tržní náměstí u doků a pak domy na východě a na západě. Už se nezopakoval mohutný, nekontrolovatelný požár, který sežehl Melkorin. Ohně nyní přes město postupovaly od jihu na sever v neúprosné řadě, před níž prchalo veškeré městské obyvatelstvo. Ulice se ucpávaly lidmi, někteří svírali plné náruče narychlo posbíraných osobních věcí, jiní před sebou postrkávali ječící děti. Ti, kdo se pokusili utéct na východ nebo na západ, čelili útokům hejn Zelenokožců a byli nuceni vytvořit nekoordinovanou hordu, jež se s příchodem rána začínala neuspořádaně šinout po hlavní silnici celé oblasti. Tato cesta vedla do mělkého říčního údolí na severu, kde už čekal maršál Morradin se sedmdesáti tisíci Zkažených. Koncem dne započaly první proměny.

Ve městě propuklo několik sporadických střetů, když se zbytky sairvecké posádky pustily do několika zoufalých protiútoků, které však neměly dlouhého trvání. Jakmile požár dospěl k hlavnímu náměstí uprostřed města, na scéně se opět objevila agentka Krevního Kádru. Představila se působivou přehlídkou svých Krvožehnaných schopností, která si vyžádala smrt asi tuctu Zkažených a několika Zelenokožců. Její udatné vzepětí však skončilo v okamžiku, kdy se z nebe snesl Katarias a vychrlil na ni proud ohně, po němž na dlažbě náměstí zůstala jen hromádka doutnajícího popela. Sirus si v utajení své mysli vytkl za úkol zjistit její jméno, pokud se mu naskytne taková příležitost.

„Už máme čtyři tisíce dvě stě sedmdesát proměn,“ hlásila Veilmist o dva dny později na zasedání kapitánů, pořádaném na palubě Zhoubného vlivu. „Celkový výnos má podle odhadů do konce týdne přesáhnout padesát tisíc. Do celkového součtu přispívá i celá řada okolních vesnic.“

„Čili více než dvojnásobný výnos oproti Melkorinu,“ poznamenala Catheline a nadzvedla obočí před Morradinem. „Docela působivé, neřekl byste, pane velkomaršále?“

Morradin bleskl pohledem k Sirusovi, než bezbarvě odpověděl: „Ano, působivé vítězství, k němuž stačilo překonat jen minimální odpor.“

Catheline sotva postřehnutelně potemněl výraz a možná by následoval další trest, kdyby Sirus nedodal: „Pan velkomaršál má pravdu. Odpor tady za moc nestál a byl špatně zorganizovaný. Od výzvědné služby mám informace, že městské úřady silně rozklížila revoluce. Někdo chtěl k rebelům posílat zvláštní vyslance, ale většina lidí dál chovala sympatie k vládě. Pod vlivem sílících svárů velitel zdejší posádky před několika týdny vyhlásil stanné právo, podle všeho na popud místní zástupkyně Kádru.“

„Myslíte té chrabré čubky, která na vás udělala takový dojem?“ zeptala se Catheline a Sirus v jejích myšlenkách vycítil slabý závan žárlivosti.

„Ano,“ řekl, protože neviděl smysl v úskocích. Catheline vždy viděla víc, než on sám tušil, a byl vděčný, že ještě neprohlédla jeho tajné machinace. „Jde o to, že do budoucna takovou neefektivnost od protivníků očekávat nemůžeme. Už se určitě šíří zvěsti o tom, k čemu tady došlo. Strach ukuje jednotu.“

Catheline sklopila zrak k mapě oblasti a prstem poklepala na přístav Subarisk, vzdálený asi šedesát mil západním směrem. „Náš nový zdroj vojáků. A také největší přístav na tomto pobřeží, že?“

„Přes dva miliony obyvatel,“ řekla Veilmist. „Chráněné kompletní divizí císařského vojska a flotilou sedmi válečných plavidel.“

„Z přístavní bariéry jde strach,“ dodal Sirus. „Dělostřelecké baterie jsou přímo na ní a přístupové cesty střeží série ostrovních pevností.“

„My zato máme spoustu nových lodí,“ řekla Catheline. „Není to tak?“

„V melkorinském přístavu jsme se zmocnili třiceti tří obchodních plavidel,“ potvrdil Sirus. „Ale jen jedné válečné lodi, stařičkého celního kutru s pouhými třemi děly.“

„Chcete tím říct, že tento přístav nezískáme?“ zeptala se hlasem ztlumeným do tichého, soustředěného šepotu, zatímco si prohlížela všechny Zkažené u stolu. „Ale to je přece vyloučené. Protože to chci já a chce to i On.“ Upřela na Siruse ten nejmrazivější pohled za celou dobu, co se znali. „Nějaký způsob najděte, pane generále,“ řekla a vypochodovala z místnosti. Sirus v sobě zdusil vlnu roztrpčení nad tím, jak je mu příjemná vůně, kterou za sebou zanechávala.

* * *

„Přesun po zemi bude trvat příliš dlouho.“ Morradin zhluboka potáhl z krátkého, sladce vonícího doutníčku, na němž v přítmí zažhnula špička. „Než napochodujeme na vzdálenost, z níž budeme schopni zaútočit, budou mít spoustu času opevnit své obranné pozice. Navíc pro případné obléhání nemáme ani zdaleka dost dělostřelectva.“

Po týdenním marném uvažování si ho Sirus povolal k rozmluvě na střechu přístavní vrátnice. Radost z velkomaršálovy nelibosti, že musí vyhovět příkazu někoho, koho stále považoval za níže postaveného, v něm poněkud kalilo jejich společné dilema. Setkání mohli absolvovat i mentálně, ale velkomaršál si vypiloval umění střežit své niterné myšlenky, které si nijak nezadalo se Sirusovým přístupem. A tak, zatímco se Sirus uchyloval ke strachu, Morradinovy mentální bariéry byly vystavěny ze zlosti. Sirus ji cítil i teď, ačkoli navenek velkomaršál působil zvláštně přívětivě. Potahoval z doutníčku, v nevraživém zamyšlení si krátkými drápy škrábal šupiny a nic na něm neprozrazovalo přítomnost neustále přiživované zuřivosti.

„Takže to musí být útok z moře,“ řekl Sirus. Oba si v duchu promítli zapamatovanou mapu s detailním vyobrazením přístavu Subarisk a šesti ostrovních pevností, které střežily pobřežní přístupové cesty.

„Tyto pevnosti před sto lety projektoval velký vojenský architekt Zevaris Lek Akiv Torlak,“ řekl Morradin. „Zjevně znalec svého oboru. K obsazení každé bychom potřebovali nejméně tisíc vojáků, a to by útočili za neustálé palby a ve dne, protože přistávací body jsou přístupné pouze za ranního přílivu.“

„Útoky podpoříme Červenokožci,“ navrhl Sirus. „Napadneme je současně ze vzduchu i z moře.“

Morradin vyvolal další obraz, perokresbové schéma čehosi, co připomínalo cihlovou sochu beznohé želvy. „Tohle nejsou obyčejná opevnění, chlapče. Klenuté střechy, které mají odrážet shora dopadající střely, deset stop silné stěny a baterie dvacetilibrových děl, což znamená, že mají dostatečný dostřel, aby poskytla palebnou podporu sousedním pevnostem. A i kdyby se nám podařilo vnější obranu potlačit, ještě se budeme muset vypořádat s přístavní bariérou. Jak jsem řekl, Torlak byl mistrem svého oboru.“

„Chcete tím naznačit, že to místo je nedobytné?“

Morradin za dýmem přimhouřil oči a znovu pořádně potáhl. „Nic není nedobytné, chlapče,“ řekl, „pokud jsi ochotný prolít dostatek krve. Tvoje úskočnost nám ale v Subarisku nepomůže. Tohle je můj typ boje. Což si myslím, že už víš, proč bys mě sem taky jinak zval, že?“

Sirus při této poznámce mírně ztuhl a uvědomil si, že ho dopaluje, jak pravdivost Morradinových slov uráží jeho hrdost. Hrdost na zabíjení, pomyslel si a nechal v sobě vzedmout strach, aby zakryl znechucení sebou samým. Bezděčně Morradinovi sáhl do mysli a myšlenku zabarvil směsicí obrazů Bělokožce a Cathelininých rudočerných očí. To, co následovalo, by případná odposlouchávající mysl snad mohla omylem považovat za sdílenou hrůzu z důsledků neúspěchu.

Líbí se vám tento život, velkomaršále? zeptal se Morradina a díval se, jak ještě silněji přimhouřil oči, když tato emočně nezabarvená otázka proklouzla proudem strachu.

Ty seš mi pěknej kujón, co? opáčil Morradin a na základě této narážky posílil své vlastní obavy a zároveň dal průchod novému hněvu. Seš si jistej, že nás Catheline neuslyší?

Nejsem, ale jestli uslyší, brzo se to dozvíme. Máte pro mě nějakou odpověď?

Tenhle život? Morradin z nosu vypustil kouř, potom zvedl ruku a hořící konec doutníčku uhasil o vlastní dlaň. A zítra to bude zhojené. O darech, kterých se nám dostalo, nemůže být pochyb.

To ani o životech, co jsme ukončili, o dětech, které teď po kopcích honí netvoři, jimž sloužíme. Zanecháváme za sebou jenom popel a smutek.

Jak to armády dělají odjakživa. A já jsem nikdy takovéhle armádě nevelel.

Jenže vy jí nevelíte. Velím jí já.

V Morradinovi se opět vzedmul hněv, tentokrát podbarvený nefalšovaným zanícením, a v úšklebku vycenil protáhlé zuby. Prozatím. Brzo ji přestaneš bavit. Já tyhle typy znám. Krása a výsady byly vždycky toxická kombinace. A nezapomeňme ani na skutečnost, že je naprosto šílená.

To já vím. Což je věc, která pro nikoho z nás nevěstí nic dobrého.

Morradinův škleb přešel do nevraživého pohledu. Ptáš se, jestli se mi líbí tenhle život. Samozřejmě že ne. Nesnáším ho. Nenarodil jsem se, abych někomu otročil.

To nikdo. Ale co kdyby existoval způsob, jak nás osvobodit? Nás všechny?

Sirus cítil, jak se do Morradinovy mysli vkrádá trpký, zoufalý podtón. Do dnešního dne jsem se pokusil šestkrát zastřelit, řekl mu velkomaršál a nabídl mu celou řádku vzpomínek. Pokoj v Morsvalu, kde Morradin civěl do zrcadla na svůj Zkažený obličej a ke spánku si tiskl revolver. Zmáčkl spoušť, ale úderník cvakl nad prázdnou komorou. Další vzpomínka, tentokrát v Bariérových ostrovech – studený kov hlavně revolveru mu klouže po jazyku, tiskne se k patru. Další zmáčknutí spouště, další prázdné cvaknutí úderníku. Potom znovu při plavbě do Ferosu a opět při tažení kopcovitou krajinou…

Tu zbraň jsem nabil, pokračoval Morradin, když Sirusovi přehrál poslední marný pokus o sebevraždu, teprve ze včerejška. Nebo si spíš pamatuju, že jsem ji nabíjel, ale pokaždé když jsem se znovu podíval, byla prázdná. Bělokožec se o tom nějakým způsobem dozvěděl, a proto mi upravil myšlenky. Jestli to někdy zkusíš, nejspíš zjistíš to samé. Takže jak přesně nás chceš vysvobodit z noční můry vytvořené bytostí, která zná naše myšlenky?

To ještě nevím, přiznal se Sirus. Ale vím, že k tomu může dojít jen tehdy, když budeme táhnout za jeden provaz. A nejen my dva, ale my všichni.

V této nové armádě jsou Zkažení, kteří si svůj nový život užívají. To, co jsou pro nás muka, je pro ně učiněný ráj.

Jednotný účel je to jediné, co nás osvobodí. Budeme se muset postarat, aby jich co nejmíň znečišťovalo naše mysli, a mít v plánu velice náročnou bojovou strategii, je to tak?

Stáhl své myšlenky a promluvil nahlas po odmlce, která trvala pouze několik málo vteřin. „Váš plán, velkomaršále?“

Morradin byl dostatečně rozumný, aby si před odpovědí zabarvil mysl vítězoslavným pocitem. Catheline, kdyby je odposlouchávala, by nic jiného neočekávala. „Poslyš,“ odpověděl. „Říká ti něco jméno protektorátního námořního hrdiny Racksmithe?“

KAPITOLA XXII

LIZANNE

Clay se v transu rozhodl objevit teprve tehdy, když jí v žilách začala vyprchávat Modrá, a ponechal jí pouze několik málo vteřin, aby se s ním podělila o získané informace. Trans se rozplynul dřív, než se mohla ujistit, jestli sdílenou vzpomínku přijal, nebo zjistit cokoli o jeho současné situaci.

Lizanne se s mrkáním probrala k plnému vědomí a uvědomila si, že leží na kamenné podlaze jakési úzké cely. Ve stěnách nebylo jediné okno a tvořil je neuměle otesaný kámen. Cestu ven přehrazovaly těžké, železem pobité dveře. Ze zápěstí jí zmizel Pavouk a bosé nohy jí znecitlivěly chladem. Její věznitelé byli očividně natolik důkladní, že ji připravili i o produkt, který měla ukrytý v podrážkách bot.

Posadila se, promnula si prokřehlá chodidla a v duchu si přehrála průběh své neúspěšné mise. Nezdar nebyl pocit, který by si užívala, ale přísné a objektivní sebezpytování bylo zásadní součástí jejího výcviku. Už si příliš dlouho hraju na političku, pomyslela si a sykla, když se jí do nohy navrátil náznak citu. A trpím přehnaným sebevědomím, připustila po dalších úvahách. Není zdravé uvěřit legendě o sobě samé.

Ode dveří se ozvalo jakési odfrknutí, a když k nim Lizanne vzhlédla, uviděla dvě tmavé nepřátelské oči, pohlížející na ni úzkou škvírou. Oči patřily ženě a Lizanne trvalo jen chvíli, než poznala Krvožehnanou, kterou předchozí noci málem sprovodila ze světa.

„Měla jste štěstí,“ přerušila žena dlouhé ticho.

„Neměla,“ odpověděla Lizanne a s netečným výrazem jí opětovala pohled. „Byla jsem lepší.“

Přimhouřila oči, škvíra se hlasitě uzavřela a krátce poté se ozvalo rachocení klíče v zámku. Dveře se otevřely na vrzajících závěsech a ve vstupu do cely se objevila Krvožehnaná s pistolí v ruce. Po obou stranách ji doprovázeli dva pirátští pořízci vyzbrojení brokovnicemi.

„Vstávejte,“ řekla žena a kývla na Lizanne pistolí. „Chce vás vidět.“

Lizanne s překvapením zjistila, že když ji žena vedla stísněným tunelem a za nimi následovala dvojice strážných s brokovnicemi, nikdo jí nenasadil pouta. Předpokládají, že bez produktu nepředstavuju žádnou hrozbu, uvažovala a sledovala strojenou nenucenost pohybující se Varestijky. Jak bláhový omyl.

Při cestě ji hned na třech místech napadlo, že by bylo poměrně snadné ženu přemoct, sebrat jí zbraň a zabít oba strážné. Jenže potom by se ocitla na neznámém místě a – pokud by se ona žena v čele nedopustila dalšího omylu a neměla u sebe náhodou produkt – prakticky bez možnosti uprchnout z nitra této skály.

Tunel se nakonec rozšířil do široké plošiny, vsazené do stěny obrovské, větrem skučící propasti. Když se Lizanne podívala doleva, všimla si, že celá jedna část propasti je tvořena mohutnou hladkou budovou, a uvědomila si, že si prohlíží Highwall zevnitř. Při pohledu dolů zahlédla klidnou lagunu a molo, k němuž bylo připoutáno asi šest lodí. Navzdory situaci, v níž se nacházela, musela žasnout nad velikostí tohoto místa i nad ambicemi jeho stavitelů.

„Tohle nedokázal vzít ani ten váš protektorát,“ řekla žena, když si přečetla Lizannin výraz. „Víte, jednou to zkusil. Nebo si spíš najal bandu žoldnéřských bídáků, aby se o to pokusili oni. Můj praděda je vyprovodil a potom je pronásledoval po celém světě, až byl každý pirát, který se opovážil zkřížit cestu klanu Okanasů, odeslán sloužit Králi Hlubiny.“ Přistoupila blíž a zlověstně se nad Lizanne postavila. „Tak to chodí se všemi našimi nepřáteli.“

Lizanne vyšpulila rty a přikývla a potom nasadila nechápavý výraz. „Jenže dnes jste si svým vlastním nepřítelem vy sami, že? Váš bratranec Arshav si podle všeho myslí, že toto místo mu po právu náleží…“

Žena zavrčela a švihla prázdnou rukou, která však promáchla vzduch, protože Lizanne se pod ní sehnula, ženě zasadila úder na solar a potom k ní přikročila, aby jí zachytila a sevřela druhou ruku. Přinutila ji padnout na kolena a vypáčila jí z prstů pistoli, kterou jí ihned přitiskla do týla. Vzhlédla a uviděla, jak oba strážní pozvedají brokovnice, ačkoli to nedělali s takovou naléhavostí, jakou by očekávala.

„To je velice nerozumné,“ varoval ji ten větší z nich nevzrušeným tónem, který Lizanne sdělil mnohé. Odzbrojená Krvožehnaná této eskortě nevelela, velel jí on a bylo mu jedno, jestli ji Lizanne zabije.

Lizanne zamručela a ženu pustila. Pistoli odhodila přes okraj plošiny. „Zbraň má pro člověka hodnotu, jen pokud ji zná a zamýšlí použít,“ odcitovala jednoho svého oblíbeného učitele.

Žena znovu zavrčela a rukou bleskově sáhla po noži, který měla zasunutý v botě.

„Morvo,“ řekl větší strážný, když se žena přikrčila k výpadu. Ta se zarazila a tvář se jí rozechvěla zuřivostí. Strážný mezi ně nakonec vstoupil a směrem k Lizanne trhl hlavou. „To by stačilo. Už na vás čeká.“

* * *

Podél stěny propasti ji vzhůru vynášel jakýsi zvláštní výtah. Sestával z klece připevněné k lanu, jež vytahoval nějaký protivážný mechanismus, který by určitě připadal velezajímavý jejímu otci. Lizanne si všimla, že čím blíže jsou vrcholu, tím větší pozornost jí oba strážní věnují. Ten vyšší jí soustředěně mířil brokovnicí na hlavu, kdežto ten menší si vzal na mušku její bedra. Když kabina na vrcholu propasti s trhnutím zastavila a oni vystoupili, oba strážní s Lizanne úzkostlivě drželi krok. Zatímco je Morva prováděla nádvořím a po schodišti se ubírala k ochranné zídce, jejich zbraně na Lizanne nepřestaly mířit ani na okamžik.

Alzar Lokaras stál na věži na západním okraji kráteru a dlaní přejížděl po hřbetě velké černé kočky, která se vedle něj uvelebila na cimbuří. Zvíře při pohledu na Lizanne zaprskalo a ta v něm okamžitě poznala prapůvodce svých současných patálií.

„Šervy si nevšímejte,“ řekl Alzar, když ji strážní zastavili několik stop před ním. „Je vycvičená nesnášet cizí lidi.“ Kočku podrbal pod bradou a Lizanne pokynul, aby přišla ještě blíže. „Během ranní procházky mě přivítala podivná podívaná,“ pronesl a ukázal na něco na moři. „Možná byste mi mohla osvětlit, oč jde.“

Lizanne se k němu přiblížila, dobře si vědoma, jak současně s tím sílí napětí u strážných. Lhostejnost, kterou projevovali k Morvinu osudu, zde očividně neplatila. Směr udaný Alzarovým prstem sledovala až k malému plochému ostrovu, vzdálenému asi tři míle od pobřeží. Ve výšce asi padesáti stop se nad ním vznášela Světluška. Tekela aerostat naváděla proti větru, aby se v něm bez ustání pohupoval, ale nezdálo se, že by se zároveň měl k odletu.

„Je tam od svítání,“ vysvětloval Alzar. „Moji lidé se nemůžou dočkat, až vyplují na vodu a té věci se zmocní. Měl bych jim to dovolit, co myslíte? Nebo bych měl říct dělostřelcům, aby to z oblohy sestřelili?“

„Netrefíte se,“ namítla Lizanne. „A stroj pak odletí.“

Alzar se krátce zasmál. „Tím si nejsem moc jistý. Domnívám se, že ten, kdo tu věc řídí, trpí nesmyslnou loajalitou, jinak by odletěl hned, jak se ukázalo, že vaše mise ztroskotala.“ Otočil se, zády se opřel o cimbuří a upřel na ni soustředěný a zkoumavý pohled. „Myslím, že kdybych vám kolem nohou uvázal provaz a nechal vás viset přes okraj téhle skály, dotyčný by se dost možná rozhodl, že mi ten zázračný stroj vydá. Nebo se pletu?“

Doufám, že ano, pomyslela si Lizanne, ač tušila, že opak bude pravda. „Co vás vede k domněnce, že jsem neuspěla?“ zeptala se místo toho.

Alzarův zkoumavý pohled zeslábl a nahradila ho chladná vypočítavost. „Byla jste v transu,“ řekl. „Takže se lze bezpečně domnívat, že vaši korporátní nadřízení mají informace, pro které jste si sem přišla. Proto mi připadá zvláštní, že ty zajímavější dokumenty v knihovně mého strýce zůstávají stále na svých místech. Nevypadá to, že by něco bylo ukradeno nebo zničeno.“ Trhl hlavou ke strážným, ti k nim přikročili a hlavně brokovnic vtlačili Lizanne do týla a zad.

„Já nejsem nějaký pitomec z císařského Kádru,“ řekl Alzar hlasem přiškrceným drsnou upřímností. „Nebudu hrát vaše hry ani zohledňovat vaše dohody. Řekněte mi, pro co jste si sem přišla a proč, nebo vašemu příteli na obloze ukážeme, co v Highwallu děláme špionům.“

Lizanne s odpovědí neotálela. Zkušenosti ji naučily odhalovat úskoky, a toto žádný úskok nebyl. „Ono je to vlastně docela jednoduché,“ řekla. „Posílá mě Zenida.“

* * *

„Vyprávíte vskutku pozoruhodný příběh,“ řekl Alzar o několik hodin později. Po chvatném vysvětlení na cimbuří ji nechal přivést do rezidence, aby se rozpovídala obšírněji. Lizanne seděla v křesle v knihovně, větší z obou strážných jí stál za zády a Morva se kradla na samém okraji jejího zorného pole. Alzar zůstával celou dobu stát, pohled zaujatý obrovskou stolní mapou Arradsie. „Co vás vede k přesvědčení, že věřím jedinému vašemu slovu?“ dodal.

„Skutečnost, že jste mě nezabil,“ odpověděla Lizanne. „A jak jinak bych znala podrobnosti o vašem sváru s Arshavem a jeho matkou?“

„Kovolodní zvědové znají spoustu věcí a o moji rodinu vždycky projevovali mimořádný zájem.“

„To je pravda. Ten zájem byl vlastně natolik silný, že Zenidu zaměstnali jako korzárku. V průběhu let prokázala Syndikátu řadu cenných služeb.“

„Cože?“ vyhrkla Morva. Vstoupila do Lizannina zorného pole a svého strýce se zeptala: „Co to říkala?“

„Hleď si svého!“ štěkl Alzar, zaskřípal zuby a na Lizanne upřel zlostný pohled. „Rozhodnutí mé sestřenice se u mě nesetkávala vždycky s pochopením,“ odpověděl, když se Morva se zakaboněným čelem opět stáhla. „Ale je ryzí členkou našeho klanu, krví i duchem, na rozdíl od jejího zkorumpovaného bratra a jeho podlé matky.“

„Kteří mají nyní pod palcem Sedmihradbí a vládnoucí radu,“ podotkla Lizanne.

„Radu,“ zavrčel Alzar a pohrdavě se rozesmál. „Žádná vládnoucí rada nikdy neexistovala. To si jen banda nadutých mořských krys hrála na politiky a nikdy nic pořádně nedokázala. Sedmihradbí s jejich prázdnými řečmi nechtělo mít nic společného. Arshav a jeho matka se můžou naparovat a vyjadřovat, jak chtějí, ale Varestie nikdy žádnou opravdovou vládu neměla a ani ji nepotřebovala.“

„Až doteď. Předpokládám, že víte, co se blíží. Klan velící tolika lodím bude mít zcela jistě povědomí o hrozbě, které čelí tato oblast.“

Alzar se opět otočil k mapě a nic neřekl. Lizanne však podle jeho silně svraštělého čela poznala, že svými slovy ťala do živého.

„Melkorin byl zničen,“ pokračovala. „Následovat budou další vesnice a města. Náš nepřítel je s každým dobytým místem početnější, a až získá dostatečnou sílu, přijde zpustošit i Červený příliv.“

Alzar dál upíral pohled na mapu s výrazem člověka nuceného zabývat se příšernými úvahami. „Když jsem byl malý,“ přerušil dlouhé mlčení, „sledoval jsem svého strýce, jak hodiny civí na tuhle mapu. Na téhle krajině bylo něco, co mu kdysi ujařmilo duši a po zbytek života ho nepustilo, až do okamžiku, kdy ho zabila. A vy mi teď říkáte, že klíč k záchraně nás všech spočívá v srdci jeho největší posedlosti.“ Slabě, bezbarvě se zasmál. „A Zenida to všechno považovala za pouhý stařecký blud.“

Alzar se od mapy přešel posadit do křesla naproti Lizanne. „Chtěl bych jen připomenout,“ pronesl tvrdým odevzdaným hlasem, „že kdykoli jindy by se vaše mrtvola už skvěla na našich hradbách.“

„Beru na vědomí,“ opáčila Lizanne.

„Arshavovi a Ethildě doručíte vzkaz. Připojím se k nim s naším loďstvem. Budeme se bít za Červený příliv, ale mezi námi se tím nic nezmění. Arshav bude i nadále parchant a proradný hrdlořez, který špiní naše jméno, a Ethilda bude i nadále pletichářská čubka, kterou měl můj strýc při první příležitosti uškrtit. Po skončení téhle války, jakmile zde Zenida opět zaujme své právoplatné místo, dojde k zúčtování.“

„Řeknu jim to.“

„Mám tři další podmínky,“ pokračoval. „Za prvé, veškerá kořist, jíž se zmocní naše lodě, náleží Highwallu, a nikoli té vaší směšné společnosti. Za druhé, obdržíme stejné množství všech zbraní vyrobených vaší manufakturou. A za třetí.“ Otočil pohled k Morvě, setrvávající v nasupeném tichu v koutě knihovny. „Žádám o učitelku pro jednu vzpurnou mladou slečnu.“

* * *

„Co to dělá?“ zeptala se Tekela, když Morva vyšplhala do gondoly.

„Máme pasažérku,“ řekla Lizanne. „Toto je Morva, moje… žačka.“

„Žačka…? Nedotýkejte se toho!“ štěkla Tekela, když Morvina ruka zabloudila k řídicímu panelu.

Krvožehnaná na ni chvíli nevraživě hleděla. „Tohle je Korvantinka,“ zamručela výhrůžně. „Já Korvantince zabíjím.“

„Myslím, že obě dobře víme, že jste nikdy nikoho doopravdy nezabila,“ řekla Lizanne. „Jenže Tekela ano, takže si dávejte pozor na jazyk. Běžte se posadit tamhle dozadu.“

Lizanne se uvelebila na sedadle vedle Tekely a připnula si popruhy. „Vysvětlím to později. Teď prosím odsud odleťme.“

Když Tekela otevřela ventil, aby pod plášť přidala trochu plynu, Lizanne se zadívala ven bočním okénkem a uviděla Alzara na nádvoří Highwallu. Sledoval stoupající Světlušku, tvář zatvrzelou nelibostí z vynucené dohody. I navzdory jeho očividnému odporu ke korporátnímu světu jí byl však jako obchodní partner bližší než Arshav s Ethildou.

Uslyšela, jak Morva slabě vyjekla, když se pod nimi Highwall zmenšil a Tekela namířila aerostat k severu. Ohlédla se a všimla si, že mladá Varestijka sedí s pevně zavřenýma očima a tak křečovitě svírá okraj sedadla, že jí zbělely klouby na prstech.

„Žádné strachy,“ řekla jí Lizanne. „Na to si zvyknete.“

Morva něco zamumlala téměř nesrozumitelnou varestijštinou, prošpikovanou několika jadrnými výrazy. Lizanne v proudu jejích slov pochytila i narážku na „korporátní čáry a čachry“.

„Máme dnes pěkně silný protivítr,“ utrousila Tekela. „Do Blasky se dostaneme nejdřív tak za pět hodin.“

Tato informace Morvu přiměla k dalšímu zajíknutí, kterému Lizanne už nevěnovala pozornost. „Do Blasky nepoletíme,“ řekla. „Nastav kurz k Sedmihradbí.“

* * *

„Neměla jste žádné oprávnění jednat jménem tohoto Konglomerátu,“ řekla Ethilda Okanasová překvapivě mírným tónem. Na rozdíl od svého příbuzného v Highwallu měla schopnost nenechat si prostoupit hlas a tvář emocemi, ačkoli do očí se jí určité záblesky zlosti přece jen dostaly. „Taková dohoda si bude žádat hlasování výboru…“

„Rodina Okanasových přímo velí třiceti lodím,“ přerušila ji Lizanne. „Je také klanově spřízněná s většinou rodin v jižní Varestii a ze spolehlivých zdrojů vím, že většina z nich by vás a vašeho syna viděla radši mrtvé, než aby od vás poslouchali nějaké volání do boje. Ať se vám to líbí, nebo ne, pokud máme mít nějakou naději na ubránění této oblasti, budeme je prostě potřebovat.“

Ethilda pohledem zabloudila k Světlušce, která se vznášela nad doky Sedmihradbí. Lizanne na nábřeží sešplhala po laně a správci přístavu, který ji přišel uvítat, řekla, aby přivedl buď Ethildu, nebo jejího syna, přičemž zamítla jeho žádost následovat ho do Navigace. Ethilda se nakonec dostavila s doprovodem, kterému velel nevyhnutelný pan Lockbar.

„Slečna Artoninová se k nám nepřidá?“ zeptala se.

„Dlouho se nezdržíme,“ odpověděla Lizanne. „Příliš časté přistávání nám odčerpává zásoby plynu.“

„To je škoda. Přímo žízním po kultivovaně hovořící společnosti…“ Ethilda se odmlčela a přimhouřila oči. „No vida,“ nadechla se. „Takže Alzar vám tu malou čubku hodil na krk, co?“

Lizanne se ohlédla přes rameno a v otevřeném vstupu do aerostatu zahlédla Morvinu tvář. „Měl pocit, že by jeho neteři neuškodila trocha vzdělání,“ odpověděla. Alzar ve skutečnosti řekl: Takhle nám k ničemu není. Je jako dítě s nabitou zbraní, které ale nemá ponětí, jak se jí míří.

„Neteři?“ podivila se Ethilda. „Takhle jí teď říká? Měla byste vědět, že to není opravdový potomek rodu Okanasů, ale jen nějaká Krvožehnaná sirota, kterou vykoupil z nákladového prostoru jakési dalcijské drancířské lodě. Jelikož se Zenida věnuje svým korzárským dobrodružstvím, měl pocit, že klan potřebuje novou Krvožehnanou. Vždycky s ní byly potíže, vyvolávala rozbroje a byla do větru. Varestijci nejsou prudérní národ, ale od dcer významných klanů se očekává, že si budou zachovávat určité dekorum, pokud ne soudnost. Domnívám se, že je to odkaz toho, co jí provedli ti drancíři. Když zkazíte mladé děvče, zůstane navždy zkažené.“ Ethilda pokrčila rameny. „Jestli chcete, nechte ji tady. My už pro ni nějaké využití najdeme.“

Lizanne přemýšlela, jestli by nějak zvlášť záleželo na tom, kdyby tuto ženu na místě zabila. Jen pokud je stále naživu její syn. „V zálivu potřebujeme další Krvožehnané,“ řekla a prsty se jí na Pavoukovi zacukaly, když dodala: „Je tady Arshav?“

„Vydal se na poloostrov shromáždit další lodě a bojovníky.“ Ethilda kývla směrem k přístavu, v němž se nyní nacházelo nejméně dvojnásobné množství plavidel oproti stavu, kterého si Lizanne všimla při první návštěvě. „Zatím se nám docela daří. Zvlášť od chvíle, kdy jsme se dozvěděli, co se stalo v Sairveku.“

„V Sairveku?“

„Je vypálený, stejně jako Melkorin. Ačkoli naši nepřátelé prozatím zůstávají v přístavu. Abychom to zjistili, ztratili jsme při útocích Modrokožců tři lodě.“

Sairvek. Blíží se každým útokem. „Jaká je celková velikost našeho loďstva?“ zeptala se Lizanne.

„Třicet lodí tady a dalších dvě stě v iskamirských přístavech. Ale jen hrstka by se dala označit za válečná plavidla.“ Upřela na Lizanne vážný pohled. „Kapitány, kteří vyslyšeli naše volání, jsme ujistili, že dostanou účinné a důmyslné zbraně. Začínají být nervózní.“

„První dodávku jsem přislíbila za měsíc,“ řekla Lizanne, otočila se a odkráčela k lanu visícímu ze Světlušky. „A myslela jsem to vážně. Neplýtvejte dalšími loďmi na průzkumné plavby. O průzkum se postaráme my.“

* * *

„Není to možné.“

Jermajah před ní mrkal unavenýma očima a na pozadí neutuchajícího rachotu manufaktury ho bylo sotva slyšet. Lizanne užasla nad tím, jaké za její nepřítomnosti udělali pokroky. Provoz nyní se svými dlouhými řadami montážních stolů, u nichž stály řady dělníků, připomínal nefalšovanou kovolodní továrnu. Rychlou proměnou prošla i obec. Mnoho dříve ošuntělých zdí pokrýval čerstvý bílý nátěr a zhruba polovina domů už měla střechy a nové okenice. Na druhou stranu se ukázalo, že všechno toto úsilí se ještě neodrazilo v reálné produkci.

„Materiál máte…“ začala Lizanne, ale Jermajah mávl rukou a ona zmlkla.

„Materiály je třeba proměnit v komponenty a z komponentů se musejí sestavit konečné produkty. Tohle všechno vyžaduje organizaci, dovednosti a čas, abychom si je mohli řádně osvojit. V téhle chvíli máme asi třetinu součástek potřebných pro výrobu padesáti Vrčidel a dvojnásobného množství Bušidel. Při současné rychlosti budou hotové za sedm týdnů.“

Odmlčel se a rukou si zajel do střapatých, rozcuchaných vlasů. Lizanne věděla, že už tak je dohnala téměř k vyčerpání, a velice by si přála, aby ho dokázala přimět k odpočinku, ale situace si žádala tvrdší přístup. „Jaká je největší překážka pro co nejrychlejší výrobu?“ zeptala se.

Jermajah chvíli uvažoval. „Myslím, že výroba forem. Měď, mosaz a ocel je potřeba roztavit a vlít do forem a komponenty je před montáží třeba ručně dokončit. Máme spoustu paliva, ale kovárenská zařízení jsou tady primitivní a nedostačující, jsou určená spíš pro opravy lokomotiv než pro výrobu v takto velkém měřítku.“

„Mohl by s tavením pomoct Krvožehnaný?“ zeptala se Lizanne.

„Dostupným produktem se snažíme šetřit. Madam Hakugenová má přístup k zásobám Východního konglomerátu z Lossermarku, ale zarputile si je střeží. Říká, že budou potřeba k obraně, až nazraje čas.“

„Promluvím si s ní.“ Lizanne se otočila a vydala se k východu, i když předtím ještě prohodila: „A vypijte trochu Zelené. Vypadáte hrozně.“

* * *

„To je moc,“ řekla Lizanne, ustoupila a zvedla ruku, aby se ochránila před jiskrami tryskajícími z mohutné žulové nádoby. „Chcete to nechat roztavit, ne?“ odpověděla Morva.

„Ano, roztavit, ne rozmetat na kousíčky. Podívejte.“ Lizanne soustředila pohled na další nádobu a tři měděné ingoty v ní. „O Červené uvažujte jako o tůni a o sobě jako o potůčku, který z ní vytéká,“ vysvětlovala. Do nádoby vyslala klidnou, úzkou vlnu Červené, kolem níž se roztetelil vzduch. Měď se rozpálila a ingoty se poté začaly tavit. Po několika minutách byla nádoba plná parou obestřeného tekutého kovu.

Lizanne kývla na skupinku dělníků, od hlavy po paty krytých silnou vrstvou kůže. Dva z nich postoupili kupředu, aby nádobu sevřeli železnými tyčemi, a potom ji zvedli, naklonili a její obsah vylili do přichystané řady forem.

„Ještě jednou,“ řekla Morvě a ukázala na další nádobu, tentokrát plnou mosazi.

Díky produktu, který jim dosti zdráhavě vydala madam Hakugenová, a zaměstnání veškerých dostupných Krvožehnaných během jediného dne výrobu komponentů zečtyřnásobili. Varování, že tak marnotratným použitím brzo vyčerpají dostupné zásoby, bylo bezpochyby pravdivé, ale Lizanne namítala, že nad obavami ohledně ochrany musí zvítězit potřeba vyrobit dostatečný arzenál hotových zbraní. „V životě jsem se naučila jedno, madam,“ řekla Lizanne. „Ve válce není střídmost ctností, nýbrž překážkou.“

Použití tak velkého množství produktu během tak krátké doby jí rovněž poskytlo příležitost plnit svou vzdělávací roli, i když Morva byla často notně vzpurná žačka. Po skončení směny v kovárně ji Lizanne posílala pomáhat se stěhováním odlitků na montážní linku. Při prvním pokusu mladé Varestijky se celá řada dělníků musela honem schovat, protože bednu plnou součástek poslala na druhý konec továrny silou výstřelu z děla.

„Využívala jsem ho jenom k házení,“ pokrčila rameny v reakci, v níž Lizanne odhalila strojenou lhostejnost. „Rodina Okanasových potřebuje Krvožehnaného, co se umí bít, ne, co tahá věci jako nějaký vznešený soumar.“

„Viděla jsem vás v boji,“ opáčila Lizanne. „A bojovnice nejste o nic lepší než ten soumar.“

Morva jí věnovala pouze zlostný úšklebek, otočila se na patě a vydala se z provozu pryč. Hned však strnula, když ji sevřela Lizannina Černá. Lizanne ji chvíli nehybně držela, potom ji pomalu zvedla ze země, otočila ji a položila ji vedle hromady beden se součástkami. Cítila, jak se jí Morva vzpouzí v sevření, jak se svou vlastní Černou ohání v sérii neukázněných zášlehů, které však byly příliš nesoustředěné, aby mohly mít nějaký valný účinek. Lizanne ji nepouštěla, dokud Morva nevyčerpala všechny své zásoby, a pak ji pustila poté, co jí ještě naposledy stiskla, aby jí vyprázdnila plíce.

„Ethilda říká, že ve skutečnosti nejste Okanasová,“ řekla Lizanne, když se nad klečící Morvu, svírající si hruď a lapající po dechu, přišla postavit. „Je to pravda?“

„Ta… kurva není… Okanasová o nic víc,“ zachroptěla Morva a k Lizanne pozvedla zlostný pohled.

„Tvrdí, že vás koupili.“ Lizanne si přidřepla, aby měla obličej ve stejné výšce jako Morva. „Proč jste tak oddaná rodině, která vás vnímá jen jako užitečnou otrokyni?“

Morva zaťaly zuby a odvrátila zrak. „Strýc Alzar mi vždycky říkal, že mám možnost odejít…“

„Odejít? Samotná dívka v Červeném přílivu? Kam přesně byste se vydala?“

„Vy to nechápete. Highwall, to je můj domov.“

Dítě zachráněné před životem v otroctví a zneužíváním dostane domov, je mu řečeno, že má rodinu. I kdyby to všechno byl jen úskok k získání její věrnosti, očividně vyšel. „Váš domov shoří,“ řekla Lizanne. „Spolu se vším ostatním… pokud nevyhrajeme tuto válku. Věřte mi, viděla jsem tvář našeho nepřítele a je až příliš skutečná. Toto je první bitva.“ Naklonila hlavu k zaneprázdněným dělníkům. „Každá minuta, kterou tady strávíte, je dalším krokem k vítězství. Každý šroub, vrut a páčka, kterou vyrobíme, má cenu tisícovky kulek.“

Z kapsy blůzy vytáhla čerstvý flakon Černé a podala jí ho. „Zkusíme to ještě jednou, ano? Přesuňte mi do konce směny pět tun materiálu a já vám předvedu, jak s pouhou kapkou Černé někomu rozdrtíte čéšku.“

* * *

První Vrčidlo z montážní linky sjelo o týden později a po dvou dalších dnech ho následovalo první Bušidlo. Výrobu Dýmadel Jermajah svěřil nepočetné skupince puškařů a zbrojířů, kterým se podařilo prchnout z Lossermarku. Pokroky dělali pomalé a všem byla společná tendence oslyšet prosby, aby svůj hluboko zakořeněný perfekcionismus obětovali ve prospěch zrychlení výroby. Nicméně po dalším týdenním přemlouvání a velkorysé dávce Zelené k ochraně před vyčerpáním začala zbrojířská dílna přece jen produkovat nové karabiny rychlostí pět kusů za den.

Jakmile se montážní linky rozběhly s rozumnou produktivitou, Jermajah své úsilí soustředil na munici a Lizanne a ostatní Krvožehnaní vyčerpali téměř veškeré množství své Červené k opětovnému nastartování výrobního procesu. Kovové pláště a náboje brzo sjížděly z linek v obstojné kvalitě, ale střelivina nutná k jejich plnění vyžadovala postupy časově náročnější a o něco riskantnější.

„Varestijci nám poskytli jen černý prach,“ řekl Jermajah. K výrobě střeliva si založil samostatnou dílnu v bývalém skladišti umístěném v přijatelné vzdálenosti od osady. Převážně ženskou pracovní sílu si pečlivě vybíral s důrazem na obratnost a nebylo divu, že řada dělnic se rekrutovala z řad původních švadlen nebo sazeček. Všechny chodily v blůze a pracovních kalhotách utažených tkaničkami místo knoflíků, neboť Jermajah v celém provozu zakázal používat cokoli, co zavánělo kovem.

„V dělech slouží dobře, ale Vrčidlům a Bušidlům by zaneřádil mechanismy,“ pokračoval. „Musíme do něj přidávat vločky dusičnanu a drtit ho na jemný prášek.“

„Tak jestli to bude fungovat…“ odpověděla Lizanne. Když pak sledovala, jak mu při přitakávání zlehka poklesla hlava, dodala: „Běžte se vyspat. Už jste toho udělal víc než dost.“

„Na tuhle bandu je potřeba dohlížet…“

„Tak je pošlete domů.“ Na rtech se jí objevil slabý úsměv, když dostala nápad: „Zítra je svátek. Myslím, že tito lidé si zaslouží menší oslavu.“ Úsměv se jí pak ze rtů vytratil, když se odvrátila, poněvadž věděla, že pro mnohé budou jakékoli jí pořádané oslavy docela dobře ty poslední.

KAPITOLA XXIII

CLAY

Jen díky Zelené v žilách byl schopen pod hladinou vůbec něco rozeznat. Táhlo se pod ním zvlněné dno jezera, jehož jediným výraznějším bodem byla takřka přímo před ním pískem pokrytá vyvýšenina. Clay se k ní natočil a vší vylepšenou silou, kterou bylo schopno vynaložit jeho tělo, kopl nohama. Čím níže klesal, tím zřetelněji se jeho cíl rýsoval a záhy nabyl neurčitého loďovitého tvaru. Téměř zcela ho zakrývaly usazeniny, výjimkou byla část u úzké přídě, kde je musel někdo odškrábat.

Gondola, uvědomil si, když se ještě víc přiblížil a pohlédl na vstupní otvor, který se před ním ve vodním přítmí rýsoval čím dál zřetelněji. Gondola aerostatu.

Když se přiměl klesnout ještě o kus níže, začaly ho pálit plíce a dobrých čtyřicet stop od gondoly sebou zazmítal, aby zastavil. Mám v sobě až moc vzduchu, pochopil, když se níž nedostal ani po dalším urputném kopání. Přestal se hýbat, soustředil na pootevřený vchod pohled a vyslal k němu vlnu Černé. Musel dvakrát škubnout, než se otvor zcela uvolnil, a bylo vidět, že ve tmě uvnitř leží něco kulatého a lesklého. Kriz, pomyslel si, když poznal její přilbu a pomocí Černé Kriz z gondoly vytáhl. Nedostatkem vzduchu se mu už začínal kalit zrak a neměl čas na jakékoli finesy. Krizina přilba udeřila do okraje průlezu, pak celé tělo vyprostil na jezerní dno a otevřel náruč, aby je zachytil, když vystřelilo vzhůru.

V jeho sevření zůstalo bezvládně viset, ale když Kriz přitiskl ruce na hruď, ucítil, že jí slabě tluče srdce. Několik mučivých vteřin zápasil se zatíženým opaskem kolem jejího pasu, ale nakonec ho uvolnil. Kopl nohama, aby zamířil k hladině, když z přítmí přímo před ním vyrazilo něco rychlého a velkého, takže sotva zaznamenal dvě trojúhelníkové řady zubů a instinktivně uvolnil dávku Černé. Zelenokožec ucukl, jako by narazil do cihlové zdi, z chřípí se mu jako karmínový dým spustila krev a hned poté sebou škubl a za mohutného šlehání ocasem zmizel ve tmě.

Clay se otočil a uviděl, že kalnou vodu nedaleko od něj pročísl jiný protáhlý, úzký tvar, rychle následovaný další siluetou pohybující se opačným směrem. Krouží tady, uvědomil si, zatímco hlavou těkal z jedné strany na druhou. Pak se mu křečovitě stáhlo tělo, protože mu už nezvratně začínal řídnout produkt v žilách, plíce měl v jednom ohni a do toho se s každým zakroužením blížili Zelenokožci. S úděsnou jistotou pochopil, že k útoku dojde každým okamžikem a ze všech stran, že hejno se s vyceněnými zuby a zuřivě vrhne na nenáviděné vetřelce. Vypadalo to, jako by Zelenokožci věděli, že produkt je stále více naředěný a jim stačí jen trpělivě čekat.

Clay v sílící panice šlehl po nejbližším draggovi Červenou a ve vodě po ní zůstala bublinová dráha ve tvaru rozeklaného blesku. Zelenokožec se vzdálil, spíš ve zmatku než bolesti, protože Clay si na něm nevšiml žádné viditelné tělesné újmy. Hlupáku, pomyslel si a v náhle teplé vodě mu naskákaly puchýřky. Když uvaříš je, uvaříš i sám sebe. Takže mu zůstala pouze Černá a draggů kolem sebe měl příliš mnoho, aby je zvládl všechny odstrkávat.

Opět se zachvěl křečí a přitiskl si ruku na ústa, aby utlumil instinktivní tělesnou potřebu zalapat po dechu. Vtom ho přepadl zvláštní, hloubavý klid a panika ho opustila, když s jistotou pochopil, že je na prahu smrti. Do hlavy mu vklouzla poslední zklidňující myšlenka, při níž ucítil, jak mu Kriz začíná vypadávat z náruče. Je jich moc, abys je všechny odstrčil… Takže nic neodstrkávej, spíš tahej… Přitáhni vodu…

Vodu… Byla hmotnější než vzduch, na který dokázala působit Černá, ale o nějakém cíleném působení u něj nemohla být řeč. S vodou to bylo jiné, vodou se dalo škubat.

Clay posledními zbytky rozumu soustředil veškerou Černou, zaměřil pozornost na prostor, který ho odděloval od draggů, a potom veškerý produkt současně použil, aby k sobě a Kriz přitáhl vodu. Účinek byl okamžitý a dramatický, tlak tak velkého množství stlačené vody je oba ihned vystřelil k hladině.

Prohnali se kakofonií zvuků a krásným, báječně chutnajícím vzduchem. Clay slyšel, jak něco vykřikl jeho strýc, a pak se opět zanořil. Kopl, aby se vrátil k hladině, a když se nad ni opět vyhoupli, vtáhl si do plic další doušek vzduchu. Vor zahlédl něco přes deset yardů daleko, ale i tato vzdálenost se mu ve světle toho, co číhalo pod hladinou, najednou jevila příliš velká. Strýc Braddon i Kazatel byli na kolenou a mířili jeho směrem puškami, zatímco Sigoral stál opodál a do hrdla si vléval flakon produktu. Clay se začal dovolávat lana, ale křik mu umřel na rtech, když Sigoral flakon zahodil a soustředil k němu pohled. Clay kolem sebe ucítil neviditelnou ruku Černé a za okamžik už i spolu s Kriz ujížděl vodou rychlostí několika uzlů.

Než dospěli k voru, Braddon s Kazatelem vystřelili několik ran a Sigoral je pak z jezera vyzvedl v posledním možném okamžiku, načež je uložil do středu voru. Clay byl nucený nějakou dobu jen hlasitě lapat po dechu, než začal Kriz stahovat přilbu.

„Nech to na mně,“ řekl Braddon, když si přidřepl, vyprostil Kriz hlavu a odhalil její ochablou, netečnou tvář. Braddon jí pak u úst přidržel ruku, něco přidušeně zaklel, položil ji na záda a oběma rukama jí několikrát zatlačil na hrudní kost. Clayův pohled přitáhl do strany jakýsi nenadálý povyk. Otočil se a uviděl Zelenokožce ustrnuvšího za letu k okraji voru. Sigoral ho v této pozici přidržel tak dlouho, aby na něj stihl namířit karabinu a prostřelit mu lebku. Poručík pak mrtvolu odhodil do vody a Clay se otočil a sledoval, jak jeho strýc dál mačká Krizinu hruď.

„V tý přilbě musela zůstat trocha vzduchu,“ prohodil i s vědomím, jak zoufalá je to představa. „Cítil jsem, strýčku, jak jí ještě bije srdce.“

Braddon nic neříkal a pokračoval v rytmické masáži, ale Kriz se jen bezvládně stočila hlava, v níž se ani jednou nepohnula víčka. Ve svém úsilí pokračoval až do chvíle, kdy asi o minutu později utichla Kazatelova puška. Braddon zůstal dřepět, otočil se ke Clayovi a zdrceně zavrtěl hlavou. „Já…“

Všichni čtyři nevěřícně vypoulili oči, když sebou Kriz škubla a z úst jí vytryskl gejzír vody. Chvíli sebou házela, hluboce, chrčivě se nadechovala a nakonec propadla dusivému záchvatu kašle. Clay k ní popošel, sevřel jí ruku, zatímco nepřestávala kašlat, ale zjistil, že ji má pevně zaťatou v pěst.

„Já… já je našla,“ vysoukala ze sebe, když kašel pominul, a se zářivým úsměvem se Clayovi zadívala do očí. Pěst otevřela a odhalila dva předměty. Jedním byl malý křišťálový střep, jen o trochu větší než hrot šípu, druhým byl skleněný flakon. Claye napřed napadlo, že v něm bude produkt, ale měl zvláštní barvu a na světle se až jaksi duhově leskl.

„Co je to?“ zeptal se.

Kriz se široce usmála a natáhla druhou ruku, aby ho pohladila po líci. „Klíče… od konvergence.“

* * *

„Přijde mi, že kvůli takovýmhle drobnostem jsme se vláčeli strašně daleko.“ Loriabeth si obě věci v Krizině dlani prohlížela s pohledem plným pochybností.

„Hustota je relativní a často klamná,“ odpověděla Kriz. „Všechno, co vidíte nebo čeho se dotýkáte, sestává především z prázdného vzduchu.“ Vsedě se choulila u ohně s dekou přes ramena. Než se utábořili, stáhli se do značné vzdálenosti od jezera, i když většinu cesty museli Kriz nést. Ta se během přesunu neustále třásla a i teď mluvila s výrazným chvěním v hlase. „Potřebuju Černou,“ řekla s pohledem na Claye.

Mladík se zamračil, protože její pobledlá tvář a červené a až příliš jasné oči v něm probouzely obavy. „Nechcete chvíli počkat…?“

„Černou.“ Natáhla k němu prázdnou ruku a ve svém vlastním jazyce pokračovala: „Jak víte, na tohle jsem čekala velice dlouho a zjišťuju, že mi dochází trpělivost.“

Clay jí vyhověl, flakon Černé jí podal a Kriz vypila čtvrtinu jeho obsahu. Poté upřela pohled na křišťál ve své dlani. Ten se vznesl a odplul od ní, pak se jakoby roztetelil a rozechvěl a Clay zaregistroval povědomé cinkání, které naposledy slyšel v jejich transu ve skryté enklávě. Když se křišťál znenadání rozvinul, zbytek jejich skupiny zalapal po dechu a zároveň překvapením začal klít. Z jádra vystřelily úzké hroty, pod Kriziným vedením se celý předmět roztočil, zatřpytilo se na něm světlo a nakonec zpomalil a zůstal klidně viset ve vzduchu, kde ve svém třpytu připomínal hvězdu. Clay k němu přistoupil a pamětí se mu prohnalo horečné poznání. Trans, v němž mu Kriz ukázala jeskyni, kde Zembi stvořil prvního Bělokožce, čtyři křišťály, Červený, Zelený, Modrý… a jeden tak tmavý, že se zdálo, jako by světlo pohlcoval.

„Černej křišťál,“ řekl a natáhl ruku, aby na jeden z hrotů opatrně přitiskl prst. „Takže jsme to u Prorokovejch koulí vážně našli.“

„Skoro se mi chce zeptat, co s ním budeme dělat,“ podotkl Braddon, když se na křišťál také přišel zblízka podívat.

„Umožní komunikaci,“ řekla Kriz. „Mezi draggy a lidmi, zvláště pak mezi Černými draggy a lidmi.“

„To už teď umí Clay,“ řekl Skaggerhill.

„Jenom s Lutharonem,“ upozornil ho Clay. „A bylo to díky slečně Ethelynne. Kdyby s náma zůstal dýl, dřív nebo pozdějc by to neskončilo dobře, pro nás ani pro něj.“ Otočil se ke Kriz. „Takže tímhle jim můžeme velet, jo? Můžeme je přinutit, aby se k nám přidali?“

Zavrtěla hlavou. „Ze všech čistokrevných druhů byli Černokožci vždycky ti nejhůř ovladatelní a také inteligentnější než ostatní a vůči lidem agresivnější. Částečně to byl důvod, proč je otec nikdy nebyl schopen mezi sebou úspěšně křížit. Bělokožec v sobě má pokrevní linie ze všech druhů draggů kromě Černokožců.“

„Myslím, že proto se nepřidali do jeho války,“ řekl Clay. „A proč proti němu bojovali, když v minulosti povstal, bojovali po boku lidu, co tady žil, aby ho svrhnul?“

„To nemůžu vysvětlit,“ odpověděla Kriz. „Je zřejmé, že svět, který můj lid vystavěl, padl a civilizace, která vyrostla na jeho místě, si dokázala s draggy vytvořit určitou symbiózu.“

„Srdcokrev.“ Clay si vzpomněl na mozaiku ze skrytého města, které se rozkládalo na druhém břehu jezera. „Jejich královna pila srdcokrev a vytvořila si pouto s Černokožcem. Tohle je poutalo. S tímhletím,“ kývl ke křišťálu, „to my nebudeme muset dělat.“

Uslyšel, jak jeho strýc slabě zaúpěl, a když se otočil, všiml si, že vraští čelo, protože mu právě došel jeden nepříjemný fakt.

„Kapitáne?“ zeptal se Skaggerhill.

„Tím chce říct, že budeme muset najít nějaké Černokožce,“ řekl Braddon, „se kterými se budeme muset skamarádit.“

* * *

„Tohle potřebujete?“ zeptal se Clay později a kývl ke skleněnému flakonu v Krizině ruce. Všichni ostatní spali a on s Kriz si vzali první hlídku. Černý křišťál vrátila do původního stavu a teď seděla a prohlížela si flakon v jedné ruce a ostrý střep v té druhé. „Vypijete to a dokážete odkrýt tajemství, který tam vložil Zembi?“ pokračoval.

„Ano,“ odpověděla a očima zatěkala od střepu k flakonu, ale nijak nenaznačovala, že by se ho chystala vypít.

„Je to nebezpečný?“ zeptal se Clay, protože vycítil, jak se zdráhá, a přešel do jejího jazyka.

„Veškeré znalosti jsou nebezpečné, ale veškeré znalosti jsou drahocenné. Což je rozpor v srdci všeho, co studovala nebo vytvářela Filoská kasta.“

„Konvergence,“ řekl Clay. „Co je to?“

Kriz chvíli nic neříkala, otáčela flakonem v prstech, ve tváři uhranutý výraz. „Připadá vám to jako krev draggů?“ zeptala se a flakon mu podala. Přijal ho, podržel ho tak, aby obsah prosvítila zář ohně.

„Tak trochu,“ odpověděl a podal jí ho zpátky. „Vypadá to jako jeden z těch dražších kovolodních roztoků. I když ta barva je jiná.“

„Pak vás možná překvapí, když řeknu, že žádná součást toho, co se nachází v této nádobce, nevzešla z dragga, kromě znalostí, jak se to vyrábí. Tohle je to, čemu vaši lidé říkají produkt, Clayi. Udělá všechno, co umí Modrá, ale nebylo to odčerpáno z mrtvého těla nějakého nešťastného zvířete. Bylo to uměle vyrobeno.

Zembi věřil, že v nás všech dřímají schopnosti Krvožehnaných. Co jiného by mohlo vysvětlit nahodilost Požehnání? Pokud si jen malá část obyvatelstva vyvinula tuto schopnost během raného dospívání, schopnost, kterou zjevně nezdědila, pak stejný potenciál tkví i v nás všech. Kdyby se objevil správný recept, mohl by tento potenciál uvolnit. Jen si to představte, Clayi, celý lidský svět, který dokáže sdílet své myšlenky, utvářet zázraky, kráčet po této zemi beze strachu. O toto jsme usilovali všechna ta léta pod ledem. Toto je klíč ke konvergenci. Toto,“ ještě jednou zvedla flakon, „je syntetický produkt. Každý ho může vypít a ujařmit sílu, kterou třímá. Nejen Krvožehnaní. Každý.“

„Ten Bělák,“ řekl Clay. „Potřebovali jste ho, abyste tohle vyrobili?“

Sklopila zrak a Clay spatřil zrcadlo zahanbení, které v transu viděl ve tváři jejího mladšího já. Není spravedlivé, abych tebou tak opovrhovala, řekla neduživému Bílému draggovi, když se na ni díval z propasti. Stejně jako u tebe i mně se zdá, že jsem se nikdy neměla narodit. „V Bělokožcovi proudí víc než jen krev draggů,“ řekla.

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil závažnost jejího proslovu, a když mu došly všechny jeho důsledky, srdce mu sevřela mrazivá pěst. „Lidi,“ pronesl pomalým, chraplavým vrčením. „Vy jste k výrobě toho netvora používali lidi?“

„Lidi ne. Lidskou tkáň, většinou neoplodněná vajíčka a plazmu. Zembi vyvinul metodu slučování organického materiálu na mikroskopické úrovni. Další sotva pochopený dar poskytnutý křišťály. Trvalo to roky, došlo k mnoha selháním.“ Kriz ještě více sklopila hlavu a přešla do sotva slyšitelného šepotu. „Spoustu… netvorů přinesl i do tohoto světa, netvorů, u nichž máme štěstí, že nežili déle než několik minut po vylíhnutí. Potom přišel první Bělokožec a Zembi měl za to, že učinil svůj objev, vrcholný triumf Filoské kasty. Bělokožec měl jedinečnou krev a studoval se mnohem snadněji než ostatní rasy. Poskytl nám vodítka, jak vyvinout syntetické sloučeniny, vodítka, která bychom nikdy nezískali, kdyby se nezrodil.“

„Ale pak se dostal ven, když jste spali, dostal se ven, Zembiho proměnil ve Zkaženýho a nějakým způsobem se ocitl v Arradsii.“

„Veškeré znalosti jsou nebezpečné, veškeré znalosti jsou drahocenné.“ Kriz se znovu zadívala na střep ve své ruce. „Teď máme přinejmenším příležitost zjistit, jak se Bělokožec dostal ven.“

„Je možný, že Zembi měl Bělokožce jenom proto, že to Bělokožec dovolil. Třeba chtěl, aby vám ho Zembi předal. Je klidně možný, že jen co teď vstoupíte do transu, natáhnete brka.“

Kriz trhla bradou směrem ke Kazateli, který spal na opačné straně ohně. „Váš přítel nám onehdy udělil lekci z víry. Možná bychom se jí měli řídit.“

„Víru tu on určitě má, ale taky má o kolečko víc.“ Clay natáhl ruku a položil svoji dlaň na její, aby zakryl flakon i kus křišťálu. „Nedělejte to. Aspoň ne tady a ne teď. Počkejte, až budem zpátky na lodi, nebo aspoň někde, kde to zavání civilizací. Získali jsme, pro co jsme sem přišli.“

Pousmála se, přešla do mandinorštiny a se svým typickým silným přízvukem se zeptala: „To je rozkaz, kapitáne?“

„Můžete to tak brát. Čeká nás dlouhá cesta a se třema Krvožehnanýma místo dvou máme větší šanci, že ji přežijem.“

Ruku mu jemně odstrčila, znovu pohlédla na předměty ve své dlani a potom přikývla a uložila si je do kapsy kabátu. „Jak si přejete. Nechtěla bych, aby mě někdo označoval za vzbouřenkyni.“

* * *

Ráno se probudil dostatečně brzo, aby zvládl vstoupit do transu se Zenidou Okanasovou, a několik minut rozjímal nad flakonem ve své ruce. Opravdu se to stalo, pomyslel si, zatímco si v duchu přehrával události od jezera. Byl jsem v transu i bez toho, abych se předtím napil produktu. Ale jak to? Nabízelo se pouze jedno vysvětlení, které dávalo jakýsi smysl. Srdcokrev. Od okamžiku, kdy vypil Modrou srdcokrev, si dokázal udržovat duševní spojení s Jackem a dalo by se pro to najít výstižnější označení než svého druhu trans? Pokud dokázal vstoupit do transu s draggem, proč ne s člověkem?

Podíval se na hodinky, aby zjistil, kolik času zbývá do začátku seance, pak pokrčil rameny a flakon s Modrou vsunul zpátky do brašničky. Tohle zjistím jen jedním způsobem.

Zavřel oči a soustředil se na Zenidinu tvář, neboť se domníval, že tak v sobě vyvolá dostatek vzpomínek k navázání spojení. Nic se nestalo. Pokusil se vybavit si všechny kontakty s touto Varestijkou a uvědomil si, že jich byla pouze hrstka, ve skutečnosti pouze tolik, aby mezi nimi vzniklo dostatečné spojení pro klasický trans s použitím Modré. Řek bych, že pro tohle budu potřebovat něco víc, usoudil a znovu si vybavil ony chvíle na voru. K transu s Kriz došlo jakoby přirozeně, bez sebemenšího vědomého rozhodnutí, jako by jeho obavy o Kriz dospěly až na dno jezera a prorazily se jí do mysli. Strach… Strach je pocit. Když se setkali poprvé, Lizanne mu podala základní vysvětlení ohledně fungování transu a zdůraznila, že duševní propojení vyžaduje určitou formu citového kontaktu mezi oběma účastníky. Takto si jeden druhého pamatujeme v reálném světě, říkala. Nevycházíme z tváří, nýbrž z pocitů, jakkoli letmých. Pomyslete na všechny lidi, s nimiž jste se musel setkat ve svém životě. A teď se sám sebe zeptejte, kolik z nich si vybavujete. Domnívám se, že jich bude poměrně málo. Vzpomenete si na toho, kdo vás rozesmál, kdo vás rozplakal, a potom, a to zvlášť ve vašem případě, pane Torcreeku, především na toho, kdo vás nějakým způsobem dopálil.

Zlost, další pocit. Zenida ho nikdy nedopálila a ani ho nerozesmála, možná s výjimkou těch několika chvilek, kdy vyslovila pár břitkých postřehů na adresu kapitána Hilemora… Pak se mu v paměti vynořil obraz – Hilemorova tvář, vykreslená v mnohem větším detailu, než jak by si ji Clay dokázal vybavit. Ukázalo se, že kapitán má na bradě maličké mateřské znaménko, kterého si Clay nikdy nevšiml. Jenže ona si ho všimla, uvědomil si. Tohle není moje vzpomínka. Je její. Hilemore je naše spojnice.

Sáhl do své mnohem vydatnější studnice vzpomínek souvisejících s Hilemorem, vzpomínek prokvetlých protichůdnou směsicí emocí, které v něm kapitán vždy probouzel, od zdráhavého obdivu přes zděšení až po vztek a ten byl nejvýraznější.

Zenidino myšlenkové prostředí se objevilo s rychlostí, z níž se mu zatočila hlava. Zorné pole mu bleskově zaplnila klenoty osázená loď a zapotácel se, když pod botami ucítil prkna její paluby. Pak se rozesmál potěšením, když uviděl samu Zenidu, jak stojí nedaleko přídě a pohlíží na něj s napůl užaslým, napůl pobaveným výrazem.

Jste v pořádku? zeptala se. Kapitán se zděsí, až zjistí, že vás Vnitrozemí dohnalo k nepříčetnosti.

To bysme nechtěli, odpověděl Clay. Vím, jak nerada byste ho zklamala a vůbec.

Zenidin výraz ztvrdl do grimasy, jež Clayovi připomněla, že má před sebou ženu, která umí být velice nebezpečná, když se jí něco znelíbí, a navíc se nacházel v její mysli.

To byl jen blbej vtip, řekl a zvedl ruce. Jestli jste připravená, můžu se s váma podělit o několik zajímavejch informací.

* * *

„Carnstadtské pohoří,“ řekl Braddon a prstem v rukavici poklepal na mapu. Táhlo se jihozápadně od Torquilů, ve značné vzdálenosti od jejich aktuální pozice.

„To je strašně daleko, strýčku,“ posteskl si Clay.

„Chcete Čerňáky? Tam je najdete. Soustředí se jich tam nejvíc z celého tohoto kontinentu. Tu a tam se dají najít v Měděchodech a Skalodolech na odlehlém západním pobřeží, ale tohle je jediné místo, kde máte jistotu, že Čerňáka ulovíte.“

„Akorát že my se je lovit nechystáme,“ poznamenala Loriabeth. „Budeme k nim hodní a požádáme je, aby se k nám připojili v boji proti Bělákovi, jestli tomu teda dokážeš uvěřit. Já si tím zatím sama nejsem jistá, takže je u Prorokovy prdele pěkně nejistý, co si o tom budou myslet oni.“ Když si všimla, jak u takového rouhání ztuhl Kazatel, hned potichu dodala: „Omlouvám se.“

„Je to pěkně nespoutaná banda,“ řekl Skaggerhill. „Čerňáci jsou v těch horách pěkně velcí a podlí a všema mastma mazaní. Dlouhý pušky tam před několika lety procházely podhůřím. Přišly o jednoho ostrostřelce a pistolníka a na druhou stranu skolily jen dva kusy.“

„Pokud si vzpomínám, pořád to byla výdělečná výprava,“ řekl Braddon se slabým náznakem podráždění v hlase. „Pozitivní je,“ pokračoval, když se otočil zpátky ke Clayovi, „že si na celé trase nebudeme muset lámat hlavu se Zkaženýma. Mezi námi a Carnstadtským pohořím se jen toulá a pase moře ceratů.“ Ztlumil hlas a dodal: „Skaggs má ale pravdu. Vedle Rudých písků je to asi ta nejhorší oblast, kde jsem kdy lovil. Doufal jsem, že se tam už nikdy nepodívám.“

Clay pohlédl na mapu. Vzdálenost mu vyrážela dech, ale pokud chtěli, aby jejich současná výprava přinesla nějaké ovoce, žádnou jinou možnost neviděl. „Dnes ráno jsem se v transu spojil s kapitánkou Okanasovou. Mimořádná míří do Stockcombu.“ Poklepal na tečku asi sto mil jižně od Carnstadtského pohoří. „Takže se tam musíme dostat a trasa nás stejně povede kolem těchhle hor.“

Poplácal strýce po rameni a poodešel, aby se rozhlédl po okolní pláni. „Vypadá to, že budem muset najít něco, co nás tam doveze. Pane poručíku, myslím, že teď jste s krocením bejka na řadě vy.“

KAPITOLA XXIV

HILEMORE

Hilemore si v dalekohledu prohlížel těla visící ze stockcombské přístavní hradby. Napočítal jich celkem dvacet. Řádka viselců se kupodivu omezovala na pravou stranu bariéry a končila u obrovských přístavních vrat ze dřeva a mosazi. Každé mrtvé tělo mělo kolem krku oprátku a jakousi ceduli na hrudi, ale ty byly příliš daleko, aby se dalo rozeznat, co se na nich píše. Každopádně pochybuji, že to bude nějaké uvítání, pomyslel si, dalekohled spustil a kývl na Talmanta. „Tou nejnižší rychlostí vpřed, pane poručíku.“

„Rozkaz, pane kapitáne.“

Hilemore na Mimořádné před příjezdem do přístavu vydal rozkaz obsadit bojové pozice, ačkoli se jim na stěžni třepotala mírová zástava a signálním světlem opakovaně vysílali žádost o možnost bezpečného zakotvení. Na přístavní bariéře se prozatím neobjevil nikdo, kdo by je buď uvítal, nebo varoval. Stockcombská bariéra byla nezvyklá tím, že spíš než jako prostá překážka v cestě přílivu působila jako přehrada. V mírném oblouku se stáčela od strmých svahů tvořících špičku kanálu, v níž ležel přístav. Byla slavná jedinečnou zeměpisnou kuriozitou – vodopádem, který se řítil do jezera u úpatí obrovského kráteru, v němž přístav vyrostl. Neměnnou hloubku si jezero uchovávalo díky řadě obřích tunelových výpustí. V důsledku toho se voda v okolí bariéry nacházela ve stavu trvalého zpěnění a výjimkou byl pouze úzký pás klidnější hladiny přímo před vraty. S příjezdem k nim se proto pojilo určité nervózní očekávání, neboť jakékoli úhybné manévry mohly Mimořádnou nasměrovat do kolotajících vírů.

„Všichni zastavit,“ přikázal Hilemore, když se před nimi začala zlověstně tyčit vrata. Už byl dostatečně blízko, aby přečetl cedule zdobící viselce. Zjistil, že na všech se skví stejný vzkaz vyvedený červenými mandinorskými písmeny:

KORPORÁTNÍ VRAH.

Plout sem možná nebyl ten nejlepší nápad, zamyslel se Hilemore. Už chtěl Talmantovi vydat příkaz, aby nechal ve strojovně změnit směr šroubu, a mohli tak odcouvat a připravit se na otočku o sto osmdesát stupňů, když se od vrat ozvalo hlasité zaskřípění kovu a celá konstrukce se začala zvedat.

„Hezká podívaná, co kapitáne?“ poznamenal Scrimshine, když se před nimi objevil vnitřní přístav. Z vysokého úzkého ostrohu vybíhajícího ze stěny kráteru se snášel slavný stockcombský vodopád. V místě dopadu do jezera ho obestíralo mračno řídké páry, z něhož se po prosvícení slunečními paprsky táhla malá duha. S tímto příjemným výjevem bylo v ostrém rozporu celé neutěšené město. Prostíralo se po obou stranách vodopádu, pokrývalo břehy jezera a stoupalo do strmých svahů kráteru. Při nedostatku stavebních míst obyvatelé Stockcombu stavěli spíš do výšky než do šířky, a v městě se tudíž vypínaly ty snad nejvyšší budovy, jaké kdy Hilemore spatřil, čnějící i více než šest pater nad úroveň země. Místní architektura měla hodně podob, od koloniálních rezidencí se strmými střechami po úřední budovy ovlivněné korvantinským stylem, honosící se klasickými sloupy a sochami. Všechny vysoké stavby odpovídaly moderním standardům a zrcadlily čisté, přehledné linie, pro něž měl slabost korporátní svět.

Toto všechno by vytvářelo esteticky různorodou a zajímavou scénu, kdyby Hilemorovo zkušené oko na mnoha zdech nerozeznalo neklamné stopy po kanonádě, které doplňovaly zčernalé a zmizelé střechy, jež poukazovaly na rozsáhlé požáry. Škody byly ještě citelnější blíže k dokům, kde mnoho budov kompletně vyhořelo a z ostatních zbyly hromady suti. Hilemorův původní předpoklad, že se tento přístav stal terčem prakticky stejného útoku jako Carvenport, vyvrátila skutečnost, že nad domy po obou stranách vodopádu vlály četné vlajky. Všechny vlajky na západní straně měly podobu černého čtverce zkrášleného symbolem stříbrné lodi Jihomořského námořního úřadu, zatímco vlajky na východní straně byly poněkud prostší. Na bílém pozadí obsahovaly nepravidelné červené X ve čtverci. Hilemore byl s tímto symbolem díky svému dřívějšímu angažmá dobře obeznámený, a když ho teď uviděl, musel potlačit zaúpění hrůzy.

„Ti šmejdi tady bojují proti sobě navzájem, kapitáne,“ poznamenal Scrimshine. I při svém čerstvě objeveném respektu vůči vojenskému vystupování měl stále potíž dávat si pozor na jazyk. „Tuhle vlajku ale nepoznávám. Není to jeden z těch nových východomandinorských syndikátů?“

„Toto není firemní vlajka,“ odpověděl Hilemore. „Zdá se, že významnou pozici zde má Aliance práv voličů.“

V přístavu viděl četná plavidla, ale ani jednu válečnou loď. V pohybu bylo pouze jedno z nich, starý Modrolovec, který Hilemore brzo blíže určil. Signální lampa blížícího se Vzdáleného světla zablikala nějaký vzkaz, tou nejmenší rychlostí loď doplula do vzdálenosti asi padesáti yardů od vrat a tam zastavila.

„‚Polovina města vás v. ráda vidí,‘“ překládal Talmant. „‚Držte se vlevo, nebo po vás bude druhá polovina pálit.‘“

Hilemore byl v pokušení uposlechnout svůj prvotní impulz a Mimořádnou otočit a zamířit s ní na otevřené moře. Toto místo bylo zjevně rozvrácené vnitřními sváry a on osobně netoužil zaplést své svěřence do konfliktu, který by mohl zhatit jejich misi. Jenže Mimořádná měla méně než pětinu potřebných zásob uhlí. Mimoto jim rychle ubývaly zásoby jídla a chyběla jim munice, kterou spotřebovali v Torquilech. Pokud by tyto chybějící komodity nedoplnili, šance na vyzvednutí Dlouhých pušek a využití jejich objevů a zjištění byly přinejlepším chabé.

„Co nejpomaleji kupředu,“ řekl Hilemore Talmantovi. „Pane Scrimshine, naveďte loď doleva.“

* * *

„Ethany Kulvetchová.“ Mladá žena v nepadnoucí a ušmudlané uniformě před Hilemorem zasalutovala. „Zastupující plukovnice Jihomořských námořních obranných a bezpečnostních sil.“

S ohledem na její mládí a drobnou postavu by Hilemorovi vzezření slečny Kulvetchové mohlo připadat téměř komické, kdyby si na ní nevšiml i nedávno zašitého šrámu nad levým okem a karabiny přehozené přes rameno. Fakt, že zbraň nosí zavěšenou hlavní dolů a hruď má opásanou poloprázdným bandalírem, prozrazoval, že s jejím používáním má bohaté zkušenosti. Na nábřeží čekala s oddílem podobně neupravených, ale dobře vyzbrojených příslušníků námořní pěchoty. Hilemore si všiml i toho, jak pohledem neustále těká k východní části přístavu, jako by očekávala, že odtamtud každou chvíli přiletí dělostřelecký granát.

„Corrick Hilemore,“ odpověděl a také zasalutoval. „Kapitán lodi Mimořádná Kovolodního protektorátu.“

„Vítejte, pane kapitáne. Kapitán Tidelow ze Vzdáleného světla se zaručil za vaše bezvadné chování, ale poněkud se zdráhal objasnit, co vás sem přivádí.“

„Doplnění zásob. Za předpokladu, že stále funguje Jihomořský námořní úřad.“

Pohled Ethany Kulvetchové potemněl zklamáním. „Doufala jsem, že jste byli najati, abyste nám vypomohli s naší… místní obtíží. Žádosti o posily jsme transem sdělovali na ředitelství, dokud našeho Krvožehnaného neskolila kulka odstřelovače. To bylo před dvěma týdny.“

„Omlouvám se, ale o této situaci jsem nic nevěděl, dokud jsme nezahlédli vaše přístavní vrata. Je to věru nešťastná záležitost.“

Oči plukovnice ještě víc potemněly, když upřela pohled na východní oblasti. „Všechny naše nejvyšší vedoucí pověsili hned prvního dne toho jejich takzvaného povstání. Uspořádali soudní proces a tak dále, aby všemu dodali zdání výkonu reálné spravedlnosti.“

„Ty cedule je označují za vrahy.“

„Měli jsme tu velké potíže od chvíle, kdy se odmlčely další přístavy a začaly připlouvat lodě s všelijakými šílenými historkami. Snahy vedení nepokoje uklidnit byly možná… přehnané, ale ředitelé si rozhodně nezasloužili být zabiti z rukou lůzy ze slumů.“

Slečna Kulvetchová se zachvěla a sklopila oči a Hilemore si uvědomil, že je ještě mladší, než se původně zdála být. „Odpusťte,“ řekla a vypjala se. „Mezi zabitými byl i můj otec. Velel zde odboru obrany a bezpečnosti.“

„Rozumím. Upřímnou soustrast. A jaká je vaše pozice v přístavu, plukovnice?“

„Na začátku povstání jsem byla nižší vedoucí na odboru vymáhání daní. O dva dny později jsem byla nejvýše postavenou žijící funkcionářkou. Stálo nás to několik tvrdých bojů, ale s dobrými a věrnými vojáky,“ naklonila hlavu směrem k oddílu námořní pěchoty, „a s podporou ze strany korporátního obyvatelstva jsme město dobyli zpátky.“

„Domnívám se tedy správně, že jste na této straně přístavu jediná úřední osoba s příslušnými pravomocemi?“

„Ano. Pokud si přejete nakoupit zásoby, budete jednat se mnou. Coby korporátní důstojník určitě pochopíte, že ceny budou reflektovat panující podmínky.“

Hilemore sáhl do náprsní kapsy a vyňal zlatou dalcijskou libru, jednu z hromádky mincí zajištěných z vraku Královny větru. Mince a další různé cennosti naštěstí vybral ze sejfu Příhodné příležitosti předtím, než se zmocnili Mimořádné. „Jsem si jistý, že se dokážeme dohodnout na oboustranně uspokojivé ceně,“ řekl a minci slečně Kulvetchové předal.

Plukovnice se na libru zadívala, neprojevila téměř žádný zájem a vrátila mu ji. „Mýlíte se ve mně, pane kapitáne,“ řekla. „Nepožaduji peníze, ale vaše služby. Ohavná rebelie rozdělila toto město na dva tábory. Žádám vás, abyste mi pomohl s jeho sjednocením a,“ probodla ho ocelovým, nesmiřitelným pohledem a do hlasu se jí prodralo jakési hladové rozechvění, „dohlédl se mnou na to, aby byl každému aliančnímu parchantovi, který se nám dostane do rukou, vyměřen spravedlivý trest.“

* * *

„Už skoro měsíc tu vládne pat.“ Kulvetchová ho vzala na střechu stockcombského ústředí Jihomořského námořního úřadu, nejvyšší budovy v přístavu, odkud byl skvělý výhled na celé město. „Jak vidíte, vodopád mezi východní a západní oblastí vytváří přírodní a neprůchodnou bariéru. To znamená, že jedinými přístupovými cestami jsou přístav nebo bariéra. Voliči se pokusili bariéru ztečí překonat den poté, co jsme si zajistili kontrolu nad touto stranou. Stačilo několik hromadných dávek z pušek a stáhli se. Potom se pokusili o noční útok v člunech. Naštěstí se většina lodí v přístavu rozhodla přidat na naši stranu, a tak se nedostali ani k nábřeží. Od té doby zůstávají ve svých doupatech a jen občas po nás vystřelí nějaký granát.“

„Takže mají děla?“ zeptal se Hilemore.

„Dvě baterie šestiliberních děl a jeden osmnáctiliberní kanon s dlouhou hlavní, zatímco my máme pouze čtyři těžká děla. To je klíčový důvod, proč jsem ještě nevydala rozkaz k našemu útoku, a také to, že nás není mnoho. Dohromady mám k dispozici necelých tři sta ozbrojených vojáků a k tomu něco lehce přes sedm set dobrovolníků z řad místních občanů. Nejsou příliš vycvičení ani vyzbrojení, ale nabroušení jsou jako čepel.“

„Kolik je Voličů?“

„Čtvrtě východně od vodopádu jsou lidnatější než obdobné oblasti na naší straně, a navíc pro svou pomýlenou kauzu můžou rekrutovat hromadu přístavních krys. Odhaduju to na nejméně tři tisíce ozbrojenců.“

Hilemore vydechl ironickým pobavením. „Velké přesile jsem už čelil, slečno plukovnice, ale nic tak předem ztraceného to ještě nebylo. Co přesně si představujete, že by mohla jediná válečná loď dokázat proti tak početnému pevninskému protivníkovi?“

„Že zničí to jejich zatracené dělostřelectvo,“ opáčila Kulvetchová, která se začínala notně rozpalovat. Z kapsy blůzy vytáhla složenou mapu a rozkládala ji. „Na základě pečlivého pozorování jsme přesně lokalizovali většinu jejich děl…“

„Ne.“

Zmlkla. Suchý, nekompromisní tón jeho odmítnutí ji očividně zaskočil. „Tento plán je rozumný…“

„Slečno plukovnice.“ Hilemore promluvil tónem, jemuž chybělo jen málo do křiku, a tak své sílící roztrpčení zklidnil, než pokračoval. „Máte vůbec tušení, co se děje ve zbytku světa?“

Soustředěně se na něj zadívala a zmatek a zlost jí zbarvily obličej dočervena. „Nějaká krize,“ odpověděla. „Draggy a Zkažené popadla zuřivost. Jakmile na ty divochy a bestie udeří spojené síly korporátního světa…“

„Carvenport padl těmto divochům a bestiím za oběť,“ přerušil ji Hilemore. „Padl Morsvale. Padl i Feros a troufám si říct, že v mezičase jejich osud potkal i další města. Síly korporátního světa už udeřily a zjistilo se, že na ně nestačí. A zatímco svět hoří, vaše město se drolí i bez jediného dragga na dohled. Já se vaší malicherné války účastnit nebudu. A pokud mi nebudete ochotni prodat zásoby, třeba budou v tomto smyslu přístupnější vaši přátelé na druhém konci přístavu.“

Tvář plukovnice se zkřivila do vzteklé grimasy, zacukaly jí ruce a Hilemore poznal, že odolává nutkání sáhnout po karabině. „Vy byste s tou špínou jednal?“

„Abych splnil svou misi, jednal bych i s démony z Dřiny.“ Hilemore se vypjal do pozoru a formálním hlasem pronesl: „Smekám před tím, čeho jste tady dokázali, ale naději na vítězství nemáte. Jsem ochotný zprostředkovat…“

„Na zprostředkování vám seru!“ Plukovnici Kulvetchové se rozšířilo chřípí, podívala se na něj a zuřivostí začala trhaně dýchat. „Měla bych vás zastřelit…“

„Pak vedle dělostřelectva Aliance voličů budete čelit i dělům mojí lodi.“ Hilemore jí zasalutoval na pozdrav, který neopětovala, a vydal se ke schodišti.

* * *

Místo jedné osoby s příslušným pověřením mu Voliči představili šestičlenný výbor. Hilemora sklíčilo, když uviděl, že jsou více méně ve stejném věku jako plukovnice Kulvetchová a že v očích mají podobně ocelový výraz, který mu sděloval, že ho čeká velice náročné setkání.

Do východní části přístavu se vydal ve výsadkovém člunu, v němž stál na přídi s vlajkou příměří v ruce. Na nábřeží nenašel ani živáčka, ačkoli letmé pohyby za okny okolních domů mu prozrazovaly, že místní o jeho příjezdu dobře vědí. Po několikaminutovém čekání vyšel z jedné potemnělé uličky poněkud zavalitý mladík v kontraktorském plášti a s revolverem v ruce. Na rukávu měl pásku se symbolem kříže ve čtverci, který ho identifikoval jako příslušníka Aliance práv voličů. Mladík zůstal v přikrčení postávat na nároží a ostražitýma očima těkal mezi Hilemorem a západním koncem města. Po bedlivém posouzení situace ukázal na člun a na Hilemora upřel nevraživý pohled.

„Pošlete je zpátky,“ řekl.

Hilemore přikývl a člunu adresoval rozkaz zamířit zpátky k lodi. Posádka se očividně zdráhala zanechat ho v takto problematické společnosti, ale nakonec uposlechla, chopila se vesel a vydala se pryč.

„Pojďte sem,“ zavolal mladík, mávl revolverem a zmizel do uličky. Hilemore ho následoval krátkým bludištěm stísněných průchodů, až se vynořil zpoza rohu a stanul před asi dvanácti mladými muži a ženami, kteří na něj kolektivně mířili střelnými zbraněmi.

„Prohledejte ho,“ přikázal jim mladík v plášti. Hilemore poté musel snášet několikaminutové drsné šacování od trojice povstalců, které rázně skončilo, když loktem udeřil do tváře vyzáblého mladíka, jenž se mu pokoušel sebrat kapesní hodinky.

„Jste Voliči, nebo zloději?“ zeptal se, když kolem něj strnuli.

„Korporátní hajzl!“ vyjekl hubený mladík, který ležel na zemi a svíral si přeražený nos. „Zastřel ho, Colle!“

„Drž hubu!“ okřikl ho mladík v plášti. „Svobodný občan Towl má jisté politováníhodné zvyklosti,“ prohodil k Hilemorovi. „A má je z toho, jak vyrostl na zbytcích, které nám pohodili korporátní otrokáři.“

Hilemore si z rukávu blůzy otřel krev a nic neřekl.

„Jsem svobodný občan Coll a tohle jsou Dobrovolní obránci z Prádelní ulice,“ představil mladík sebe i ostatní omladinu. „Nepřepočítejte se v nás, pane protektorátníku, druhou příležitost už nedostanete.“ Pomalu sklonil revolver a trhl hlavou doleva. „Tudy. Towle, dnes večer máš hlídku. O tom kradení jsem ti už něco říkal.“

Coll Hilemora přivedl na dlážděné náměstí tvořené spojnicí několika ulic. Uprostřed něj stál hostinec tak starobylého vzezření, že Hilemore při pohledu na jeho skosené stěny dospěl k závěru, že zde musel stát od založení Stockcombu. Ozbrojený strážný před nimi otevřel dveře a Hilemore Colla následoval do ponurého, svíčkami osvětleného interiéru. Po chvilkovém mžourání, než jeho oči uvykly přítmí, si všiml, že Coll usedl k dlouhému stolu vedle pětice dalších lidí podobného věku.

Kromě Colla tam byli další dva muži a tři ženy a všichni na Hilemora v napjatém tichu upřeli zrak. Hostinec byl zjevně jakýmsi ústředím. Stoly byly poseté mapami a dokumenty a stěny pokrývala spousta letáků a radikálních propagandistických listin včetně, jak si Hilemore povšiml s pobavením a zděšením současně, četných stránek z Voličských novin.

Jelikož neviděl důvod, proč by měl trvat na zbytečných formalitách, od jednoho stolu si vzal židli, přitáhl ji přes dlážděnou podlahu a posadil se. „Poručík Corrick Hilemore,“ představil se. „Velitel lodi Mimořádná Kovolodního protektorátu. Smím se dozvědět, s kým mám tu čest?“

„Se svobodnými občany a občankami,“ odpověděla jedna osoba z oné šestice, podle Hilemorova odhadu asi devatenáctiletá dívka. Podle jejích zapadlých očí a sinalé kůže také hádal, že už několik dní nespala. Navzdory únavě jí z hlasu i vystupování čišela hmatatelná vzdorovitost, když dodala: „Kteří se nenechají zastrašit korporátními výhrůžkami.“

„Já jsem nikomu nevyhrožoval,“ podotkl Hilemore.

„Kolik lodí tvoří vaši flotilu?“ zeptal se další člen výboru, ryšavý, pihovatý mladík s obvazem kolem ucha.

„Moji flotilu?“ otázal se Hilemore.

„Nepohrávejte si s náma,“ zavrčel Coll. „Víme, že Kovoloď byla najatá, aby se tohohle místa znovu zmocnila pro Jihomořský námořní úřad.“

„Tak to toho víte víc než já,“ řekl mu Hilemore. „Já žádnou flotilu nemám. A když už jsme u toho, žádnou flotilu už nemá ani Kovolodní syndikát, alespoň ne v těchto vodách.“

„Agenti Jihomořského námořního úřadu se v Sanorahu před třemi týdny setkali se členy Prozatímního Kovolodního výboru,“ řekla dívka s vyčerpanýma očima. „Chcete snad tvrdit, že jste sem nepřijel v důsledku toho?“

Hilemore hned neodpověděl a naopak přimhouřenýma očima klouzal z jedné tváře na druhou. Jak jsou mladí a bezelstní navzdory vší krvi, kterou prolili. „Takže jste v transovém spojení se Sanorahem,“ řekl.

Vyvolal tím ticho, během něhož dívka sklopila hlavu a její ryšavý druh po ní šlehl vyčítaným pohledem.

„S vrchním řízením Kovolodi nejsem už nějakou dobu v kontaktu,“ pokračoval Hilemore. „Moje loď je zde v záležitosti, která s vaším povstáním nijak nesouvisí. Chci nakoupit zásoby a můžu za ně platit zlatem. To je všechno.“

„Lže!“ zavrčel ryšavý mladík. „Korporatisti lžou. Nic jinýho nedělají. Vzpomeňte si na Červenej lomansdek.“

Následovala další odmlka, během níž si vyměnili ostré i nejisté pohledy.

„Červený lomansdek?“ zeptal se Hilemore.

„Jiskru, která podpálila troud,“ odpověděl Coll. „Plukovník Kulvetch, ten první, pozval naše vůdce na setkání. Řekl jim, že se jejich obavy budou řešit. Řekl jim, že se pro tento přístav ustanoví nová vláda, a dodal, že společná. Když se objevili, nechal je svléct do naha, zbičovat, promenovat po ulicích a pak je střelil do hlavy.“ Chabě se pousmál. „Sám jsem toho hajzla pověsil z bariéry a smál jsem se, když se tam svíjel a kopal, vypadal tak trochu jako klaun z takového toho cirkusového představení s marionetami, co se pořádají pro malé děti. Takže vidíte.“ Opřel se na židli a úsměv mu ze rtů vyprchal. „V poslední době ke korporatistům moc velkou důvěru nechováme.“

Hilemore přikývl a vstal ze židle. Přešel ke stěně, prohlížel si změť stránek, které k ní byly připnuté, až našel něco povědomého a to strhl.

„‚Sdílená vina korporátního věku,‘“ četl nahlas. „‚Jak nás všechny zostuzuje chamtivost a korupce moderní ekonomiky.‘“ Přešel zpátky ke stolu a stránku položil před Colla. „Napsala Lewella Tythencroftová, dočasně zmocněná vydavatelka Voličských novin. Když toto psala, byl jsem u ní zrovna v pracovně.“ Ušklíbl se a potichu a lítostivě vydechl. „Jak si vzpomínám, tak jsme se o tom silně pohádali.“

„Vy znáte Lewellu Tythencroftovou?“ zeptala se dívka s unaveným výrazem a pochybovačně přimhouřila oči.

„Jak by ne,“ opáčil Hilemore. „Ještě donedávna jsme spolu byli zasnoubení.“

* * *

Dívka s unavenýma očima se jmenovala Jillett a ukázalo se, že je jedinou Krvožehnanou, která zůstala v celém Stockcombu. Po Hilemorově odhalení ho výbor nechal vyvést před hostinec, aby pak mohl uvnitř celou další hodinu diskutovat, občas i vášnivě, jak se dalo usuzovat z hulákání, které se neslo ven. Hlasy nakonec utichly a Hilemore byl nucený další hodinu bloumat po náměstí, pod bedlivým dozorem Dobrovolných obránců z Prádelní ulice.

„Byl jste teda v nějakých bitvách?“ zeptal se ho jeden z nich, pořízek, kterému nemohlo být víc než šestnáct let a kterého zjevně zaujaly medailové stužky na Hilemorově blůze.

„Byl,“ odpověděl.

„Proti komu?“

„Dalcianům, pirátům, Korvantincům a úplně nedávno proti draggům.“

Mladík překvapením zbledl. „Takže ona je to pravda? Povstali, přesně jak říkal Prorok.“

„Nevím, jestli toto všechno předvídal Prorok, ale ano, draggové jsou teď s námi ve válce a pomáhají jim při tom Zkažení.“

„Jak to, že si ještě nepřišli pro nás?“

Hilemore se rozhlédl po obloze a okolních útesech. Okraj kráteru svírajícího přístav korunovala řada obranných tvrzí propojených hradbou. Hilemorovi se zdály příliš vetché a zchátralé, aby v případě útoku dokázaly městu poskytnout větší ochranu. „Nevím,“ odpověděl. „Ale jsem si jistý, že se k tomu nakonec dostanou.“

„Pojďte dovnitř,“ zavolal na něj ze dveří hostince Coll.

„Vaše první loď,“ řekla Jillett, jakmile se Hilemore vrátil do přítmí. Stála a nahlížela do jakéhosi papíru, tvář stále zasaženou podezíravostí.

„Pýcha podniku Kovolodního protektorátu,“ odpověděl Hilemore.

„Jméno a povolání vašeho nejmladšího bratra.“

„Starrick, dělá ředitele školy.“

„Kde a kdy jste se poprvé setkal s Lewellou Tythencroftovou?“

„Během nepokojů v Sanorahu, před čtyřmi lety.“

„Jak se jmenuje její pes.“

„Psa nikdy neměla, dávala přednost kočkám. Její poslední kočka, tedy kocour, Pan Mňau, umřel krátce předtím, než jsem se vydal do Dalcie. Byl velmi starý.“

Jillett papír spustila a kývla na Colla. „Je to on.“

„Nemohli vám prostě jen ukázat nějaký fotostat?“ zeptal se Hilemore.

Jillettiny rty zkřivil slabý úsměv. „Svobodná občanka Tythencroftová našemu Krvožehnanému kontaktu očividně oznámila, že žádné vaše fotostaty už nemá.“

„Rozumím.“ Hilemore si odkašlal. „Předpokládám nicméně, že také oznámila, že mi lze důvěřovat.“

„Ne, to neřekla. Každopádně prozatím.“ Jillett ukázala na stůl, kde vedle pera a kalamáře ležel štos prázdných listů papíru. „Svobodná občanka Tythencroftová požaduje plné hlášení o vašich aktivitách a působištích za uplynulý rok. Vy to sepíšete, já si to vštípím do paměti, a jakmile se dopodrobna obeznámí s obsahem vašeho hlášení, sdělí nám, jaký bude nejlepší další postup.“

„Sdělí vám to, nebo nadiktuje?“ zeptal se Hilemore. „Připadá mi, že svobodná občanka Tythencroftová se u vás těší značné autoritě.“

„Nejen u nás.“ Jillett si s Collem vyměnila pohled. Očividně si nebyla jistá, kolik informací může Hilemorovi vyjevit.

„Myslel jste si, že jde jenom o Stockcombe, že?“ zeptal se tělnatý mladík. „Tahle revoluce není žádná místní záležitost, pane kapitáne. Aliance má pod palcem už polovinu Sanorahu a kromě něho i dvě celá města v severním Mandinoru.“

„To mi chcete říct, že Mandinor se nachází ve stavu občanské války?“

„Dochází k jistým bojům, ale pokud víme, tak k žádným velkým bitvám. Protektorát nemá dost vojáků a dokáže nanejvýš udržet to, co má. Svobodná občanka Tythencroftová je uprostřed tohoto všeho jakýmsi majákem či stabilizačním prvkem, zklidňuje vášně, aby se situace nevyhrotila jako u nás. Touží po pokojném svrhnutí korporátního světa. Já osobně se tím nějak nevzrušuju.“ Kývl na štos stránek. „Ona čeká. Měl byste se do toho pustit.“

Hilemore přešel ke stolu, posadil se a rozepnul si blůzu. „Mohl bych dostat trochu kávy?“ zeptal se, když sáhl po peru. „Bude mi to chvíli trvat. Také napíšu vzkaz, který doručíte na moji loď, jinak je pravděpodobné, že se na břeh vylodí můj první důstojník a začne po mně pátrat, a to bych vám nepřál.“

KAPITOLA XXV

SIRUS

„Vždy to byl jeden z mých nejoblíbenějších příkladů vojenského pragmatismu,“ podotkl Morradin, zatímco sledovali lodi blížící se k obranným zařízením Subarisku. „S ohledem na zdánlivou nemožnost myšlenky zničení pevnosti Aben Mael, a potažmo ukončení obléhání stanice Redways, rozhodl se komodor Racksmith, že na lodě ve své flotile bude pohlížet jako na každý jiný vojenský materiál, a veškerý vojenský materiál musí být postradatelný, k čemu by jinak byl, že?“

Zhoubný vliv kotvil mimo dostřel všech děl v subariských ostrovních pevnostech. Po obou stranách této vlajkové lodi čekala celá flotila plavidel, obchodní lodi napěchované Zkaženými, vlekoucí podobně napěchované nákladní čluny. Bylo několik minut po rozbřesku, což znamenalo, že obránci přístavu si už museli být plně vědomi velikosti loďstva, kterému čelí, ale to velkomaršála Morradina zjevně nijak netrápilo. „Na překvapení tady nehrajeme,“ řekl, když se ho Sirus zeptal na smysl hodiny stanovené pro útok. „Jde nám o šok. Chci, aby každý voják v tomto městě viděl, co se bude dít, a až to uvidí, pochopil, že nemá žádnou naději.“

Sirus dalekohledem sledoval pohyb lodí, které vyslali na přístupové trasy. Bylo jich celkem dvanáct, dvě na každou pevnost. Každou dvojici tvořila jedna nákladní a jedna válečná loď. Catheline se zdráhala vyslat hrstku jejich vojenských plavidel na misi takovéto povahy, ale kombinovaná síla Morradinova a Sirusova přesvědčování ji nakonec přiměla operaci odsouhlasit, ačkoli s důrazným varováním. „Jestli tuhle bitvu prohrajete, já vás trestat nebudu,“ řekla. „O to se postará On.“

Sirus cítil hladovou nedočkavost Zkažených na palubách. Všichni byli vybráni podle toho, jak se těší ze svého nového života, i pro svou iracionální oddanost Bělokožci. Řada z nich už před proměnou nebyla příliš příčetná a některé k šílenství dohnaly hrůzy, které po ní zažili, kdy si ve vraždění a ničení libovali se sadistickou radostí, již bylo velmi bolestné sdílet. Potřebu využití tak fanatických vojáků Catheline snadno vysvětlili a Sirusovi se poté dařilo skrývat potěšení, jež zakoušel při představě, že z armády odstraní tolik šílených jedinců.

Teď uslyšel dunivou ránu z děla a dalekohled namířil na jednu z pevností. Uviděl, že z jejích střílen vyráží několik vodorovných pásů kouře. Sledoval, kam střely nakonec dopadnou, a uviděl, že vyrazily několik gejzírů před řadou jejich lodí. Měly krátký dolet a nic nezasáhly.

„Pálí moc brzo,“ zamručel Morradin spokojeně. „Jsou nervózní. To je jedině dobře. Korvantinský velitel v Aben Maelu udělal podobnou chybu. Spotřeboval spoustu munice, než Racksmith vůbec zahájil svůj úskok.“

Lodi držely formaci a dál se blížily k pevnostem, přičemž válečná plavidla omezovala svou rychlost, aby s nimi nákladní lodi dokázaly držet krok. Palbu začaly opětovat, jen co se pevnosti dostaly na dostřel, a nestřílely výbušné granáty, nýbrž dýmové. Zakrátko všechny ostrovní tvrze halil šedý příkrov, ačkoli se jejich dělostřelcům ještě předtím podařilo zlikvidovat řadu útočníků. Jedna z válečných lodí, Neplatná, obdržela přímý zásah do můstku, který zabil většinu Zkažených na palubních nástavbách. U lodi s lidskou posádkou by šlo o kritické poškození, u Neplatné tomu tak ale nebylo a v cestě k cíli dál pokračovala, jako by se nic nestalo. Na základě pokynů od hlídek v koši Zhoubného vlivu Zkažení v podpalubí ručně ovládali kormidlo, zatímco neohrožení dělostřelci na horních pozicích neustávali v trvalé palbě.

Osudová shovívavost asi dvě stě yardů východně od Neplatné už takové štěstí neměla. Zručně zacílená korvantinská dávka na ní zničila přední dělo a levé koleso a uvedla ji do nepříjemné rotace. Sirus vydal rozkaz k zastavení pravého kolesa a nechal posádku rozběhnout se vykonat rychlé opravy. Ovšem tak viditelně zohavený cíl se brzo stal terčem palby ze všech ostatních pevností, jimž byla na dostřel, a o několik minut později ho soustředěná palba z města roztrhala na kusy.

„Nedalo se nic dělat,“ odfrkl si Morradin. „Svou práci ale odvedla, ta nákladní loď už tam skoro je.“

Sirus cítil, jak ve velkomaršálovi ještě více zesílilo očekávání, když nákladní loď projela doutnajícími troskami, které zbyly z jejího zničeného doprovodu, a zamířila přímo k přístavu. Na svižné cestě kupředu ji sice opakovaně zasáhly další granáty, které na ní zpustošily horní palubu a na několika místech jí prorazily trup, ale pod čárou ponoru utrpěla pouze jeden zásah. Navzdory nenadálému přívalu vody měla nákladní loď dostatečnou setrvačnost, aby drtivě najela do skalnatého břehu ostrovní pevnosti. Tam zastavila a poklesla, neboť se jí zaplavily dolní paluby, a otřásla se jako umírající zvíře, když po ní z bezprostřední blízkosti střelilo pevnostní dělo.

„V otálení nevidím žádný smysl, co ty?“ zeptal se Morradin.

Sirus přikývl a vyslal myšlenkový rozkaz pětici Zkažených v nákladovém prostoru osiřelé lodi, kteří ihned začali zažehávat zápalné šňůry připojené k hromadám sudů se střelným prachem. Ve zbrojnicích ve Ferosu, Melkorinu a Sairveku našli tunové zásoby výbušnin, ale poměrně málo děl, z nichž by je bylo možné střílet. Morradinova zásadně rozšířená verze plánu, který tak slavně realizoval komodor Racksmith, jim poskytla výtečnou příležitost tyto přebytky využít. Na nákladní lodi vecpali celé čtyři pětiny veškerých zásob střeliva. Šňůry byly nastavené na třicet vteřin, což Zkaženým, kterým byl tento úkol přidělený, poskytovalo dostatek času k útěku. I když měli co do činění s pomýlenými netvory, lidský pud sebezáchovy mohl Zkažené přimět rozkazy neuposlechnout, takže si Sirus dával záležet, aby jim nabídl i naději na přežití, jakkoli byla ve skutečnosti iluzorní.

V tomto případě před explozí z nákladní lodi neunikl žádný Zkažený a Sirus cítil, jak jim na lodi, mizející v obrovské ohnivé kouli, zhasínají jejich popletené, zvláštně rozveselené mysli. Rázová vlna k nim dospěla dříve než zvuk a Catheline se neubránila jásavému smíchu, když se zapotácela v poryvu vytlačeného vzduchu. Vzápětí se přihnalo burácení hlasité natolik, že je z něj rozbolely uši, a Cathelinin smích se přetavil do bolestného sykotu.

Ohnivá koule se vznesla nejméně dvě stě stop vysoko a nad ostrovem se rozprostřela v mohutném sloupci černého kouře. Trosky popadaly v husté spršce, kterou se okolní voda vlnila tak dlouho, dokud se kouř nezačal rozptylovat a neodhalovaly se škody. Nákladní loď se zcela rozpadla, a Sirus si dokonce chvilku myslel, že pevnost explozi nějakým záhadným způsobem přežila, protože se zdálo, jako by její jižní stěna neutrpěla žádnou újmu. Potom si všiml suti pokrývající západní stranu ostrova a zpozoroval, že oné stavbě chybí klenutá střecha. Z nitra zčernalé ruiny šlehaly plameny a vzápětí se ozvalo i třesknutí vybuchujícího prachu, když dospěly do pevnostního muničního skladu.

„Uspokojivé,“ prohlásil nakonec Morradin, když se dalekohledem zadíval na masakr. „Ačkoli si myslím, že Racksmith dokázal Aben Mael zničit kompletně. Samozřejmě se musel popasovat pouze s jedním cílem.“ Dalekohled posunul doprava, kde se dvojice lodí blížila k další pevnosti. „Myslím, že já ho překonám pětinásobně.“

* * *

„Dvacet pět tisíc osm set devadesát šest Zkažených, které máme potvrzené jako oběti útoku,“ hlásila Veilmist se svou obvyklou precizností. „Šest tisíc sto třicet dva zraněných, z nichž je u přibližně poloviny pravděpodobné, že přežijí.“

„Přibližně?“ zeptala se jí Catheline s jedním obočím zvednutým v předstíraném překvapení.

„U zotavení je nemožné poskytnout přesnější čísla…“ Veilmist se nechápavě odmlčela, když se Catheline rozesmála a vlepila jí polibek na šupinaté čelo.

„Bez obav, má drahá,“ řekla. „Přibližně mi to naprosto stačí.“

Ze středu náměstí se ozval dobře známý výkřik, sice prostoupený hrůzou, ale milosrdně krátký. Sirus se ohlédl a uviděl mladé Bělokožce hašteřící se nad ostatky zajatého Krvožehnaného, dalšího agenta Kádru, který ostře kontrastoval s hrdinkou ze Sairveku. Tohoto tlouštíka po dobytí města vytáhli během čistky z podkrovního úkrytu a odvedli k Bělokožci pro nyní už klasický trýznivý obřad. Úřednické čtvrti v Subarisku dominovalo široké náměstí s vodotrysky a sochami připomínajícími různé císařské hrdiny, mezi nimi velikostí vynikala nedávno dokončená podobizna samotného císaře Karanise. Ta teď ležela rozlomená na několik kusů na úpatí vysokého sloupu tyčícího se ze středu prostranství, kam ji shodil Bělokožec, jenž se rozhodl, navzdory svému obrovskému tělu, zaujmout císařovo místo.

Agent Krevního Kádru prosil a žadonil, když ho táhli řadami Zkažených a zajatců. Jakmile se ocitl před Bělokožcem, zhroutil se, na dlažbě začal něco blekotat a nakonec neudržel stolici. Z uspokojení, rozlévajícího se z myslí nedávno proměněných zajatců, Sirus usoudil, že dotyčného se ve městě všichni báli, jak před revolucí, tak po ní. Jeho hrůzná a zběsilá smrt se proto setkala s mnohem menším zděšením a šokem, než jak by se dalo očekávat za jiných okolností.

Za hádajícími se mladými Bělokožci defilovala před Modrým křišťálem nepřetržitá řada zajatců. Proměna netrvala dlouho. Bylo to vždy jen několik okamžiků, vyděšený vězeň upadl do mdlob a byl odnesen, přičemž jeho tvář už vykazovala náznak budoucích deformit. Modrý křišťál občas zablikal a zmatnělo mu světlo a v takovém případě se k němu ze svého vyvýšeného místa sehnul Bělokožec a zalil ho intenzivním proudem ohně.

Energie, vyvodil Sirus, když byl této podívané poprvé svědkem v Morsvalu. Aby fungoval, potřebuje energii, jako každý jiný stroj.

„Příšerná cena za vítězství, pane velkomaršále,“ uslyšel Catheline, a když se otočil, spatřil Morradina, jak se s ní střetává pohledem, v němž se zračil výraz, který nebyl tak úplně vzdorný, ale nebyl ani kajícný.

„Naše ztráty byly oproti odhadům jen o maličko větší,“ odpověděl. „A tempo odchytu naznačuje, že během jediného dne veškeré ztráty smažeme.“

Catheline se s tázavým pohledem obrátila k Veilmist, která přikývla. „Aktuálně máme přes osmdesát tisíc zajatců,“ řekla mladá Ostrovanka. „S ohledem na úspěch našich razií v odlehlých předměstích a okolním venkově, armáda by během šesti dnů měla čítat více než dvě stě tisíc vojáků.“

„To by na dobytí Varestie mohlo stačit, co myslíte, pane generále?“ zeptala se Catheline Siruse.

„Započítáme‑li lodě, kterých jsme se zmocnili, tak ano,“ odpověděl. „Měli jsme štěstí, že městské úřady od pádu Korvusu nedovolovaly otevřít městská vrata.“

Z přístavu jim přibylo celkem šedesát tři plavidel, spolu se třemi císařskými válečnými loďmi, to všechno ukořistěné během hromadného vpádu Zkažených, k němuž došlo po zničení ostrovních pevností. Přesně jak Morradin předvídal, pohled na tak závratnou zkázu obránce vylekal. Když ze člunů a lodí, shluklých po celé délce bariéry, začaly vzhůru proudit tisíce Zkažených, odpor značně ochabl. Některé císařské jednotky bojovaly se zarputilým odhodláním, jiné naopak téměř okamžitě vzaly nohy na ramena. Dobytí bariéry zabralo hodinu tvrdých bojů, po nichž voda jak uvnitř, tak vně přístavu zůstala zbarvená dočervena a posetá pohupujícími se mrtvolami.

Odpor se vystupňoval, jakmile se prohnali přístavem a dostali do středu města. Velitel tamější posádky byl zjevně schopnější muž než jeho protějšek v Sairveku. Poté co správně vyvodil, že snahy udržet přístavní bariéru nikam nepovedou, stáhl své zbylé síly nazpět do řady obranných linií, zabarikádoval vzájemně se křížící ulice a účelně využil zbylých děl, aby rozmetával opakované útoky, které proti němu vysílal Morradin. Sirus cítil, že velitel musel vědět, že město padne, a zoufalý boj jeho vojáků měl jen zajistit co nejvíc času prchajícím obyvatelům. V důsledku toho poradil Catheline, aby zakázala další výpady proti barikádám a tím jejich obráncům dopřála jakousi iluzi úspěchu. Tisíce lidí prchly do hor na severu, kde je však čekala hejna Zelenokožců a Červenokožců, která je zahnala zpátky na předměstí. Morradin mezitím vedl deset tisíc Zkažených po křídle přes poslední městské výspy, čímž ozbrojené obránce odřízl od uprchlíků. Dva další dny neúprosných bojů trvalo potlačení organizovaného odporu a i teď občas ještě přišlo hlášení o Zkažených hlídkách, které byly v místních stísněných uličkách napadeny ze zálohy. Navzdory tomu všemu město nyní již fakticky patřilo Bělokožci.

„Za jak dlouho budeme moct vyrazit na jih?“ zeptala se Catheline Siruse. „Už si přeje mít tuhle věc vyřešenou.“

„Budeme potřebovat nejmíň dva týdny k přípravě lodí,“ odpověděl. „Varestijci budou na moři děsiví protivníci a čím víc zbraní a zbroje dodáme na naše lodě, tím líp. Tento přístav má naštěstí skvělé zázemí a kvalifikovanou pracovní sílu.“

„Výborně. A kam udeříme nejdřív?“

Sirus si vyměnil sotva postřehnutelný pohled s Morradinem. Tuto otázku očekávali a věděli, že odpověď bude klíčovým faktorem v jakémkoli plánu zacíleném na zlomení Bělokožcovy moci. „Sedmihradbí,“ řekl a myšlenky si nechal zbarvit špetkou zesílených obav. Catheline musela očekávat určitou míru nejistoty. „Tam sídlí Varestijská vládnoucí rada a je to nejdůležitější přístav v celé oblasti. Varestijský odpor se bude s největší pravděpodobností soustředit tam a v okolí ostrova Iskamir, což znamená, že valnou část jejich sil zničíme už v prvním ozbrojeném střetu.“

„Likvidace vojáků je vedlejší zájem,“ řekla. „Naší prioritou je najít a zabít Lizanne Lethridgovou spolu se všemi ostatními, s nimiž byla v těsném kontaktu. Upřete k tomuto cíli všechny naše snahy a schopnosti.“

Sirus a další přítomní Zkažení odpověděli myšlenkovým pulzem podřízeného souhlasu, což Catheline přivedlo k úsměvu. „Věnujte se svému loďstvu, pane generále,“ řekla Sirusovi a přiblížila se k němu, aby se před odchodem k Bělokožci mohla otřít svou rukou o jeho. „Dnes večer vás budu očekávat u večeře.“

* * *

„Na můj vkus až příliš riskujete,“ řekla mu, zatímco prstem přejížděla po nedávno zhojené jizvě na jeho líci. Utržil ji, když vedl zteč na přístavní bariéře. Byl to důsledek zásahu bajonetem, posledního výpadu zraněného příslušníka pravidelného císařského vojska, přičemž chybělo jen málo, aby mu trojúhelníková čepel, tenká jako jehla, pronikla okem a proklála mozek. Lesní kopí ho v posledním okamžiku odstrčil a zachránil mu život, když nezdravě bledého vojáka sprovodil ranou své válečné palice.

„Velitel, který není ochotný sdílet rizika se svými vojáky, ztratí jejich úctu,“ odpověděl. „Dokonce i v této armádě.“

Byla to pravda, alespoň do určité míry. U řady dalších Zkažených vůči sobě cítil nezpochybnitelnou náklonnost, zvláště pak mezi Ostrovany a z důvodů, kterým nebyl schopen přijít na kloub, i mezi arradsiánskými domorodci. Tušil, že až se postaví Bělokožci, taková hloubka oddanosti by mu mohla přijít vhod.

„Morradin riskuje jakbysmet,“ podotkla Catheline a rozevřela ruku, aby ho pohladila. „A všichni ho nenávidí.“

Byli v salonku v horním patře palácové rezidence, kterou obsadila. Původně patřila nejbohatší kupecké rodině ve městě, jejíž členové se už vstřebali do řad Zkažených nebo byli povražděni jako nepotřební. Večeřeli v prostorném tanečním sále plném ozvěn, pod třpytivými lustry a vysokými obrazy. Catheline mu během jídla nechávala ochutnat ze svých myšlenek a Sirus s překvapením zjišťoval, jak hluboký odpor chová ke svému okolí. Tretky, paráda, prázdná gesta pro prázdné duše. Úplně stejné jako ti parchanti z řídících vrstev.

Tyto myšlenky doprovázel znepokojující zápal, ryzí nenávist kolotající pod vším tímto opovržením. Sirus měl chuť se jí na toto všechno zeptat, dobrat se odpovědí na otázku, proč tak nesnáší svou vlastní třídu, ale měl tušení, že takové dotazy by nikam nevedly. Možná že pro to žádný důvod neměla, nebylo to nic, co by dávalo racionální smysl i s ohledem na to, že ona sama byla v podstatě iracionální osoba. Udržoval si nad sebou příkrov strachu, aby všechno toto zamýšlení se nad její povahou skryl, což se jí, když ho vedla ze sálu do svého salonu, podle všeho líbilo.

„Dumáte, co od vás chci,“ řekla a v úsměvu obnažila své dlouhé špičáky a pohladila ho po šupinaté tváři. Spustila se vedle něj na pohovku, naklonila se a nechala na něj zaútočit svůj parfém s veškerou jeho strašlivou přitažlivostí. „Co chce každá žena od muže, kterého shledává nesmírně zajímavým?“

„Já nejsem muž,“ poznamenal Sirus. „Předtím než jsem… se stal tímhle, většina lidí mě považovala pouze za chlapce…“

„Na tom, co bylo předtím, nezáleží.“ Nakláněla se stále blíž a Sirus cítil, jak se mu na přetvořené kůži tetelí její dech, jak se jeho horko mísí s účinky její vůně a vytváří něco omamného. Natočil k ní tvář, takže se téměř dotkli rty. „Záleží jen a pouze na přítomnosti…“ vydechla.

Oba bolestně hekli, když se jim do myslí vedrala nová myšlenka, a Sirus pod tlakem agonie dokonce padl na kolena. Trest? Pomyslel si a napadlo ho, zda Bělokožec vůči takovému sbližování mezi dvěma jeho služebníky nechová odpor. Ale potom rozeznal tmavou, cizorodou skvrnu Katariasových myšlenek a uvědomil si, že jde o sdílenou vzpomínku.

Další aerostat, blesklo mu hlavou, když viděl, jak potemnělou oblohou klouže protáhlý oválný tvar. Čím blíže se k němu Katarias vznášel, tím byl větší a Červenokožcovo vzrušení a hlad zesílily při pohledu na postavu vyklánějící se z gondoly zavěšené pod odulým vzdušným vakem. Draggovy oči byly mnohem bystřejší než oči člověka nebo Zkaženého a navzdory brýlím, které měla dotyčná na očích, ji Katarias okamžitě poznal.

Lizanne Lethridgová! zajásala Catheline a Sirus zjistil, že z hloubky její krvežíznivosti je mu na zvracení. ZAB JI!

KAPITOLA XXVI

LIZANNE

Když vklouzla do Hyranova myšlenkového prostředí, ukázalo se, že má společnost, že jeho doména je spojená s jinou. Skříňky a vitríny uprostřed krámku s kořením splývaly s pásem skalnatého pobřeží posetého mnoha tůněmi. Uviděla ho, jak nedaleko bloumá po oblázkové pláži s jakousi menší a štíhlejší postavou po boku. Lizanne přešla k jedné tůni a ve vodě spatřila barevný vír – neurčité tvary, které se vytvářely a rozpadaly v čemsi, co jeden z jejích učitelů kdysi nazval „tancem paměti“.

Slečno Krvavá?

Lizanne se otočila a uviděla, že Hyran stojí kousek od ní a vedle sebe má mladou ženu, kterou naposledy viděla zabíjet korvantinské císařské vojáky ve Svatyni. A právě tato mladá žena k ní promluvila, protože se nacházeli v jejím prostředí.

Jelno, pozdravila ji Lizanne. Ráda vás vidím a omluvte prosím, že vás vyrušuji.

Asi bych měla být vděčná, že jste se neobjevila před deseti minutami, odvětila Jelna, čímž u Hyrana vyvolala ruměnec rozpaků. Předpokládám, že tady nejste kvůli mně, ale kvůli němu, dodala.

To je pravda.

Jelna přikývla a Lizanne si všimla, jak přípravami k odchodu zbavuje okolní myšlenkové prostředí barvy. Pořád se o vás mluví, řekla ještě Jelna. Někteří z nás jsou toho názoru, že by se na vaši počest měla vztyčit socha.

Tak s tím prosím přestaňte.

Jelna uvolnila teplou vlnu pobavení a nechala své prostředí zmizet. Lizanne se s Hyranem ocitla zpátky v krámku s kořením. Když jsem se s ní setkala v Korvusu, byla poněkud… ostřejší, zavzpomínala Lizanne.

Pořád je dost ostrá, odpověděl. Když je potřeba.

Schvalují to vaše příslušné organizace? Když se někdo z Ko‑respondenčního bratrstva důvěrně stýká s někým z Republiky především?

Řada z nás pochopila, že úporně lpět na starých spojenectvích není v nejlepším zájmu nové republiky.

Třebaže byl očividně rád, že vidí svou dřívější společnici a neformální učitelku, Hyranovy myšlenky podbarvovala opatrnost a podezíravost. Lizanne po tomto zjištění potlačila záblesk hrdosti. Byla ráda, že rady a ponaučení, které mu předávala během dlouhého přesunu do Korvusu, padly na úrodnou půdu. Dobrý Krvožehnaný agent by měl vždy ke každému přistupovat s obezřetností, i ke svým přátelům.

Přemýšlel jsem, jestli vás ještě někdy uvidím, pokračoval Hyran.

A teď přemýšlíš, co asi tak můžu chtít, že?

Přesně tak.

Přivolala jeden ze svých vírů, otevřela ho a předvedla svou nedávnou vzpomínku. Byl to pohled na zničené přístavní město, které si o den dříve prohlížela z velké výšky při průzkumném letu ve Světlušce. Od přístavu se táhly zčernalé budovy, tu a tam ještě stoupal dým. Nad městem se vznášelo několik Červenokožců a za přístavní bariérou proráželo hladinu hejno Modrokožců. Lizanne obraz zvětšila, aby bylo detailně vidět množství těl, kterými byly poseté ulice, a ucítila, jak Hyranem otřásl pohled na spoustu zabitých dětí.

Dospělé si berou a mladé zabíjejí, vysvětlila mu.

Kde je to? zeptal se.

V Sairveku, tedy v tom, co z něj zbylo. Chápu to dobře, že generál ani kurfiřtka o tomto nevědí?

Něco se poslední dobou šušká, ale jižní pobřeží je od Korvusu daleko a všichni tamější Krvožehnaní jsou oddaní Kádru. Navíc na severu máme sami plné ruce práce.

Takže ne každý Korvantinec je unesený revolucí?

Napřed to bylo něco velkolepého. Generál Arberus vedl jedno vojsko na západ a kurfiřtka druhé na sever. Jelna šla s ní, já jsem šel s generálem. Vítala nás vesnice za vesnicí, město za městem, sbíhali se k nám mladí lidé… Pak se to začalo měnit. Pod bičem regnarchie netrpěla každá oblast říše a západním směrem leží nejedna bohatší země. Lidi tam neměli často chuť slibovat oddanost vetřelcům, které vnímali jako zrádce a uchvatitele starobylého a božského pořádku. Docházelo ke střetům. I když jsme je vyhrávali, přicházeli jsme o vojáky a mnoho lidí v našich řadách cítilo potřebu mstít se těm, které jsme porazili. Generál dělal, co mohl, aby ty nejhorší excesy zarazil, ale… Čím dál na západ jsme se přesouvali, tím to bylo ošklivější. Když jsme došli k pobřeží, o tažení se už mluvilo jako o „Arberusově Rudém pochodu k moři“.

Vsadím se, že to se mu nelíbilo.

Ne. Nelíbilo.

Kde jsi teď?

V Toriveku, největším přístavu na západním pobřeží. Na rozdíl od ostatních padl bez jediného výstřelu. Lidi tady jsou mnohem chudší.

A kurfiřtka?

Ta spolu s Varkašem obléhá Merivus v Severní Kestrii.

Varkaš, bývalý varestijský pirát a vůdce skorazinského gangu Měděnka, který kdysi tvrdil, že má nějakou revoluci u prdele. Myslela jsem, že ten už dávno odplul domů, poznamenala.

S kurfiřtkou si dohodl velice zajímavé podmínky. Jednu třetinu hodnoty veškerého šlechtického majetku, kterého se zmocní. Navíc ho jmenovala admirálem, čímž počechrala jeho ješitnost. Ona postupovala po pobřežních cestách, zatímco on jí na trase poskytoval podporu s tím, co zbylo z císařského loďstva. Fungovalo to až do chvíle, kdy se kurfiřtka dostala do Merivusu. Obléhá ho už několik týdnů. Jelna říká, že jí její kapitáni radí, aby město obešla, ale ona se sveřepě odmítá pohnout. Proslýchá se, že si chce vyřídit účty s některými místními obyvateli.

Lizanne si vzpomněla na kurfiřtčino vyprávění o tom, jak se dostala do Skorazinu, a píchlo jí u srdce lítostí nad císařskými funkcionáři, které se Atalině podaří po pádu Merivusu zajmout živé. Také došla k závěru, že kurfiřtka bude svou pomstou zaneprázdněna do té míry, že krize v jiných končinách světa ji nebudou příliš zajímat, ale za zkoušku nic nedá.

O tu vzpomínku na Sairvek se poděl s Jelnou, řekla Hyranovi. Řekni jí, ať na ni upozorní kurfiřtku. Ty to samé uděláš s generálem.

Provedu, slíbil jí. Ale neznamená to, že pošlou nějakou pomoc. V nepřítomnosti revolučních vojsk může celá tahle země upadnout do anarchie.

Pokud Bělokožec uspěje ve Varestii, celá vaše revoluce bude k ničemu. Poněvadž cítila, že v ní Modrá začíná slábnout, připravila se trans opustit, ale pak se ještě zarazila, když ji něco napadlo. Zařiď, aby se Jelna o to, co ví, podělila i s Varkašem, je to koneckonců jeho domovina.

* * *

„Jsem těhotná, ne chromá,“ řekla Sofiya Griffanová kapitánu Trumanovi, na jeho další námitky už nebrala ohledy a vyšla po lávce na palubu Příhodné příležitosti.

Poněkud zmatený Trumane se otočil k Lizanne. „Nemohla byste…?“

„Je to zkušená Krvožehnaná z Mořského protektorátu,“ odpověděla Lizanne. „A jsem s ní v transovém spojení. Navíc se domnívám, že během několika týdnů bude na vaší lodi ve větším bezpečí než kdekoli jinde.“

Sklouzla pohledem k Příhodné a prohlédla si čerstvě vyrobená Vrčidla na horních nástavbách a čtyři Bušidla upevněná na zábradlích. Na přední palubě před otočným dělem se do výšky více než patnácti stop tyčil jakýsi objemný, plachtou zakrytý předmět. Z jejího úhlu pohledu připomínal abstraktní sochu čekající na odhalení. Viděla svého otce v dlouhém plášti, jak ještě přechází kolem a provádí poslední úpravy na otočném kruhovém rámu, na němž byl předmět usazený. Sám chtěl na tuto misi jet, ale na rozdíl od Sofiye u něj Lizanne nekompromisně určila, že je ho zapotřebí v Továrně pod Horou, jak jí už říkali noví obyvatelé. K manipulaci s profesorovým nejnovějším vynálezem byli na loď odveleni tři mechanicky zruční dělníci.

„Věříte, že to vyjde?“ zeptala se Trumana. Tato mise byla jeho nápad, v jeho představách se zrodila poté, co se dozvěděl, čeho všeho je tento nový vynález schopný.

„Byl bych radši, kdyby se dal řádně vyzkoušet,“ odpověděl Trumane. „Ale v době války jsou důkladné přípravy velký přepych. Technickým dovednostem vašeho otce důvěřuji jako ničemu jinému na světě. Za neustálých průzkumů během cesty k cíli máme důvod očekávat kladný výsledek.“

„A jste si jistý, že příště udeří na Subarisk?“

„Je to ta nejlogičtější volba, pokud má nepřítel v úmyslu získávat na síle. A vzhledem k jeho zjevné produktivitě je možné, že tento přístav už mu padl za oběť.“

Lizanne přikývla, ačkoli ji znepokojovala chladná vojenská logika kapitánova plánu, podle níž bylo pro jeho zdárné naplnění nutné, aby Subarisk padl do nepřátelských rukou. „Vaši noví rekruti se zatím jeví dobře?“ zeptala se. Trumanovu posádku do plného stavu doplnilo množství bývalých námořníků z uprchlické flotily. Verbovat nové lodníky nebylo třeba, protože kapitána přímo zasypali dobrovolníci dychtící po úniku od jednotvárné dřiny při výrobě zbraní.

„Jen několik jich má vojenské zkušenosti,“ odpověděl Trumane. „Ale vyznají se na lodi, což je hlavní. Brzo je si tu vycepuji.“

Lizanne se nelíbil důraz, který položil na slovo „vycepuji“, ale odolala nutkání ozvat se s nějakou námitkou. V průběhu uplynulých týdnů se projevila Trumanova způsobilost, která ji nutila přehlížet jeho méně obdivuhodné vlastnosti.

„Podle plánu provedeme první vzdušný průzkum za čtyři dny,“ řekla. „A o případných změnách kurzu informujeme paní Griffanovou.“

Nedávné lety odhalily, že zahlédnout ze vzduchu Modrokožce je překvapivě snadné. Dokonce i v noci hlídkující hejna zanechávala na hladině oceánu výmluvné řady bílých brázd. To znamenalo, že během plavby do Subarisku bude moct Příhodnou příležitost navádět kolem všech nebezpečných shluků Modrokožců. Pro častou transovou komunikaci mezi Lizanne a Sofiyí byl stanovený přesný časový rozvrh. Přístup to byl poněkud rigidní, ale nebude na něm záležet, jakmile se Příhodná dostane na místo a bude moct plně využít svou působivou rychlost.

„Takže za čtyři dny,“ řekl, překvapil ji zasalutováním a po lávce odkráčel na loď.

Lizanne ještě počkala, až z paluby sejde její otec, a společně poté sledovali, jak Příhodná odplouvá a průlivem Blaska odjíždí na východ na volné moře. „Nazval jsem to Všeuměl První typ,“ řekl, jakmile loď zaplula za skalní ostroh a zmizela z dohledu. „Nepřišlo mi správné nazývat ho po mně. Protože moje věc to tak zcela není.“

„To je od tebe velice velkorysé, otče.“

Přes osadu zamířili zpátky do továrny, v níž se v tuto hodinu nacházely především děti uvolněné z ranního vyučování. Lizanne připadaly zvláštně vychované. Byly zvyklé dlouho nic neříkat, takřka nezlobily a nesmály se, a to ani když si hrály. V příliš útlém věku toho viděly až moc, usoudila a možná poprvé v životě si pomyslela, že její vlastní dětství bylo poměrně snadné a bezpečné.

„Zatím ani náznak, že by se měl Všeuměl probrat z kómatu?“ zeptal se profesor.

„Ani trochu,“ odpověděla Lizanne. „A Makario se s další větou skoro nikam nepohnul.“

„Škoda. Je to všestranný chlapík, i s těmi svými protivnými způsoby.“

„Myslím, že za své způsoby nijak zvlášť nemůže. Takhle to prostě má.“

Zastavili ve vchodu do profesorovy dílny, velkého skladiště s plátěnou stříškou v místech, kde kdysi bývala opravdová střecha. Lizanne nakoukla do otevřených dveří a pokusila se odhadnout povahu stroje, který se v ní rodí.

„Je na tom ještě spousta práce,“ řekl její otec a postavil se před ni, aby jí zastínil výhled.

„Není to žádný novoroční dárek, tati. Nemusíš mě tím překvapovat.“

„Stál bych radši o nepřikrášlený názor na hotové zařízení. Který nekalí postřehy z příběhu jeho zrodu.“

Lizanne rozpačitě pokrčila rameny, a než pokračovala v chůzi, sevřela mu ruku. „Jak chceš.“

„Potřebuju silnější ocelový drát,“ zavolal za ní. „Ty smyčky, cos mi dala, jsou moc křehké.“

Mávla na něj, že rozumí, a vydala se za Morvou a jejím odpoledním vzděláváním.

* * *

Co tím podle vás myslela? zeptal se Clay, když Lizanne skončila se sdílením vzpomínek získaných z Všeumělovy mysli. Transové spojení teď mezi nimi bylo jiné, jeho myšlenkové prostředí bylo jasněji vykreslené a výměna myšlenek rychlejší. Když jí vyjevil, že trans zvládne i bez pomoci produktu, byla skeptická, ale několikavteřinová komunikace v ní veškeré pochybnosti rozptýlila.

Že největším Mechaniččiným objevem byl kmen Zkaženejch? pokračoval.

Nebyl to žádný obyčejný kmen, podotkla Lizanne. Zachránili ji a vypadali jinak než ostatní. Používali mluvenou řeč a odívali se jako samostatné bytosti.

Přátelskýho Zkaženýho jsem teda ještě nepotkal, přiznal Clay. Ale všechno se to stalo před několika staletíma, že? K čemu je nám to dobrý teď?

Na tuto otázku budeme moct odpovědět, pokud se mi podaří odemknout víc vzpomínek.

Pozornost opět upřela na obrazy, které s ní sdílel, zvláště na Černý křišťál a flakon s tím, čemu ona dávná žena říkala „konvergence“. Syntetický produkt. Umožnila, aby její svářící se emoce zbarvily sdílený trans. Sama představa něčeho takového byla dráždivá a současně neuvěřitelná, pokud ne přímo zlověstná ve svých důsledcích.

Viděla jste, co její lidi postavili, odpověděl Clay. Co s těma křišťálama dokázali dělat, i když jim vlastně nikdy pořádně nerozuměli.

Kdyby rozuměli, možná by nikdy nevypěstovali Bělokožce, za což bychom jim byli my všichni vděční.

Flakon vytáhla z hromádky měsíčního prachu, kam ho umístil, a převrátila ho, aby se podívala, jak se přelévá jeho vazký obsah. Pobavenou myšlenkou vyslala do svých vírů neukázněné trhnutí, kterým v Clayovi vyvolala vlnu zvědavosti.

Jen mě něco napadlo, řekla mu. V souvislosti s madam Bondersilovou a její posedlostí Bělokožcem. Říkala, že jeho krev slibuje víc než všechny ostatní varianty dohromady. Ale pokud tohle dokáže to, co tvrdí vaši přátelé, veškerá krev, kterou bychom mohli odčerpat z těla mrtvého Bělokožce, by měla hodnotu pouze zlomku ceny, kterou bychom mohli žádat za tuto látku.

Proti tomu nemůžu nic namítat. Pokavaď jde o Bělokožcovu krev, pohled do budoucnosti se zoufale přeceňuje. Až ho zabijeme, to nejlepší, co bysme s mrtvým tělem mohli udělat, je, že ho spálíme.

Doufejme, že se nám pro to naskytne příležitost. Kde se v současnosti nacházíte?

Poručík Sigoral to odhaduje na nějakých sedmdesát mil severovýchodně od Carnstadtskýho pohoří. Posledních pár dní mnohem víc pochodujem. Najít ceraty k ježdění není jenom tak. Skaggerhill říká, že čím jste blíž k zemi Černokožců, tím jsou stáda řidší, a cerati, co se tady pasou, jsou o poznání nervóznější.

Já zítra poletím na sever, kde nejspíš najdu další město, které zničil Bělokožec. Což znamená, že nebude trvat dlouho a získá dost sil k vpádu do Varestie. Nesmíme otálet, pane Torcreeku.

Toho jsem si vědomej. Pokavaď jde o Bělokožcovu rostoucí sílu, přemejšlel jsem o tom. Používá Modrej křišťál, kterým dělá z lidí Zkažený. Když tenhle křišťál zničíme nebo sebereme, jeho vojsko už neporoste.

To znamená, že bude bedlivě střežený.

Neříkám, že to bude snadný.

Rozumím. Až budete v horách, opět se mi ozvěte. A jestli budete mít potřebu vyzkoušet tento produkt konvergence, udělejte to tak, aby ho napřed vypila vaše starobylá kamarádka.

* * *

Pan Lockbar se dalšího dne dostavil na mohutné nákladní lodi s pokynem převzít první dodávku zbraní. V jeho kamenné tváři se neobjevily prakticky žádné emoce, když se s ním Lizanne setkala na molu a sdělila mu, že k odvezení celého nákladu budou zapotřebí dvě lodi. „Lodě vám tady kotví,“ řekl. „Jednu mi přidělte.“

„Lodě vyžadují posádku,“ odpověděla Lizanne. „A tím bychom se zbavili pracovní síly.“

„Tak ostatním řeknete, aby pracovali víc. Jestli potřebují povzbudit, vždycky jim můžeme zkrátit příděly potravin.“ Na odpověď už ale nečekal, naopak vytáhl zapečetěnou obálku a podal ji Lizanne. „Výbor svolal do Sedmihradbí válečnou poradu. Sejde se za dvanáct dní. Zúčastnit se musíte i vy.“

„Musím?“

Lockbar se jí zadíval do očí, jednou mrkl a otočil se. „Očekávám, že druhá loď bude plně naložená a připravená k vyplutí s ranním odlivem.“

* * *

„Víte, že vás tam zabijí,“ řekla Morva.

Lizanne s nadzvednutým obočím odhlédla od řízení. „Vážně?“

„Ano, vážně,“ ujišťovala ji Morva. „Arshav a Ethilda se o nic nedělí. Teď když jim vaši lidé dodávají zbraně, budou to brát tak, že nastala ideální doba se vás zbavit. Až na tu jejich válečnou poradu přijdete, buď si vymyslí nějakou příhodnou lež, kterou ospravedlní vaši popravu, nebo přichystají nějakou nehodu. Pak jim bude patřit jak Továrna pod Horou, tak všechny zbraně.“

„To je přímo otřesné,“ konstatovala Lizanne a otočila se zpátky k řízení. Páku nahnula mírně doleva, protože poryv větru vytlačil čumák Světlušky o několik stupňů na východ od kýženého severu. „Máte děsivé příbuzné.“

„Vy jste to věděla,“ pronesla Morva po krátkém tichu.

„Tušila jsem to. Zjišťuju, že při jednání s lidmi, jako je váš bratranec, je nejlepší si uchovat zdravou paranoii.“

„Aha. Takže nakonec je napřed zabijete vy?“

„Jedna z prvních lekcí, které jsem se naučila v souvislosti se strategií, a vaše dnešní hlavní ponaučení, zní: Nikdy nikomu nesděluj své myšlenky.“

Na pravém sedadle se zavrtěla Tekela a se zaúpěním se probudila. „Nechaly jste mě spát příliš dlouho,“ zamumlala a celá rozlámaná a omráčená zaťukala na hodiny, které ukazovaly čtyři hodiny po půlnoci.

„Potřebovala sis odpočinout,“ řekla Lizanne a uvolnila řízení, když se Tekela chopila páky a položila chodidla na pedály. Její přirozené nadání k pilotování tohoto stroje se hned projevilo tím, jak se při jejím dotyku zklidnil jako kůň reagující na známého jezdce. Drnčení, kterým rezonovala celá gondola, zesláblo do slabých vibrací a mírné cukání ručičky kompasu nahradila téměř dokonalá stabilita.

„Jsme deset mil jižně od Subarisku,“ řekla Lizanne. Na sedadle pilota si odepjala pásy a přešla do zadní části gondoly vyhlédnout z proskleného průzoru, který Jermajah nechal vsadit do podlahy. Zmáčkla druhé tlačítko na Pavoukovi a zkoumavě si prohlížela dole ubíhající oceán, na němž nezaznamenala ani stopu po hlídkujících hejnech Modrokožců.

„Zelenou,“ prohodila k Morvě. „Potřebuju, abyste byla našima očima, zatímco budu v transu.“

Morva přikývla a stiskla příslušné tlačítko na svém Pavoukovi. Jermajah v Továrně pod Horou vyrobil nová zařízení pro všechny Krvožehnané, a dokonce přišel s novým modelem, který měl nižší hmotnost a jednodušší přezku pro rychlejší snímání. Lizanne si vpíchla menší množství Modré a upadla do transu, kde na ni čekala Sofiya ve svém pohádkovém lese.

Výchozí místo je čisté, hlásila Lizanne. Budeme se tady vznášet, a až se Příhodná pustí do útoku, budeme sledovat váš postup.

Rozumím, odpověděla Sofiya. Transové spojení téměř okamžitě zesláblo, ale Lizanne si ještě předtím stihla všimnout, že obloha nad lesem nabyla zvláštně narudlého odstínu a mračna strnula jako na obraze se západem slunce. Lizanne zjistila, že není s to určit, zda je to ohledně Sofiyiny duševní rovnováhy dobré, nebo špatné znamení. Západ slunce znamená nástup noci, pomyslela si. Ale také příslib nového dne.

Zamrkala a ocitla se zpátky v gondole, kde si ke svému roztrpčení všimla, že Morva vyhlíží ven pravým okénkem a nesleduje moře pod nimi. Výtka jí však odumřela na rtech, když Morva řekla: „Něco tam je.“

Lizanne se k ní honem přesunula a zadívala se na potemnělou oblohu za oknem. Oblačný příkrov byl v jejich výšce nepravidelný, ubíhal kolem nich jako chomáčky poprášeného stříbra a o kus dál se vpíjel do husté mlhy. Nic nového jí nevyjevil ani letmý průzkum oblohy Zelenou vylepšenýma očima.

„Draggové?“ zeptala se Morvy.

„Bylo to těžké rozeznat a hned to zmizelo. Ale bylo to tam,“ dodala v reakci na Lizannino svraštělé čelo.

„Buďte připravená u zážehové trubice,“ řekla Lizanne a sáhla pro své Dýmadlo, načež opět vyhlédla z okna. „Až dám pokyn, zažehněte krvespal. Tekelo, ty vystoupej o pět set stop výš a potom začni kroužit.“

Lizanne do komory Dýmadla nasunula náboj a otevřela dvířka na pravé straně. Musela si nasadit svářečské brýle, než se vyklonila do mrazivého chladu a začala prozkoumávat oblohu. Čím výše Tekela se Světluškou stoupala, tím řidší kolem nich byla mračna a nakonec se proměnila v děravou přikrývku, přes niž Lizanne zahlédla světlo dvou měsíců třpytící se na hladině. Aerostat se naklonil, když ho Tekela začala otáčet, Lizanne sevřela madlo nad dveřním otvorem a vyklonila se ještě dál, ale pořád nenacházela jedinou stopu po…

Zachránilo ji plesknutí křídel dravce, které jí do uší dospělo sotva vteřinu předtím, než zaútočil, a poskytlo jí dost času, aby se urychleně stáhla dovnitř. Červenokožcovy čelisti pronikly otvorem a scvakly necelých šest palců od Lizanniny divoce se komíhající nohy. Světluška se zatřásla a pustila se do spirálovitého klesání i s Červenokožcem, který se pařáty zachytil trupu gondoly. Lizanne měla čas si povšimnout, že je to ten největší Červenokožec, jakého kdy viděla, velikostí srovnatelný s dospělým Černokožcem. V očích nad čumákem se mu blýskalo nenávistí, rozpínal čelisti a pak mu zarachotilo v hrdle, když přivolal plameny.

Pokračující spirálovitý pád Lizanne přiměl přitisknout ruku ke vzpěře, pak jednoruč namířila Dýmadlo a vypálila z něj přímo do dravcových očí. Po zásahu výbušnou střelou se do prostoru rozletěly krev a šupiny a čumák z otvoru zmizel. Zvenčí se ozval ječivý řev bolesti a zlosti, po němž následovala odpověď v podobě sborového vřískotu. Je jich tady víc, pomyslela si Lizanne.

Pak z předního sedadla uslyšela bolestný výkřik, vyrazila za ním a uviděla Tekelu, jak si ke krku tiskne ruku v rukavici. „Podívám se ti na to,“ řekla, ruku odtáhla a odhalila černorudý šrám typický pro Nekrvožehnanou kůži vystavenou účinkům nezředěné krve dragga. Sáhla pro tlumok s jejich zásobami produktu, vytáhla flakon Zelené a popáleninu zalila. Tekela přidušeně zakňučela a na sedadle sebou prudce zazmítala.

„Zvládneš s tímhle ještě letět?“ zeptala se jí Lizanne. Tekela se několikrát trhavě nadechla, pak se narovnala, zaťala a uvolnila prsty, aby se zbavila třesu, a pevně stiskla řídicí páku. „Zvládnu,“ odpověděla chraplavým, ale pevným hlasem.

„Jižní směr,“ řekla jí Lizanne, vrátila se k otvoru a vsunula do komory další náboj. Když vyhlédla ven, všimla si, že útok obrovského Červenokožce je opět přinutil vletět do mraků, odkud se špatně pozorovalo okolí. Poté co se Světluška naklonila jižním směrem, pohled dozadu jí prozradil, že se za nimi žene nejméně šest tmavých siluet, blížících se za rychlého mávání křídel.

„Zažehněte krvespal,“ řekla Morvě. Pak se ale otočila a zjistila, že Morva oběma rukama svírá zážehovou trubici, třeští nevidoucí oči a její tvář připomíná zmrzlou, bledou masku. Pohnula se, až když Lizanne natáhla ruku a uštědřila jí pořádnou facku, zamrkala a rozhlédla se, jako by se probouzela z noční můry. „Zažehněte krvespal, říkám,“ zopakovala Lizanne důrazným a rozvážným hlasem.

Morva na ni chvilku hleděla, potom přikývla, přiložila oko k trubici a na Pavoukovi stlačila tlačítko pod ukazováčkem. Termoplasmatický motor se zažehl o zlomek vteřiny později a Lizanne se zaklínila v otvoru, aby odolala náhlému zrychlení. Když pak ještě jednou upřela pohled dozadu, všimla si, že jeden z pronásledujících draggů se ocitl dostatečně blízko na to, aby na jeho hlavě rozeznala krvavé, dosud doutnající zranění. Pak se Světluška začala vzdalovat a dragg mával ještě zběsileji křídly, aby s nimi srovnal tempo, přičemž dštil jeden mohutný plamenný poryv za druhým, ale ani jeden nedosáhl k ocasnímu kormidlu aerostatu. Obrovský Červenokožec za zrychlující Světluškou zavřeštěl, jenže zůstával daleko za ní a nakonec ho pozřela mračna, ačkoli Lizanne jeho řev slyšela ještě velmi dlouhou dobu.

„Sto třicet mil za hodinu,“ hlásila Tekela z předního sedadla hlasem sevřeným nuceným pobavením. „To je rekord.“

Lizanne zavřela dvířka a zamířila kupředu. Z tlumoku vytáhla další flakon Zelené. „Vypij to,“ řekla, když nádobku podala Tekele, jíž potlačovanou bolestí zšedla tvář. Tekela nic nenamítla, celý obsah flakonu si prolila hrdlem a úlevou zasténala. Lizanne se podívala na její zranění, zjistila, že zčernání zmizelo, ale na kůži zůstává zarudlá, zkrabatělá, asi tři palce dlouhá jizva, s níž si nedokázalo poradit žádné množství Zelené.

„Dá se to,“ řekla Tekela s unaveným úsměvem. „Určitě už jsem zažila horší věci.“

Lizanne jí sevřela rameno a vrátila se za Morvou, které do rozechvělých rukou vsunula Dýmadlo. „Vezměte si to,“ řekla jí. „A mějte oči na stopkách. Potřebuju být zase v transu.“

„Já…“ řekla Morva. „Nikdy jsem žádného neviděla… Myslím opravdového…“

„Vždycky je to osvěžující zážitek,“ přisvědčila Lizanne. „Píchněte si trochu Zelené. Přestanou se vám třást ruce.“

Uvelebila se na zadním sedadle, aplikovala si Modrou a okamžitě vklouzla do transu. Sofiyino myšlenkové prostředí se objevilo po několika minutách a Lizanne si všimla, že se notně prohloubil rudý odstín oblohy.

Kapitán Trumane dal právě rozkaz k útoku, sdělila Sofiya Lizanne se zvláštně klidným úsměvem na rtech.

My jsme byly napadeny, řekla jí Lizanne. Několika Červenokožci. Řekněte kapitánovi, aby misi odvolal.

Sofiya vyšpulila rty v chvilkovém zamyšlení a potom zavrtěla hlavou. Ne, myslím, že tohle neudělám.

Bělokožec dostane upozornění. Lizanne svým myšlenkám dodala ostrý, autoritativní důraz. A už nebudeme moct poskytovat varování před Modrokožci. Odvolejte tu misi, Sofiye.

Ta jí odpověděla slabým, omluvným úsměvem. Promiňte, slečno Lethridgová, ale nevzpomínám si, že bych s vámi podepisovala nějakou smlouvu. Smlouvu mám s Kovolodním mořským protektorátem, orgánem, který prakticky vzato už neexistuje. Domnívám se, že tím se ze mne formálně stává svobodná agentka. Omlouvám se, ale už se s vámi budu muset rozloučit. Tu podívanou si vážně nechci nechat ujít.

SOFIYE!

Ale už byla pryč a Lizannin myšlenkový křik mizel do prázdna, které po sobě zanechalo její nepřítomné prostředí. „Aby ji Prorok strhl do Dřiny!“ pěnila, když se vynořila z transu.

„Stalo se něco?“ zeptala se Morva. Stála u zadního okna a Lizanne načerpala alespoň drobnou útěchu ze skutečnosti, že se jí už netřesou ruce, v nichž svírala karabinu.

Lizanne se zadním průzorem zadívala na spirálu páry, která se svíjela ve vzdušném proudu za Světluškou. Otočit se a pokračovat v boji s Červenokožci byla odvážná věc, další kapitola, kterou připíše k legendě o slečně Krvavé, legendě, v niž už sama klamně uvěřila. „Ano,“ řekla. „Ale my s tím nic udělat nemůžeme.“

KAPITOLA XXVII

SIRUS

„Aby tu čubku Prorok spral!“ Cathelinina zuřivost ho pronásledovala celou cestu do přístavu, její spalující vztek z úniku té příšerné Lethridgové mu vězel v hlavě jako neustálá bolest. „Musí tady kvůli něčemu být. Zjistěte, co to je.“

Veškeré úvahy nad společnými důvěrnostmi vyprchaly a Sirus byl okamžitě poslán do přístavu, aby uvedl do stavu pohotovosti všechny jejich obranné mechanismy. Všechny své ujařmené Červenokožce Bělokožec mezitím vyslal pátrat na obloze po aerostatu. Navzdory neochabující bolesti Cathelininy zlosti Sirus pečlivě prozkoumal Katariasovu sdílenou vzpomínku a soustředil se na jeden konkrétní obraz: mladou ženu sedící v přední části gondoly, panenkovskou tvář natočenou směrem k draggovi, který se její létací stroj pokoušel zaplavit plameny. Byl to pouhý záblesk, zachycený v okamžiku předtím, než oslepující šlehnutí bolesti srazilo Červenokožce z aerostatu, za nímž se zasvíjel v zuřivosti a puchu svého vlastního hořícího masa.

Tekela. Je pořád naživu. Toto vědomí zahalil vlnou nelíčeného strachu. Myšlenka, co by Catheline mohla udělat, kdyby tyto jeho vzpomínky odhalila, mu nahnala obrovskou upřímnou hrůzu.

Bezpečnostní kontingent na přístavní bariéře byl v době jeho příchodu už v plné síle, neboť okolní posádky vyburcoval k akci rázným myšlenkovým rozkazem. Sboru velel Lesní kopí a Sirus se k němu teď připojil na střeše starého majáku, jenž se tyčil nalevo od přístavních vrat.

„Děje se něco?“ zeptal se Sirus varsalsky v úctě k jazykovým preferencím domorodce.

„Nic,“ odpověděl Lesní kopí. „Ale Modrokožci se mi zdají neklidní.“

Byla dvouměsíčná noc a byl příliv, takže moře dělilo od vrcholu zdi pouze dvanáct stop. Z hladiny čišel klamný klid, jen ve vzdálenosti několika set yardů bylo patrné jakési víření, v němž Sirus poznal charakteristické převalování hejna Modrokožců. Vysílal dotazy k hlídkám, které rozestavili do rozvalin ostrovních pevností, a postupně přijímal sérii záporných odpovědí, dokud nejjižnější pevnost nenahlásila loď na obzoru.

Jen jedna loď, sdělil Catheline a zprostředkoval jí pohled na rychle plující fregatu. Válečná loď a krvespal.

Proč posílají pouze jednu loď? zeptala se.

Nejspíš zkoumají terén. Pokud se neotočí, za čtyři minuty bude na dostřel našich děl. Nebo si s ní budou moct poradit Modrokožci.

Nemá cenu je vydávat v nebezpečí jen kvůli jedné lodi. Rozstřílejte ji a potopte a potom se za mnou vraťte. Chtěla bych, aby mě za této nanejvýš protivné noci něco rozptýlilo.

Sirus k ní vyslal souhlasný pulz a pozvedl dalekohled. Fregata už byla dostatečně blízko, aby ji identifikoval podle bílého znaku pod přídí, rozšiřujícího se po obou stranách před kolesy vířícími vodu. Svižné krvespaly už viděl, ale tento byl z nich nejpůsobivější a blížil se rychlostí tolika uzlů za hodinu, že s něčím takovým ještě neměl zkušenost. A také nevykazoval známky uhýbání. Sirus už začal vysílat pokyn dělostřelcům na bariéře, aby se připravili k palbě, když uviděl, jak z přední paluby fregaty vyrazil jasně oranžový zášleh.

„Pálí po nás,“ řekl Lesní kopí.

„Na tuhle vzdálenost to nemá smysl,“ uvažoval nahlas Sirus, vykolejený ostře planoucí stopou, kterou projektil vykresloval na potemnělé obloze. Dělostřelecké granáty za sebou často zanechávaly kouřovou dráhu, podle které bylo možné sledovat směr jejich letu, ovšem ta bývala vidět až poté, co zasáhly cíl. Naopak u tohoto granátu, pokud to granát byl, Sirus dokázal sledovat postup jak při vzletu do výšky nejméně tisíce stop, tak i během jeho následného ostrého pádu. Ohnivá dráha nakonec před dopadem vymizela, ale až poté, co Sirus na jejím začátku rozeznal dlouhý špičatý tvar řítící se jako šíp přímo k přístavním vratům.

Varování, které vyslal Zkaženým po obou stranách vrat, přišlo příliš pozdě a na místě okamžitě zemřeli všichni vojáci v okruhu dvaceti stop od bodu dopadu. Exploze srazila ze střechy majáku i Siruse a Lesní kopí. Když pak letěl vzduchem, Sirus ještě stačil zahlédnout obrovský gejzír vody, který vyrazil těsně před západní stranou vrat a cestou vzhůru připomínal převrácený vodopád. Přistál v drsném přívalu padající mořské vody a uslyšel, jak Lesní kopí hekl, když dopadl několik stop od něj.

Oba se ztěžka zvedli a rozběhli se k vratům, pak ale ucouvli, protože se chodník nalevo od majáku začal hroutit, až se nakonec zřítil do zpěněné vody. Západní rám, v němž byla zasazena přístavní vrata, zmizel a vrata sama odskočila do strany. Síla dvouměsíčného přílivu je brzo zcela vytrhla, a voda tak mohla prudce vtrhnout do přístavu.

Naše lodě… pomyslel si Sirus při pohledu na to, jak v přístavu stoupá hladina a moře s sebou strhává kotvící plavidla a vzápětí zaplavuje nábřeží a skladiště za ním. Ani u nich přílivová vlna nezastavila. Spolkla obchodní čtvrť severně od přístavu, přičemž zkázu znásobily lodi na ní, které svými železnými trupy narážely do budov a proměňovaly je v hromady cihel. Sirus ve vzdouvajících se zběsilých přívalech viděl těla, tisíce těl patřících bez výjimky Zkaženým, kteří mu zmateně zaryčeli v mysli a poté se vmžiku odmlčeli v prázdnu.

* * *

„Omlouvám se,“ řekla Catheline se sklopenýma rudočernýma očima a tváří strnulou upřímnou lítostí. Potom do Sirusova mozku vyslala šíp té nejčistší bolesti.

S mučením měl své zkušenosti a dlouho se domníval, že trýzeň, které ho vystavili příslušníci císařského Kádru, je tou nejhorší agonií, jakou kdy bude snášet. Mýlil se. Tělo se mu napjalo jako luk, čelisti se mu zaťaly tak pevně, že v křečích nemohl ani vykřiknout. Mysl se mu pod náporem bolesti rozdrolila na kousky, příčetnost zmizela v chaotické mlze nesourodých vzpomínek, které se vynořily vždy jen na okamžik, než je strhla bolest. Jeden obraz si dokázal udržet déle než ostatní. Tekelina tvář… Opovržení, které mu ukázala v Morsvalu, lítost ve Ferosu a strach, když se dívala na Katariase. Její tvář se stala jeho spásou, jako trosky, jichž se držel po souboji s kovolodním křižníkem, jediná útěcha v bouři bolesti.

Když skončila, zjistil, že leží na podlaze Cathelinina tanečního sálu, polovinu tváře zmáčenou slinami, které mu stekly ze rtů. Úleva byla intenzivní téměř jako sama bolest, představovala nesmírně drtivý kontrast vůči všemu, co právě zakoušel, a uvědomil si, že musí zadusit výkřik.

„I kdybychom ty lodě dokázali dostat na vodu,“ slyšel Morradinův hlas, „Subarisk je nám bez funkčního přístavu k ničemu.“

„Řekněte mi alespoň, že jste tu zasranou loď chytili,“ řekla Catheline.

„Modrokožci se za ní vydali, ale byla zatraceně rychlá.“ Morradinův hlas byl celou dobu zdrženlivý, ale zazníval v něm ostražitý tón, jako by i on sám každým okamžikem očekával trest. „Modrokožci ji nějakou dobu sledovali na jih, ale zdá se, že rychleji než krvespal plavat nedokážou, tedy přinejmenším jako tento krvespal.“

Catheline zlostně vydechla. „Jak může jediný granát z jediné lodě zničit celé město?“

„On to žádný granát nebyl,“ namítl Sirus, když se se zkřiveným obličejem postavil na nohy. „Byla to raketa.“

Účastníci válečné porady stáli několik stop od něj, všichni s pečlivě neutrálním výrazem ve tváři kromě Catheline, která mu věnovala krátký, úlevný úsměv.

Chtěl vás předhodit svým mláďatům, pronesla v jeho mysli. Přesvědčila jsem ho, aby to nedělal, řekla jsem mu, že jste pořád naše největší šance na vítězství. Neudělejte ze mě lhářku, pane generále.

„Raketa?“ zeptal se Morradin, husté obočí stažené pochybnostmi. „Nikdy jsem neviděl nic, co by mělo takový dostřel nebo tak ničivou sílu.“

„Očividně jde o něco nového,“ odpověděl Sirus, narovnal si blůzu a šel se postavit vedle Catheline. „Vypálili ji mimo dosah našich děl za dvouměsíčného přílivu. A cílem nebyla přímo přístavní vrata, ale moře těsně před nimi. Voda má na exploze zvláštní vliv, protože v hloubce tlak vody zásadně zvětšuje jejich sílu. Stejný výsledek by zaznamenalo i poměrně malé množství trhaviny za předpokladu, že by se umístilo s přiměřenou přesností.“ Odmlčel se a ve zdráhavém obdivu nadzvedl šupinatá obočí. „Slečna Lethridgová je buď velice chytrá, nebo má velice chytré přátele.“

Stočil pohled k Veilmist. „Kolik bylo obětí?“

„O život přišlo dvacet tisíc šest set čtyřicet dva Zkažených,“ odpověděla promptně jako vždy. „Mimo ně jsme ztratili pět tisíc dvě stě dosud neproměněných zajatců. A také,“ vrhla opatrný pohled směrem ke Catheline, „dvě stě dvacet tři Zelenokožců a osmnáct Červenokožců.“

Tak málo? pomyslel si Sirus a lítost hned zamaskoval strachem. „Co loďstvo?“ zeptal se naopak.

„Máme pět provozuschopných lodí, z toho jen jednu válečnou.“

Sirus pohlédl na Morradina, který svému okolí dál nastavoval netečnou tvář, ačkoli ve svých sdílených myslích dospěli ke stejnému závěru. „Takže invaze do Varestie teď nepřichází v úvahu,“ prohlásila Catheline, když si přečetla jejich myšlenky.

„Několik měsíců ne,“ odvětil Sirus. „Přinejmenším po moři. Ale existuje jedna alternativa.“

„Invaze po souši,“ rozvinul nápad Morradin. „Vydáme se k Varestijskému poloostrovu po zemi. Na cestě stojí řada měst a vesnic, kde můžeme přijít k dalším rekrutům.“

„A co našim nepřátelům zabrání v tom, že prostě odplují?“ zeptala se Catheline.

„Můžeme předpokládat, že Varestijci zůstanou doma a budou bránit svou vlast,“ řekl Sirus. „A poněvadž se zdá jasné, že slečna Lethridgová s nimi nyní táhne za jeden provaz, zůstane tam i ona.“

„Předpokládáte toho opravdu hodně, pane generále.“

„Jakmile se Varestie zmocníme, budeme mít všechny lodě, které potřebujeme. Dost lodí na to, aby tuto armádu rozvezly do všech koutů světa.“

Catheline zmlkla a v tváři se jí objevil prázdný, nesoustředěný výraz, jenž prozrazoval, že komunikuje s Bělokožcem. Zvenčí se ozval ryk prostoupený zlostí a hlasitý tak, že roztřásl okna. Catheline se začala chvět, když ryk přešel do tlumeného vrčení, které nějakou dobu neustávalo. Nakonec odeznělo a tehdy hlasitě vydechla a s třesem padla na kolena. Sirus k ní přidřepl a opatrně jí na rameno položil ruku. Cítil, jak se jí pod šálem třese kůže.

„Máme…“ začala, ale hned vzápětí se rozkašlala. Polkla a pokračovala: „Máme povolení pochodovat do Varestie, ale předtím si přeje vyškolit naše vojsko.“

Sirus trhl pohledem k Morradinovi, když velkomaršál přidušeně vyjekl a zhroutil se na podlahu, rychle následovaný Veilmist, Lesním kopím a dalšími přítomnými Zkaženými. Imunní vůči pádu zůstal pouze on a Catheline. Zpoza oken se ozvalo zvláštní drmolení, hromadný nelibozvučný sbor tisíců bytostí zmítaných bolestí, ale neschopných křiku. Sirus k jednomu oknu přešel a věděl, co uvidí. Cítil jejich bolest a zmatek, celá jeho armáda ležela v pobořených ulicích Subarisku a křečovitě se svíjela pod tíhou Bělokožcova trestu.

„Slibuje toho nesmírně moc,“ řekla Catheline, když se postavila vedle Siruse a ten ucítil, jak ho vzala za ruku a pevně stiskla. „Ale velké dílo si žádá velkou oběť.“

KAPITOLA XXVIII

CLAY

Carnstadtské pohoří nebylo tak vysoké jako Měděchody, ale působilo jaksi hrozivěji. Z hustého porostu okolního pralesa se vypínalo v podobě strmých monolitů, v úbočích obestřených přelévající se mlhou. Výprava svého prvního Černokožce zahlédla už předešlého dne. Podle Skaggerhillova zasvěceného názoru šlo o mladou samici. Předešlého rána také ukončili svou poslední jízdu na ceratech a dva dny potom pochodovali stále zelenějšími pláněmi severně od hor. Černokožec se objevil v poledne, tmavá silueta na obloze, která je obletěla daleko mimo dostřel jejich dlouhých pušek, načež zmizela jižním směrem.

„Řek bych, že vědí, že se blížíme,“ prohlásil Clay s pohledem na dragga vytrácejícího se do dálky.

„Myslíš, že řekne rodičům o blížící se návštěvě?“ zeptal se Skaggerhill s náznakem pobavení v hlase, které vyprchalo, když si všiml Clayova výrazu.

„Jo,“ odpověděl mu Clay. „Přesně tohle si myslím, že udělá.“

„Furt to jsou zvířata,“ namítal Skaggerhill a čelo se mu svraštilo jakousi zatvrzelou mrzutostí. „Je chyba si představovat, že uvažujou jako my, že mluvěj jako my.“

„Jenže tohle nejsou ty natvrdlý zvířata, za jaký jste je všechny ty roky měli,“ řekl Clay. „Po všem, co jsme viděli, to přece už musíte vědět. A ne, neuvažujou jako my, ani jako my nemluvěj. Ale myslí jim to.“ Znovu natočil pohled jižním směrem, kde byl Černokožec už jen pouhou tečkou nad horami na obzoru. „A dorozumívaj se.“

V blízkosti hor pláně přecházely do řídkého lesa, který se zakrátko proměnil v hustou džungli. Clay s nastupujícím večerem vydal pokyn k zastavení a všichni se uvelebili k večeři, sestávající z pečeného ceratího masa. Zatímco ostatní probírali jejich další možnosti, Clay mlčky zkoumal mapu, kterou dostal od Hilemora.

„Jako nejlepší volba mi přijde vyšplhat na první horu, ke které přijdeme,“ řekl jeho strýc. „Najdeme hnízdícího dragga a slečna Kriz bude moct udělat to, co zamýšlí s tím svým křišťálem. Hnízdící samice nikam nelítají.“

„To si jako myslíte, kapitáne, že nás nechaj se k takovýmu hnízdu přiblížit?“ opáčil Skaggerhill. „Hnízdící samice bude mít nablízku velkýho nevrlýho samce, co nás s velkou pravděpodobností usmaží dřív, než zdoláme prvních pár stop. Já navrhuju, abysme udělali to, co minule, jen s tou výjimkou, že se dragga nebudem pokoušet zabít, ale chytit. Kazatel zastřelí nějaký zvíře a mrtvý tělo necháme ležet někde na holině. Dřív nebo pozdějc se dostaví zvědavej Čerňák, nejspíš mladší kus, páč ti jsou míň ostražití než dospělci a taky ho bude snadnější spoutat, páč jsou menší. Tady slečna pak udělá, co musí udělat, a…“ Skaggerhill pokrčil rameny. „Myslím, že nám nezbyde než zjistit, jestli to funguje.“

„Tak za pokus to asi stojí,“ pronesl Braddon po krátkém zamyšlení. „Ale bude to pěkně ošemetný. Vzhledem k tomu, jací umějí být, je možné, že ta zvířata nakonec i zabijeme…“

„Ne,“ přerušil ho Clay, který mezitím vzhlédl od mapy. „Nic takovýho dělat nebudem.“

„Tak co navrhuješ, bratránku?“ zeptala se Loriabeth. „Prostě tam všichni napochodujem a počkáme, až nás některej z nich přijde pozdravit?“

„To ani náhodou.“ Clay si je prohlížel neochvějným pohledem. Chtěl mít jistotu, že všichni pochopí, že jeho další slova budou upřímná a nebudou o nich moct polemizovat. „Udělám to jenom já s Kriz. Vy ostatní hory obejdete a zamíříte k pobřeží. Já se cestou v transu spojím s poručíkem a dám vám vědět, jak na tom jsme. Jestli se tři dny v řadě neozvu, vyrazíte do Stockcombu.“

Loriabeth se přezíravě rozesmála a brzo se k ní připojil i Clayův strýc. „Hele, Clayi, jestli si myslíš, že tě tam nechám jít na vlastní pěst…“

„Oni si pamatujou!“

Braddon utichl a jeho smích dozníval spolu s ozvěnou Clayova výkřiku rozléhající se okolním pralesem.

„Už jsem řek, že draggové nejsou jako my,“ pokračoval Clay už tlumenějším hlasem. „Mezi věcma, co je od nás odlišujou, je jejich paměť. Ta s nima neumírá, nesou si ji dál. Každej Čerňák si uchovává paměť svejch rodičů a svejch prarodičů a jejich prarodičů, a takhle se to táhne tisíce let do minulosti. Vy už jste tady byli, takže znají váš pach a vědí, co jste udělali. Zabijou vás.“

„Já jsem tady ještě nebyla,“ ozvala se Loriabeth. „Já bych měla jít s váma.“

„Ty neseš pach svýho táty, sestřenko,“ zavrtěl hlavou Clay. „Tohle nebudu riskovat.“ Braddon začal něco namítat, ale Clay ho umlčel. „V tomhle máme jasno, strýčku. Udělals ze mě kapitána, takže rozkazy tady vydávám já. Vy půjdete pěkně na pobřeží.“ Obrátil se ke Kriz. „My spolu ráno vyrazíme na cestu, pokud budete ochotná.“

Všiml si mírného zaváhání, než mu odpověděla přikývnutím a nuceným úsměvem. „Samozřejmě. Za mých časů tady bylo město. Jsem moc zvědavá, jestli z něj ještě něco zbylo.“

* * *

Ráno se rozdělili po krátkém rozloučení, při němž Loriabeth bojovala se slzami a Braddon podnikl poslední a marný pokus Claye přesvědčit pro jiný postup.

„Cesta je jasná, strýčku,“ odpověděl Clay a měl se k odchodu, i když se ještě na okamžik zarazil, aby dodal: „A nepokoušejte se nás sledovat.“

Chtěl mít jistotu, takže poté co s Kriz urazili prvních několik mil, zastavili a čekali, poslouchali, ale nezaregistrovali žádný důkaz, že by se jim ostatní ubírali v patách. „Je to pravda?“ zeptala se ho, zatímco se krčili v podrostu.

„Co jako?“ zeptal se Clay.

„To o té paměti. Není to něco, co jste jim řekl jenom proto, abyste je uchránil před rizikem?“

„Jasně že ne.“ Otočil se k ní a zamračil se, když si uvědomil, jak se věci mají. „Vy jste to nevěděla.“

Zatvářila se poněkud zakřiknutě. „Očividně jsme toho o nich ještě hodně nezjistili.“

„Přijde mi, že čím víc toho o vašem lidu vím, tím hloupější mi připadá. Nevěděli jste, jak fungujou křišťály, ale stejně jste je používali. Nevěděli jste, čeho je schopnej Bělokožec, ale ani to vám nezabránilo, abyste tu potvoru šlechtili. A taky se ukáže, že víte hovno i o dalších zvířatech, který jste tolik let studovali.“

„Veškeré znalosti jsou…“

„Drahocenné a nebezpečné. Jo, vzpomínám.“ Ještě chvíli počkal, a když se ujistil, že opravdu jsou na cestě sami, vstal a znovu se vydal na cestu k nejbližší hoře. Zastavil, jakmile si uvědomil, že ho Kriz nenásleduje, otočil se a uviděl, jak stojí s odvráceným zrakem a pohrává si s popruhy tlumoku.

„Co je?“ zeptal se jí.

„Tisíce let,“ řekla. „Jejich paměť sahá tisíce let do minulosti.“

„No a?“

„No…“ Zvedla oči, ostražitě hledící při zdráhavém přiznání. „No, je možné, že si budou pamatovat i mě. Budou si pamatovat, co jsem prováděla před všemi těmi lety.“

Clay k ní udělal krok a zjistil, že se mu zatvrdil hlas, když pokračoval: „Co jste prováděla?“

„Experimenty.“ Zavřela oči a ztěžka si povzdechla. „Pitvy.“

Clay zastavil a dlouze se na sebe zadívali. Kriz se nutila opětovat jeho pohled a on si uvědomil, jak málo toho o této ženě ví.

„Jak jste říkal,“ navázala po delší odmlce, „věděli jsme o nich hovno.“

„Ostatní ještě doženem,“ prohlásil suchým, unaveným hlasem a už vykročil po stezce zpátky. „Půjdete s nima…“

„Ne.“ Odpověděla důrazně, aniž se pohnula. „Ne. Potřebujete mě, abych aktivovala křišťál. Pokud si něco pamatují… budeme muset prostě doufat, že jim křišťál zajistí dostatečné porozumění, aby si vyslechli upřímnou omluvu.“

* * *

„Polezeme nahoru?“ zeptala se Kriz a v jejím hlase bylo slyšet špatně skrývanou zdráhavost, s níž si prohlížela žulové horské stěny. Vrchol halila mlha, a ačkoli útes před nimi byl posetý četnými římsami a puklinami, Clayovi se vidina šplhání po tak strmé stěně rozhodně nezamlouvala.

Rozhlédl se po korunách pralesních stromů, které obklopovaly nízký travnatý pahorek, na němž stáli. Jakmile z bariéry stromů vyšli, k pocitu, že je najednou nic nechrání, se přidal i lepkavý chlad. Mračna, jež se zdála setrvávat nad horským masivem, mohla skrývat všelijaké hrozby a Clay se nedokázal ubránit dojmu, že se k nim z bílé oblohy každou chvíli snese nějaká tmavokřídlá silueta.

„Ne,“ prohlásil a stáhl si tlumok. „Tady se na noc utáboříme. Na jih budem pokračovat ráno.“

„Nic nás tady nekryje,“ poznamenala a ukázala na oblohu.

„O to tak trochu jde. Chceme se přece nechat najít, pamatujete?“ Položil tlumok na zem a dlaní spočinul na vypouklém tvaru uvnitř. Urazils dlouhou cestu, mladej, řekl mu v duchu a po nerovné skořápce přejel rukou. Doufám, že tě tví příbuzní rádi uviděj.

Přes noc se střídali na hlídkách, při nichž se nic nedělo, byť byly poněkud napjaté. Jak tomu bylo u všech pralesů, i z tohoto se linula nervydrásající změť nejrůznějších zvířecích skřeků a vrzajících větví. Jediná potenciální stopa po draggovi se objevila při Clayově hlídce nad ránem, kdy panovala nejčernější tma. Na chvíli se roztrhla mračna, zpoza nichž se na prales rozlil pás měsíčního světla. Clay bleděmodrý přísvit sledoval, jak se tetelí na korunách, jak se na nich třpytí, když se otíral o bezpočet listů, a potom se lekl, když se přes tento výjev mihl rychlý stín. Trhl pohledem vzhůru a vybroušené instinkty ho přiměly ihned sáhnout jednou rukou po revolveru, zatímco druhou zamířil k brašničce s produktem. Ovládl se a obě ruce přinutil k návratu do klína, přičemž pohledem dál bloumal po obloze, jež se opět zatáhla mračny. Nezaslechl žádný křik draggů ani pleskání křídel, ale z pocitu, že ho někdo sleduje, mu naskočila husí kůže.

„Vím, že tam někde jste,“ zašeptal a uslyšel, jak se mu chvěje hlas. „Proč mě nechcete přijít pozdravit?“

Natáhl ruku k flakonům, které mu visely kolem krku, plodům svého pobytu v enklávě pod ledovým příkrovem. Krev Bělokožce a srdcokrev Černokožce, o jejíž existenci se rozhodl kapitána Hilemora neinformovat. Výslovně o ničem neřekl ani Lizanne, ale vzhledem k jejímu nadání na transovou komunikaci bylo možné, že už o tom věděla. Znovu se mu myslí prohnala představa, jak pije Bělokožcovu krev.

Mohla by mi ukázat, kam mám jít, pomyslel si. Kde je najdu. Obsah flakonu byl tmavý a z táboráku zachycoval pouze slabý odlesk. Za nepřítomnosti plasmologických konzervačních roztoků se krev srazila a vypadala jako husté, olejnaté bláto, o němž Clay věděl, že bude tou nejohavnější věcí, jakou kdy okusí. Jenom když selže všechno ostatní, rozhodl, nechal si ho vypadnout z prstů a upřel pozornost na flakon se srdcokrví.

Ta byla podobně sražená, ale tmavší. V mysli mu stále přetrvávala vzpomínka na bolest, kterou mu způsobilo pití Modré srdcokrve. Také teď věděl, že spojení není nevyhnutelné. Neměl v ruce nějaký kouzelný lektvar z bájí, kterým by očaroval každého dragga podle libosti. Srdcokrev umožňovala propojení myslí a Jacka dokázal ovládat jen díky tomu, že draggova mysl byla rozlámaná a náchylná k přetvoření. Slečna Ethelynne si s Lutharonem spojení sice vytvořila, ale tehdy byl ještě mládě. Clay pochyboval, že příčetný dospělý Černokožec bude představovat snadnější cíl.

Zase teda až jako krajní případ, pomyslel si, flakony skryl pod košilí a pohlédl na svůj tlumok a kulatý tvar v něm. Zdá se, že to bude na tobě, mladej.

* * *

Ráno se opět vydali na cestu. Clay se ubíral po trase, která mířila přímo do srdce Carnstadtského pohoří. Prales se podobal krajině východně od Křišťálového jezera, ačkoli stromy zde byly menší a vegetace u země naopak hustší. Napřed se měl na pozoru, neboť uznával, že se pohybují terénem jako stvořeným pro Zelenokožce, a postupoval s revolverem v ruce. Po několikahodinovém pochodu ho však vrátil do pouzdra, protože za celou dobu na zemi nezaznamenal jediný otisk pařátu ani žádnou jinou stopu, které Zelenokožci obvykle zanechávají na kmenech pro označení svého teritoria. Tohle není země Zeleňáků, pomyslel si, když přes koruny stromů vzhlédl k obloze. Ti se tomuhle místu vyhýbaj. Tohle je země Čerňáků.

„A jak se teda jmenuje?“ zeptal se Kriz, když po několika dalších mílích zastavili na mýtině. „To město, co tady stávalo?“

„Devos Eluzica,“ odpověděla svým vlastním jazykem, k němuž se oba už většinou uchylovali. „Znamená to ‚Božský strom‘.“ Posmutněle si povzdechla, zatímco se rozhlížela po okolní hradbě pralesa. „Bylo nádherné, Clayi. Celé město vystavěné podsektou devoské kasty. Stavitelé se ho rozhodli vybudovat bez pomoci jediného křišťálu, vlastně se jejich užití úzkostlivě vyhýbali, protože věřili, že Dobrodinci je seslali spíš jako zkoušku než dar.“

„Zkoušku?“ zeptal se Clay. „Čeho?“

„Celé je to trochu zmatené,“ řekla, napila se z polní láhve a při vzpomínce svraštila čelo. „Jenže já měla vždycky potíž chápat devoské vrtochy. Mělo to něco do činění s naší hodnotou, naší cenou coby druhu. Měli pocit, že jsme se používáním křišťálů oslabili, že jsme v očích Dobrodinců něco jako rozmazlené děti a že si jejich přízeň znovu vydobudeme, pouze když si vlastníma rukama znovu vytvoříme vlastní civilizaci, jinak nás totiž Dobrodinci určitě potrestají nějakou obrovskou pohromou.“

„Možná na tom něco bylo, když uvážíme, co se blížilo.“

„Byli to pokrytci. Město, které tady postavili, bylo napřed malé. Jen několik vzájemně propojených domů vytvořených tak, aby nepřevyšovaly koruny stromů ve zdánlivém souladu s přírodou. Ale postupem času se zvyšovalo a nakonec samo připomínalo velký strom, který s příchodem noci osvětlovaly zářící koule. Jenže nikdy by ho nebyli schopni postavit bez technických znalostí získávaných od úsvitu křišťálového věku. A jak tak plynula staletí, každá další generace vymýšlela příhodnou sofistiku, která by jí umožnila křišťál využívat, takže nakonec na své kacířství zcela zapomněli a obrovský strom vyrostl do ještě větší výšky. Za mého života se vypínal výš než některé hory.“ Odmlčela se, pak jí ze rtů vymizel vlídný úsměv a zcela vážným hlasem řekla: „Když padal, musela to být velká podívaná.“

Clay jí chtěl položit další otázku, pak se zarazil, když něco zahlédl v přítmí za Kriziným ramenem – světlo ohně se zamihotalo na obrysu přikrčené postavy. Clay se ztěžka postavil, vytáhl revolver a Kriz udělala to samé. „Co je to?“ zeptala se a postavila se po jeho boku.

„Máme společnost.“ Na obrys namířil revolver, očima těkal doprava doleva, jestli někde nezahlédne stopu dalšího vetřelce, ale viděl pouze potemnělý prales. Po několika dlouhých vteřinách, během nichž se nic nestalo, si začal všímat nepřirozené strnulosti oné přikrčené postavy. Takhle dlouho bez hnutí by nevydržel sedět ani Zkaženej, usoudil a začal se šinout kupředu, aniž však na postavu přestal mířit zbraní.

„Je to socha, u Prorokovejch koulí,“ zamumlal s úlevou, když se postava objevila v celé své podobě. Byla popraskaná a z větší části pokrytá šlahouny pralesní vegetace. Z její původní formy však přetrvalo dost na to, aby v ní Clay rozeznal klečícího muže, který spíná ruce, ale hlavu zvedá, aby hleděl přímo před sebe.

„Zkaženej,“ řekl Clay, když soše pohladil šupinatou tvář a ucítil zakrnělé ostny na jejím čele. Neměl žádné uměnovědné vzdělání, ale na způsobu opracování kamene mu připadalo něco povědomého. Ostré úhly a hranatost sochy mu připomněly skryté město poblíž Křišťálového jezera. Byly tu však i jemné rozdíly – zaoblenější linie, než jaké viděl dřív, a, jak si potvrdil po zběžném prozkoumání soklu, i značně odlišný způsob psaní. Znaky zdobící sochy ve skrytém městě se vyznačovaly plynulostí, téměř jakousi organičností, zatímco tyto znaky byly mnohem pravidelnější a hustší, skoro jako slova v tištěné knize.

„Slečna Ethy by je možná přečetla,“ zamručel a po nápisu přejel prsty.

„Kdo?“ zeptala se Kriz.

„Jedna moje známá. Už umřela. A já byl takovej hlupák, že jsem se ani nepodíval na její deníky, když jsem měl tu možnost.“

„Aha.“ Natáhla ruku, aby sochu pohladila po nadloktí. „Výtečná práce. Její autor byl velice zručný. Ale za mého života nic takového neexistovalo.“

„Jo, napadlo mě, že tohle z toho vašeho posvátnýho města nepochází.“

Clay se narovnal, když ho najednou něco napadlo. Jestli je tu jeden, budou tu i další. Vytáhl z brašničky flakon Zelené a trochu se napil. Potom se rozhlédl po odhaleném pralese. „Tam,“ ukázal, když vylepšeným zrakem ve vzdálenosti asi dvaceti yardů rozeznal další přikrčenou postavu. Po krátké prohlídce poznal, že je takřka totožná s tou první, ačkoli byla víc poškozená. Po následném pátrání o kus dál odhalil další dvě sochy, všechny, jak se mu zdálo, rozmístěné v úplně stejných rozestupech.

„A tamhle je další,“ kývl na postavu následující v dlouhé řadě soch. „Vypadá to, že ráno se budeme moct vydat po trase, kterou tady tvořej.“

* * *

Než trasa skončila na široké mýtině asi tři míle od místa, kde tábořili, napočítali takových soch přes dvě stovky. Postupně se měnily. Klečící postavy se zvedaly do napřed nahrbeného, pak vzpřímeného stoje a nakonec před sebou rozpínaly paže. Clay začínal tušit, že si ve skutečnosti prohlížejí posloupnost, která zobrazuje jediného Zkaženého během různých fází jakéhosi obřadu. Poslední socha byla nejvíc poškozená. Neměla hlavu a polovina šlahouny obrostlého trupu se už dávno rozpadla na prach. Zůstala jí však jedna ruka zaťatá v pěst, z níž vyčníval pahýl nataženého prstu.

Mechanikova vzpomínka, uvědomil si, když se vydal ve směru mířícího prstu. Byli na mýtině ze vzpomínky, kterou s ním sdílela Lizanne, ale místo aby socha ukazovala k rozeklanému obrysu nad korunami stromů, prst mířil do prázdné oblohy. „V mezičase se musel rozpadnout,“ zašeptal.

„Co se muselo rozpadnout?“ zeptala se Kriz.

„Chrám,“ odpověděl Clay a vykročil kupředu. „Tudy…“

Zapotácel se, když shora zavanul poryv větru a zvedl tolik prachu, že ho oslepil. Současně s tím mu do uší vnikl ryk rozzuřeného dragga. Poté se zachvěla země, když přímo před Clayem přistál mohutný Černokožec s široce rozepjatými křídly a otevřenou tlamou. Rychle následovaly další otřesy, a když se Clay prudce otočil, uviděl ještě dva Černokožce, jak dosedli u kus dál na trase, po níž přišli.

„Křišťál,“ řekl Clay a Kriz okamžitě sáhla do kapsy. Černokožec před nimi při pohledu na jejich počínání poplašeně zavřeštěl, přikrčil se a z chřípí se mu vyvalil kouř.

„Koukej!“ Clay zvedl obě ruce a Černokožci ukázal prázdné dlaně s nadějí, že získá čas pro Kriz, aby mohla křišťál aktivovat. „Jsme přátelé! Vidíš, nemáme zbraně! A přinesli jsme dárek.“

Stáhl si tlumok, rychle na něm uvolnil tkanice a vytáhl to, co se v něm dosud ukrývalo. „Dar na usmířenou,“ dodal a před Černokožce položil vejce. Jeho agresivní postoj se nezměnil, ačkoli mírně sklopil zrak, aby se mu vejce dostalo do zorného pole. Podezíravě zavrčel a potom sklonil hlavu, aby vejce očichal, a odfrkl si, když ho rozpoznal, jak se Clay alespoň domníval. „Mladej potřebuje novej domov,“ řekl Clay. „Abych mu ho dopřál, nesu ho už pěkně dlouho.“

Černokožec přimhouřil oči a z hrdla se mu vydralo tlumené zamručení, když vejce uchopil do pařátu a s varovným zasyčením si ho přitáhl. Clay sledoval, jak dragg klouže pohledem od něj ke Kriz, u níž zastavil a ještě víc přimhouřil oči, až mu zaplanuly pronikavým a zlostným poznáním. Do prdele! pomyslel si Clay, otočil se a Kriz si přitáhl do ochranného sevření své náruče, protože Černokožec v tu ránu zaryčel a začal dštít plameny.

KAPITOLA XIX

LIZANNE

„Měl jste pravdu,“ řekla Lizanne kapitánu Trumanovi. „Paní Griffanová není vhodná pro službu na vaší lodi.“

Trumane se zadíval do míst, kde Sofiya obskakovala několik dětí s výrazem, v němž se zračila u ní zřídka viděná živost zkombinovaná s radostí. „Mise byla úspěšná,“ namítl. „Myslím, že si počínala dobře.“

„Měla předat můj rozkaz k přerušení akce,“ nevzdávala se Lizanne. „Ocitli jsme se v nebezpečí.“

„Válečné operace nejsou zpravodajské mise, slečno Lethridgová.“ Trumane jí odpovídal vlídně, ale v jeho pohledu byla patrná špetka nelibosti, kterou, jak si uvědomila, vyvolala užitím slova „rozkaz“. „Nelze jich zanechat kvůli pouhému ohrožení,“ pokračoval Trumane. „Válka je cvičení v řízení a přijímání rizik. Pokud by mi paní Griffanová předala váš rozkaz, je docela dobře možná, že bych ho ani tak nebral v potaz a upřednostnil bych výhodu, již jsme mohli získat. Námořní vpád do Červeného přílivu nyní nepřichází v úvahu, přinejmenším po nějakou delší dobu. Zkrátka a dobře, to riziko za to stálo.“

Je to pýcha, uvažovala Lizanne, zatímco se snažila, aby se jí ve tváři neprojevil sílící hněv, co mě nutí cítit k tomuto muži takové antipatie? Bažím po moci? Jako hraběnka Sefka nebo kurfiřtka.

Navzdory svému roztrpčení věděla, že na kapitánově úsudku je i něco pravdy. Příhodná příležitost se ze své mise vrátila před dvěma dny a Tekela s Lizanne během této doby provedly krátký průzkumný let. Letěly za denního světla spolu s Morvou a jedním dobrovolníkem z milicí, vyzbrojenými miniaturnímu Vrčidly. Když se v aerostatu přibližovali k Subarisku, bedlivě sledovali okolní oblohu a poté potvrdili, že město z větší části zničily záplavy a že Bělokožcova flotila je zničená s výjimkou několika plavidel, která volně plula v přístavu. Znepokojivější však bylo, že nikde neviděli jediného dragga, ba ani, když slétli o něco níž, jediného Zkaženého.

Lizanne se rozhodla riskovat let do vnitrozemí a cestou na sever ponechávala Morvu v pohotovosti, aby případně rychle zapálila krvespal. Zadní voj Bělokožcovy armády se objevil asi deset mil za městem, kde obrovský zástup, vinoucí se krajinou, zvedal příkrov nahnědlého prachu. Pohled na tečky s tmavými křídly, letící nad touto hordou, Lizanne přesvědčil, aby vydala pokyn k návratu. Závěr byl nasnadě: Bělokožec opustil Subarisk a nastoupil pochod přes pevninu. Jeho cíl nebylo těžké uhádnout. Lizanne a spol. se sice podařilo zvítězit a získat drahocenný čas, ale tato válka nebyla ještě ani zdaleka u konce.

„No vida,“ řekl Trumane a otočil se k dílně jejího otce, když se zpod stříšky ozvalo nenadálé halasení. „Domnívám se, že nás čeká slavnostní odhalení.“

Pracovníci dostali odpoledne volno, aby mohli být svědky této události, byla to odměna za překročení výrobních cílů. Zároveň šlo o pragmatické opatření, které mělo eliminovat vyčerpání mnoha z nich. Holé prostranství před dílnou se proměnilo v něco na způsob parku, v němž nechyběly lavičky a štěrkové chodníčky. Několik bývalých zahradníků z Lossermarku dokonce vysadilo záhony, ačkoli květiny v nich měly rozkvést až za několik týdnů. Plocha se využívala především jako hřiště a truhláři a kovotepci na něm ve svém vzácném volném čase vyrobili houpačky a prolézačku pro děti. Dnes se park nicméně hemžil lidmi užívajícími si volna, většinou stále oblečenými v pracovních blůzách, ačkoli Lizanne si všimla, že někteří si našli čas a převlékli se do slavnostnějších svršků, které kdovíjak zachránili ze svých předchozích životů. Navzdory vyčerpání, viditelnému ve většině tváří, ve vzduchu visela jasně čitelná slavnostní atmosféra, jako by odhalení profesorova nejnovějšího zázraku mohlo být dokonce důvodem k optimismu.

Rámus z dílny dosáhl ještě větší intenzity a Lizanne najednou zněl jako bzučení tisícovky obří sršňů. Stříškou prochvívaly vlny a začínala stále silněji pleskat. Popruhy, kterými byla upevněna, byly buď záměrně uvolňovány, nebo je odtrhávala dole běsnící bouře. Jakmile se ze střechy dílny plátěná stříška zcela odtáhla, ze země se začal zvedat velký oblý tvar, který u přihlížejícího davu vyvolal ohromený povzdech. Lizanne očekávala, že druhý model aerostatu bude větší než Světluška, ale věc před ní měla úplně jiné měřítko.

Plynem naplněný plášť, zvedající se z dílny, byl oproti Světlušce nejméně čtyřikrát větší a měl i jiný tvar. Místo protáhlého vejce Lizanne připomínal bezhlavou velrybu tím, jak byl plošší a širší. Jeho hladký povrch navíc na svrchní straně přerušovala vystouplá kupole. Lizanne okamžitě poznala, že v kupoli se vypíná otcova vysoká postava, která pak váhavě zamávala, když se z davu při pohledu na vrchol aerostatu ozval jásot. Ze zádi vyčnívala čtyři směrová kormidla, dvě svislá a dvě vodorovná, která se protočila, když se Tekela dotkla páček řízení.

Aerostat vystoupal o něco výš a zdrojem silného hučení se záhy ukázaly dva vrtulové motory, které byly připevněné k oběma stranám gondoly a z jejího spodku trčely jako nějaké organické výrůstky. Motory byly nakloněné tak, aby vrtule mířily k zemi a roztočené až k neviditelnosti vyháněly stroj stále výš nad dílnu, aby ho z ní zcela vymanily. Asi padesát stop nad zemí aerostat zpomalil, v kteréžto fázi se všichni diváci bouřlivě roztleskali.

„Působivé,“ odtušil kapitán Trumane, a když se Lizanne otočila, všimla si, jak se mu koutek úst křiví v zřídka viděném výrazu potěšení, nebo možná očekávání. „Rád bych věděl, jestli uzvedne i raketu.“

* * *

„Vypadá jako velryba,“ řekla Morva. „Tak bychom mu měli říkat: Létající velryba.“

„Tak mu říkat nebudeme,“ namítla Tekela. „Je to Tajfun. Já jsem pilotka, takže pojmenování je na mně.“ S úsměvem plným očekávání se obrátila k Lizanne. „Není to tak?“

„Mně by bylo jedno, i kdybys mu říkala Létající lejno,“ řekla Lizanne. „Důležité je, aby dělal to, co má.“

Pohledem klouzala po vnitřku gondoly. Po krátkém obletu Hory nový aerostat uvázali k jednomu z vyšších komínů. Lizanne, Morva a Trumane si do něj po provazovém žebříku vlezli na inspekci. Lizanne odhadovala, že vnitřní prostor je dostatečně velký, aby se do něj vešlo nejméně dvanáct členů posádky, a v trupu zely široké otvory, k nimž už byly připevněny držáky na zbraně.

„Uveze dvě Bušidla nebo pět Vrčidel,“ řekl profesor Lethridge poté, co slezl po žebříku, který se táhl ze středu podlahy do otvoru ve stropě. „Nebo kombinaci obou. Další Vrčidlo může být navíc v horní pozorovatelně.“

„To je chytrá úprava, otče,“ složila mu poklonu jeho dcera. „Draggové opravdu rádi útočí shora.“

„Možná to nebude tak úplně nutné,“ vložil se do jejich rozhovoru kapitán Trumane, když vzhlédl od prohlídky řídicího pultu v přední části gondoly. „Graysene, je maximální hladina tohoto výškového ukazatele přesná?“

„Jde o rozumný odhad založený na nosnosti,“ odpověděl profesor. „S ohledem na atmosférické podmínky bude samozřejmě docházet k výkyvům.“

„Deset tisíc stop,“ řekl kapitán Trumane a poklepal na jeden číselník. „Nejsem žádný draggolog, ale jsem přesvědčený, že nikdo nikdy nepozoroval Červenokožce, který by letěl výš než šest tisíc stop. Musí to být nějak spjaté s řídkostí vzduchu.“

„Rychlost?“ zeptala se Lizanne svého otce, ačkoli jí odpověděla Tekela.

„Myslím, že při standardním napájení by mohla dosáhnout až osmdesáti mil za hodinu. Dva motory, chápete? Ale až se zapálí krvespaly…“ Usmála se. „Nemůžu se dočkat, až uvidím, jak rychle doopravdy poletí.“

„Takže,“ nadechla se Lizanne a přešla k jednomu z držáků na zbraně, „máme výhodu většího vzletu, rychlosti a palebné síly.“

„Naopak oni jsou ve větším počtu,“ poznamenal Trumane. „Jedna loď netvoří celou flotilu.“

„S materiály, co máme po ruce,“ řekl profesor Lethridge po krátkém propočtu z hlavy, „bychom mohli vyrobit možná i dva za měsíc.“

„To nebude stačit,“ namítla Lizanne. „Zničením Bělokožcových lodí jsme získali nějaký čas, ale můžeme očekávat, že jeho vojsko během čtyř až pěti týdnů dospěje do Varestie.“ A s každou vesnicí a městem, které zničí cestou, bude větší, dodala už sama pro sebe.

„Je to spíš záležitost práce než zdrojů,“ řekl její otec. „S větším počtem dělníků…“

„Ty budeš mít,“ slíbila mu. „Bude to sice znamenat snížení výroby zbraní, ale to se nedá nic nedat. Když nebudeme mít víc těchhle strojů, myslím, že nemáme větší šanci.“ Otočila se k Tekele. „Jmenuji tě vrchní pilotkou. Tvým prvním úkolem bude najít další a vycvičit je v řízení tohoto letounu.“

Tekela se nechápavě zadívala. „Jak to mám udělat?“

„Najdi lidi s odpovídajícími zkušenostmi. Bývalé kormidelníky, strojvedoucí a jim podobné. Měla by ti v tom pomoct madam Hakugenová. Když nepomůže, požádej lidi, aby se dobrovolně připojili. Jsem přesvědčená, že jich spousta bude chtít uniknout z továrny.“ Otočila se i ke svému otci. „Kapitán Trumane před chvílí vznesl relevantní dotaz ohledně raket.“

* * *

Válečnou poradu Ethilda s Arshavem svolali do vyhlídkové věže nad Navigací. Lizanne se sama ve Světlušce dostavila o hodinu dřív, když bez cizí pomoci zvládla bezpečně přistát na rozlehlém trávníku před budovou. Hned k ní svědomitě napochodoval pan Lockbar se svou suitou, a aniž ji jakkoli formálně pozdravil, podrobil ji důkladné a nešetrné tělesné prohlídce, aby zjistil, zda u sebe nemá produkt či zbraně. Poté ji doprovodil na zasedání, kde Lizanne s překvapením potkala Alzara Lokarase spolu s šesti dalšími kapitány a kapitánkami různých klanových příslušností.

Ethilda se nikoho z nich neobtěžovala představit, ačkoli někteří měli natolik dobré vychování, že se před začátkem jednání s Lizanne sami seznámili. Nejzdvořilejší byla upravená žena v dlouhém kabátě z voskovaného plátna a vysokých námořnických botách, v tom nejméně nákladném oděvu ze všech přítomných velitelů. Byla zhruba stejně vysoká a stavěná jako Lizanne, a dokonce by vypadala i stejně stará, kdyby neměla tak vrásčitou tvář a šedé vlasy.

„Mirram Kashielová,“ řekla, smekla klobouk se širokou krempou a hluboce se uklonila. „Kapitánka Slunečního jezdce a vůdkyně klanu Kashielů.“

„Lizanne Lethridgová…“

„Ach, já vím, kdo jste. Říká se vám slečna Krvavá.“ Kapitánka se se širokým úsměvem narovnala. „Já vám tak ale říkat nebudu. To jméno je trochu hloupé, nemyslíte?“

„Mimořádně pošetilé. Já sama jsem si ho nevybrala.“

„Včera jsme obdrželi první zásilku těch vašich úžasných zbraní. Jsou mimořádně působivé, zvlášť ty velké. Ale hodilo by se nám jich ještě víc.“

„Jsou na cestě,“ ujistila ji Lizanne.

„Pokud jste skončily s tím klábosením,“ přerušil je Arshav s tvrdým pohledem a tváří strnulou v tom nejvážnějším výrazu, jaký na něm Lizanne dosud viděla, „musíme naplánovat válku.“ Otočil se k Ethildě a celá místnost utichla. „Máti?“

Ethilda se šla postavit k olejomalbě s vyobrazením Varestie. V ruce držela tenkou slonovinovou hůlku a na sobě měla šaty, které si vyzdobila různými vojenskými doplňky, mezi nimiž byly nárameníky a žlutá stuha toho druhu, jaký nosívali maršálové někdejší Mandinorské říše. Lizanne vytušila, že Ethilda si už představuje, jak bude v těchto šatech vypadat na portrétu, jenž jednou ozdobí síně této budovy.

„Subarisk,“ řekla Ethilda a koncem hůlky poklepala na příslušnou část obrazu. „Padl za oběť našemu nepříteli a od té doby je opuštěný, kvůli neschválené operaci našeho domnělého spojence.“ Upřela zlostný pohled na Lizanne a poté hůlku posunula směrem na západ. „Jelikož přišel o loďstvo, nepřítel nyní pochoduje sem k poloostrovu.“

„Kde si s velkou pravděpodobností příšerně podají každého Varestijce, který se jim dostane do pařátů,“ dodal Arshav. Na rozdíl od své matky neměl zlostný výraz, ačkoli Lizanne byl jeho výraz také dobře známý, neboť viděla tváře mnoha mužů odhodlaných zabíjet.

Subarisk, pomyslela si, když se rozpomněla na Morvina slova. Tohle bude jejich záminka.

„Na lodích by do Červeného přílivu vpadli během několika dnů,“ podotkla mírným tónem. „Teď máme na přípravu několik týdnů.“

„Na pozemní operaci,“ řekla Ethilda. „Varestijci nejsou zvyklí bojovat na souši. Na moři bychom měli mnohem větší šanci na vítězství, zvlášť se všemi těmi novými zbraněmi.“

Od ostatních kapitánů se ozvalo přidušené souhlasné mumlání, ačkoli rozhodně ne od všech. „Řada lodí ještě není vyzbrojená,“ připomněl Alzar Lokaras suše, třebaže oči mu planuly jasnou nevraživostí vůči jeho příbuzným. „A těch nových karabin je pouze několik stovek. Také jsem si všiml, že můj bratranec Arshav sehnal sotva víc než deset tisíc bojovníků.“

„Za zbabělost ostatních nemůžu nést vinu,“ opáčil Arshav a v jeho hlase už bylo slyšet zlostné vrčení.

„To není zbabělost, bratránku,“ řekl Alzar. „Je to kvůli tobě. Žádný opravdový Varestijec netouží po poskvrně na své cti, kterou by mu přinesla služba pod tvojí vlajkou.“

„Opatrně, bratránku,“ opáčil Arshav a rukou zabloudil k jílci své šavle. „Výzvy na souboj jsou v době války sice zapovězené, ale nepředstavuj si, že tohle tě ochrání.“

Alzar se Arshavovi zpříma zadíval do očí a kysele se ušklíbl. „Před čím?“

„To by stačilo!“ štěkla Ethilda, jen co Arshavova pěst sevřela jílec. „Tohle nám nic nepřinese.“ Soustředila pohled na Lizanne. „Musíme se vypořádat s neloajálním spojencem.“

Lizanne si na tuto past původně připravila odpověď, krátký, ale účelný proslov poukazující na řadu zjevných nedostatků v Arshavově a Ethildině charakteru a úsudku. Jeho účelem bylo rozdmýchat již existující nelibost ostatních kapitánů, možná dokonce do fáze, kdy by mohli pocítit pokušení zosnovat převrat. Jenže nemotorné intrikování matky a syna Okanasových pro ni bylo nakonec dostatečně úmorné, aby přešla přímo k druhé možnosti.

„Pokud to dobře chápu, pan Lockbar za dveřmi čeká na nějaký signál,“ řekla a před Ethildou tázavě nadzvedla obočí. „Zakrátko sem vtrhne, aby mě zajal kvůli porušení dohody, načež budu odvedena do nějakého zdejšího žaláře, přičemž se cestou možná odhodlám k nějakému předem ztracenému pokusu o útěk, který mě možná bude dokonce stát život.“

Ethilda se na ni dívala s výrazem, v němž se mísilo špatně skrývané překvapení a neskrývané nepřátelství. Očima trhla k Arshavovi a oba si vyměnili nejistý pohled. Lizanne si znechuceně povzdechla a přešla k velkému dalekohledu naproti rozlehlé olejomalbě mapy. Tubus na trojnožce natočila k velkému oknu, sklonila ho do správného úhlu a v okuláru nastavila zaostření.

„Prosím,“ ustoupila a ukázala na dalekohled. „Byla bych ráda, kdybyste se podívali na nejnovější vynález mého otce,“ dodala, když si oba Okanasovi opět vyměnili pohled. Dál setrvávali ve strnulém a zlostném postoji, takže dopředu postoupil Alzar.

„Co je tam?“ zeptal se a mžoural do okuláru, až se mu vraštilo čelo.

„Jmenuje se Tajfun,“ odpověděla Lizanne. „Druhá verze našeho aerostatu a nyní se vznáší ve výšce šesti tisíc stop, daleko mimo dostřel jakéhokoli v současnosti používaného děla. Povšimněte si prosím toho předmětu pod gondolou.“

„Vidím to,“ řekl Alzar po dalším intenzivním mžourání.

„Tomu říkáme Všeumělova raketa prvního typu. Je to stejná věc, která zničila přístavní vrata v Subarisku. Také si povšimněte, že míří přesně na tuto budovu. Pokud do hodiny ze Sedmihradbí neodletím, ta raketa vystřelí a prosím, abyste se nekojili nadějemi, že by snad mohla minout cíl.“

Otočila se k Ethildě a Arshavovi a jasnými, naprosto zřetelnými slovy, aby měla jistotu, že je nikdo špatně nepochopí, řekla: „Naše dohoda se tímto zneplatňuje na základě korporátní licoměrnosti a jednání ve zlém úmyslu. Pokud podniknete jakýkoli pokus o vymáhání podmínek této smlouvy, Tajfun se vrátí a tuto budovu zničí. Poté zničí všechny lodě, které patří vaší rodině. Výrobní společnost Továrna pod Horou je od tohoto okamžiku samostatnou jednotkou a může si vyjednávat své vlastní obchody. Váš zájem nicméně není vítaný a vaše úřední moc nad dotčenou oblastí Varestie se už neuznává.“

Odstoupila od dalekohledu a ostatním přítomným se uklonila. „Kapitánové a kapitánky, pokud byste si přáli vést seriózní debatu o obraně Červeného přílivu, najdete mne v průlivu Blaska. Všem, kdo se s námi rozhodnou spojit, bude zdarma poskytována munice.“ Opět se uklonila a přešla ke dveřím. „Přeji vám příjemný den.“

KAPITOLA XXX

HILEMORE

Promiň, Corricku. Ale žádnou pomoc očekávat nemůžeš.

Hilemore si poslední řádek sdělení přečetl ještě několikrát, protože to byla jediná věta, z níž čišel náznak důvěrnosti. Zbytek listu obsahoval krátké a deprimující shrnutí nedávných událostí v Mandinoru a ujištění, že příslušníky Aliance práv voličů v tomto městě instruovala, aby mu byli nápomocni na základě reciproční dohody slučitelné s Tvojí ctí. Krátce poté následovala poznámka, z níž měl pocit, že je určená jak jeho očím, tak očím jeho hostitelů: Jsem si jista, že všechny strany budou mít přínos z Tvých rad a klidných doporučení.

„Tak vidíte,“ řekl Coll, jen co Hilemore list dočetl. „Jestli chcete naši pomoc, pomůžete nám získat tohle město zpátky.“

„Toto není jejím úmyslem.“

„Mně to z toho psaní tak vyplývá,“ odpověděl zavalitý mladík za souhlasného mručení dalších členů výboru. „Máme zásoby, o které stojíte. Takže najeďte se svými čluny na druhý konec přístavu a rozflákejte ústředí té čubky Kulvetchové na cimprcampr…“

„To se nestane,“ přerušil ho Hilemore a ještě jednou pohledem sklouzl na komuniké, načež si ho vsunul do kapsy. Ať postrádalo důvěrný tón, či nikoli, byl to jediný dopis, který od Lewelly obdržel za mnoho měsíců a zjišťoval, že se s ním nechce rozloučit. „Zapomínáte, že svobodnou občanku Tythencroftovou znám mnohem lépe než kdokoli z vás. Jejím úmyslem, jakkoli si myslím, že zcestným, je, že mám dojednat příměří mezi Aliancí práv občanů a korporátními silami a následně na sebe vzít vedení města.“

Hilemore vstal ze židle, prohlédl si mladé rozhněvané tváře před sebou a cítil se mnohem starší než na svých osmadvacet let. Devětadvacet, opravil se, když se rozpomněl na své neoslavené narozeniny na ledu. „Je jasné,“ řekl, „že kdyby se setkala s plukovnicí Kulvetchovou nebo s někým z vás, pochopila by, že je to naprosto bláhová představa, stejně jako je bláhové jakékoli další jednání se mnou.“

„Počkejte!“ zvolala Jillett, když zamířil ke dveřím. Hilemore se otočil a uviděl, jak stojí a vyměňuje si ostré pohledy s ostatními členy výboru. Vyškubla se, když k ní Coll natáhl ruku, aby ji zastavil. „Musíme to vědět,“ sykla na něj.

„Co musíte vědět?“ zeptal se Hilemore.

„To vaše hlášení svobodné občance Tythencroftové,“ řekla. „Kolik z toho je pravda?“

Hilemore si dával pozor, aby neprozradil veškeré podrobnosti ze svého rušného života, který vedl od nástupu na Příhodnou příležitost před tolika měsíci, ale neviděl větší důvod, proč by to měl s tajnůstkářstvím přehánět. Ve svém líčení neuvedl přesnou povahu výpravy Dlouhých pušek do Vnitrozemí, ale potvrdil, že je důležitá pro vyřešení toho, co označoval „současnou krizí“. „Úplně všechno,“ řekl.

„Takže svět opravdu pustoší armáda draggů a Zkažených?“ naléhala na něj Jillett.

„To opravdu pustoší.“

„My jsme je neviděli,“ řekl Coll. „Jak poznáme, že to všechno není jen snůška blbých keců?“

„Ve vašem přístavu najdete celou flotilu obchodních lodí, které se děsí vyplutí na moře,“ upozornil ho Hilemore. „A jak je to vlastně dlouho, kdy se u vašich vrat naposledy objevila nějaká kontraktorská skupina nebo vůbec někdo jiný?“

Opět si vyměnili pohledy. Předchozí nepřátelskost u nich z větší části ustoupila nejistotě.

„Svět se topí v chaosu,“ pokračoval Hilemore, „zatímco vy si tady sedíte a oddáváte se svým malicherným hádkám a dětinskému politikaření. Nevím, proč jste byli dosud ušetřeni, ale dřív nebo později si pro vás přijdou. Na druhou stranu,“ narovnal si blůzu a opět se měl k odchodu, „je docela dobře možné, že než se sem dostanou, vy se mezi sebou úspěšně pozabíjíte.“

„Kulvetchová vám nic neprodá, pokavaď za ni nebudete bojovat!“ zavolal za ním Coll. „Kde seženete zásoby?“

Hilemore musel uznat, že to je dobrá otázka. Ačkoli, když se ubíral zpátky k nábřeží a objevil se před ním přístav plný lidí, napadlo ho, že v tomto přístavu je koneckonců ještě třetí síla, která může být otevřená racionálnějšímu jednání.

* * *

„Chcete odplout z jediného bezpečného přístavu, který zbyl na tomto kontinentu?“ zeptal se kapitán Tidelow a pochybami se mu svraštilo větrem ošlehané čelo. „Abychom se mohli vydat do války na druhém konci oceánu?“

„Ano,“ odpověděl Hilemore silným hlasem, aby ho slyšeli všichni ostatní přítomní kapitáni. Zdálo se mu, že jeho pozvání vyslyšel velitel každého plavidla v přístavu, a nakonec jich bylo tolik, že setkání musel přesunout na přední palubu Mimořádné. Výhodou takového opatření byla jistota, že o jednání se takto dozví i plukovnice Kulvetchová a vzbouřenci z řad Voličů. Kapitáni tvořili různorodou směsici. Byli mezi nimi Severomandinorané i Jihomandinorané, Dalciané a Varestijci, a dokonce i několik Korvantinců. Někteří veleli firemním plavidlům, ale většina byla nezávislá a měla ve zvyku opovrhovat korporátními autoritami.

„Jak k tomu chcete přimět nás ostatní?“ zeptala se jedna z kapitánek, drobná Dalcijka s vystupováním a jizvami, které poukazovaly na její pirátskou minulost.

„Já žádné příkazy nevydávám,“ odpověděl Hilemore. „Pouze apeluji na racionalitu a selský rozum.“

„Odplout do boje proti hordě draggů a Zkažených mi nijak zvlášť rozumné nepřipadá,“ podotkl jeden z korvantinských kapitánů precizně pronášenou mandinorštinou se silným přízvukem. Byl to vysoký muž se vzezřením vzdělance, ačkoli jeho solí zarudlé líce prozrazovaly, že prožil mnoho let na moři. „Několik týdnů jsme strávili náročnou a nebezpečnou plavbou, než jsme našli útočiště pro loď i posádku,“ pokračoval Korvantinec. „A přemlouvat ji teď, aby toto útočiště opustila, nebude snadné.“

„Toto není žádné útočiště,“ řekl mu Hilemore. „Je to past a vy jste tady lapeni na základě svých vlastních bludů. Opravdu si přejete uváznout mezi těmito nenávistí kypícími dětmi, až se do sebe opět pustí? Protože to ony udělají. A i kdyby to neudělaly, kotvíte v docela možná posledním obývaném lidském sídle v celé Arradsii. Veškerá doba, kterou tady strávíte, je na dluh.“

Chvíli nic neříkal, aby jeho slova řádně zapůsobila, neboť věděl, že každý přítomný kapitán musí zvážit, jakým způsobem nabídne svým lidem šanci na přežití, a že od nich žádá mnohé. „Nic neslibuji a nenabízím žádná ujištění,“ navázal. „Jen možnost přidat se k boji, který je třeba svést.“

„Jak se tam máme vůbec dostat?“ zeptala se dalcijská kapitánka. „Uhlí mám v zásobníku tak sotva třetinu.“

„Já nemám rezervy, abych vůbec opustil přístav,“ dodal Korvantinec.

„Prostředky a zdroje dáme dohromady,“ řekl jim Hilemore. „Dejte dohromady všechno uhlí, které máme k dispozici, a rozhodneme, kolik zásobníků naplníme.“

„Což znamená, že hodláte některé lodě opustit,“ konstatoval Korvantinec.

Hilemore se na ně zadíval a odpověděl tónem, u něhož doufal, že je sebevědomý a současně soucitný. „Ano.“ To vyvolalo okamžité námitky, ale pokračoval hlasem dostatečně silným, aby vrčení přehlušil. „Kotví tady lodě, které jsou na tom tak špatně, že už nikdy nevyplují. Všichni to dobře víte. Jiné jsou na účast ve válečných soubojích zase příliš křehké a pomalé. Jejich posádky budou přiděleny na jiná plavidla tak, aby tady nezůstal žádný námořník.“

„Neštovice na to všechno,“ odsekla Dalcijka, před Hilemorem přezíravě mávla rukou a oddusala k zábradlí. Pronesla ještě něco ve své mateřštině, potom se přehoupla přes hrazení a po síti z provazů sešplhala do svého člunu. Hilemorova dalcijština nestála za mnoho, ale tuto větu slýchával dost často, aby si ji uměl přeložit: Korporátní svině ti budou vždycky prodávat hovna a říkat, že je to zlato.

Zatímco Dalcijčina příkladu rychle následovali ostatní kapitáni, Hilemore odolával pokušení je začít přemlouvat. Neměl ani pravomoc, ani sílu je k něčemu nutit a svědomí mu zakazovalo pronášet jakékoli falešné sliby ohledně pravděpodobnosti vítězství nebo hojnosti zisků. Kdyby byl na jejich místě, musel uznat, že by možná podnikl stejná opatření. Proto ho překvapilo, když zjistil, že po skončení exodu asi polovina kapitánů na přední palubě naopak zůstala stát. Mezi nimi Korvantinec i kapitán Tidelow.

„Nepřijde sem celá moje posádka,“ uvažoval nahlas kapitán Modrolovce, zatímco si prsty zajížděl do svého dlouhého plnovousu. „Ale počítám, že tak dvě třetiny přemluvím.“

„Moje posádka bude poslouchat, co jí přikážu,“ ujistil je Korvantinec. „Všichni to jsou bývalí námořníci z císařského loďstva, stejně jako já. A útěky už nás nesmírně unavují.“

Následná debata s ostatními kapitány potvrdila, že zastávají podobné postoje, ač s jednou důležitou výhradou. „Nemůžeme bojovat beze zbraní,“ řekl Korvantinec. Představil se jako kapitán Gurkan z obchodní lodi Holloway, rychlého tříkolesového klipru postaveného za účelem přepravy čaje. Třebaže se nejednalo o krvespal, Hilemore věděl, že bude nanejvýš cenným přírůstkem k jeho provizorní flotile.

„Zbraně se vyrábějí v jedné varestijské továrně,“ ujistil je. „Nové zbraně s mnohem větší účinností a přesností, než co jsme dosud měli.“

„Mezi těmito dvěma místy se rozprostírá obrovská mořská plocha,“ poznamenal Tidelow. „A řekl bych, že se jen hemží Modrokožci. A už nemáme toho vašeho ochočeného netvora, který by nám mohl dělat průvodce.“

„Dostalo se mi spolehlivých informací, že Modrokožci se soustředí ve varestijských a korvantinských vodách. To znamená, že při plavbě by nás nemělo nic rušit, přinejmenším dokud nedoplujeme do cíle.“

Hilemore si sepjal ruce a honem pokračoval, než ho Tidelow stačil požádat, aby své tvrzení nějak rozvinul. Ve skutečnosti žádné informace o výskytu Modrých draggů neměl, ale nejistota nyní představovala překážku a špetka neupřímnosti nutnost. „U každé vaší lodě budu potřebovat úplné seznamy veškerého nákladu, posádky a zásob. Můj vrchní strojník provede na všech plavidlech důkladnou inspekci a bude mu patřit poslední slovo při určování, která loď popluje dál a která ne.“

* * *

Vrchní strojník Bozware stanovil, že úhrnem je pro zaoceánskou plavbu do Varestie v dostatečně způsobilém stavu asi osmnáct lodí z třiadvaceti. Žalostný stav celkových zásob paliva naneštěstí znamenal, že ho mají pouze pro dvanáct lodí.

„Dvanáct je lepší než jedna,“ řekl Hilemore.

„Ukázalo se, že i v téhle kupce hnoje se dá najít perla,“ pokračoval Bozware a Hilemorovi podal jeden lodní seznam. Jméno Úsilí bylo neumělou mandinorštinou načmárané v horní části listu nad soupisem posádky čítající pouhých šest osob a soupisem nákladu, který tvořily z větší části pouze bezcenné drobnosti s jednou významnou výjimkou.

„Jedna plná láhev Červené,“ četl Hilemore.

„Je to krvespal,“ potvrdil Bozware. „Rychlé poštovní plavidlo Východního konglomerátu, operující na trase mezi Dalcií a Arradsií. Když jsem se tam byl podívat, posádka mi řekla všechno o svých patáliích. Jižně od Břitvového moře je příšerně zřídil Modrokožec, přišli o kapitána, firemního Krvožehnaného a většinu lodníků. Pak se jim nějakým způsobem podařilo doplout až sem. Palubní nástavba je v troskách, ale trup a všechny mechanické části jsou v pořádku.“

„Bude potřebovat posádku,“ pronesl Hilemore. „Krvožehnaného a… kapitána.“

* * *

„Co si myslíte?“ zeptal se Zenidy o chvilku později. V člunu se vydali na Úsilí, jehož nepočetná posádka je na palubě uvítala osvěžující přehlídkou úlevy a vděčnosti.

„Myslel jsem, že tady prostě shnijem,“ prohlásil loďmistr, podle všeho jediný důstojník, který zbyl na palubě. Byl to urostlý chlapík, na svou pozici ovšem ještě poměrně mladý, a Hilemore tušil, že si ji vydobyl především díky své fyzické síle a, soudě podle toho, jak se mu ostatní lodníci odmítali podívat do očí, nemalému zastrašování. Přesto se mu podařilo loď zachránit a doplul s ní stovky mil daleko do bezpečného přístavu, což naznačovalo, že má alespoň nějaké vůdcovské schopnosti.

„Není to nic, co by nespravila trocha tesařiny a nátěrů,“ řekla Zenida hlasem prostoupeným ironií, když si prohlížela spálenou a částečně roztříštěnou kormidelnu.

„Přidělím vám pracovní četu,“ řekl jí Hilemore.

„Mně?“ Ohromeně se na něj zadívala a potom se zamračila, když jí došlo, co tím myslí. „Nová loď na povel,“ zamyslela se a v tváři se jí objevila směsice ostražitosti a očekávání, když si loď znovu prohlédla. „Kdo teď zapálí motor na Příhodné?“

„Poručík Sigoral nebo pan Torcreek.“

„Za předpokladu, že jeden nebo druhý přežije cestu sem.“

„V tomto přístavu je přinejmenším ještě jedna Krvožehnaná. Nepochybuji, že v krajním případě ji dokážu přesvědčit, aby se k nám přidala.“

„Přesvědčit, nebo unést?“

„Řekl jsem, že v krajním případě.“

„Vy jste byl vždycky nelítostný člověk, kapitáne.“ Slabě se zasmála a očima klouzala po ošklivých troskách nástavby. Úsilí bylo dvoukolesovou lodí s úzkým trupem a jedním komínem. Postavili ho s ohledem na rychlost, ne na pohodlí, řekl by Hilemorův dědeček.

„U své další lodě jsem si dělala tak velké naděje,“ poznamenala Zenida. „Dokonce jsem si nakreslila plány. Měla se jmenovat Planoucí srdce a měla to být ta nejrychlejší loď na vlnách. A jednou na ní měla jako kapitánka sloužit Akina.“

„To všechno se ještě může stát,“ opáčil Hilemore. „Až skončí tato válka.“

„Možná.“ Zenida se smutně zasmála. „Ty plány budu muset překreslit. Mám takové tušení, že všechny budoucí lodě budou mít šroubový pohon jako Mimořádná. Stojíme na úsvitu nového věku, kapitáne. Doufejme, že se ho ještě sami dožijeme.“

„Dožijeme,“ řekl Hilemore hlasem prostoupeným jistotou, o níž oba věděli, že je prázdná.

Zenida přikývla a upřela na loď poslední pohled. „Svou novou pozici přijímám,“ řekla. „Ale s jednou podmínkou.“

* * *

„Já tady nezůstanu!“

Hilemore ucukl, aby si nechal nad hlavou proletět klíč na matice, který po něm hodila Akina a který vzápětí s hlasitým zařinčením narazil do přepážky strojovny. Dívka v zuřivosti křivila ušmudlanou tvář a už do bedny s nářadím sahala po další munici.

„Akino!“ okřikla ji Zenida hlasem tvrdým u ní zřídka slýchanou rodičovskou autoritou. Mezi svou dceru a Hilemora vkročila a dívce pevně sevřela zápěstí, když Akina napřáhla ruku před dalším hodem. „Tohle je moje přání, ne jeho,“ pronesla tichou varestijštinou. „Jsi moje dcera?“ Zatahala Akinu za ruku, až z ní vypadl klíč. „Patříš do mé posádky?“

Akina k matce vzhlédla, zuřivost jí z tváře vymizela a nahradil ji nelíčený strach. „Měla bych být s tebou,“ zašeptala chraplavě. „Mami, nenechávej mě tady, prosím.“

Zenida Akininu ruku pustila a Hilemore uviděl, jak odolává nutkání přitáhnout si ji k tělu. „Dcery své matky poslouchají,“ řekla. „Posádky poslouchají své kapitány. Tys dostala rozkaz tady zůstat a poslouchat pokyny našeho mořského bratra. Teď patříš do jeho posádky.“

Akina se k matce přitiskla, objala ji kolem pasu, a když ji co nejsilněji sevřela, Hilemore uslyšel, že jí ze rtů splynul jediný vzlyk, jaký od ní kdy slyšel. Protože si připadal jako vetřelec, odvrátil se, přešel k dvířkům, ale potom se zarazil, když se ze zvukovodu ozvalo tlumené hvízdání.

„Signál ze strážního koše, pane,“ hlásil Talmantův plechový hlas. „Dragg na obloze.“

* * *

„Je to jednoznačně Červenokožec,“ řekl Steelfine s vysoko zdviženým dalekohledem, kterým okřídlenou siluetu sledoval po obloze. „Ale jen jeden.“

„To se brzo změní,“ uslyšel Hilemore Scrimshinův přidušený komentář za svými zády.

Rozhlédl se po okolních lodích a viděl, že jejich paluby jsou plné námořníků a všichni zaklánějí hlavy a hledí k obloze.

„Je těsně mimo dostřel,“ pokračoval Steelfine. „Ten šílený kontraktorský střelec by ho možná dokázal sejmout. My ostatní bychom ale jen plýtvali střelivem. Možná by se dal sestřelit otočným dělem.“

„To by bylo také jen plýtvání střelivem, pane první důstojníku,“ odpověděl Hilemore. „V každém případě nás už viděl.“ Z rozhovorů s Clayem věděl, že to, co vidí jeden dragg, vidí i Bělokožec. Zná tuto loď, pomyslel si. A teď už také ví, kde jsme.

„Signální lampa, pane,“ řekl Talmant a ukázal na blikající světlo na jedné ze sousedních lodí. Byl to široký nákladní člun s jedním kolesem a dalcijským nápisem na trupu. Hilemore u lampy zahlédl drobnou pirátskou kapitánku, která mu jednoduchým kódem sdělovala: Změnila jsem názor.

Během několika minut se lampy rozblikaly i na dalších lodích a zanedlouho to vypadalo, že různé verze stejného vzkazu vysílají všechna plavidla v přístavu. „Tak se zdá,“ řekl Hilemore, „že nakonec jsme dali dohromady celou flotilu.“

KAPITOLA XXXI

CLAY

Přitáhl si Kriz k tělu a oba se je pokusil zakrýt pláštěm. Kůže mu zcitlivěla závanem horka, když se Černokožcovy plameny otřely o vyčiněnou useň ze Zelenokožce. Pak horko náhle zmizelo a otřásla se země. Na zemi opodál přistálo něco těžkého a Clay se ušklíbl, protože mu do uší vnikl ryk, jaký mohl vydávat pouze dragg. Byl jiný než vyzývavý vřískot Černokožce, který se je právě pokusil usmažit. Byl to hluboký, hrdelní řev dospělého samce a Clay si uvědomil, že už ho kdysi slyšel.

Plášť odtáhl a zjistil, že ho zalévá stín. Hlínu kousek od jeho hlavy rozdíral obrovský dráp a při pohledu vzhůru uviděl gigantický šupinatý hrudní koš, který se napřed nadmul a potom stáhl, když dravec znovu zaryčel. Odpovědělo mu sborové zavřeštění z hrdel ostatních draggů, pak se obří tělo nad Clayem a Kriz pohnulo, zasvištěl vzduch, zvíře švihlo ocasem a rozepjalo křídla. Clay si všiml, že křídla rozepjali i další dva draggové, ale ti tak učinili ve zjevné prosbě, v jejich případě o žádnou výzvu nešlo. Sklonili hlavu a ucouvli, a když se ještě více stahovali, slabě a tlumeně mručeli. Třetí Černokožec se však tak snadno zastrašit nenechal.

Clay uhnul před dalším zášlehem plamenů, který se prohnal mezi zadníma nohama Černého samce. Plášť je před tím nejhorším uchránil, ale ne před vším, a Clay vykřikl, protože mu oheň olízl hřbet levé ruky a popálil mu kůži. Stín a dráp zmizely, když samec vyskočil a pak se roztřásla země, když o zlomek vteřiny později zase přistál.

Clay vzhlédl od své popálené ruky a uviděl oba draggy zaklesnuté v prudkém, byť krátkém souboji. Větší samec držel menší samici pod svýma předníma nohama a čelistmi jí svíral hrdlo. Samice vzdorovitě zaryčela, ale od samce se dočkala pouze rázného a nekompromisního zavrtění hlavou. Několik vteřin ji tak držel a pomalu zesiloval tlak svých čelistí, až se samice přestala hýbat a jen tlumeně zamručela.

Samec ji pustil, složil křídla a uvelebil se v odpočinkové pokrčené poloze. Pak se mu už jen klidně svíjel ocas. Už se ani nepodíval na samici, která vstala a vyrazila kupředu, aby se zmocnila vejce, které jí bylo nabídnuto. Jakmile kořist sevřela v čelistech, na Claye a Kriz vrhla poslední pohled plný té nejhlubší nelibosti, potom se otočila a po krátkém rozběhu se vznesla do vzduchu. Clay se otočil, když zapleskala další křídla, a uviděl, že jejího příkladu následovali i další dva draggové.

„Nate,“ řekla Kriz, vytáhla flakon Zelené a polovinu jeho obsahu vylila Clayovi na ruku. Ten produkt chvíli nechával, aby se vypořádal s bolestí, která se mu rozlévala z ruky, a když poté mávl na Kriz, aby zůstala na místě a ani se nepohnula, vydal se k samci.

Vstoupil do jeho zorného pole a opatrně natáhl ruku, aby mu pohladil šupiny na přední noze. Lutharon při dotyku lidské kůže na svém těle slabě zavrčel a svaly se mu zachvěly v podstatě stejně, jak tomu bylo na Mimořádné v noci, kdy ho Clay poslal pryč. „Tak tě zase vítám, obříku,“ řekl Clay. „Musím říct, že je vážně skvělý, když si na tebe někdo vzpomene.“

Lutharon sklonil hlavu a pozdravně zachrčel, ačkoli zvuk z jeho hrdla nabyl mnohem zlověstnějšího tónu, když pohledem trhl směrem ke Kriz. Ta si udržovala rozumný odstup a před ní se vznášel Černý křišťál, který se zvětšoval a vydával dobře známý cinkot.

„Co to děláte?“ zeptal se Clay.

„To, pro co jsme sem přišli,“ odpověděla s pohledem upřeným na Lutharona. Clay si všiml, že v ruce drží flakon Červené. „K aktivování potřebuje energii,“ řekla.

„Lepší by bylo, kdybych to udělal já,“ namítl Clay a přikročil k ní. „Mě zná.“

„A mě nenávidí.“ Kriz měla doširoka otevřené oči a v tváři strnulý výraz někoho, kdo nedávno unikl smrti. „Všichni mě nenávidí. Jestli to udělám, třeba už ne–“

Její slova zanikla, když Lutharon ještě jednou zaryčel, opět rozepjal křídla a sklonil se do výhrůžného postoje. Clay si všiml, jak se draggovy oči soustředí na nyní už plně rozvinutý křišťál. Ten se pomalu otáčel a připomínal jakousi díru v prostoru tím, jak nevydával žádné světlo kromě sotva postřehnutelného mihotání na špičkách svých ostnů.

„Přestaňte,“ řekl Clay. „Nelíbí se mu to.“

„Nemusí přece…“

Lutharon najednou prudce natáhl dech a z hloubi hrdla se mu vydralo zachrčení svědčící o tom, že se chystá vychrlit hořlavý plyn. Clay se vrhl ke Kriz a odtáhl ji stranou. Lutharon vydávil dlouhý spalující proud plamenů, jenž nemířil na Kriz, nýbrž na její křišťál. Poněvadž se Kriz přestala soustředit, proudění Černé, kterým ho udržovala ve vzduchu, zesláblo a křišťál spadl na zem jako tmavá šmouha v proudech plamenů.

Lutharonův oheň pohasl, ale za sebou stále zanechával mohutnou výheň. Clay mžoural do plamenů a snažil se rozeznat zubatý tvar křišťálu. Ten se jevil, jako by nedošel žádné újmy, a jeho střed byl stále stejně tmavý jako původně, byť hroty zářily o něco jasněji. Lutharon to očividně nehodlal strpět a začal se znovu mocně nadechovat.

„Ne!“ křikl Clay a se zvednutýma rukama se šel postavit před Černokožce.

„Clayi…“ ozvala se Kriz. „Je aktivní.“

„Cože?“ opáčil a při podívané, která se mu naskytla, jen nechápavě zamrkal.

Křišťál opět visel ve vzduchu, poté co povstal z plamenů. Jeho zubaté ostny nyní žhnuly ostrým bílým světlem, ačkoli v jeho středu stále přetrvávala dokonalá tma.

„To děláte vy?“ zeptal se Kriz.

„Ne, to ten oheň. Energie, pamatujete?“

Clay o krok ustoupil, když k němu křišťál připlul, a zjistil, že narazil do Lutharona. Černokožec se ani nepohnul. Clay vzhlédl a uviděl, že dragg nyní upírá pohled na křišťál nikoli se zuřivostí, nýbrž jakoby u vytržení.

„Jak to vypneme…“ Clay utichl, když se očima opět vrátil ke křišťálu a zjistil, že ho obestírá tma, uprostřed s prázdnotou požírající světlo. Jako nějaká díra ve světě, pomyslel si, než omdlel. Něco, kam se dá spadnout…

* * *

„Vypadáš starší.“

Clay zamrkal a zjistil, že mu oči naplňuje jasné sluneční světlo, hučí mu v hlavě a neví, kde je. Trochu se zapotácel a potom opět nabyl rovnováhy, když mu loket sevřela nějaká ruka. „Tentokrát se ti podařil pěkný kousek, Claydone,“ promlouvala k němu nějaká mladá žena. „Že ses sem dostal. Musíš mi prozradit, jak jsi to dokázal.“

Zamrkal ještě jednou a pohled se mu vyjasnil do té míry, že před sebou uviděl malou oválnou tvář drobné ženy zhruba v jeho věku. I navzdory jejímu mládí ji okamžitě poznal. Měla nezaměnitelné oči, stejně jasné, otevřené a zvídavé, jak si je pamatoval, a na rtech jí pohrával charakteristický slabý úsměv. Byla v něm špetka posměchu, ale především z něj čišela prostá radost ze znovushledání se vzácným přítelem.

„Slečno Ethy,“ řekl a následně vyprskl smíchem, když si ji přivinul do náruče.

„Pro tebe jsem Ethelynne,“ odpověděla přidušeným hlasem s hlavou zabořenou do jeho ramene. „Už si tykáme.“

Odtáhla se, pohledem mu pátrala v tváři a přitom se jí na jinak hladkém čele objevila vráska. „Jak dlouho už to je, co jsem…“ Ušklíbla se a pokrčila rameny. „No, víš co.“

„Několik měsíců,“ odpověděl, radost zkalenou vědomím, že se nachází v transu. Další duch, pomyslel si. Stejně jako Stříbrnka.

Rozhlédl se kolem dokola a uviděl vysoký horský masiv. Nevyznačoval se ponurou majestátností Měděchodů ani ho netvořily pralesní kolosy jako Carnstadtské pohoří. Ovzduší zde bylo mnohem chladnější, vrcholy nebyly tak vysoké a vypínaly se těsněji u sebe, takže vytvářely labyrint silně zvětralého kamene. Krajina působila jaksi pokrouceně a pobořeně a vyvolávala dojem úpadku, ačkoli v ní nebyl patrný žádný znak civilizace.

„Jen několik měsíců?“ zeptala se Ethelynne a pohledem stále klouzala po jeho tváři. „Opravdu na sebe musíš dávat větší pozor.“

„Po tom, co jsi… odešla… se stala velká spousta věcí.“

„A předpokládám, že nejen dobrých.“

Zavrtěl hlavou a ukázal na jejich okolí. „Nikdy jsem tady nebyl,“ řekl. „Ať jsme, kde jsme. Jak si můžu vytvořit trans z místa, kde jsem nikdy nebyl?“

Na rty se jí vrátil úsměv a více z něj vystoupila posměšnost. „Tys nic nevytvořil. Tohle není tvoje mysl, je Lutharonova.“

Clay si znovu prohlédl horské pásmo a uvědomoval si, že dokonalejší myšlenkové prostředí snad ještě neviděl. I Lizanne by měla potíž vyrovnat se jemnosti jeho detailů, rafinované proměnlivosti chladného vzduchu. Ale neshledával v něm žádnou stopu po vnímání dragga. Jeho transy s Jackem a vzpomínky, které s ním sdílela Ethelynne, mu vnukly určitou představu, jak draggové vnímají svět, a tímto způsobem to nebylo.

„Tohle neviděl žádnej dragg,“ řekl. „Tohle je lidská vzpomínka.“

„Naprosto správně. Vypěstoval sis velkou vnímavost.“

Otočila se a přešla k okraji širokého vrcholu, na němž stáli. „Skalodoly v západní Arradsii,“ řekla a široce rozpažila. „Jak je postihly mé vlastní oči už před docela dávnou dobou, když jsem byla stále ještě dostatečně čiperná, abych až sem nahoru vyšplhala. Úžasná krajina, nemyslíš? Nikdo pořádně neví, jak vlastně vznikly. Našly se určité důkazy o zalednění, ale to je jen částečné vysvětlení.“

„Mám novou kamarádku, která by s tímhle mohla pomoct,“ zamumlal Clay a musel v sobě zdusit nenadálé pohnutí, když se díval, jak se Ethelynne kochá výhledem. Připadala mu nesmírně skutečná, nesmírně živá, že si nevyhnutelně přivolal vzpomínky na její smrt, smrt, které nebyl schopný zabránit. Je to duch, připomněl si. Žije v Lutharonově mysli stejně, jako Stříbrnka žila v tý mojí.

„Bělokožec…“ začal, ale mávnutím ruky ho utišila.

„Pamatuji si, že jsi dělal všechno pro to, abych tě nenásledovala.“

„Kdybys to neudělala, teď bys mluvila s mojím duchem.“

„S duchem?“ Vyšpulila rty. „Myslím, že je to příhodné jméno. I když bych si velice nerada myslela, že Lutharon má pocit, že v něm straší.“

„Tos byla ty. Tys ho u mě držela po tom, co povstal Bělokožec.“

„Ne tak úplně. Jen jsem podněcovala impulz, který už v něm byl. Opravdu se zdá, že se mu zamlouváš. Mimochodem, děkuji za to, žes ho přiměl odejít. Na tom ledu by určitě zahynul.“

„To bylo to nejmenší, co jsem mohl dělat.“ Clay se ještě jednou rozhlédl po horách. „Byla to srdcokrev? Ta tě tady udržela?“

„S Lutharonem jsme mnoho let sdíleli své mysli. Nejspíš jsem ozvěna tohoto spojení.“ Kývla na něj a po strmém, skalnatém svahu pod vrcholem se vydala dolů. „Pojď, ráda bych ti něco ukázala.“

Clay ji následoval a společně překonali několik úzkých říms a žulových balvanů vyčnívajících z horského úbočí. Ethelynne působila téměř dětsky, když s jistotou a dovedností někoho, kdo se tudy pohyboval už mnohokrát, přeskakovala z římsy na balvan. Clay si dával mnohem větší pozor, a když kličkoval mezi často mokrým kamením, nutil ji s pobavenou netrpělivostí neustále zastavovat.

„Jak si vzpomínám, výšky ti nikdy nedělaly dobře,“ podotkla. „Vlastně mi to ani nejde na rozum. Hrálo by totiž nějakou roli, kdybys spadl? Oba jsme jen sbírka vzpomínek. Nemáme přece kosti, které bychom si mohli polámat.“

„Klidně si to zkus,“ odpověděl Clay, zatímco se opatrně šinul po římse. „Mně samýmu se to teda zjišťovat nechce.“

„Ne, ani mně ne.“ Mrštně skočila na žulový výchoz a zadívala se dolů. „Ale je zvláštní, že mě to dřív nenapadlo. Kolik jsem tady strávila času, a nikdy jsem nepocítila pokušení prostě skočit a zjistit, jestli se dole rozplácnu.“

„Třeba tě Lutharon skočit nenechá. Je to jeho hlava. Řek bych, že pravidla určuje on.“

Po desetiminutovém sestupu se dostali k úzké štěrbině, kde se úbočí vyrovnalo. U okraje průrvy se krčilo mládě Černokožce. Hledělo do hlubin a přitom trhalo drobnými křídly a ocasem a z čumáku se mu linuly slabé naříkavé steny.

„Tady jsem ho našla,“ řekla Ethelynne a nedaleko před úpějícím mládětem si dřepla. „Před všemi těmi lety.“

Mládě se při jejím příchodu prudce otočilo a z tlamy se mu vydralo varovné zasyčení. Zdálo se, jako by Clayovu přítomnost vůbec nevnímalo. Oči mělo upřené pouze na Ethelynne a cvakalo čelistmi k její natahující se ruce s kusem masa. Clay se posunul k okraji štěrbiny, a když shlédl, hluboko dole si všiml velkého, bezvládně ležícího těla dospělého Černokožce.

„Když ji kontraktoři zabili, byly mu sotva dva dny,“ vysvětlovala Ethelynne. „Nemohla jsem ho tady nechat jen tak umřít. Ale zachránit se dal pouze jedním způsobem. A ten mě děsil.“

„Srdcokrev,“ řekl Clay, aniž spouštěl zrak z mrtvé samice. „Sám jsem ji nedávno ochutnal. Ale v blízké budoucnosti to neplánuju opakovat.“

„Ty jsi pil srdcokrev?“ Ethelynne se narovnala a ve tváři se jí objevila směsice soucitu a ohromení. „Z jakého druhu?“

„Z Modráka. Obřího a děsivýho Modráka s příšernou pověstí… Už umřel.“

„To mě mrzí.“

Clay přikývl, upřel poslední pohled na mrtvou samici Černokožce a vzdálil se. „Musíme probrat pár věcí,“ řekl. „Vymyslet pár plánů.“

„Plánů?“

„Jo. Válečnejch plánů. Bělokožec si už obstaral vojsko a to zabíjí hromadu lidí. Ty, co nezabijí, mění ve Zkažený. My s ním bojujeme, ale nejde to moc dobře.“

„A chceš, aby se k vaší válce přidal i Lutharon?“

„Nejenom on. Ale i Černokožci. Všichni Černokožci. Víme, že s ním už bojovali. A potřebujeme, aby se s ním utkali zas, a tentokrát ho vyřídili.“

Ethelynne si založila ruce, naklonila hlavu a vyšpulila rty ve výrazu, o němž Clay věděl, že značí, že její děsivá mysl velice usilovně přemýšlí. „Jak ses sem dostal, Claydone?“ zeptala se. „Ještě jsi mi to neřekl.“

Zadíval se do země a upřel svou vůli do krátkého pokusu, protože si nebyl jistý, jestli zde má nějakou moc. Kámen pod jeho nohama se ochotně proměnil v měsíční prach. Jeho část Clay zvedl a vymodeloval do podoby Černého křišťálu.

„Co je to?“ zeptala se Ethelynne, když se přiblížila a k jednomu žhnoucímu hrotu natáhla prst. Clay předpokládal, že něco tak dokonale cizorodého už dlouho neviděla.

„Bude jednodušší, když ti to ukážu,“ řekl a ještě víc rozšířil svou vůli. Okolní hory se proměnily v les, jenž je uvítal, když poprvé vstoupili do podivuhodného světa pod ledem. „Vítej v poslední enklávě Filoské kasty…“

* * *

„Neuvěřitelné.“ Ethelynne se slabě zasmála, když kolem nich enkláva vyprchala a vsunula se zpátky do Skalodolů. Ukázal jí všechno, každý kousíček vzpomínek, které si v souvislosti s enklávou dokázal přivolat, každý ždibec informace, který nabyl.

„Všechna ta léta ve Vnitrozemí,“ pokračovala Ethelynne a zavrtěla hlavou. „Neměla jsem o tom ponětí, vůbec nic jsem netušila. Myslela jsem, že stavitelé chrámu museli být první lidé na tomto světadílu. Jenže všechny divy, které vytvořili, byly pouhou ozvěnou něčeho většího.“ Odmlčela se a přivolala vizi Černého křišťálu, kterou s ní Clay sdílel. Pak jí potemněl pohled, když se zadívala na žhnoucí hroty otáčející se v prázdnotě. „Nebo možná,“ řekla, „to bylo něco horšího. Něco, co bude nejlepší svěřit minulosti.“

„My ho potřebujeme,“ naléhal Clay. „Potřebujeme ho, abysme se spojili s Černokožci…“

„Spojili? Nebo je zotročili? Tihle starodávní lidé vykonali pozoruhodné věci, ale zároveň se dopustili těch nejohavnějších činů. Jsou tu vzpomínky, hluboké a velice staré. Tak přízračné a zmatené, že je těžké jim přijít na kloub, a jsou tak bolestné, že jsem se o to pokusila pouze jednou. Kdybych se ponořila hlouběji, narazila bych tam na tu tvoji kamarádku se skalpelem v ruce?“

Clay neviděl důvod něco zapírat. „Jo,“ řekl. „Byla by tam. Ale už není, co bejvala. To není nikdo z nás. A nic se tím nemění na faktu, že se musíme bít ve válce. Až s námi Bělokožec skončí, víš, že si přijde i pro ně. Pamatuje si a neodpouští. Lutharon a jeho příbuzní se s ním budou muset střetnout tak či tak. S náma mají větší šanci.“

Pod nohama se jim rozechvělo kamení a obloha ztmavla od mlžně šedé k černé s lehkou příměsí rudé. Do Clayových uší vnikla kakofonie drcených kamenů, protože celé horstvo se začalo kroutit a růst. Ze stěn útesů se stávala křídla a z balvanů drápy. To, co původně bylo zubatým masivem, se pomalu obnažovalo jako ostnatý krk obřího dragga. Všechno kolem dokola povstávalo, rozpínalo křídla a natahovalo ocasy a krky. Sílící rachot drceného kamene odezněl do tlumeného hučení a Clayovi připomněl vzdálené hromobití, když zástup obřích draggů sklonil hlavy, aby si ho prohlédl očima žhnoucíma jasně rudou září.

„Mě přesvědčovat nemusíš, Claydone,“ řekla mu Ethelynne. „Musíš přesvědčit je.“

KAPITOLA XXXII

LIZANNE

„Pozoruhodné,“ řekl Alzar Lokaras, když se podíval na fotostaty vyložené na stole v důstojnické kajutě Mimořádné. Pořídil je jeden nervózní mladík, který před několika dny s fotostatickým aparátem v ruce vykročil z řad zaměstnanců Továrny pod Horou, aby kolektivu nabídl své služby. Byl to fotostatický učeň, jemuž byl život továrního dělníka stále méně po chuti. Kapitána Trumana napadlo, že by ho mohli posadit do Tajfunu, aby se zúčastnil průzkumného letu na sever. Aerostat se uměl vznášet na místě dostatečně dlouho, aby aparát pořídil snímek s obstojnou expozicí, a Jermajah poté mladíkovi poskytl chemikálie a vybavení potřebné pro vyvolání desek. Výsledkem byl vizuální záznam severní Varestie mnohem přesnější než jakákoli mapa, informace, jež nebývaly k dispozici, neboť císařští kartografové se této oblasti ze strachu z banditů dlouhá léta vyhýbali.

„Jasně tady vidíte průsmyky,“ pokračoval Alzar a prstem poklepal na tři body na sérii fotostatů položených těsně vedle sebe tak, aby vytvářely jeden souvislý obraz. Byl na něm zachycený prostřední úsek horského pásu, jenž dominoval oblasti, které Varestijci říkali „Krk“. Horami ubíhaly tři kanály, které oddělovaly desetimílová pásma, přičemž ten největší a nejsnáze průchozí se nacházel uprostřed. Byl známý jako Velký zářez, zatímco východní průsmyk nesl jméno Malý zářez a západní Zářezek.

„Vstupní brány na poloostrov,“ vysvětloval dál Alzar. „Kdysi byly opevněné, ale veškeré obranné prvky zničili Korvantinci při okupaci. Pak už se je nikdo neobtěžoval dávat do původního stavu.“

„To znamená, že nepřítel má otevřenou přístupovou cestu,“ řekl Trumane.

V důstojnické kajutě byli pouze tři. Alzar vystupoval jako jediný zástupce mnoha varestijských kapitánů, kteří přestali uznávat Ethildinu a Arshavovu autoritu. Toho rána do průlivu Blaska připlulo dvanáct pirátských plavidel a ozbrojených nákladních lodí. Alzar se svou družinou vystoupil na břeh, aby Lizanne formálně informoval, že je nyní admirálem Varestijské obranné ligy, načež se zeptal, jak pokračuje vzdělávání jeho neteře.

„Vede si velmi dobře,“ ujistila ho Lizanne a ukázala na opodál čekající Morvu. „Račte se jí sám zeptat.“

„Napřed obchodní záležitosti,“ řekl poté, co k Morvě na okamžik bleskl pohledem. „Nate.“ Podal Lizanne složený dokument. „Vím, jak mají korporátníci vašeho ražení rádi smlouvy.“

Podmínky smlouvy byly nepočetné a jednoduché: Výrobní společnost Továrna pod Horou bude dodávat zbraně a vojáky, již budou napomáhat k obraně Varestijského poloostrova, a výměnou za to jí bude v průlivu Blaska dále poskytováno bezpečné působení a dodávky potravin a zdravotnického materiálu pod patronátem Varestijské obranné ligy. Nikde nebyla zmínka o patentech, akciích nebo rozdělení budoucích zisků. Lizanne listina připadala těžkopádně sepsaná, ale poněvadž pochybovala, že ji někdy bude zkoumat rozhodčí soud, ochotně ji přímo na nábřeží podepsala.

„Ne tak úplně,“ odpověděla nyní Trumanovi, když přes stůl posunula další fotostat se zvětšeným záběrem na Velký zářez. Snímek byl pořízený trochu z boku a vytvářel dojem, že se po obou stranách stezky vinoucí se průsmykem zvedají strmé útesy. „I bez opevnění mi připadá, že tamější terén nabízí obráncům výtečné možnosti.“

„Tím vaším létacím vynálezem bychom mohli na vrcholky hor umístit několik děl,“ přisvědčil Alzar po krátkém zamyšlení. „A taky ty vaše zbrusu nové zbraně. Armáda, která se tamtudy pokusí projít, utrpí značné ztráty.“

„Zapomínáte, že si podmanili i vzduch,“ řekl Trumane. „Víme, že nepřítel není ani zdaleka hloupý. Než se vydají na pochod přes hory, vrcholy zajistí pomocí draggů.“ S přimhouřenýma očima se obrátil k Lizanne. „Pokud se nemýlím, slečna Lethridgová má v rukávu jiný úskok.“

„To je pravda,“ řekla Lizanne a po všech třech průsmycích přejela dlaní. „S využitím výbušnin zatarasíme Malý zářez a Zářezek a průchozí necháme pouze Velký zářez.“ Ukázala na severní konec průsmyku. „Stále sice budeme muset zorganizovat smysluplnou obranu, ale ta získá podobu bojového ústupu, abychom na sebe navázali Bělokožcovy síly. A aby toto všechno fungovalo, budeme potřebovat všechny Krvožehnané v našich řadách a veškerý dostupný produkt.“

„Krvožehnaných jsem s sebou přivezl dvacet tři,“ řekl Alzar. „Ale uvolnit jich vám můžu pouze polovinu. Zbytek je potřeba k pohánění těch několika málo krvespalů v našem vlastnictví. Pokud jde o produkt…“ Ušklíbl se a pokrčil rameny. „Zásoby se den ode dne tenčí a ti, kdo je drží, jsou svolní k prodeji jen za naprosto nehorázné ceny.“

„Vypište jim dlužní úpisy,“ poradila mu Lizanne. „Jestli chcete, jako ručitele uvádějte Výrobní společnost Továrna pod Horou. Pokud na to nepřistoupí, zásoby jim bude třeba zkonfiskovat. Čas na dodržování veškerých obchodněprávních náležitostí vypršel.“

Otočila se zpátky k fotostatům a prstem sklouzla k bodu asi ve dvou třetinách délky Velkého zářezu. „Tady je průsmyk nejužší,“ řekla. „A ční nad ním skalní ostroh. Navrhuji, abychom tento ostroh osázeli výbušninami a ty odpálili, jakmile do tohoto místa dospěje jádro Bělokožcovy armády. Všechny tři průsmyky budou zavalené a nepřítel zároveň přijde o velkou spoustu vojáků.“

„To ho ale nezastaví,“ podotkl Trumane. „Průsmyky lze opět prohrnout. A Bělokožec k odklizení suti nepochybně nasbírá ještě více sil.“

„Získáme tím čas,“ odpověděla Lizanne. „Pokud jde o Bělokožcovy schopnosti rozhojňovat své šiky, mám určitý nápad.“

* * *

Bedlivě sledovala Všeumělovu tvář, když Makario zvedl ruce od mechanického piana a ve vzduchu dozněl poslední tón. Cevokasova bláznovství byla podle názoru tohoto hudebníka tím snad nejnaivnějším a nejbanálnějším hudebním dílem, jaké kdy slyšel. Jakmile však celou partituru převedl na papír, při soustředěnějším zkoumání záznamu objevil ve třetím dějství krátkou melodii, která ho docela zaujala. Byla ukryta v lyricky hutné písni známé jako „Génius Cevokas“, v níž nabubřelý hlavní hrdina za doprovodu veselé a rychlé melodie odříkává seznam svých intelektuálních úspěchů. Jakmile tempo zpomalí, začne ze skladby vystupovat něco mnohem elegantnějšího a známějšího.

„Tohle je rozhodně ona,“ hlásil Makario. „Dílo císařovny Azireh, ukryté v bezvýznamné komické operetě. Je to, jako když najdete perlu v hromadě výkalů.“

„Takže možná nějaký jejich sdílený vtípek,“ usuzovala Lizanne s pohledem dál upřeným na Všeuměla, který byl stále bledý a nehybný jako předtím. „Tajemství zamilovaných.“ Představila si Azireh, jak tuto melodii přehrává pro Alestine, napřed původní rychlostí, potom rychleji a do toho možná improvizuje a vymýšlí si text. Jak se spolu musely smát, pomyslela si. Další tajemství společné princezně a Šťouralce.

„Až tohle všechno skončí,“ řekla Makariovi, „poradila bych vám, abyste prozkoumal některé další operety z tohoto období. Mám tušení, že Azireh jich napsala pěknou řádku. Pane doktore,“ pokračovala s pohledem na dr. Weygranda, „pokud budete tak hodný…“

Madam Hakugenová jednu dvoupatrovou budovu vyhradila k využití coby nemocnice, ačkoli než dr. Weygrand souhlasil s jejím obsazením, bylo nutné na ní provést značné opravy a důkladně ji uklidit. Všeuměla umístili do pokoje v horním patře, hned vedle piana, na němž se Makario snažil vyluzovat hudbu, která by mladíka mohla opět přivést k životu. Ten však zůstával stále nehybný a Lizanne byla nucena dojít k závěru, že bude zapotřebí dalšího transu.

Doktor poněkud zaváhal, než přešel k láhvi zavěšené na kovovém stojanu vedle Všeumělovy postele. V láhvi byla směs fyziologického roztoku a rozpustných výživných látek, díky nimž pacient strávil několik týdnů v kómatu, aniž ho stál život. Táhla se od ní gumová hadička ústící do jehly vsunuté do žíly ve Všeumělově předloktí. Navzdory péči dr. Weygranda a skupinky jeho zřízenců Všeuměl znatelně pohubl a zbledl a Lizanne nepotřebovala slyšet názor odborníka, aby si sama dovodila, že mnoho dní už Všeumělovi nezbývá.

„Poslední trans mu moc dobře neudělal,“ poznamenal Weygrand. Připravil stříkačku s Modrou, kvalitním kovolodním produktem, jejž jim poskytl Alzar Lokaras, ale nyní se očividně zdráhal vsunout jehlu do korkové zátky v hrdle láhve. „Můžeme bezpečně určit, že ho další dávka nezabije?“

„Vždyť už stejně umírá,“ opáčila Lizanne. „A my ho potřebujeme. Pokračujte prosím, pane doktore.“

Weygrand přikývl, zdusil v sobě povzdech a na stříkačce stlačil píst, čímž do láhve vyslal oblak jantarové tekutiny. Lizanne vyčkala, dokud produkt nevybledl, což znamenalo, že se už rozproudil Všeumělovými žilami, a poté pokynula Makariovi, aby ještě jednou přehrál melodii. Odzátkovala svůj vlastní flakon s Modrou, a zatímco melodie vyplňovala místnost, bedlivě sledovala Všeumělovu tvář. Zpočátku nijak nereagoval, potom si na jeho zavřených víčkách všimla slabého kruhového stínu, když se mu začaly pohybovat oči – což byl jasný znak toho, že dospěl do stavu snění.

„Možná to bude nějakou dobu trvat,“ řekla a přiblížila si flakon ke rtům.

„Já nikam nepůjdu,“ slíbil jí Makario a jeho slova ji přiměla k úsměvu právě v okamžiku, kdy kolem sebe přestala vidět místnost a ocitla se ve tmě.

Zpočátku si myslela, že byla vržena do prázdnoty, jakéhosi pustého vzduchoprázdna, jež po sobě zanechala Všeumělova zmizelá mysl, ale potom přímo před sebou uviděla žlutý plápolající plamen. Byl dostatečně jasný, aby ozářil nerovné stěny tunelu, v němž stála, a zároveň ho naplňoval burácením bolesti a zuřivosti hlasitým tak, že ji přimělo přitisknout si ruce k uším. Plamen pak i spolu s burácením vyprchal, ačkoli tma tentokrát nezůstala zcela černočerná. Světlo si očividně našlo cíl, soudě podle mihotavé záře rozlévající se od tmavého obrysu ležícího v místech, kde Lizanne rozeznávala konec tunelu.

Vydala se k němu, ale pak se zarazila, když si uvědomila, že málem o něco zakopla. Shlédla pod sebe a uviděla rozháranou a šupinatou tvář Zkaženého, ochablou v důsledku smrti. Alestinin přítel z mýtiny, pomyslela si, protože poznala černobílé válečné líčení na tváří Zkaženého. Stromomluv.

Další zášleh plamenů ji okamžitě přiměl pohlédnout na konec tunelu, třebaže ryk, který se k němu přidal, byl už mnohem slabší. S vyhasnutím plamenů uslyšela trhaný chraplavý nádech, který následovalo ostré zachrčení, naznačující, že nablízku je dragg trpící nesmírnými bolestmi. Jelikož si vzpomněla na Alestinino varování, že jí v tomto transu reálně hrozí nebezpečí zranění, počkala, až chrčení odezní, a teprve poté opět vykročila kupředu. Na konci tunelu si dřepla, přikrčila se těsně ke stěně a vyhlédla do obrovské jeskyně, z jejíž podlahy vyrůstala jakási věž.

Věž z kostí, domýšlela se, neboť si vybavila Clayovy sdílené vzpomínky na Bělokožcovo doupě a Arberusovo vyprávění o jeho výpravách do Vnitrozemí. Věž se na podlaze jeskyně zvedala ze středu spáleného kruhu. U jejího úpatí bezvládně ležel Bílý dragg a z hrudního koše proklátého velkým železným bodcem mu vytékal proud husté krve. Jakmile Lizanne vystoupila z tunelu, plačtivě zaúpěl, ale zároveň se nezdálo, že by si byl vědom její přítomnosti. Se stále menší intenzitou se mu cukal ocas. Lizanne odhadovala, že je přibližně o polovinu menší než dravec, kterého Clay objevil pod Měděchody, i tak byl však větší než běžný dospělý Červenokožec a měřit se mohl pouze s mladým Černokožcem. Jediné světlo se linulo z planoucí mrtvoly ležící několik yardů uvnitř spáleného kruhu. Oheň ji strávil tak důkladně, že nebylo možné určit, zda patřilo člověku, nebo Zkaženému.

Lizanne se lekla, když se najednou odněkud shora snesla kaskáda prachu doprovázená sprškou uvolněného kamení. Pohledem trhla ke stropu jeskyně a přitom zaslechla jakési horečné šramocení zvířecích drápů.

„Mysleli jsme, že bude jenom jeden.“

Lizanne se poplašeně otočila. Do světla vstoupila Alestine a uvítala ji úsměvem, který působil až příliš široce. V záři ohně se jí v tváři zablesklo až příliš mnoho zubů. Je spálená, uvědomila si Lizanne, když Alestine obrátila pohled vzhůru. Kůži a tkáně kolem dolní čelisti a horní části krku měla z větší části sežehnuté a přišla i o levé ucho. Onen nemožný úsměv byl ve skutečnosti důsledkem toho, že jí chyběla polovina rtů.

„Ale byli dva,“ pokračovala Alestine vlhce chroptivým hlasem. „Samec a samice, a samice byla březí. Doufala jsem, že utrpěla smrtelná zranění.“ Ukázala na proud krve viditelný v neustávající spršce prachu a kamení. „Že se odplazí a někde pojde i s vejcem rostoucím v jejím lůně. Ale v hloubi duše jsem věděla, že takhle jednoduché to nebude.“ Pohledem spočinula na umírajícím samci Bělokožce. „Musela jsem to vědět. Omluvte mě na okamžik.“

Alestine se znenadání spustila na všechny čtyři a začala se pomalu a bolestivě plazit k umírajícímu Bělokožci. Ten se už téměř nehýbal, hruď mu stoupala a klesala ve stále pomalejších a namáhavějších nádeších. Oči měl však stále jasné, a když se k němu přiblížila Alestine, Lizanne z jeho pohledu vyčetla nenávist.

„Jeden z mých posledních vynálezů,“ pronesla, jakmile dospěla k draggovi, hlasem, v němž nebyla ani stopa po bolesti, kterou se jí rozechvěla ruka, když ji zvedla ve snaze uchopit železný bodec vyčnívající z Bělokožcova hrudního koše. „Nebo přesněji řečeno znovuobjevů. Dávní lidé znali slitinu, která dokázala proniknout jakýmkoli povrchem, pokud se zbrousila do špičky a vrhala s dostatečnou silou. Já jsem měla uspokojivé množství Černé na smrtící ránu, ale měli jsme jen jedno kopí.“

Bodec pevně sevřela a trhla jím, až sebou Bělokožec křečovitě zacukal. Krev se začala vypařovat v horku, které se mu rozlilo z chřtánu, když pozvedl hlavu a natočil krk v posledním pokusu usmažit svou mučitelku. Alestine se zvedla a hekla námahou, již musela vynaložit na otočení bodce. A pak ho zarazila ještě hlouběji do draggova těla. Poslední Bělokožcovy plameny pohasly v obláčku dýmu a na kamennou podlahu mu ztěžka dopadla hlava. Ocas a křídla se sice ještě dál cukaly, ale matný, prázdný odlesk v očích jasně sděloval, jak se věci mají.

„Stromomluvův lid uchovával staré příběhy,“ řekla Alestine a vyčerpaně se svezla k boku mrtvého dragga. „Opatroval je v průběhu věků. Tomu, co mi jeho lidé říkali, jsem zpočátku sotva dokázala uvěřit. Bělokožec byl skutečný a jednou chybělo jen velice málo a byl by spálil na popel tento kontinent, možná dokonce i celý svět. Planul tak obrovskou záští, že znetvořil místní lid, proměnil ho v deformované dvounohé napodobeniny sebe sama, stvořil celý kontinent všehoschopných otroků. Našli se však i tací, co se vzpírali, co si v sobě zachovali hořící jádro lidství, a časem se mu postavili, s pomocí Černokožců.“

„Jak?“ zeptala se Lizanne, udělala několik kroků kupředu a dřepla si vedle Mechaničky. „Jak ho porazili?“

„Bělokožec dokázal ovládat všechny draggy kromě Černokožců. Dokázal ovládat lidi, které sám zkazil, ale nedokázal to s Krvožehnanými. Potřeboval něco, čím by se jim vyrovnal, čím by se vyrovnal jejich schopnostem, ale nikdy to nenašel. Krvožehnaní prostým bojem, úskočností a statečností osvobodili dost Zkažených, aby je spojili s Černokožci a svrhli ho, ačkoli v době, kdy tuhle válku vyhráli, z jejich civilizace, která tady kdysi vzkvétala, zbývaly jen trosky. Zotročení Zkažení, rozzuření ztrátou svého boha, bez milosti lovili své osvobozené nepřátele. Po desítkách a stovkách let pronásledování tak zůstal pouze Stromomluv a jeho kmen.“

Alestine se očima zalitýma slzami zadívala na opodál hořící mrtvolu. „Jejich osud zpečetilo setkání se mnou. Když jsem jim řekla, že jsem dešifrovala texty, v nichž se vypráví o starobylém Bělokožci spícím v jeskyních pod tímto chrámem, neměli jinou možnost než mě následovat. Zemřel tady každý válečník, kterého vyslali, a to znamená, že jejich děti už nebude mít kdo chránit. Teď je zničí ostatní Zkažení. Ale co jiného jsem mohla dělat?“ Otočila se k Lizanne. Z očí se jí do zničené kůže řinuly proudy slz. „Nemohli jsme dopustit, aby opět povstal. Věděli to.“

Nepřestávala se Lizanne dívat do očí, snažně ji prosila o nějaké rozhřešení. Ale Lizanne nebyla kněžka.

„Co potřeboval?“ zeptala se a všimla si, jak pod tvrdostí jejího tónu vyprchává bolest v Alestinině tváři. „Říkala jste, že potřeboval něco, čím by se vyrovnal Krvožehnaným. Co to bylo?“

„Co jiného to mohlo být?“ odpověděla Mechanička s pokrčením ramen. „Samozřejmě jeho vlastní Krvožehnaný. Krvožehnaný s tím správným způsobem myšlení.“

„Jakým způsobem myšlení?“

Alestine zamrkala a odvrátila se. Zamručela bolestí, když se přisunula blíž k pramínku krve, který stále vytékal z rány, již Bělokožci zasadila železným bodcem. „Šílenství je mezi lidmi běžnou vlastností,“ řekla. „Ale Nekrvožehnaných je mnoho a nás málo. A musela to být správná poloha šílenství, zbarvená dostatečnou krutostí, závistí a vztekem, aby dotyčný viděl, co Bělokožec pro svět vnímá jako správné a spravedlivé. Před všemi těmi staletími správnou mysl nenašel. Za vaší doby bude mít větší štěstí.“

Naklonila se ještě blíže k pramínku krve, tvář napjatou očekáváním a strachem.

„Vy jste se napila,“ řekla Lizanne. „Napila jste se a uviděla, že opět povstane.“

„Viděla jsem…“ Alestine zvedla roztřesenou ruku a prsty se dotkla krve, sykla, když jí v jejím proudění zbělely konečky. „Mnoho věcí, Lizanne. Strašlivých a krásných, krutých a laskavých. Protože takový je život, a já to všechno viděla. Ale tady se dal získat větší dar.“

Sáhla do kapsy a vytáhla láhev. Několika hlty ji vypila a poté ji odhodila. Lizanne sledovala, jak se Alestine nechává zaplavit silou Zelené, jak se zvedá na nohy a oběma rukama pevněji svírá železný bodec. Několikrát škubla a vytáhla ho, pozvedla ho, aby se slábnoucí plameny zaleskly na tmavé, téměř černé substanci na konci hrotu.

„Srdcokrev Bělokožce,“ řekla. „Jako někdo, kdo se většinu života snažil dosáhnout vědění, mohla jsem něčemu takovému odolat?“

Alestine svá zničená ústa přitiskla k hrotu a bolestí sebou trhla, když jí krev zamířila za obnažené zuby do hrdla. Jeskyně zmizela a obě se najednou vznášely v čemsi, co Lizanne zprvu vnímala jako nějaké obrovské kulaté akvárium. Kroužily kolem nich jakési tvary, některé neurčité, jiné energické a pableskující barvami. Neustále se přelévaly, v jednom okamžiku coby neforemný mlžný vír, hned vzápětí coby lidská tvář nebo plně vykreslené tělo, někdy nahé, jiné oblečené. Byli to muži a ženy, malé děti i staří lidé. Lizanne si uvědomila, že je slyší, tisícovku současně hlaholících hlasů. Kdepak hlasů, došlo jí. Myšlenek. Toto jsou mysli.

„To opravdu jsou,“ řekla Alestine. Vznášela se kousek od Lizanne, opět úplná a krásná, a při pohledu na vířící mysli se jí ve tváři zračila směsice úžasu a úděsu. „Každý Krvožehnaný, který dýchal v okamžiku, kdy jsem pila Bělokožcovu krev. A všichni byli moji. Stačilo mi natáhnout ruku a jednoho si vzít.“

Jedna z mihotavých myslí k nim zamířila. Lizanne v mlžném tvaru rozeznala ženskou tvář. „Tohle je na srdcokrvi zvláštní,“ svěřovala se Alestine. „Schopnosti, které zprostředkovává, nikdy nezeslábnou. Vpálí se vám do vašeho já jako věčný dar… nebo prokletí. A dají se sdílet.“ Trhla rukou, mysl mlžné ženy odplynula a zakrátko se ztratila ve změti ostatních.

„Takto jste si k sobě ve Skorazinu přivolala toho prvního,“ řekla Lizanne. „A takto si on přivolal další.“

„Ano. Byl to velký a neodpustitelný hřích. Ale hřích, který jsem musela spáchat, pokud měl tento svět přežít. Na tom bodci nebyla jen srdcokrev. Viděla jsem, co se blíží, viděla jsem vás a viděla jsem toho chytrého mladíka a věděla jsem, že mou rolí je svést vás dohromady.“

Obrovské akvárium se proměnilo v šedou mlhu, která se záhy slila do čehosi povědomého. Lizanne si uvědomila, že se dívá na stěny z nerovného kamene, ozářené světlem olejové lampy. Otočila se při zvuku skřípějící křídy a uviděla Všeuměla u hladké plochy, kterou na stěně využíval coby tabule. Plocha byla posetá nesrozumitelnou spletí čísel a vzorců, na některých místech tak hustě, že se kámen zcela ztrácel pod vrstvou křídy. Nijak nenaznačoval, že by si všiml Lizanniny přítomnosti, a ruka se mu bleskově míhala, když na stěnu přidával další a další moudra.

„Když jsem tady žila, takové to nebylo,“ řekla Alestine přiškrceným hlasem, jakmile se objevila po Lizannině boku. „Ostatní to místo museli během let zvětšit.“ Na jejím těle se opět objevily rány, ačkoli popáleniny teď vypadaly mnohem starší a jizvy už nebyly zkrabatělé a černorudé, ale spíše růžové a skvrnité. Lizanne na její nepoškozené kůži viděla vrásky a také to, že se vstoje výrazně hrbí a přes zničenou tvář jí zplihle visí prameny neumytých šedých vlasů.

„Jak jste se tady ocitla?“ zeptala se Lizanne.

„Po návratu do říše jsem napsala dopis jedné staré přítelkyni.“ Alestine přistoupila, zadívala se na Všeumělovu stěnu a zmateně svraštila čelo. „A myslela jsem, že jsem chytrá,“ zašeptala.

„Azireh,“ řekla Lizanne. „Ta vás sem umístila.“

„Žádala jsem o to, o místo, kde se můžu ukrýt a zůstat skrytá na věky věků. Jako odměnu za všechny ty úžasné cetky, které jsem přinesla zpátky z Arradsie. Zahrnula mě díky a mé žádosti bez meškání vyhověla, ale nikdy mě nepřišla navštívit, i když jí to nemám nijak za zlé. Nepochybuji, že císařští agenti, kteří mě sem doprovázeli, jí barvitě popsali můj vzhled. Hele, kluku!“ Luskla prsty vedle Všeumělova ucha. „Víš, že není zdvořilé ignorovat návštěvu.“

Všeumělova křída neustávala v pohybu a on sám nedal ani náznakem najevo, že by ji slyšel. „Vždycky jsem věděla, že to bude pěkně neomalený šmejdík,“ řekla Alestine a máchla rukou, aby Všeumělovi uštědřila ťafku do týla, ale její prsty mu hladce proklouzly kůží. „Víte, není to moje mysl,“ prohodila k Lizanne. „Tohle všechno je jeho. Nechce mě vidět, tak mě nevidí.“ K Všeumělovi se naklonila a zakřičela mu do ucha. „Věčně se tady trčet nedá, že ne?“

Lizanne se šla postavit vedle Všeumělova ramene a upřeně se mu zadívala do tváře, v níž se zračila ona typická bezvýraznost, která ho přepadala, když se zcela pohroužil do nějakého úkolu. Třeba se nechce vrátit, pomyslela si a zadívala se na záplavu výpočtů. Třeba chce jen tohle. Potlačila příval výčitek, když zvedla ruku a položila ji na tu jeho, aby zastavila křídu. Na tom, co chce on, nezáleží. Alestine měla úkol a mám ho i já.

„Zdá se, že vás rád vidí,“ řekla Alestine a vydala se pryč. „Myslím, že je nejvyšší čas, abych odešla.“

„Počkejte,“ zvolala Lizanne. „Říkala jste, že staří Krvožehnaní osvobodili některé Zkažené. Jak?“

„To nevím. Stromomluvovi lidé v tomto směru s žádným vyprávěním nepřišli. Bělokožcova krev mi ukázala bitvu, velkou a strašlivou bitvu – Zkažené, lidi a draggy zaklesnuté v boji na život a na smrt. Byla jste tam i vy, Lizanne, bojovala jste a prolévala krev.“

„Vyhráváme?“

Alestinino staré a shrbené tělo se vytratilo a opět z ní byla ona žena, s níž se Lizanne setkala na mýtině, žena krásná a statečná, ale nyní s ohromnou tíhou viny za očima.

„Kromě tohoto jsem nic neviděla,“ obrátila se k Lizanne. „Tato píseň dohrála a teď skončí, jako musí skončit všechny písně.“ Vrhla poslední nečitelný pohled na Všeuměla, ustoupila, zmizela ve stěně a zanechala je o samotě.

Lizanne se otočila zpátky k Všeumělovi a lekla se, když si uvědomila, že na ni upírá vytřeštěné, vyděšené oči. „Já…“ začal, ale chraplavý hlas se mu hned po prvním slovu zajíkl. „Byl jsem tady velice dlouhou dobu. Myslím, že měsíce. Možná roky. Možná ještě déle. Nemohl jsem počítat minuty ani hodiny, ba ani dny. Bylo to… znepokojivé.“

„To mě mrzí,“ řekla Lizanne. „Ale teď můžeme odejít.“

Zamračil se před ní, dokonale v rozpacích. „Jak?“

„Ona už je pryč. Tohle je tvoje mysl a tvůj trans. Prostě se rozhodni, že se probudíš.“

Všeumělovi se vyhladilo čelo a přestal se jí dívat do očí, protože se na okamžik ztratil v propočtech. „Ach tak,“ řekl. „Dobrá tedy.“

* * *

Lizanne zamrkala a opět se ocitla ve tmě, ačkoli měsíční světlo proudící oknem jí prozradilo, že je zpátky ve Všeumělově pokoji v nemocnici. Slabé světlo jí však bylo záhadou, stejně jako chlad vzduchu, který podle ní mohl vyplývat ze skutečnosti, že okno bylo otevřené. Uviděla Makaria zhrouceného nad mechanickým pianem a začala pronášet jeho jméno, pak se zarazila, když si všimla, že na klávesy kape něco tmavého. Odtrhla od něj pohled a začala si prohlížet místnost. Podruhé se zarazila, když kousek ode dveří spatřila bezvládně ležící tělo dr. Weygranda.

„Konečně jste vzhůru,“ řekl pan Lockbar. Vstal ze stínů pod oknem a v měsíčním světle se mu zableskl nůž. „Chtěli, abyste to věděla,“ řekl na vysvětlenou, než k ní vyskočil s napřaženou rukou.

KAPITOLA XXXIII

SIRUS

Skupina starých lidí se k sobě v hloučku tiskla pod věží jejich vesnického chrámu. Byla to letitá orákulní svatyně už dlouho převedená na císařský kult, takže vrcholek věže korunovala bronzová busta císaře Karanise. Asi dvacítka vesničanů pokročilého věku na svou blížící se zkázu reagovala různě. Někteří upřeně sledovali deštěm rozbahněnou zem. Jiní na Siruse a další Zkažené hleděli s nepokrytou vzdorovitostí a našli se i tací, kteří vrhali opakované pohledy na bustu nedávno zesnulého císaře, jako by ještě stále byla obdařena jakousi božskou schopností spasit potřebné.

„Tohle je všechno?“ zeptal se Sirus Lesního kopí.

„Všechny domy jsou prázdné,“ oznámil domorodec. „Objevili jsme otisky kol vozů vedoucí na západ, ale ty jsou už několik dnů staré. Je to úplně stejné jako u těch předchozích.“

Bylo tomu tak celý minulý týden. Bělokožcova armáda se na začátku tažení jistou dobu těšila z úspěchů, dobývala jedno město a městečko za druhým a přitom neustále rostla. Podle Veilmistiných výpočtů překonával denní přírůstek rekrutů hranici osmi tisíc osob a Catheline celému vojsku zprostředkovávala Bělokožcovu spokojenost. Ale dlouho to nevydrželo.

Čím dále na jih pochodovali, tím dále putovaly i zvěsti o jejich příchodu. Obce byly zpočátku pouze napůl opuštěné a obyvatele ještě chytali během útěku. Později narazili na větší město, kde už byli pouze nemocní a staří, ale s pomocí Červenokožců se jim podařilo zastihnout a zajmout velké množství obyvatel několik mil na jihozápad od něj. Byla to špinavá záležitost a rekrutů nakonec bylo kvůli Červenokožcům méně, protože se jim muselo dopřát potěšení ze zabíjení. Než na místo dospěly první prapory Zkažených, po smrti už byla celá polovina dospělých a většina dětí, jejichž mrtvými těly byla krajina za městem poseta v odporných, napůl spořádaných hromadách, jimiž se stále probírali vřeštící, zalykající se Červenokožci.

I oni si žádají odměnu, vysvětlovala Catheline v reakci na Sirusův roztrpčený dotaz. Pro dragga je maso trofejí, již získá vítězstvím.

Od té chvíle to bylo v každé vesnici stejné. Lidé utíkali tak daleko a tak rychle, že jakýkoli pokus o jejich zajetí by znamenal nepřijatelné zdržení. Takže zbývali jen ti příliš staří nebo nemocní.

„Necháme je pro draggy?“ zeptal se Lesní kopí a válečnou palicí trhl směrem k hloučku starých vesničanů.

Laskavější by bylo je zabít, pomyslel si Sirus. Každý jednu kulku do hlavy. Kdyby je nechali naživu, nejspíš by se na ně vrhli Zelenokožci nebo, což by bylo ještě horší, by je coby zdroj pobavení mohla vnímat Bělokožcova ohavná mláďata.

Už začal pronášet příslušný rozkaz, ale záhy umlkl, protože z hloučku kdosi vystoupil. Byl to vysoký, statný muž v obnošených svršcích, který se však i navzdory svému věku držel velmi zpříma. Sirus vytušil, že je to bývalý voják, pravděpodobně seržant, pokud mohl soudit podle jeho sytého hlasu, když zařval: „Zrůdy!“ Načež se sehnul a zvedl z bahnité země kámen. „Vy hnusný, ďábelský zrůdy!“ zakřičel, vrásčitou tvář brunátnou zlostí, a potom kamenem mrštil po Sirusovi. Ten ucukl, kámen mu neškodně prosvištěl nad hlavou, ale stařec se okamžitě sehnul a na zemi začal hledat další vhodný předmět.

Ne, přikázal Sirus, když si Lesní kopí stáhl pušku.

Poněvadž už nebyl schopný najít další kámen, statný stařec vzal zavděk hrstí bláta, které po Sirusovi mrštil s působivým zacílením. Nálož Siruse zasáhla přímo do náprsenky blůzy korvantinského generála, kterou nosil na Cathelinino naléhání. Stařec se po hodu narovnal, zaťal zkroucené pěsti a Sirusovi věnoval vzdorovitý pohled. Bylo jasné, že očekává rychlou smrt. Sirus mu pohled nehnutě a netečně opětoval. Bývalý voják zavrčel a honem se sehnul, aby si obě pěsti naplnil dalším blátem, které bez váhání opět hodil po Sirusovi, a potom se ihned sehnul pro další střelivo. Sirus se střelami nechával trefovat do hlavy i ramen, nic nedělal a nic neříkal.

K útoku se začalo přidávat několik starcových společníků, které zjevně povzbudila jak dosavadní podívaná, tak absence jakékoli reakce ze strany Siruse a ostatních Zkažených. Dvě staré ženy, jedna s natolik sehnutými zády a křivýma nohama, že se kupředu kulhala pouze s pomocí hole, také ze země posbíraly bláto a kamení a po netečných zrůdách je začaly házet za přívalu jadrných kleteb.

„Vy ďábelští hovnožrouti!“

„Zrůdy jedny zasraný!“

Ještě před chvílí ustrašený a zbídačený hlouček se proměnil v rozzuřenou bandu a vzduch se dál plnil létajícím blátem a kamením, které zasypávalo nehnutě stojící Zkažené. Sirus je všechny paralyzoval. Za pokračujícího výpadu zapovídal jakýkoli odvetný úder. Od dalších Zkažených cítil celou škálu emocí, od vzteku po frustraci a kruté pobavení. Vnímal ovšem i zdráhavý obdiv, i od Lesního kopí a několika dalších domorodců. Nezkažené obvykle vnímali se směsicí pohrdání a lhostejnosti, ale teď se zdálo, že jsou schopni větších citů, než vůbec Sirus tušil.

Útoku dál nechával volný průběh, a zatímco mu uniforma mizela pod vrstvou bahna, uvažoval, jak dlouho může trvat, než se všichni tito staří lidé vyčerpají. Ale ukázalo se, že taková otázka je čistě hypotetická, protože nad vesnicí se v té chvíli mihl tmavokřídlý stín. Kanonáda okamžitě ustala a odpor místních vyprchal, když se všechny oči vytočily vzhůru k obloze a vstoupila do nich hrůza. Do všech kromě očí bývalého vojáka.

„Zab mě, ty hajzle!“ rozhulákal se, když se nad nimi znovu mihl stín, a pozvedl k obloze obě pěsti. „No tak, zab mě, jestli na to máš koule!“

Do Sirusovy mysli vnikla Cathelinina napůl pobavená, napůl ohromená otázka. Co je to? Podíval se vzhůru a uviděl ji, jak sedí na hřbetě Katariase, jemuž se jen míhají křídla, aby se udržel ve výšce padesáti yardů nad zemí.

Podivně iracionální výjev, odpověděl. Víte, že své zvědavosti se neubráním.

Buďte zvědavý později.

Katarias přestal hýbat křídly a spustil se střemhlav dolů. Za prudkého pádu vypustil proud ohně, který sežehl napřed starého vojáka a poté i jeho vyděšené společníky. Oheň vyrazil tak rychle a tak prudce, že nikdo neměl sebemenší šanci utéct, a pod chrámovou věží se vzápětí objevila hromada pokroucených, zčernalých mrtvol.

Pojďte, přikázala mu Catheline, když ji Katarias odnášel k okraji obce. Chci vám něco ukázat.

* * *

Šlo o vzpomínku dragga, a proto nebyla okamžitě srozumitelná. Sirusova mysl se však záhy přizpůsobila, aby setřela rozdíl ve vnímání, a to, co se původně jevilo jako šmouha rozpitých barev, se proměnilo ve shora pozorovaný prales.

Arradsie, usoudil, když poznal několik stromů vyskytujících se výlučně na onom kontinentu.

Ano, odpověděla Catheline, myšlenky podbarvené netrpělivostí. Je to z dnešního rána. Podívejte se… Tamhle na okraji stromů.

Sirus se soustředil na určený výsek obrazu a zanedlouho uviděl, jak z pralesa vystupují dvě lidské bytosti a míří do řídké buše. Dragg, který obraz zprostředkovával, byl příliš vysoko, aby se na výjevu daly rozlišit podrobnosti.

Zkažení? zeptal se a zatím netušil, jaký má zrovna tato vzpomínka smysl.

Ne. Cathelinina mysl najednou značně potemněla a sálala z ní stejná zuřivost, jako když se se Sirusem dělila o obrazy mladé Lethridgové. Záběr se zvětšil, protože dragg soustředil pozornost na obě postavy. Sirus rozlišil tvář muže a ženy, mladých lidí jihomandinorského původu. Měli na sobě oděvy typické pro korporátní kontraktory, kteří ještě nedávno ve Vnitrozemí lovili draggy.

Takže několik kontraktorů je ještě naživu, pomyslel si. Nic překvapivého. Je to přece jen obrovský kus země.

Tohle nejsou jenom kontraktoři. Cathelinina zuřivost vykvetla do závratných výšin a čišel z ní ten druh intenzity, který, jak Sirus dobře věděl, mohl vyvolat pouze Bělokožec. Jsou stejně nebezpeční jako ta děvka Lethridgová, a možná dokonce ještě o něco nebezpečnější.

Vzpomínka se opět posunula, když se Červenokožec, který ji zachytil, vrhl do prudkého klesání, aniž spouštěl oči z dvojice pod sebou. Ta se za jeho pádu zvětšovala a Sirus cítil draggovo vražedné puzení a také horko plynů stoupajících mu z břicha do hrdla. Příležitost zažehnout své plameny však už nedostal. Výjev zcela zrudl a Sirus ucítil, jak se do Červenokožcova krku zakleslo něco tvrdého a ostrého. Poté se vzpomínka rozpadla na nesourodou sérii obrazů a krátkých záblesků agonie, jež napovídala, že dochází k lítému boji, v němž Červený dragg tahá za kratší konec. Catheline výjev zastavila, právě když Červenokožec zkroutil krk před závěrečným výpadem proti svému protivníkovi, a Sirus si uvědomil, že se mu nabízí podívaná na obrovského Černokožce, jehož dolní čelist částečně zakrývá hustý proud ohně, který si přivolal na pomoc.

„Zachránil je Černokožec,“ pronesl, když Catheline odtáhla svou mysl.

Přecházela tam a zpátky po blátivém prostranství v nevelké vzdálenosti od obce. V poslední době si zvykla nosit uniformu korvantinského kavaleristy, kterou tvořil krátký kabátec, meč, jezdecké kalhoty a holínky. Samozřejmě si ji nechala upravit pro svou vzhlednou postavu a obvykle v ní vypadala mimořádně elegantně. Dnes měla však boty i kalhoty od bláta a po neustávajícím dešti se jí rozcuchaly vlasy. Zběsilý výraz, který sice urputně potlačovala, a způsob, jakým měla neustále pevně založené ruce, na Siruse působily pramálo atraktivním dojmem. Uvědomoval si, že takto se mu nelíbí. Navzdory svým rudočerným očím a schopnostem, z nichž stydla krev, v této fázi vypadala jako pouhý člověk, a jemu se víc zamlouvala jako stvůra. Stvůra se bude snadněji zabíjet, až na to dojde čas.

Myšlenku skryl pod příhodnou vrstvu strachu, ale Catheline si toho zjevně sotva všímala.

„Víte, co to znamená?“ zeptala se a zpoza závoje vlhkých, zplihlých vlasů po něm bleskla pohledem.

„No, vlastně ani ne,“ odpověděl upřímně.

„Černokožci!“ Vycenila své prodloužené zuby. „Černokožci půjdou proti nám.“ Pak její hlas přešel do šepotu a do očí se jí vkradl poněkud nepřítomný výraz. „Stejně jako předtím. Myslel si, že když zamete s jejich spojenci, budou si držet odstup a vyřídí si to s nimi později. Ale nějakým způsobem…“ Zacukaly se jí rty a zlostí se jí zkrabatilo čelo. „Tihle dva s nimi nějakým způsobem uzavřeli spojenectví. Takže přijdou.“

„Arradsii a Varestii dělí obrovský kus oceánu,“ podotkl Sirus.

„A je tady mnoho lodí.“ Do hlavy mu vtlačila další vzpomínku, pohled shora na kráter na pásu pobřeží, připomínající obrovský kousanec, v němž leželo přístavní město, které Sirus viděl pouze v knihách.

„Stockcombe,“ řekl, když si v přístavu povšiml množství plavidel. Okamžitě ho zaujala jediná přítomná válečná loď s nezvyklou konstrukcí, postrádající kolesa. Červenokožec, jenž tento obraz zaznamenal, zjevně také vycítil, že ona válečná loď má větší význam, a soustředil pohled na její horní paluby. Tam si Sirus povšiml vysokého stojícího muže, jenž k obloze pozvedával dalekohled a opětoval draggův pronikavý pohled.

„Spousta lodí uveze spoustu Černokožců,“ řekla Catheline. Sirus z ní cítil zoufalou potřebu po vedení, která byla natolik silná, aby se z ní zrodilo nutkání ke spolupráci, jež nedokázal rozptýlit sebevětší strach nebo vnitřní odhodlání.

„V Arradsii jsou stále nějací draggové,“ řekl. „Je to tak?“

„Jsou jich tisíce,“ odpověděla. „Všichni ti, které nebylo možné shromáždit za účelem vojenského tažení. Ale jsou roztroušení.“

„Tak je svolejte,“ poradil jí Sirus. „Všechno, co můžete, pošlete do Stockcombu. Bez loďstva se Černokožci nikam nedostanou.“

„Ale Černokožci se tam možná dostanou dřív. V době, kdy bude možné spustit útok, v přístavu už třeba nikdo nebude.“

„Jak jsem řekl, tyto dva kontinenty odděluje obrovská mořská plocha. A my přece známe prostředek, jak si oceán podmanit. Prostředek, kterého není třeba pro naše současné vojenské tažení.“

* * *

Modrokožci byli vysláni ještě toho večera, všichni do jednoho prodchnuti touhou plout do jižní Arradsie a potopit všechny lodi, na něž narazí. Původně byli využíváni k blokádě Červeného přílivu, aby Varestijci nemohli odjinud získávat zásoby nebo posily. Velkomaršál Morradin proti takovému opatření vznesl protest. Namítal, že omezení nepřítelovy námořní komunikace bude mít klíčový účinek na pozemní tažení. Podle Siruse měl Morradin štěstí, že Catheline vzdorovitost potrestala pouze pětiminutovou dávkou agonie, když měla tak úzkostnou náladu a nepřipouštěla žádné řeči.

Je vyděšená, věděl. Nebo spíš je nositelkou Bělokožcových obav. Černokožci, ti kontraktoři, Lizanne Lethridgová. Těch všech se bojí.

Další dva dny rozhojnili své řady v nečekané míře, neboť narazili na město, jehož obyvatelé dospěli k obdivuhodnému, byť nerozumnému rozhodnutí nevzít nohy na ramena, ale bránit své domovy. Vynaložili obrovské úsilí na opevnění města řadou zákopů a působivým valem děl, protože v jejich bydlišti se nacházela císařská zbrojní továrna.

„Výkonná dělostřelecká baterie a spousta nových rekrutů,“ liboval si Morradin se surovým potěšením, zatímco uspořádával své vojáky do útočných šiků. „Připravili pro nás vskutku štědré dary.“

I když město disponovalo mnoha lidmi se schopnostmi vyrábět děla, ukázalo se, že v něm nežije téměř nikdo, kdo by je uměl ovládat. Morradin jeden den město obléhal a vysílal malé průzkumné oddíly k obranným liniím, aby místní dělostřelce přinutil odhalit jejich pozice, což mnozí z nich ještě před setměním ochotně udělali. Nad ránem pak Červenokožci na všechny takto stanovené baterie vysadili skupiny Zkažených. Všechny dělostřelecké posty byly brzo zajištěny a ukořistěná děla namířena na obránce města. Jakmile se od jednoho přepadového oddílu k Morradinovi dostala zpráva o úseku obranných linií, jenž utrpěl největší ztráty, vyslal k němu v mohutné zteči dvacet tisíc Zkažených. Současně s tím zbytek linií vystavil menším útokům, kterými chtěl obráncům zabránit v přesunu sil k odražení hlavní zteče.

Před úsvitem bylo po všem s výjimkou několika drobných potyček přímo ve městě. Odpoledne Veilmist hlásila, že za cenu necelých dvou tisíc obětí rozšířili své řady o dvacet pět tisíc nových vojáků. A Morradin se tentokrát ochotně podělil o své myšlenky. To bylo to nejhladší a nejdrtivější vítězství, jaké jsem kdy vybojoval, rozplýval se před Sirusem, zatímco byli na společné obhlídce jižních okrajů města. Velkomaršálova mysl zářila uspokojením z vlastní taktické nápaditosti. Sirusovi takové holedbání připadalo nechutné, ale zároveň uznával, že Morradin je v jádru člověk, jenž si v bitvách užívá velitelského postavení. Očekávat, že se takovým vítězstvím nebude pyšnit, by bylo stejné jako očekávat od tesaře, že se nebude pyšnit dokonale zhotoveným stolem.

„Pochybuju, že nás stejně hladká vítězství budou čekat i nadále,“ pronesl Sirus nahlas eutersky a kývl směrem k horám vyčnívajícím nad jižním obzorem. Dobyté město bylo posledním obstojně velkým obydleným místem severně od pohoří vymezujícího hranici mezi Korvantinskou říší a jejím ztraceným varestijským dominiem.

„Ty průsmyky,“ zavrčel Morradin a Sirus ucítil, jak se mu zhoršila nálada. „Jestli mají v hlavě špetku rozumu, pokusí se nás tam co nejvíc pobít, pokud ne vyloženě zastavit.“

„Jak byste je vy sám bránil?“

Morradinovi se zkřivily rty v sardonickém úšklebku profesionála, jenž trpí otázky nezkušeného amatéra. „Nebránil bych je. Zatarasil bych je, přinutil bych nás ztrácet čas jejich prohrnováním nebo změnit směr a postupovat na východ po pobřeží. Počty tam zas tolik neznamenají. Hory po pravé straně a moře po levé s pouze několikamílovou frontou, kde není prostor k manévrování, ať naše, nebo jejich. Jestli se tam s námi rozhodnou pustit do boje, bude to opravdu krvavý den.“

Sirus si po tomto posledním výroku přivolal strach a použil ho k zastření následné myšlenkové komunikace, při níž nahlas prohlásil: „Využijeme Červenokožce k výsadku Zkažených a obsadíme vrcholy nad nejvyšším průsmykem.“ Přemýšlel jste ještě nad mým návrhem?

„Můžeme předpokládat, že tam na ně budou čekat pěkně hnusná překvapení.“ Návrh je jedna věc, hochu. Plán druhá. Zatím mi nepřipadá, že by se nějaký rýsoval.

„Nejdřív se tam vydají výzvědné skupiny. Pro útok se rozhodneme, jenom když budeme vědět, že cesta je průchozí.“ Ona se bojí, a Bělokožec taky. K něčemu se schyluje, k něčemu, co změní náš osud, tím jsem si jistý. Ale musíme získat trochu času.

„Možná by bylo lepší se těm průsmykům úplně vyhnout, nebo alespoň zorganizovat fingovaný útok. Vyvolat v nich dojem, že míříme do hor, zatímco potají získáme náskok, když se okamžitě vydáme k pobřeží.“ Ještě jedno selhání a Catheline jednoho z nás, nebo oba, klidně zabije. A můžeš vzít jed, že to nebude rychlé.

„Předložíme jí obě možnosti. Může se rozhodnout sama.“ Tuhle jsem něco viděl. Podělil se o vzpomínku na starce podněcující své na smrt odsouzené opuštěné druhy, aby se vzepjali k poslednímu aktu vzdoru. Člověk, který přijme nutnost oběti, se nikdy nemusí bát.

To se snadno řekne, když s tou obětí nepřicházíš ty.

Sirus znovu upřel pohled na vzdálené vrcholy a potom se otočil. Vydal se zpátky do vesnice, odkud se do ranního vzduchu zvedal křik zajatých dětí, s odhodláním být všemu svědkem. Já s ní přijdu.

KAPITOLA XXXIV

CLAY

Když se horští draggové shlukli kolem Claye, planoucí oči jim v zamženém vzduchu zářily jako pátrací světlomety. Potom čekali a z hrdel se jim linulo tlumené nedočkavé mručení, zatímco k nim upřeně vzhlížel v tichu vyprázdněné mysli.

„Co jsou zač?“ zeptal se Ethelynne.

„Paměť časem nabobtnává,“ odpověděla. „Je jí pořád víc, jako písku vyplaveného na pláž v místech neustávajícího přílivu. Po tisícovkách let se všechna ta nespočetná zrnka písku spojí,“ usmála se a k chrčícím obrům nad nimi pozvedla ruce, „a vytvoří hory. Možná bys jim měl něco říct. I když jsou staří, pokud je necháš dlouho čekat, můžou začít být trochu nevrlí.“

Clay zrakem přecházel od jednoho kolosu ke druhému a ve svitu jejich planoucích očí se cítil podobně, jak se musí cítit mravenec před závratně velkou bytostí mimo jeho chápání, která by ho mohla z rozmaru zašlápnout. „Znáte mě,“ začal. „Přinejmenším Lutharon mě zná a vsadil bych se, že víte všechno, co ví on. Takže víte, že jsem jeho kamarád, což znamená, že jsem kamarád i váš.“

Mručení zesílilo. Jeden z obrů potřásl hlavou v reakci ne nepodobné ošívání se podrážděného koně.

„Na jejich vkus to bereš až moc z lidského hlediska,“ upozornila ho Ethelynne. „Draggové nějaké představě kamarádství nerozumějí. Znají nepřátele, přátele a rodinu. To je všechno.“

„A já jsem pak co?“

„Pokud stojíš o jejich pomoc, musíš být součást rodiny.“

Clay si roztrpčeně povzdechl a v duchu se snažil překlenout propastný rozpor mezi svými potřebami a svými znalostmi. „S Lutharonem jsem putoval hodně daleko,“ začal ještě jednou. „Společně jsme toho hodně viděli a riskovali. Byl ke mně připoutaný, ale já jsem ho nechal odejít. Nechal jsem ho odejít, abych mu zachránil život. Takže víte, že mi můžete důvěřovat. A víte, co jsme našli pod tou horou.“

Vzpomínku na své setkání s Bělokožcem přivolal v celé její plamenné, děsivé nádheře. Obři se odtáhli od obrazu Bílého dragga zalévajícího vejce ohněm probuzení, v očích jim zaplál neklid a jejich mručení přešlo do zlostného vrčení.

„Tohle jste už viděli,“ pokračoval Clay. „Kdysi jste s ním už bojovali. Teď je zpátky. Bude si vás pamatovat a víte, že neodpouští.“

Obří draggové trhali hlavou ze strany na strany a rozpaky jim blýskalo v očích. Clay si vzápětí uvědomil, že odpuštění je další pojem mimo jejich chápání. „Váš druh pro něj pořád představuje hrozbu,“ dodal. „Bude vás chtít pozabíjet. Vás všechny. A to víte.“

Vyvolal další obraz – Jackovu vzpomínku na námořní bitvu, kdy Červenokožci a Modrokožci bojovali proti Černokožcům s lidskými jezdci. „Kdysi jsme se bili spolu. Kdysi jsme si důvěřovali.“

Černokožci se při pohledu na jeho sdílenou vzpomínku zklidnili a jejich pronikavé oči se opět upřely na jeho maličkost. Jeden z nich sklopil hlavu a pohled posunul tak, aby kužely světla ze svých očí zaměřil na zem kousek od Claye. Světlo zamžikalo a Clay uviděl, jak se v kuželu odvíjejí obrazy: mrtvé mládě Černokožce leží vedle mrtvoly své matky. Oběma z hlavy, z otvorů po kulkách, vytéká krev… ubíhající hory sledované zpoza bytelných mříží klece… dvounohé bytosti přistupující s noži, dláty a vědry…

Clay ucukával před bolestí a panikou deroucími se z těchto výjevů, ale přiměl se je sdílet i navzdory jakémusi děsivému očekávání, které mu s odvíjejícími se vzpomínkami sílilo v hrudi. Když došlo na poslední scénu, sledoval ji s drtivým pocitem nevyhnutelnosti.

…svíjí se v řetězech, které má připnuté ke končetinám… křičí zuřivostí, když vykrvovač vstupuje do kádě, aby mu do krku zarazil čep… bolest a úzkost, když z něj proudí krev… přistává před ním dvounohá bytost ženského pohlaví a svírá dítě… rozerve řetězy… nádherná pomsta, když trhá na kusy vykrvovače, ničí zdi a domy, cítí, jak z něj vyprchává život, ale než padne, je odhodlaný způsobit svým mučitelům co nejvíc bolesti… útočí na lodi v přístavu, dokud ho něco neznehybní, nepodrží ho pevněji než řetězy do nenadálého posledního škubnutí, a tmy.

Clay hekl a se závěrem vzpomínky padl na kolena. „Byli jste to vy,“ vydechl. „Jeden z vás… vy všichni.“ Zuřivost v něm byla neopodstatněná, iracionální, ale nemohl si pomoct. „Vy hajzlové, vy jste mi zabili matku. Víte to?“ Vzhlédl k nim, zuby vyceněné vztekem a ztrátou. „Zabili jste mi matku! Víte, co jste mi udělali?“

„Ty jsi přišel o matku, Clayi,“ řekla Ethelynne. „Ale Lutharon toho dne přišel o otce. Byl ještě nedorostlý, když to ucítil. Vzpomínky jeho otce vklouzly do jeho vzpomínek, všechna ta zuřivost. Nechybělo moc a byl by mě zabil, a to jsem ho vychovala. Ale neudělal to, protože jsme měli propojené mysli a on viděl mou vinu a můj zármutek.“

Clay se opět zadíval na obří draggy, kteří na něj shlíželi svýma zkoumavýma očima. Zármutek, pomyslel si a pokusil se utišit ohromné množství vzpomínek na svou matku, které vyvolal pohled na běsnícího Černokožce. Neznají odpuštění, ale znají zármutek, a my jsme jim k němu dali hromadu důvodů.

„Skončí to,“ řekl a vstal. „Bojujte s náma a skončí to. Už vás nebudeme lovit. Nebude to potřeba. Něco jsme objevili, víte? Novej druh produktu. Bojujte s náma a necháme vás na pokoji.“

Myslel to vážně, smrtelně vážně. V transu neexistovaly lži a věděl, že teď ho vidí v jeho úplnosti. Znamenalo to ale také to, že viděli drobnou špetku pochyb, vědomí, že ať jim tady a teď dá jakoukoli nabídku, po dosaženém vítězství nebude nutně brána v potaz.

„Tenhle slib je všechno, co vám můžu dát,“ řekl. „Ale je to aspoň něco. A víte, že od Bělokožce se dočkáte jenom smrti. Má v sobě krev člověka i krev draggů, což znamená, že nenávidí to, co nedokáže ovládnout. Bojujte s náma, tak jako předtím. Vím, že ve vás pořád přetrvávají ty vzpomínky, pořád si pamatujete na dobu, kdy lidi a draggové žili v míru. Společně jste bojovali proti Bělákovi a osvobodili jste Zkažený. Pojďte se mnou a osvobodíte je znova.“

Kužel soustředěný na zem se zamihotal a Clay si všiml, že se v jeho světle objevily nové obrazy. Kužel se zvětšoval, světlo Claye polykalo, až se ocitl ve sdílené vzpomínce. Další město, uvědomil si, když se rozhlédl po chrámech a budovách a viděl, kolik jich je vypálených a zničených a že ulice jsou poseté sutí a množstvím mrtvých těl. Mrtví Zelenokožci a Červenokožci leželi vedle lidí a Zkažených a nad jatka stoupal kouř. Tu a tam bylo vidět i tělo Černokožce. V tomto městě byl však ještě i život. Lidé sehnutí vedle padlých a jiní, kteří omráčeně bloumali ulicemi. Nedaleko zahlédl skupinu lidí v kruhu. Mimo něj stál mohutný samec Černokožce, natáčel krk a snažil se nahlédnout na to, co leželo uvnitř kruhu.

Když se Clay přiblížil, uslyšel zvýšené hlasy. Dva lidé mezi shromážděnými, muž a žena, se spolu ostře hádali. Ona na sobě měla dlouhé modré roucho, zatímco on byl, soudě podle kopí, kterým byl vyzbrojený, válečník. Očividně se právě vrátil z bitvy, která tam zuřila. Clay si všiml fialové popáleniny na bronzové kůži jeho ramene a tmavé krve, jíž byl zalitý hrot jeho kopí. Žena zraněná nebyla, ale tvář měla ušpiněnou směsicí sazí a krve, což znamenalo, že ani ona ve střetu nestála stranou. Clay si uvědomil, že na jejím oblečení je něco povědomého. Její roucho i pokrývka hlavy v něm rozdmýchaly vzpomínky na mozaiku ve skrytém městě.

„Krvožehnaná,“ řekl. „Kněžka.“

„Osoba, která pila srdcokrev,“ dodala Ethelynne, když se objevila po jeho boku a kývla na Černokožce.

„Poznáš, co říkají?“ zeptal se Clay, zatímco muž a žena pokračovali v hádce, jejíž slova mu nedávala pražádný smysl.

„Jen trošku. Lutharonovi příbuzní lidské řeči rozumějí pouze nepatrně. Často jsem se nořila do jeho starších vzpomínek a snažila se zjistit víc o zmizelé civilizaci, po níž jsem tolik let pátrala. Některá slova a obraty mi začaly dávat smysl, ale…“ Odmlčela se a roztrpčeně se ušklíbla. „Bez mých zápisníků je překlad vždycky pěkný oříšek.“ Přimhouřila oči, protože si za válečníkem a kněžkou něčeho všimla. „Ale tuším, že jejich rozhovor se do značné míry týká jeho.“

V kruhu se nacházel i jeden klečící Zkažený, pevně svázaný provazem, který zajišťovaly kolíky zatlučené do země. Po svých věznitelích se rozhlížel bez náznaku strachu a jeho deformovaná tvář prozrazovala nanejvýš slabou zvědavost. Poté kněžka hádku ukončila výkřikem a prudkým seknutím ruky a Zkažený sotva zareagoval, když k němu přišla a přidřepla si. Zpříma se mu zadívala do očí neochvějným a autoritativním pohledem. Zkažený v reakci na něj zamrkal a mdlým a monotónním hlasem pronesl několik krátkých slov.

„Tušíš, co to mohlo být?“ zeptal se Clay Ethelynne.

„Mluví stejným jazykem,“ odpověděla a soustředěně svraštila čelo, když se ho pokoušela překládat. „‚Brzo… ty a já… půjdeme zrcadlo…‘ Ne. Žádné ‚půjdeme zrcadlo‘.“ Ethelynne si v rozmrzelosti nad sebou samou odfrkla. „‚Staneme se jedním. Brzo se ty a já staneme jedním.‘“

Clay se otočil zpátky, když se žena jala odpovídat, a Ethelynne přerývaně tlumočila. „‚Ne… brzo ty… poletíš, ne, vystoupáš… k životu.‘ Myslím, že slova ‚život‘ a ‚svoboda‘ volně zaměňují.“

Clay se díval, jak kněžka sahá po něčem, co jí viselo na krku, a všiml, že vytahuje zátku z malého měděného flakonu. Když pak pila, nespouštěla z očí Zkaženého. Nakonec upadla do nehybnosti, která značila trans. Zkažený sebou znenadání škubl, vzepjal se v poutech a v příšerném šklebu vycenil protáhlé zuby. Chvíli se marně snažil vytrhnout, ale potom to vzdal. Nakonec z jeho tváře vymizely veškeré výrazy, přestal sebou zmítat a nabyl stejného klidu jako kněžka.

„Je s ním v transu,“ usoudil Clay. „Ale jak? Vždyť nic nepil.“

„Já si ani nemyslím, že je Krvožehnaný,“ poznamenala Ethelynne a potom se krátce rozesmála, když jí došlo, co se děje. „Víme, že komunikují na duševní úrovni, a jediný známý způsob, jak toho dosáhnout, je prostřednictvím transu. Což znamená, že Zkažení musejí být od okamžiku přeměny v trvalém transu. Tak je ovládá Bělokožec. Každý Krvožehnaný by mohl být v transovém spojení se Zkaženým, kdyby si vytvořili patřičné pouto.“

Trans nějakou dobu pokračoval a kněžka i Zkažený setrvávali v naprostém tichu. Okolostojící hlouček propadal stále většímu neklidu, válečník, s nímž se kněžka doposud hádala, přecházel tam a zpátky s kopím pevně sevřeným v ruce pro případ potřeby. Když si všiml, jak pohlíží na přikrčenou ženu, Clay si uvědomil, že mužův odpor k takovému pokusu vycházel spíše z obav než z podezření. Byl to její milý? Nebo možná manžel? Tušila vůbec, že ji dotyčný miluje? Samé otázky, o nichž Clay věděl, že se na ně nikdy nedozví odpověď.

Nakonec kněžka otevřela oči a vstala. Když to udělala, Zkažený se zhroutil a jako by z něj vleže, s hlavou zabořenou do hlíny, vyprchala veškerá síla. Zdálo se, že sebou škubá, ale potom Clay uslyšel, že mu z hrdla vychází jakési slabé vrnění, a uvědomil si, že muž pláče. Kněžčinou tváří se při pohledu na Zkaženého mihl stín výčitek, potom se narovnala, nasadila velitelský výraz a vydala válečníkovi strohý rozkaz. Ten se ke Zkaženému blížil s ostražitou zdráhavostí a se směsicí zděšení a rozpaků mu pohlédl do vzlykající znetvořené tváře.

A opět se ozvala žena, netrpělivě trhla rukou a Ethelynne překládala: „‚Život… se dává… Svoboda se dává. Je volný.‘“

Clay se chystal vznést dotaz, ale válečník otázku vyslovil za něj. „Jak?“

„‚Svoboda žije… existuje ve všem… hlavě, myslích… Umožnila mu… paměť… vzpomenout si.‘“

„On si vzpomněl, že byl svobodnej,“ řekl Clay. „A teď svobodnej je. Může to bejt až tak jednoduchý?“

Ethelynnin pohled zastřel soucit, když se dívala na Zkaženého, který dál ležel na zemi a vzlykal i poté, co mu válečník přeřezal pouta. „Pochybuji, že pro něj bylo ještě někdy něco jednoduché. Vypadá to, že ze spoutání lze osvobodit mysl, ale už ne vzpomínky na zločiny, které byly v tomto spoutání spáchány.“

Výjev potemněl a scéna se sice osvobozeným, ale výčitkami mučeným Zkaženým, ležícím mezi válečníkem a kněžkou, se vytratila do stínů. Když se opět vrátilo světlo, byli zpátky na horském úbočí a tyčili se nad nimi obří draggové. Kužely světla proudícího jim z očí se zvolna přesunuly na Ethelynne a okřídlené kolosy hlasitě a tázavě zamručely.

„Já mu důvěřuju,“ řekla jim. „Dar, který jste poskytli, byl s vděkem přijat. Ale on je jeden a Bělokožec má ve svém područí spoustu dalších, a říká celou pravdu. Pokud bude Bělokožec žít, my zhyneme.“

Mručení draggů se proměnilo v uširvoucí rachot, který vzduchem otřásal jako lavina. Černokožci se od Claye a Ethelynne odtáhli a kužely světla prokláli potemnělou oblohu. Do toho mocně zaryčeli. Clay se pod náporem tak ohlušujícího zvuku zapotácel. Cítil, jako by se do něj zařezával, trhal ho na kusy. Okolní scéna se roztříštila a roztočila ve víru kamínků, jejichž bodání Clay pocítil na kůži, bodání, které záhy přerostlo do ostré trvalé bolesti.

„Tohle je obnažená mysl dragga,“ řekla mu Ethelynne, zatímco klidně stála ve víru. „Není to nic, co by lidská mysl mohla delší dobu snášet, ale dragg to takto musí udělat, aby se spojil s ostatními.“

Přešla ke Clayovi a vzala ho za ruce, které, jak si sám všiml, krvácely z tisícovky drobných ranek. „Na shledanou, Claydone,“ usmála se na něj vroucně. „Asi bude nejlepší, když už sem nezavítáš. Určitě nějakou delší dobu. Ale jestli se ti někdy naskytne příležitost, pokus se získat moje zápisníky.“

Snažil se odpovědět, ale ústa se mu naplnila drobným štěrkem, který mu způsoboval bolest jako roj maličkých včel. Ethelynne soucitně sykla a naklonila se k němu, aby ho políbila na tvář.

* * *

S mrkáním se probudil a na oči mu okamžitě zaútočilo jasné sluneční světlo proudící lesní klenbou. S bolestným heknutím se posadil a mrkal tak dlouho, dokud slzícíma očima nezaostřil na Krizinu znepokojenou tvář. „Jak dlouho to trvalo?“ zeptal se.

„Den,“ odpověděla. „A noc.“

Čas v transu plyne jinak, vzpomněl si.

Našlapování pařátů na měkké zemi mu přitáhlo pohled k Lutharonovi, který se otočil, lehl si a nahnul k nim hřbet. Clay ucítil slabou netrpělivost, ale hned si uvědomil, že z něj samého nevychází. S Lutharonem byl původně jen ve slabém spojení a leckdy měl pocit, jako by se s draggem pokoušel komunikovat přes hustou mlhu. Nyní byla draggova mysl v té jeho jasně a trvale přítomná. Bylo to podobné jako spojení s Jackem, ale v tomto případě šlo o něco hlubšího. Lutharonova mysl byla silnější a příčetnější než často zmatené a vyděšené myšlenky, které Clay vléval do roztříštěného chaosu Jackova vnímání.

„Vypadá to, že někam poletíme,“ řekl a postavil se.

„My poletíme na něm?“ zeptala se Kriz s pochybnostmi v hlase, které, jak Clay věděl, kdysi zbarvovaly i jeho hlas, když mu byla nabídnuta stejná možnost.

„Přesně tak,“ odpověděl. „A je to docela hračka, jakmile pochopíte, jak na to. Nejsou k tomu potřeba žádný zvláštní dovednosti. Důležitý je jen se pořádně držet a nechat ho, aby vás vzal, kam ho to táhne.“

Přešel pro Černý křišťál, ležící ve vzdálenosti několika stop, nyní už opět zmenšený do podoby drobného střepu. Protože nevěděl, zda ho budou ještě potřebovat, ale s jistotou, že nechávat ho napospas osudu by byla hloupost, uložil si ho do tlumoku a vykročil k čekajícímu draggovi.

Kriz musel chvíli přemlouvat, aby si za něj vylezla. Zdálo se, že Lutharon překonal svou dřívější nelibost vůči její osobě a sotva se zachvěl, když opatrně obemkla jeden z jeho ostnů, ale Kriz pochopitelně stále svírala nervozita.

„On nezapomněl, že ne?“ zeptala se, když se konečně uvelebila na Lutharonově hřbetě.

„Myslím, že zapomínat ani nedokážou,“ řekl Clay. „Ale uznávají, že existují naléhavější záležitosti. Držte se,“ dodal, když Lutharon prudce rozepjal křídla. „A jestli budete zvracet, tak prosím ne na mě.“

Následoval krátký rozběh a byli ve vzduchu. Lutharon několikrát mávl křídly a prales se pod nimi proměnil v ohromnou zelenou plochu, již narušovala jen zamlžená klínovitá masa hor. Clay se už dobře známým povznesením z letu rozesmál. Uvědomoval si, jak mu tento pocit chyběl, i když zapomněl, jak studené umí být ovzduší ve výšce pouhých několika stovek stop.

Lutharon naklonil křídla a zamířil na jih. Delší dobu plachtil a přitom dlouze a táhle křičel. Vydával jiný zvuk, než u něj Clay slýchal, výše posazený, než tomu bylo u jeho obvyklého ryku, a držel tón a hlasitost, aby měl jistotu, že se bude nést na míle daleko. Hory a prales pod nimi ubíhaly několik mil, než Clay něco spatřil – další okřídlený tvar uhánějící řídkou mlhou v nižší vrstvě. Lutharon opět spustil křik, úplně stejný jako ten první, a tentokrát se dočkal odpovědi. Druhý dragg jeho volání zopakoval a vystoupal do stejné letové výšky jako Lutharon. Byl to mladý samec, možná o třetinu menší než Lutharon. Otáčel krk, aby si prohlédl Claye s Kriz, ale nedával najevo žádné známky agresivity.

Lutharon se nahnul a začal opisovat velký kruh. Spolu s druhým samcem pokračovali v onom zvláštním volání. Další odpověď se ozvala zezadu, a když se Clay ohlédl přes rameno, uviděl, že k nim stoupají dva Černokožci, za nimiž se vzápětí objevili tři další. Během hodiny se obloha kolem nich zaplnila draggy, které Clay po dvacítce už přestal počítat, protože hejno se neustále rozrůstalo, a zanedlouho mu šla z jeho víření hlava kolem. A okolní křik byl něco úžasného. Obrovský sbor pozdravů a souhlasných odpovědí, jímž hučel vzduch na míle daleko.

Clay se vyklonil přes Lutharonův bok a pohlédl na hory v hloubce, z jejichž širokých vrcholů se zvedali další a další draggové. Všímal si také toho, že na volání nereagují všichni Černokožci. Někteří k obrovskému víru vzhlíželi ve zjevném rozrušení, ale neprojevovali sebemenší chuť se k němu připojit.

Tohle asi nejsou tví bratranci, co? pomyslel si a přejel dlaní po šupinatém místě na konci Lutharonova krku.

Tak to trvalo ještě víc než hodinu a nakonec se pohybovali ve stínu, poněvadž závratné množství křídel zcela zastínilo slunce. Lutharon naposledy zakřičel, déle a hlasitěji než doposud, a obrovské hejno Černokožců mu odpovědělo svým vlastním mohutným křikem, tak silným, že z něj Clayovi málem praskly bubínky. Lutharon vyrovnal let, zamával křídly, až se prales pod nimi slil do jedné velké šmouhy, a více než tisícovka Černokožců se za ním vydala jižním směrem.

* * *

Dlouhé pušky objevili při průchodu buší jižně od pralesa, kde se držely vysokých útesů lemujících tamější část jižního pobřeží Arradsie. Clay jejich polohu zjistil od Sigorala, s nímž vstoupil do transu bez užití Modré, když Korvantincovy myšlenky prozradily sílící, ale důrazně tlumené znepokojení z pohledu na záplavu Černokožců, jimiž se najednou hemžila celá obloha. Lutharon dosedl několik yardů od skupiny, která se stáhla do obranného chumlu ježícího se puškami. Kontraktorské zvyky se neodnaučují snadno.

Clay slezl z draggova hřbetu a šel pozdravit strýce. Dostalo se mu vřelého, ale poněkud nesoustředěného uvítání, protože Braddon nepřestával sledovat draggy, kteří jim dál kroužili nad hlavami nebo si už přitahovali křídla, aby dosedli na okolní útesy.

„Aby mě Prorok spral, Clayi, tys to vážně dokázal!“ zvolal Braddon, zatímco mu na pažbě pušky cukaly prsty.

„Radím ti, strýčku, abys po nich nestřílel. Probudit nepříjemný vzpomínky u týhle partičky by vážně nebyl dobrej nápad.“

Braddon přikývl, zavěsil si pušku na rameno – hlavní dolů, jak to měli střelci vždy ve zvyku – a pokynul ostatním, aby učinili totéž.

„Vypadá to, žes přivedl všechny Čerňáky v Arradsii,“ řekla Loriabeth, když Claye přišla obejmout.

„To ani náhodou.“ Clay pozvedl zrak k hejnu. „Jenom doufám, že to bude stačit.“

„Počítám, že tohle brzo zjistíme,“ opáčil Braddon. „Před třemi dny nás přeletěla strašná spousta Červeňáků. Schovali jsme se před nimi ve skulině v jednom útesu. Další den jsme zas zahlídli tolik Zeleňáků, že jsem jich v životě tolik neviděl. A všichni v jednom obrovským hejnu.“

„Kam měli namířeno?“ zeptal se Clay.

„Stejně jako ti Červeňáci, na jih.“

„Do Stockcombu.“ Přešel k okraji útesu a zastínil si oči, aby se zadíval ke vzdálenému okraji poloostrova, který ubíhal ke zmíněnému přístavu. Bělák, pomyslel si. Měl jsem tušit, že nepřestane čmuchat.

„Nasedněte si,“ řekl, otočil se a vykročil k Lutharonovi. „Musíme urazit pěkně velkou vzdálenost.“

„Kam?“ zeptal se Braddon.

„A na co máme nasednout?“ zeptala se Loriabeth.

„Do Stockcombu. Kam jinam?“ Clay si vyšplhal na Lutharonův hřbet a za ním si pospíšila Kriz, která ze sebe během letu z hor zjevně setřásla veškerou zdráhavost. Clay se zazubil na Loriabeth a ukázal na jednoho z draggů sedících na okraji útesu. „A na co jinýho?“

III

ČERVENÝ PŘÍLIV

Z DENÍKU SLEČNY LEWELLY

TYTHENCROFTOVÉ – SANORAH,

32. VORELLA 1600 (211. FIREMNÍHO ROKU)

Skutečnost, že si ona skličující, ošklivá, ale milosrdně krátká operace, jež zažehla revoluci, časem vysloužila označení „Bitva o barikádu“, sděluje mnohé o rozsahu následných bojů. Po davových útocích na banky sice docházelo k jistým nepokojům, ale ty utichly, jakmile vyšlo najevo, že protektorát je k ochraně svých klíčových institucí připravený použít smrtící sílu. Kovolodní vojenský sbor ovšem většinou zůstával v kasárnách, pravděpodobně kvůli nenadálému nárůstu počtu dezercí, které jej během jediného týdne připravily o více než polovinu vojáků. Ke sporadickým přestřelkám docházelo mezi četnictvem a těmi radikálnějšími protikorporátními živly, ale vzhledem k tomu, že radikálů nebylo mnoho, působily spíše jen jako drobná nepříjemnost. Tou zdaleka nejdůležitější událostí, k níž došlo v dozvucích toho, čemu se, k mému zděšení, občas říkalo také „Hrdinský odpor svobodné občanky Tythencroftové“, byl protestní odchod a následná stávka drtivé většiny korporátních zaměstnanců v Sanorahu.

V průběhu dvou dní se odmlčely a vyprázdnily všechny firemní kanceláře a továrny ve městě i v přilehlých oblastech a stávkující vytvořili delegace, které se vzápětí objevily v redakci Novin s žádostí o uznání a vedení. Mé dny se záhy proměnily v často velice úmornou kombinaci schůzek, proslovů, korespondence a dalších schůzek. Lidé čekající ve frontách za mými dveřmi tvořili vskutku pestrou směsici, neboť mezi nimi byli jak vojáci a námořníci, reprezentující to, o čem se začalo mluvit jako o „Svobodném protektorátu“, tak komunální a firemní úředníci, kteří najednou zjišťovali, že nad sebou nemají nikoho výše postaveného.

Po krátké sérii potyček navazující na Bitvu o barikádu začaly kolovat zvěsti v tom smyslu, že prozatímní Výbor de facto přestal fungovat a jeho čelní představitelé buď prchli na venkovská panství, nebo se začali skrývat ve svých městských domech. Pravdivost těchto tvrzení nakonec potvrdil jeden pěší sbor ze Svobodného protektorátu, jenž vtrhl na sanoražské ústředí Kovolodi a zjistil, že jeho horní patra jsou z větší části prázdná. Nejvyšší vedení největší korporátní organizace na světě podle všeho rezignovalo a sbalilo si svých pět švestek.

Právě v této fázi jsem si uvědomila, že můj nahodilý přístup k této věci postrádá praktičnost, a začala jsem jmenovat své zástupce, přičemž jsem ujišťovala kolegy Voliče, že všechna tato jmenování získají po zklidnění situace volební dobrozdání. Musím se přiznat, že jsem zakoušela téměř hmatatelný pocit nepatřičnosti, když jsem se věnovala budování čehosi, co je ve skutečnosti diktatura, čehosi, co někteří mohou dokonce nazvat dynastií vzhledem k faktu, že za absence jakékoli kvalifikovanější a důvěryhodnější osoby, která by se mohla takové role zhostit, jsem byla nucena jmenovat na pozici městského pokladníka svého vlastního otce.

Nejpalčivější záležitost se ukázala také tou nejsložitější, navzdory její prosté naléhavosti: město bylo třeba nasytit. Rozlehlé korporátní farmy z okolí Sanorahu přestaly během nepokojů zásobovat tržnice potravinami a i po jejich ukončení zemědělskou produkci zadržovaly. Poté co vyhnali své nadřízené, kteří jim přestali vyplácet mzdy, prohlásili se zemědělští dělníci za konfederaci nezávislých. Následně odsouhlasili, že v dodávkách potravin budou pokračovat pouze pod podmínkou, že jim budou vyplaceny všechny neuhrazené dluhy a budou ujištěni, že hrazeny budou i dluhy budoucí. Až po několikahodinovém přesvědčování se mi podařilo zklidnit horkokrevnější členy svého rodícího se kabinetu, kteří namítali, že farmy by měly být obsazeny příslušníky Svobodného protektorátu.

„Na farmách s mrtvými dělníky a zničenými budovami nebude nic růst,“ upozornila jsem je, neboť jsem se rozhodla pro poněkud smířlivější přístup. Hlavní překážkou byla skutečnost, že pokud na úsvitu nového věku ztratí na hodnotě korporátní měna, jak bude možné za cokoli platit? Náš nový pokladník naštěstí přišel s novátorským řešením v podobě likvidačních úpisů. V podstatě šlo o dlužní úpisy vydané Svobodnou sanoražskou republikou, které držiteli garantovaly přidělený podíl aktiv vyplývajících z nadcházející likvidace Kovolodního syndikátu a dalších organizací. Zatímco Kovoloď už nevlastnila žádný finanční majetek, v jejích skladech a továrnách se stále nacházely značné zásoby všemožného zboží. Ukazuje se, že majetek je to, zač ho považují ti, kdo mají úřední moc.

„Ale vždyť to jsou jen papíry,“ namítala jsem, když otec přišel s tímto opatřením. Prototyp úpisu, který mi ukázal, tvořil papírový obdélník s otiskem datovacího razítka a dvěma podpisy: tím mým nad tím jeho.

„Ale samozřejmě, Lewello,“ řekl mi s mírnou podrážděností. „Peníze nikdy nebyly ničím jiným.“

Navzdory mým pochybnostem se likvidační úpisy mezi obyvatelstvem překvapivě rychle uchytily, a to včetně čerstvě osamostatněných farmářů, kteří záhy obnovili dodávky potravin. Částečně jsem to připisovala přetrvávající náladě nejistoty. Zdání čehosi, co, jakkoli to bylo mlhavé, naznačovalo návrat k normálnosti, se ukazovalo mimořádně vítané.

Vedle místních problémů nás neustále znepokojovaly i události, k nimž docházelo jinde. Aliance práv voličů už dlouho využívala příznivě nakloněných Krvožehnaných a ti byli neocenitelní při poskytování těch nejaktuálnějších informací o vývoji v celém světě. Z mého hlediska byla nejdůležitější komunikace s arradsiánským přístavem Stockcombe, v neposlední řadě i kvůli události, s níž se ke mně dostala zpráva, již, jak jsem předpokládala, už nikdy neuslyším.

„Kapitán Corrick Hilemore,“ sdělil mi mladý Krvožehnaný během jedné z našich nepříliš pravidelných schůzek. Vypadal unaveně, neboť byl zodpovědný za udržování komunikace s mnoha lokacemi navzdory rychle se tenčícím zásobám produktu. „Říká, že vás zná. Myslím, že doufají, že ho usvědčíte ze lži, aby mu mohli zabavit loď.“

„Ale já ho opravdu znám,“ odvětila jsem a poprvé po mnoha dnech ucítila, že se mi na rtech objevuje upřímný úsměv. „A jakékoli pokusy o zabavení jeho lodi budou mimořádně neuvážené.“

34. VORELLA

Právě jsem ukončila velice náročnou schůzku s paní Torcreekovou. I když si nesmírně cením jejích postřehů a přehledu, poslední dobou mě její příkré vystupování a čím dál nerozumnější požadavky roztrpčují natolik, že bych se bez nich klidně obešla.

Tento druhý odstavec píšu několik minut po sepsání toho prvního a poté, co jsem si dopřála šálek zklidňujícího čaje. Paní Torcreeková je víc než jen moje přítelkyně, v mnoha ohledech je pro počáteční úspěch tohoto projektu stejně klíčová jako já. Bez ní, a bez podpory carvenportských uprchlíků, se Barikáda mohla docela dobře zhroutit a já jsem teď svůj deník mohla psát v ústraní protektorátní vězeňské cely. Takže paní Torcreekové budu i nadále vyjadřovat svou nejhlubší úctu a vděk a budu doufat, že naše přátelství i nadále vytrvá. Přesto nic nenadělám se skutečností, že jí nemohu dát, co chce.

„Protektorát má pořád lodě,“ připomněla mi. „A taky vojáky. A já mám spoustu lidí ochotných chopit se zbraně a připojit se k bojům.“

„Námořní síly Svobodného protektorátu jsou ve stavu značného chaosu,“ odpověděla jsem a do svého hlasu jsem se pokusila vdechnout tolik trpělivého soucitu, kolik jsem ho byla schopna. Věc jsme spolu už několikrát probíraly a neustálá opakování se mi protivila. „Dezerce Severní flotilu připravily o nejméně polovinu její síly,“ pokračovala jsem. „Přičemž její zbytek je rozesetý po Mandinoru, a kdoví kde jinde. Ne všechny oblasti jsou naší věci nakloněné a nejsou jí naklonění ani všichni důstojníci. Pokud jde o naše vojáky, vzhledem k tomu, že úspěch, z něhož jsme se těšili, do značné míry pramenil z neochoty řadových vojáků bojovat, nedělám si pražádné iluze, že teď budou ochotní plout na druhý konec oceánu, aby bojovali ve válce, kterou většina z nich považuje jen za jakousi rozmarnou fámu.“

„Přesvědčte je jinak,“ řekla Fredabel suše. „Jste příšerně přesvědčivá.“

„Žádné přesvědčování nedokáže překonat tvrdou realitu. Naše rodící se republika pořád visí na tenounkém vlásku. Stále považuji za zázrak, že jsme se zde vyhnuli otevřené občanské válce. Vyslat většinu našich vojenských sil na misi, z níž se pravděpodobně nikdo nevrátí, je neprozíravé tak, že to hraničí s pošetilostí, a já nic takového neudělám.“

Když jsem uviděla, jak se paní Torcreekové zajiskřilo v očích zlostí, uvědomila jsem si, že jsem promluvila ostřeji, než jsem měla v úmyslu. „Fredabel, já plně vnímám a chápu vaše obavy,“ navázala jsem ve snaze o poněkud mírnější tón. „A díky své nedávné komunikaci s kapitánem Hilemorem vím, jak zoufalá je ve Varestii situace. Říkám to jen s velkou bolestí, ale poloostrov je s největší pravděpodobností ztracený. Tato nestvůrná armáda zcela jistě zpustoší bývalou Korvantinskou říši a teprve poté upře pohled i k Mandinoru. Až k tomu dojde, budeme muset být připraveni se jí postavit, se všemi zbraněmi, které máme k dispozici.“

Dívala se na mě s výrazem, který mi způsoboval bolest: s pocitem hlubokého, skličujícího zklamání. „Dosáhli jste svého skvělého vítězství nad korporátním světem,“ řekla. „Teď ho nechcete riskovat. Pokud Bělokožec získá Varestii, nic ho nezastaví. Skutečný boj se odehrává tam.“

Zavřela jsem oči, ztěžka si oddechla a uvědomovala si, že naše přátelství je v ohrožení, ale břemeno povinnosti člověku někdy nedovolí propadnout sentimentu. Pochopila jsem, že moc dokáže vést k osamění. „Už jsem se rozhodla, paní Torcreeková,“ řekla jsem. „Děkuji, že jste přišla.“

35. VORELLA

Muž, který mě přišel dnes odpoledne navštívit, byl drobné postavy, měl úhledný a nevýrazný oblek, což platilo i pro jeho tvář. Nebyla nijak zvlášť pohledná ani nijak zvlášť ošklivá. Zkrátka a dobře, byl to typ muže, jakého byste snadno přehlédli. Brzo se ukázalo, že tato nenápadnost není náhodná.

Nevýrazný muž se zařadil mezi množství těch, kdo den co den přicházejí požádat o setkání se svobodnou občankou Tythencroftovou. Jediný aspekt, který na něm stál za pozornost, byla jeho ochota trpělivě čekat a na nic si nestěžovat. Před několika dny jsem přesídlila do nedávno uvolněného ústředí Kovolodi, neboť se mi zdálo poněkud zvrácené a kontraproduktivní vyhýbat se tomuto nanejvýš vhodnému působišti z důvodu protikorporátní předpojatosti. Budova měla i tu výhodu, že se v ní nacházela velká a nevytopená hala prostá jediného místa k sezení, což znamenalo, že s několikahodinovým čekáním, jež bylo třeba přetrpět, aby byli poctěni mou přítomností, souhlasili jen ti nejhouževnatější a nejvytrvalejší jedinci. Většinu lze navíc nasměrovat k mým zástupcům a různým níže postaveným úředníkům, ale některé tak snadno odbýt nelze. Nevýrazný muž nabídl recepčnímu vizitku, na níž bylo uvedeno jeho jméno, smyšlené, takže se ho ani nebudu obtěžovat zaznamenávat, a pracovní zařazení: Konzultant v oboru globálního exportu. Jako důvod pro žádost o slyšení uvedl „cenné informace související se situací ve Varestii“.

Nechala jsem si ho okamžitě předvést. Moje krátká, ale mimořádně důležitá komunikace s Corrickem mě přesvědčila o významu všech událostí odehrávajících se na opačném břehu Orethického oceánu a dychtila jsem získat všechny přesné informace, k nimž se bylo možné dobrat.

„Tahle armáda…“ řekla jsem, „znetvořených a zotročených lidí…“

„A draggů,“ doplnil se zdvořilým úsměvem nevýrazný muž.

„A draggů. Tato armáda nyní tedy postupuje přímo na poloostrov?“

„Tak tomu sám rozumím. Odhaduje se, že pokud se nesetkají s významnějším odporem, Varestii dobudou nejpozději za dva měsíce. Poté očekáváme, že udeří na sever už přímo na Korvantinskou říši, nebo je to dnes už republika? Dost složitě se to sleduje, nezdá se vám?“

„Nám?“ zeptala jsem se. „Vaše společnost se jeví dobře informovaná, pane.“

Nevýrazný muž zůstal chvilku zticha a poté pronesl jen dvě slova: „Mimořádné operace.“

Mou první reakcí bylo sáhnout po zvonku na pracovním stole a přivolat dva protektorátní vojáky, již stáli na stráži za dveřmi. U člověka, který voličské kauze zasvětil tolik let, tato dvě slova musejí vyvolat znepokojení.

„Žádný Kovolodní protektorát už neexistuje,“ poznamenala jsem a v duchu si přikázala, aby mi nepřeskakoval hlas. „A v důsledku toho neexistuje ani žádný Útvar mimořádných operací.“

Nevýrazný muž odpověděl krátkým smíchem, ale jinak nic neřekl a dál klidně seděl a trpělivě očekával má další slova.

„Co chcete?“ zeptala jsem se a tento přímý směr si vybrala, neboť jsem najednou neměla náladu na nějaké neprůhledné mlžení.

Než nevýrazný muž odpověděl, rozhlédl se po místnosti. „Chceme dovnitř. Venku je zima.“

„Očekáváte, že pro vaši odpornou organizaci najdu v naší vládě místo? Myslím, že jste špatně pochopil povahu toho, co tady vytváříme.“

„Právě naopak, my jí rozumíme velmi dobře. Moc, slečno Tythencroftová. Vy se dostáváte k moci, a abyste byla úspěšná, potřebujete nás.“ Rukou si zajel pod podšívku saka, a když ji opět vytáhl, držel v ní list papíru, který rozložil a položil přede mě na stůl. Všimla jsem si, že je na něm nějaký nákres, třebaže dlouhé válcovité zařízení, které zobrazoval, mi nebylo ani trochu povědomé.

„Toto,“ řekl nevýrazný muž, „je schéma zbraně neslýchané ničivé síly a přesnosti. V této době se vyrábí na jednom odlehlém místě na Varestijském poloostrově, údajně jako obranný prvek proti dobyvatelům ze severu. Pokud by se tento prvek osvědčil, výhradní práva na něj a použití této zbraně poté připadnou tomu, kdo bude v oné oblasti vládnout. Pokud se nemýlím ve vaší povaze, předpokládám, že si plně uvědomujete význam tohoto zpravodajského sdělení.“

Opřela jsem se na židli a nedávala na sobě nic znát. „Na poloostrově máte Krvožehnaného agenta,“ řekla jsem, „a podle všeho se nachází přímo na místě, kde se tato zbraň vyrábí.“

Nevýrazný muž mi opětoval pohled a nic neříkal, dokud nezačalo být jasné, že já sama se nic říkat nechystám, načež pronesl: „V řadách těch, kdo se shromáždili k obraně Varestie, jsou určité… příznivě nakloněné prvky. Některé hoří touhou využít z osobních důvodů starých kontaktů.“

„Z osobních důvodů?“

„My nejsme jediní bývalí zaměstnanci Kovolodi, kteří si touží najít místo ve vašem novém světě.“

Opět jsem se podívala na nákres. Už dlouho jsem doufala, že pokud nastane den, kdy Aliance práv voličů získá dostatečnou moc, aby provedla změnu ve světě, budeme usilovat o něco lepšího, než je hamižnost a nekonečné konflikty Korporátního věku. Na druhou stranu si nikdo z nás nepředstavoval, že ke kolapsu starého světa dojde tak dokonale a tak rychle. Dny strávené ve funkci nezvolené vůdkyně této rodící se vlády ve mně zanechaly jen pramálo iluzí o realitě držby moci, obzvláště za situace, kdy jsem jí sama disponovala jen velmi křehce.

„Dá se toto zařízení duplikovat?“ zeptala jsem se.

„Dá,“ ujistil mne muž. „Pokud se poskytne příslušná pracovní síla a zdroje. Musím nicméně upozornit, že toto zařízení je plodem velice výjimečné a nezvyklé mysli. Kdoví s čím může taková mysl vyrukovat v budoucnu?“

Mohla jsem ho samozřejmě odmítnout. Mohla jsem cinknout na svůj zvonek a nechat ho vyhodit, nebo dokonce zabít, protože ve Svobodném protektorátu se najdou mnozí, kdo jsou bez váhání ochotni takové úkoly plnit. Ale neudělala jsem to. Naopak jsem sepjala ruce, na rty si přivolala pohotový a věcný úsměv a pronesla: „Předpokládám, že mi můžete navrhnout nějaký postup.“

KAPITOLA XXXV

HILEMORE

Plukovnice Kulvetchová přišla pozdě a podél vnějšího cimbuří připochodovala v doprovodu úplného oddílu příslušníků Jihomořského námořnictva. Hilemore předpokládal, že za jejím zpožděním stojí pečlivé sledování hradby, aby nabyla jistoty, že povstalci z řad Voličů na ni nepřipravili žádnou past. Voličský výbor zastupovali Coll a Jillett spolu se šesti bojovníky patřícími mezi Dobrovolné obránce z Prádelní ulice. Hilemore jednání uspořádal na mostě klenoucím se přes řeku, která protékala hradbou a řítila se do města ve vodopádu. Považoval ji za úžasné stavební dílo, elegantní kamenný oblouk dlouhý přibližně třicet yardů, na obou koncích s obrannou věží, jež byly mezi všemi stockcombskými vnějšími ochrannými prvky jedinečné tím, že nikdy nepřestaly být užívány. Ačkoli v současnosti byly poněkud poďobané a popraskané v důsledku neblahého faktu, že obě znepřátelená uskupení, která je obsadila, po sobě po celou dobu krize nepřestávala střílet. Coll vysvětloval, že za onen jinak utěšený vzhled obou věží město vděčí touze korporátního režimu mít hlavní přístupový bod mezi oběma polovinami města pod bedlivým dohledem.

„Za cestu z východu na západ jste museli zaplatit mýtné v hodnotě tří papírů. A hlídky vždycky dělaly všechno pro to, aby se jim tady nemotala lůza.“

Kulvetchová svému doprovodu naznačila, že má zůstat na začátku mostu, a dál pokračovala sama. Vystoupala k vrcholu klenutého oblouku a zastavila ve vzdálenosti několika stop od čekající skupinky. Collovi a Jillett věnovala letmý pohled sršící nenávistí, poté zrak upřela na Hilemora a se strnulým výrazem ve tváři a strohým hlasem se ho zeptala: „O co jde?“

„Toho dragga jste předpokládám viděli…“ řekl.

„Ano.“

„Tak potom také předpokládám, že víte, co to věští.“

„Vím, že to znamená, že na tomhle kontinentu ještě žijí Červenokožci. Mimoto nevím nic.“

Jillett si znechuceně odfrkla, ale když ji Hilemore zpražil pohledem, umlkla. Přesvědčit Voliče, aby souhlasili se setkáním, nebylo vůbec snadné, ale ti už přinejmenším plně uznávali nebezpečí, jež hrozilo jejich městu. Hilemore věděl, že Kulvetchová se bude ještě více zdráhat zbavit své nenávisti a pomstychtivosti.

„Mám věrohodné informace,“ řekl Hilemore a obrátil se k mladé plukovnici, „že k tomuto městu postupuje velký voj Zelených a Červených draggů. Odhadujeme, že se sem dostanou za necelé dva dny.“

Kulvetchové se podařilo omezit svou reakci na několik rychlých mrknutí, ale Hilemore si všiml, jak se jí nad naškrobeným límcem blůzy mírně stáhlo hrdlo. „Co je to za věrohodné informace?“ zeptala se. „Nebo mám snad věřit slovu korporátního důstojníka, který ochotně pošlape svou čest, aby se dal dohromady s těmihle vražednými fanatiky?“

„Vrah byl tady tvůj otec,“ odsekl Coll. „Kdes byla v lomansdek, když bičoval a zabíjel nevinný lidi? Doma a hrála sis s panenkama?“

„Tak dost!“ štěkl Hilemore, když spatřil, jak tvář plukovnice Kulvetchové brunátní zlostí a ruka se jí šine ke krátké ruční zbrani, kterou nosila u pasu. „Já se s nikým dohromady nedával,“ řekl jí. „Přicházím sem, abychom dospěli k nějakému společnému řešení, protože bez něj jsme všichni dost možná odsouzeni k záhubě.“

Odmlčel se, zvažoval svá další slova a došel k závěru, že tajnůstkářstvím už nic nezíská. „Pokud jde o zdroj mých informací, Krvožehnaný na mé lodi je v transovém spojení s jednou kontraktorskou skupinou ve Vnitrozemí. Ptali jste se, proč jsme sem přijeli, takže tím důvodem jsou právě tihle lidé. Jejich mise má zásadní důležitost a já je musím vyzvednout.“

„Takže po nás chcete,“ řekl Coll, „abysme s draggy bojovali tak dlouho, dokud se sem tihle lidi nedostanou.“

„Abych je vyzvedl, na to nemusím zůstávat tady,“ odpověděl Hilemore, jakmile opět dospěl k závěru, že s poctivostí nejdál dojde. „Ale potřebuji lodě z tohoto přístavu. Většina je už ochotná odplout do Varestie, kde se odehrává boj mnohem většího významu, než je váš místní spor.“

„Jakou můžu dostat záruku, že něco z toho je pravda?“ zajímalo Kulvetchovou.

„Počkej si dva dny a zjistíš to, ty krávo blbá,“ poradila jí Jillett s nevzrušeným úsměvem.

Kulvetchová se zlehka zarděla potlačovanou zuřivostí a svou další otázku adresovala Hilemorovi. „Navrhujete, abychom evakuovali město?“

Zavrtěl hlavou. „Lodí tady není dost na to, aby uvezly víc než čtvrtinu vašeho obyvatelstva. Zpochybnila jste mou čest, ale právě má čest mě tady drží, i když bych vás klidně mohl ponechat napospas osudu. Vymyslel jsem plán, díky němuž možná zajistíme přežití tohoto města, ale abyste přežili, budete muset bojovat, a to bok po boku. Jestli to nezvládnete, řekněte mi to rovnou a my hned odplujeme.“

Kulvetchová a oba Voliči na sebe v následném dlouhém tichu intenzivně civěli. Hilemore cítil, jako by se vzduch mezi nimi nějakým způsobem prohřál jejich vzájemnou nevraživostí. V duchu se už začal ptát, zda celé jeho snažení nebylo jen jeden velký omyl, když se ozval Coll a svá slova věnoval přímo plukovnici Kulvetchové. „Bude to příměří. Nic jinýho. My nic neodpustíme ani nezapomeneme. Až bude po všem, zúčtujeme spolu.“

„Toho dne se už nemůžu dočkat,“ odpověděla Kulvetchová a obrátila se opět k Hilemorovi. „Váš plán, kapitáne?“

* * *

Nelíbil se jim, což ani neočekával, ale přinejmenším souhlasili, že ho předloží obyvatelům ve své polovině města. Hilemore pak po zbytek dne dohlížel na přerozdělování posádek a paliva v rámci svého nového loďstva a celou dobu očekával, že mu obě strany vmetou své nekompromisní ne. Takové obavy však toho odpoledne rázně rozptýlil další přílet Červenokožce.

Tentokrát letěl níž a sklouzl na úroveň, které střelci po celém rozděleném městě a na lodích už nedokázali odolat. V tu ránu ho vystavili zběsilé palbě. Červenokožec se na obloze nad přístavem mrštně kroutil a otáčel a sprška kulek kolem něj prosvištěla, aniž ho jediná z nich zasáhla. V jekotu, který Červenokožec spustil těsně před odletem na sever, kam ho pronásledovala další marná salva střel, Hilemore zaznamenal, možná jen zdánlivě, jakýsi výsměšný tón. Navzdory vyplýtvané munici měla draggova návštěva blahodárný účinek v tom smyslu, že na obou stranách vodopádu pročistila mysli a Hilemore od obou táborů získal ještě před soumrakem souhlas se svým plánem.

Prostřednictvím transu se Zenidou Clay potvrdil, že Zelenokožci se podle všeho drží na západním břehu řeky. O Zelenokožcích se vědělo, že jsou dobří plavci, ale v těchto zeměpisných šířkách řeka proudila příliš rychle i na ně, což znamenalo, že jejich útok připadne právě na onu stranu města. Zdálo se, že plukovnice Kulvetchová se těší téměř absolutní vládě nad západní stranou, protože převážná většina obyvatelstva se poslušně vydala na spořádaný přesun na druhou stranu vodopádu. Řada z nich přešla most, ale hlavní část převezly lodi v přístavu.

Na plukovniččino naléhání byla pro potřeby nových obyvatel vyklizena celá jedna čtvrť na východní straně. Civilisty předcházel početný kontingent příslušníků námořní pěchoty, kteří kolem přidělených ulic vytvořili kordon. Proti takovému postupu byly samozřejmě vznášeny námitky, neboť jen málokdo ze západní strany se těšil, až se ubytuje v tom, co jeden jednatel středního věku označil za „brlohy nezaměstnaných“. Ale všechno halila převážně atmosféra obav nežli vzdoru. Přinejmenším prozatím byli obyvatelé Stockcombu ochotni zapomenout na svou trpkou malichernou válku ve prospěch prostého přežití.

Kompletní evakuace ze západní strany trvala více než třicet hodin a vzepřelo se jí pouze několik staromilců, kteří vehementně odmítali opustit své domovy. Většinou to byli bývalí vysoce postavení příslušníci řídící třídy, kteří přežili první vlnu střetů, ale v následujících dnech se ocitli na vedlejší koleji, neboť jejich dovednosti a předchozí pravomoci najednou neměly žádný smysl a váhu. Plukovnice Kulvetchová projevila nebývalý útlocit, když neměla to srdce vynutit si od těchto bezmocných kapacit ani náznak poslušnosti. Hilemore, kterému celá tato záležitost připadala jen jako rušivá nepříjemnost, nijak nenaléhal, když plukovnice odmítla jeho nabídku nahnat všechny tyto svéhlavé staré páprdy do člunů pod pohrůžkou střelnou zbraní.

Jakmile byl přesun u konce, Hilemore nechal lodi napříč přístavem seřadit do obranného šiku tak, aby na stranu očekávaného útoku byly natočeny pravoboky, jimž se hrazení a palubní nástavby jen ježily všemi děly, puškami a harpunami, které mělo loďstvo k dispozici. Nikoho nijak zvlášť nepřekvapilo, když se ukázalo, že nejbohatší výzbroj mají dalcijská plavidla, protože ti, kdo se věnovali obchodní plavbě, si odedávna pěstovali i pirátský koníček. Steelfine hlásil, že v celkovém úhrnu disponují sedmnácti děly a třemi sty puškami, k nimž bylo třeba přičíst harpuny na Modrolovcích. Bylo to sice méně než kombinovaná palebná síla jediné protektorátní flotily, ale muselo jim to vystačit.

Větší naděje Hilemore vkládal do min, kterými osadili přístavní vody. Hodnota těchto zařízení se jasně projevila v jižních ledových polích a všem těm, kdo přežili ona příkoří, teď musel děkovat za rychlost, s níž je nyní byli schopni vyrábět. Kromě toho do ulic západní části nastražili celou řadu odporných překvapení. Hilemore věděl, že mezi Zelenokožci si vyberou velkou daň, ale Červenokožci byli něco jiného.

Kulvetchovou a Voliče přiměl, aby všechny ozbrojence, kterým veleli, rozmístili na střechy východní části. Mezi Voliči bylo několik kontraktorů se zkušenostmi se zabíjením draggů, ale většině obránců města bylo řečeno, aby mířili spíš na křídla, než aby plýtvali municí při marných snahách trefit dragga do hlavy. Na různých místech na ulicích byly rozmístěny četné hasičské oddíly, vyzbrojené vědry a hadicemi. Hilemorův odhad schopností místních obyvatel ubránit město před blížícím se útokem vycházel ze skutečnosti, že hasiči ozbrojené obránce převyšovali v poměru dva ku jedné.

Čas, připomněl si cestou na vrchol klenutého mostu. V rychle se snášející tmě upíral pohled na severní obzor za řekou, ozářenou měsíčním svitem. Musíme jen získat nějaký čas.

Velení Mimořádné se rozhodl přenechat Steelfinovi, aby mohl zaujmout pozici na východní mostní věži. V Ostrovanovy velitelské schopnosti během vojenského střetu měl plnou důvěru, a navíc plán po spuštění dohodnutých postupů neskýtal takřka žádný prostor pro improvizaci. V závislosti na výsledku operace ho čekalo pouze jedno rozhodování. Matky s dětmi se ukrývaly ve sklepích v těsné blízkosti přístavu, kde byly připraveny k rychlé evakuaci na lodi, pokud by se nadcházející bitva zvrhla v pohromu. S tím by souviselo vyzdvižení přístavních vrat za jednoměsíčné noci, což by znamenalo, že ztratí dolní část města spolu s mnoha jejími obyvateli, ale toto řešení se mu stále jevilo přijatelnější než druhá možnost.

Hilemore požádal pouze o jednoho dobrovolníka, který by ho byl ochotný doprovázet, a ihned se přihlásil poručík Talmant. Hilemorovou prvotní reakcí bylo ho odbýt tím, že právě on patří na loď, protože formálně vzato zastává třetí nejvyšší velitelskou pozici, ale když pohlédl na mladíkův odhodlaný a téměř naléhavý výraz, zamítavá slova mu odumřela na rtech. Ten kluk si vydobyl právo stanout tam, kde si dnes večer usmyslí, pomyslel si, poplácal poručíka po rameni a nakázal mu, aby si připravil pušku.

Kromě Talmanta ho doprovázeli ještě Dobrovolní obránci z Prádelní ulice, kteří dostali od Colla pokyn „udržet toho korporátního parchanta naživu“. Hilemorovi za daných okolností připadali jako podivně veselá partička. S prohlubující se nocí se čím dál víc shlukovali kolem koše s plápolajícím ohněm a vzájemně se častovali mnoha škodolibými posměšky, aniž se jedinkrát zmínili o bezprostředně hrozícím nebezpečí. Hilemore však v jejich lehkomyslném vtipkování vycítil jistou nucenost a pochopil, že pro ně představuje útočiště před strachem, takže ho nijak nepohoršovalo.

Jednotka se na Hilemorovo naléhání nakonec rozrostla ještě o jednu novou členku, které bylo poskytnuto tolik produktu, kolik ho podle jeho odhadů mohli postrádat. Jillett vůči návrhu jednat pod jeho velením protestovala a proslovem, který sice kypěl rozhořčením, ale Hilemorovým uším nezněl příliš přesvědčivě, vyjádřila touhu setrvat po boku svých voličských druhů. Když stála mezi Voliči, v jejích očích viděl téměř hmatatelný strach. Coby jediná Krvožehnaná v řadách Voličů byla dosud při střetech chráněna a až teď v noci měla poprvé zjistit, jak chutná opravdový boj. Hilemore ji sice napřed chtěl poslat na Mimořádnou coby pojistku pro případ, že by lodi byly nuceny rychle zvednout kotvy, ale věděl, že Coll a zbytek výboru by něco takového nikdy nestrpěli.

Čekání před začátkem bitvy obvykle představovalo těžký nápor na nervy a minuty se vždy vlekly nepřirozeně pomalu, takže Hilemore nyní paradoxně pocítil vděčnost, když se draggové rozhodli, že je nebudou nechávat dál čekat. „Pane,“ řekl Talmant, podal mu dalekohled a ukázal na sever. Hilemore je zakrátko našel. Spatřil, jak se v mihotavém světle Nelfie na západním břehu řeky blyští mohutná masa Zelenokožců. Nijak zběsile se nehnali, pohybovali se spíše stabilním táhlým klusem, patrně proto, aby ušetřili síly na blížící se útok. Hilemore potlačil nával zděšení, neboť si uvědomil, že takový postup neznačí nic jiného než to, že za tímto druhem výpadu stojí nějaká racionální inteligence.

„Mohli bychom prostě odjet,“ řekla Zenida, než se s nimi před hodinou rozloučil. „Tahle banda se chce stejně vzájemně pozabíjet. Co jim dlužíme?“

„Jsou tady děti,“ odpověděl. „A další, kdo se v této krvavé frašce nijak neangažovali. Já je prostě nemohu opustit.“

Dál na něj nenaléhala, jen s unaveným úsměvem zavrtěla hlavou a řekla: „Z vás by byl mizerný pirát.“

„Vyšlete signál,“ poručil Hilemore. K obloze zvedl dalekohled a zjistil, že ji tvoří hvězdami ozářená, částečně zamračená plocha prostá jediného dragga. Někde tam nahoře jsou, věděl. Pravděpodobně příliš vysoko, aby je odsud bylo vidět.

Noc pročíslo duté třesknutí vybuchující rakety, kterou dal Talmant lodím a celému městu na vědomí, že byl spatřen nepřítel. Na hlášení z lodí zareagoval předem připravený sbor sirén a parních píšťal, jenž měl vzbudit všechny klimbající obránce na střechách. Hilemore dalekohled o něco snížil, aby posoudil, jak a kudy se Zelenokožci přibližují. Ti se drželi těsně u okraje řeky. Draggové vpředu stále zrychlovali a s otevřenými chřtány krvelačně křičeli. Řev s blížící se masou sílil a kombinace vřískotu a skřehotání vytvářela cosi, co připomínalo rodící se vrčení nějakého hladového monstra.

„Tak to mě poser,“ povzdechl si jeden z Dobrovolných obránců, který pak zaklel, když ho jeden z jeho kolegů plácl, aby byl zticha.

Hilemore Zelenokožce v čele sledoval, dokud nedospěli k úpatí hradby na opačné straně řeky. Ve skákajícím a vrčícím proudu se potom přes pobořenou stavbu přelili. Někteří vtrhli přímo do města, jiní se naopak vyšplhali na cimbuří a uháněli k mostu.

Hilemore rázně zacvakl dalekohled, podal ho Talmantovi a uměřeným krokem sešel z věže. Přesunul se k bedně uložené v místě, kde se most napojoval na východní hradbu. Jeden z Dobrovolníků štěkl nějaký rozkaz a ostatní se vedle něj sešikovali do dvou řad, přičemž lidé v té první poklekli a namířili pušky a karabiny.

„Šetřete municí,“ poradil jim Hilemore, otočil se k zamykacímu mechanismu na bedně a zvedl rukojeť. Vrchní strojník Bozware všechno před několika hodinami sám pečlivě přichystal, protože Hilemore se zdráhal svěřit tento úkol komukoli jinému. „Jakmile se zámek uvolní, postrčte ji dopředu,“ vysvětlil mu Bozware. „Je tam vteřinová prodleva, takže si stihnete přiložit ruce k uším.“

Hilemore teď Dobrovolníkům řekl, aby přesně toto udělali, ale dočkal se od nich pouze nechápavých pohledů, takže pokrčil rameny a opět upřel pozornost na most. První Zelenokožec na jeho vrchol vyběhl téměř vzápětí a ve chřtánu mu už rozkvétaly plameny. Všichni Dobrovolníci vystřelili jako jeden muž, most zasypali kulkami, několikrát zasáhli i draggovy přední nohy a plece, ale jeho výpad nezastavili. Jakmile si Hilemore za ním všiml dalších dvou dravců, usoudil, že není rozumné dál vyčkávat, zmáčkl rukojeť na rozbušce a hned si přitiskl dlaně k uším.

Exploze byla natolik silná, že i s Dobrovolníky skončil jak široký tak dlouhý na zemi. Rychle se rozmrkal v oblaku prachu, který se kolem okamžitě zvedl, a schoulil se a uhýbal před padající kaskádou různorodých trosek. Zavrtěl hlavou, aby se zbavil zvonění v uších, promnul si oči a mával rukou, aby rozehnal kouř. Jen co ho trochu rozptýlil, odměnou mu byl pohled na asi tucet Zelenokožců řítících se do prázdnoty v místech, kde se ještě před chvílí klenul hlavní oblouk mostu. S vřískotem popadali do rychlého proudu, který je okamžitě strhl přes hranu vodopádu. Útok Zelenokožců měl takovou razanci a setrvačnost, že se draggové, k velkému pobavení Dobrovolníků, přes okraj řítili ještě několik dalších minut.

„A máte to, vy šupinatí šmejdi!“ zaječela jedna dívka s protáhlou tváří přes předěl do míst, kde se na mostním pahýlu za vzteklého ryčení a prskání plamenů zmateně hemžil obrovský zástup Zelenokožců. „Teď se nás pokuste sežrat!“

Od rozzuřených Zelenokožců Hilemore přesunul pohled k ulicím pod hradbou na západní straně a uviděl, že jsou ucpané přívalem přibíhajících draggů. První nástražná bomba explodovala o několik vteřin později a výbuch zničil fontánu na jednom z palácových náměstí ve správní čtvrti. Hilemore uviděl, jak se mezi plameny a troskami k zemi kácí nejméně deset dalších Zelenokožců. Zbylé miny vybuchly v rychlém sledu, každá exploze jakoby větší než ta předešlá.

Zelenokožci se i navzdory tomuto masakru dál neohroženě hnali k přístavu. Největší počet nástražných výbušnin byl rozmístěný právě v něm a v jeho těsné blízkosti. Byly připoutané k molům a hrázím v očekávání, že k nim to bude Zelenokožce nejvíce táhnout, a ukázalo se, že tomu tak doopravdy je. Pak se zdálo, jako by celé nábřeží v jednom okamžiku vybuchlo v hradbě plamenů. Z mnohých rezidencí zůstaly po sérii explozí hromady sutin, z nichž vyšlehlo několik divokých požárů.

Hilemore zavolal na Talmanta, aby mu hodil dalekohled, a hned ho namířil k nábřeží, odkud se zvedala mračna dýmu a stále vyšší plameny. Na kratičkou chvíli se oddal myšlence, že Zelenokožce definitivně zastavili, možná je dokonce všechny zabili, ale po letmém pohledu na čtvrti sousedící s přístavním peklem uviděl, že ulice zahlcují další a další draggové. Aniž by je požáry jakkoli odrazovaly, prohnali se do přístavních vod, rozbouřili je do běla mnoha vzájemně se překrývajícími vlnami a neohroženě začali plavat k západní straně přístavu.

Hilemora ohromila disciplinovanost námořníků z obchodních lodí, kteří přesně podle instrukcí zadržovali střelbu a čekali na okamžik, kdy Mimořádná začne pálit ze svých bočních zbraní. První nálož vybuchla ve chvíli, kdy Zelenokožci byli asi ve třetině přístavu, a spolu s několika roztrhanými draggy vyrazila k obloze šedesát stop vysoký gejzír. Zbytek náloží explodoval v rychlém sledu a s podobně ničivými následky. Chvilku se zdálo, jako by v přístavu vřela voda. Taková do něj byla během několika vteřin uvolněna energie. Voda zalévala východní hráze jako vlny na rozbouřeném moři a v přívalu se mocně rozhoupala celá řada lodí.

„Dostali jsme všechny ty hajzly, šéfe?“ zeptal se jeden z Dobrovolníků, onen hbitý mladík, který projevoval takový zájem o Hilemorovy medaile.

„Pro vás jsem kapitán,“ opravil ho Hilemore při pohledu na to, jak se vytlačená voda v maličké smršti vrací zpátky do přístavu. „A silně o tom pochybuji.“

Hned vzápětí vyrazil Zelenokožec sotva deset yardů od trupu jednoho Modrolovce a přimkl se k řetězu přední kotvy. Podařilo se mu vyšplhat do poloviny přídě, než ho posádka srazila zpátky do vody palbou z pušek. Následovaly dávky z malých ručních zbraní, které se na Zelenokožce namířily, když jeden po druhém proráželi hladinu, čímž Hilemorovi připomínali obrovské hejno lososů prodírajících se proti proudu řeky. Většinu z nich výstřely srazily ze vzduchu, ale některým se podařilo přichytit na hrazeních, odkud začínali dštít plameny na paluby, a než byli zastřeleni, stihli sežehnout několik lodníků. Hilemore četné bílé záblesky v blízkosti Mimořádné sledoval se značným zděšením a poznal, že mysl řídící útok draggů pochopila, odkud hrozí největší nebezpečí, a podle toho přeskupila síly.

Mimořádná se naštěstí pod Steelfinovým velením ukázala hodna svého jména a s náporem si poradila. Děla seřazená podél hrazení na pravoboku nepřestávala pálit dávky kartáčů a Zelenokožce neustále vyskakující před jejich mířidla většinou rozstřelovala na kusy. Hrstku draggů, které se po trupu přece jen povedlo vyšplhat nahoru, pohotově skosili zkušení střelci rozestavení na palubních nástavbách.

Poté co burácení děl Mimořádné ostatní lodi pochopily jako signál, spustily svou vlastní palbu těžkou municí. Na Hilemorovo naléhání byla všechna tato plavidla vyzbrojena kartáčovými střelami nebo, jak tomu bylo v mnoha případech, hromádkami jakéhokoli tvrdého kovu, který byl zrovna po ruce. Přístav bičovaly smrtící kovové spršky, jež zabíjely Zelenokožce, stále se pokoušející připlavat ze západní strany, a zasahovaly i mnoho těch, kteří vyskakovali nad hladinu.

Děla utichla a Hilemore věděl, že lodi se dostávají do největšího nebezpečí, protože dělostřelci začali horečně nabíjet. Břímě odrážení Zelenokožců nyní spočívalo na střelcích s puškami v rukou a posádkách obchodních lodí vyzbrojených pouze ručními zbraněmi. Z boků lodí se ozýval třeskot pušek a karabin, když lodníci přibíhali k hrazení a pálili po Zelenokožcích pod sebou. Zdálo se, že draggové zanechali pokusů k zábradlí vyskakovat a po trupech lodí začínali šplhat s pomocí svých ocelově tvrdých drápů. Několik lodí se pod vahou tolika dravčích těl už nebezpečně naklánělo. Hilemore udržel za zuby zaklení při pohledu na draggy rojící se přes hrazení malého poštovního parníku. Potenciálně katastrofální ztrátu odvrátila další loď v řadě, nákladní plavidlo pod velením dalcijské kapitánky, které na svého souseda namířilo čerstvě nabité dělo a zasypalo ho kartáči. Parník zbavený dotěrných draggů se sice narovnal, ale na jeho palubě už nebyl ani živáček, člověk ani dragg.

Jakmile opět spustil dělovou palbu i zbytek flotily, nad Zelenokožci jako by se zavřelo moře a ti, kteří se ještě pokoušeli zlézt lodní trupy, urychleně vklouzli zpátky do vody. Hilemore viděl, jak se na hladině pohupuje mnoho mrtvých draggů, a bylo mu jasné, že za denního světla bude mít celý přístav sytě karmínový odstín. Voda bude nejspíš i pálit na dotek, pomyslel si a napadla ho ironicky zábavná myšlenka, že za současného nedostatku produktu pro místní najednou bezděčně vytvořili obrovský rezervoár bohatství.

„Pane kapitáne,“ zavolal Talmant z věže. Když k němu Hilemore vzhlédl, uviděl, že ukazuje k východnímu okraji kráteru. „Je tam nějaké pozdvižení.“

Hilemore daným směrem zvedl dalekohled a znepokojeně zamrkal, když okulár zastřely jasné plameny. Když se podíval ještě jednou, měl před sebou Červenokožce slézajícího z pobořené hradby. Dragg se vrhl kupředu a přistál na nedaleké střeše uprostřed skupiny obránců města. Několikrát cvakl čelistmi a švihl ocasem a lidi během chvilky rozsekal na kusy. Scénu opět zalily plameny, Hilemore sklonil dalekohled a uviděl, jak z hradby do města sešplhávají desítky tmavých těl. Jakmile se dostaly k vnější zástavbě, z každého hrdla vyšlehl oheň.

Vždyť měli útočit ze vzduchu, blesklo mu hlavou a žaludek se mu sevřel zoufalstvím prostoupeným výčitkami, jež vyvolalo neotřesitelné vědomí, že ho někdo přetaktizoval. Ti Zelenokožci měli jen odvést pozornost.

„Pane Talmante!“ zavolal na věž. „Spojte se s Mimořádnou a řekněte panu Steelfinovi, aby děla nabil běžnými granáty a palbu soustředil na východní okraj kráteru. Vzkažte i na další lodě, aby učinily totéž.“

„Rozkaz, pane!“ Talmant ostře zasalutoval, rychle seskákal ze schodů věže a rozběhl se po cimbuří.

Hilemore vytáhl pistoli a rozhlížel se po Dobrovolnících z Prádelní ulice, dokud neupřel pohled na Jillett. „Myslím, slečno,“ řekl, „že je nejvyšší čas, abyste vypila trochu produktu.“

KAPITOLA XXXVI

LIZANNE

Něco jako spravedlivý souboj neexistuje, řekl Lizanne před lety jeden z jejích učitelů. Je jen souboj, který vyhrajete, a souboj, který prohrajete.

Vzhledem k tomu, že nevyužil příležitosti, aby ji v transu spoutal nebo zmrzačil, pan Lockbar – Lizanne předpokládala, že z důvodu profesionální hrdosti – zjevně usoudil, že stojí o spravedlivý souboj. Tím se však dopustil velkého omylu.

Lizanne se před jeho nožem sklonila a uhnula, ale i tak ucítila, jak jí ostří škráblo do ucha. Zaťala prsty levé ruky, aby co nejvíce připomínaly hrot kopí, a zabodla mu je do zápěstí dříve, než stačil odtáhnout ruku. Podařilo se jí zasáhnout nerv tak, aby uvolnil sevření a musel upustit nůž. Chvilkové rozptýlení mohla využít k odskoku, možná dokonce k přeběhnutí k oknu, ale tyto úvahy v ní rozptýlil pohled na Makaria, zhrouceného nad zakrvácenými klávesami mechanického piana. Proto se naopak přitiskla k Lockbarovi, nohama ho sevřela kolem pasu a jednou rukou ho chytila kolem krku v podivné parodii vášnivého milostného objetí. Panu Lockbarovi však žádnou lásku nabízet nehodlala.

Ten se pokusil zdusit výkřik, když odtáhla volnou ruku a vrazila mu do oka palec. Co nejhlouběji ho zarývala a současně s tím se mu zakusovala do nosu. S energií teriéra zatínala čelisti a škubala, až jí ústa začala zalévat krev, a přitom dál tlačila palcem do oka. V šíleném valčíku se pohybovali po celé místnosti, až se Lockbarovi nakonec z hrdla vydralo zmučené zavytí. Do Lizanne ale nepřestával bušit pěstmi připomínajícími železné koule a mnoha ranami jí zasypal záda a hlavu. Lizanne však jeho úsilí sotva vnímala. Veškerou sílu vkládala do svých rukou a nohou a také do čelisti, dokud nepocítila prudké uspokojení, když se jí setkaly horní a dolní zuby a pod palcem se ozvalo vlhké mlasknutí, když najednou zajel hlouběji do očního důlku.

Lockbar zavyl směsicí zuřivosti a bolesti a vyrazil kupředu, aby Lizanne narazil do stěny, jednou, dvakrát. Se Zelenou v žilách by rány možná vydržela, ale teď ne. Při třetím nárazu se jí podlomila kolena a Lockbar ji pustil. Protože byla příliš otřesená, aby se narovnala, nezbylo jí než sklouznout po stěně a sledovat ho, jak se potácí místností a svírá si poraněnou tvář.

„Děvko,“ zaklel s vysoko posazeným heknutím a zněl jako dítě, které si svírá zranění z hřiště. Lizanne se při takové představě rozesmála, což bylo něco, vůči čemu se pan Lockbar silně ohradil. „Je po tobě…“ vyrazil ze sebe a zdravým okem se kolem sebe rozhlížel, dokud neobjevil svůj nůž. „Zabiju tě, kurva…“ Nůž sebral z podlahy a otočil se k Lizanne. „Přinutím tě sežrat si vlastní střeva…“

Lizanne se pokusila vstát, ale zjistila, že nohy s ní nejsou ochotny spolupracovat. Všechno mohlo skončit velice špatně, kdyby se na posteli nezvedl Všeuměl, neodpojil si láhev s fyziologickým roztokem a nehodil ji po Lockbarovi. Mířil výtečně a Lockbar utrpěl zásah do spánku, po němž se zmateně zapotácel, když mu navíc do jediného vidoucího oka natekla krev. Lizanne zaměřila do nohou veškerou sílu své vůle, zapřela se o stěnu a pomalu se vytáhla nahoru. Jakmile si všimla, že si Lockbar vytírá krev z oka, skočila na Všeuměla, pevně ho stiskla a společně s ním se skutálela z postele těsně předtím, než se do matrace zabodl Lockbarův nůž.

„Já tě zabiju!“ zaryčel Lockbar a těsně za nimi postel odhodil z cesty. Sehnul se před posledním, smrtícím výpadem, když vtom se rozletěly dveře.

Lockbar se prudce otočil ve spršce roztříštěného dřeva, zakryl si tvář a současně s tím se ohnal nožem. Naprázdno však promáchl, a když chtěl pokračovat v sekání… najednou ustrnul. Zůstal stát uprostřed pohybu, celé tělo probodané třískami, zatímco z odkousnutého nosu a prázdného očního důlku mu jen crčela krev.

„Co chcete, abych udělala?“ zeptala se Morva Lizanne a prošla troskami dveří.

Lizanne se vymanila z propletení s Všeumělem, pomohla mu na nohy a hned upřela pozornost na Makaria. Hudebníkova hlava ležela šikmo na klávesách piana, téměř jako by odpočíval. Měl otevřené oči, a když k němu Lizanne natáhla ruku, aby se dotkla jeho líce, zjistila, že má studenou kůži. V krku měl hluboký zářez a na klávesy z něj ještě odkapávala krev.

„Nezabíjejte ho,“ řekla Morvě. Otočila se a přikročila k panu Lockbarovi. Zadívala se mu do dosud vidoucího oka, doširoka vytřeštěného a zalitého slzami. „Ještě spolu musíme probrat spoustu věcí.“

* * *

Otázky nekladla. Neměla chuť ani dovednosti na řádný výslech, což byla ostatně aktivita, kterou je nejlepší ponechat odborníkům. Místo toho nechala vyklidit slévárnu. Dělníkům dopřála potřebné ranní volno a pana Lockbara zavěsila na řetězy nad obrovský tavicí kotel plný ingotů, který se naopak nacházel nad posuvnými dvířky na peci.

Morva se nabídla, že bude pomáhat, ale Lizanne ji poslala pryč a sama rozpálila pec. Nikam nepospíchala, naházela do dvířek koks a zapálila petrolejový motor pohánějící dmychadlo. Prvních deset minut Lockbar visel v tichosti, zatímco mu na tváři krev prosakovala obvazy, kterými ho poměrně hrubě omotal jeden ze zřízenců dr. Weygranda. Lizanne si dávala jen velký pozor, aby nevykrvácel.

Po čtvrthodině se Lockbar začal ošívat, rozchřestily se řetězy, když sebou několikrát prudce trhl, ale dál odmítal cokoli říct. Lizanne se podívala na teploměr na tavicí peci, a když zjistila, že se zahřála na požadovanou úroveň, otevřela dvířka. Lockbarovo cukání se v nenadálém závanu horkého vzduchu proměnilo v křečovité svíjení a z obvázané tváře mu konečně splynula první slova, když Lizanne vyšplhala na konstrukci, z níž bylo možné sledovat kouř stoupající z ingotů v kotli.

„Oba…“ zachrčel svým zvláštním nosovým hlasem. „Oba jsme ze stejného oboru.“

Lizanne naklonila hlavu a dívala se, jak se ingoty nahoře posouvají nad tavícími se odlitky dole. Navzdory horku se jí z nějakého záhadného důvodu dařilo cítit chlad, měla zmrzlou tvář a na konstrukci položila znecitlivělé ruce. V hlavě jí hrála Makariova hudba nebo spíše hudba, kterou Makario celý život znovuobjevoval. Vytkla si za úkol zajistit, aby veškeré jeho písemnosti byly náležitě zkatalogizovány a zabezpečeny, potom zavřela oči a vzpomněla si, jak ho poprvé slyšela hrát U Havíře. I uprostřed toho nejhoršího místa na zemi na ní bylo něco kouzelného. Ze zasnění ji vytrhl jakýsi nepříjemný tón a uvědomila si, že k ní opět promlouvá Lockbar.

„…nijak zvlášť se neliší.“ Zvedla víčka a uviděla, že se k ní pokouší nahnout tělo a snaží se jí podívat do očí. „Mám pocit, že jsme se provinili stejnými hříchy.“ Slova zavrčel s vypětím sil. Lizanne si všimla, že poté co z kotle začalo stoupat víc kouře, kůži má zalitou stále větším množstvím potu. Mezi dosud neroztavenými ingoty nahoře už viděla probublávat první tečky taveniny. „Takže se vás ptám,“ pokračoval Lockbar, „považujete toto za příhodný konec? Nezasloužila byste si trochu slušnosti?“

Úspěšně se zkroutil do té míry, aby se s ní střetl pohledem. Dosud zdravé oko se mu v masce obvazů jen lesklo. Lizanne se mu nezdráhala pohled opětovat ani od něj odhlédnout. Nic neřekla, sledovala tavící se železo a s bodnutím pronikavé lítosti si uvědomila, že se nikdy nedozvěděla Makariovo celé jméno. Slyšela Lockbara, jak dál blábolí své prosby, ale žádná z nich ji nezaujala až do okamžiku, kdy se uchýlil ke smlouvání.

„Uplatil jsem loďmistra na jedné pirátské lodi, aby mě sem propašoval,“ říkal, zatímco očima těkal mezi ní a nyní už téměř roztaveným obsahem kotle. „Můžu vám říct jeho jméno.“

Když si všimla, že se i poslední ingot zanořil do jasně oranžové kaše, přešla k nedaleko visícímu řetězu. Ten ubíhal soustavou kladek, na jejímž konci visel Lockbar, a jeho posunutí vyžadovalo pouze minimální vypětí sil.

„Arshav a Ethilda!“ pokračoval Lockbar už křikem. „Vím, kde jsou. Opustili Sedmihradbí! Což jste už musela vytušit. Já ale vím, kam se poděli.“

Lizanne zatáhla za řetěz a Lockbarovo tělo naklonila tak, aby mu nohy mířily nad bublající kotel.

„Na sever!“ zařval Lockbar a zakomíhal nohama, když z kotle vyšplíchla trocha roztaveného kovu. „Vydali se na sever, protože mají v úmyslu jednat s korvantinskými povstalci. Měl jsem se s nimi setkat v Korvusu.“

Lizanniny ruce se na řetězu přestaly hýbat. V zamyšlení nad Lockbarovou informací vyšpulila rty. „Ano,“ řekla. „Myslela jsem, že by to mohli udělat.“ Potom opět začala tahat za řetěz a Lockbara spustila těsně nad kotel.

„Lizanne!“ Na vrcholu žebříku stanul její otec, celý zadýchaný po chvatném běhu. Zadíval se na ni se zděšením a ohromením. „Co to děláš?“

„Slévači mi říkali, že tavenina se tím nijak nepokazí,“ odpověděla, aniž přestala tahat za řetěz.

„Okamžitě s tím přestaň!“ Přihnal se k ní ze žebříku a popadl ji za ruce. Zlostně se ušklíbla, pokusila se mu vytrhnout, ale pevně ji držel. „Tohle není žádná spravedlnost,“ řekl. „Pokud chceš vykonávat spravedlnost, potřebuješ soud a soudce.“

„Nejsem si úplně jistá, otče, jestli tyto věci mají ve světě ještě uplatnění,“ řekla a kývla směrem k Lockbarovi. „Už jsou tady jenom lidi jako on a já.“

Díval se na ni s výrazem někoho, kdo poprvé vidí nepochopitelného cizího člověka. „Co to s tebou udělali?“ zamumlal a pustil jí ruce, aby jí sevřel tvář. „V co tě to proměnili?“

„Co sis myslel, že ze mě udělají?“ zeptala se. „Když jsi jim dovolil, aby si mě vzali, co sis myslel, že ze mě bude? Už před Krvezkouškou jsi musel vědět, že jsem Krvožehnaná. Tak chytrý člověk jako ty by udělal všechno pro to, aby objevil pravou povahu své dcery, nemyslíš?“

Profesor Lethridge sklopil zrak a sotva postřehnutelně přikývl.

„A přesto jsi jim dovolil, aby si mě vzali.“

„Tak kázal zákon.“ Viděla, jak se ošil s vědomím, že zalhal. Tak chytrý člověk jako on ji mohl ukrýt, možná ji dokonce mohl vzít někam, kde by ji Syndikát nikdy nenašel. „Považoval jsem to za nejlepší,“ řekl a opět se jí zadíval do očí. „Krvožehnaní se vzděláním z Akademie si užívají velkých výsad, mají kariéru, která je naplňuje a obohacuje. Co jsem ti já sám mohl nabídnout? Celý život se vrtat s nějakými udělátky a mít věčně prázdnou kapsu. Nevěděl jsem…“ Ještě pevněji jí sevřel obličej, naklonil se k ní a zašeptal. „Nevěděl jsem, co s tebou udělají. Kdybych to věděl, nikdy bych to nedopustil.“

Tehdy ucítila, jak ji opouští cílevědomost, jak jí jakoby ochabuje tělo a potřeba odplaty se rozplývá do prostého žalu ze ztráty. „Takže jsem tě šíleně zklamala?“ zeptala se ho.

„Ne.“ Přitáhl si ji k tělu. „Ne, jsi taková, jaká jsi byla vždycky. Velice děsivé, ale úžasné překvapení.“

A Lizanne Lethridgová otce pevně objala a poprvé za mnoho let se rozplakala.

* * *

Pan Lockbar byl následujícího rána zastřelen popravčí četou. Proces s ním byl krátký, ale důkladný tak, jak to bylo možné. Madam Hakugenová zastávala roli soudkyně, zatímco kapitán Trumane vystupoval coby žalobce. Praporčík Tollver byl obhájce a projevil ohromující nadání pro nápadité námitky. S využitím působivého arzenálu řečnických dovedností tento mladý důstojník prohlašoval například to, že činy pana Lockbara, jakkoli byly hrůzné, byly spáchány na území prostém čehokoli, co by se mohlo označovat za zavedené právní zvyklosti, nebo dokonce kánon uznávaného práva. Z toho důvodu nebyly formálně vzato protizákonné. Madam Hakugenová nicméně dala za pravdu námitce kapitána Trumana v tom smyslu, že charta Výrobní společnosti Továrna pod Horou byla vytvořena na totožném základě jako kovolodní syndikátní zákony, zákony, jež zapovídají vraždy a pro usvědčené zločince stanovují trest smrti.

Popravčí četu tvořili střelci z Příhodné příležitosti, ačkoli se našlo i několik dobrovolníků z řad továrních dělníků. Dr. Weygrand se těšil velké oblibě a spousta lidí měla také v oblibě noci, kdy Makario po skončení směny přehrával své melodie. Lockbar byl za vrcholícího přílivu odveden na konec mola, kde si odmítl nechat zavázat oči a postavil se čelem k popravčím, kteří na něj na Trumanův pokyn namířili zbraně. Lizanne slyšela, že v takových situacích se běžně stává, že několik střel, s ohledem na přirozenou lidskou averzi k zabíjení, letí různě do stran. Pokud se to stávalo, u pana Lockbara k tomu nedošlo. Všechny vystřelené kulky skončily v jeho hrudi a z mola ho srazily do vod Blasky.

„S Arshavem a Ethildou je to vážně škoda,“ řekl Alzar Lokaras, když ho Lizanne doprovázela zpátky na loď. „Teď jsou pravděpodobně tak sto mil daleko. A zapomeňte na to, co vám Lockbar říkal o jejich cestě na sever. Tam se to jen hemží Modrokožci. Osobně bych se vsadil, že zamíří spíš k mysu Duší a pak to vezmou po východním korvantinském pobřeží. A když ne, tak zamíří do Dalcie, jestli mají dost paliva. Mohla byste za nimi poslat ten svůj létací stroj…“

„My se musíme pustit do války,“ přerušila ho Lizanne. „Jiné záležitosti budou muset počkat. Světluška provedla průzkumný let zrovna včera a zdá se, že Bělokožcovy síly jsou necelých dvacet mil od průsmyků.“

Přikývl a zastavili na úpatí lávky vedoucí k jeho lodi. „Krvožehnaní budou dnes večer vysazeni na břeh, tedy ti, co budou ochotní. Zdá se, že Požehnání není lékem na zbabělost.“

Zbabělost? pomyslela si Lizanne. Nebo prozíravost? Za takovýchto časů v tom možná není žádný rozdíl. „Tato operace je jen součást zdržovací taktiky,“ sdělila mu. „I kdyby každý jeden aspekt slavil úspěch, hlavní bitvy nás teprve čekají. Potřebujeme bojovníky, tolik, kolik jich budete moct ve zbývajícím čase sehnat a dopravit na poloostrov.“

Slabě přikývl, ale čelo se mu zakabonilo znepokojením. „Kéž by nám dopřáli i nějakou mořskou bitvu. Ethilda v mnoha věcech neměla pravdu, ale správně podotkla, že Varestijci nikdy nebojovali rádi na souši. Takhle nás Korvantinci porazili.“

„Chytrý nepřítel nikdy nedělá to, co očekáváte. A náš nepřítel je protivně chytrý.“ Formálně se mu uklonila a měla se k odchodu.

„Moje neteř,“ řekl a přinutil ji, aby ještě počkala. „Vezmete ji s sebou?“

„Jistě,“ odpověděla Lizanne.

V jeho pohledu se zračila ostražitost a promluvil úsečným hlasem, aby neprojevil žádné emoce. „Bylo by chytré mít v záloze několik Krvožehnaných, nemyslíte?“

„Pokud má tohle fungovat, tak ne. A pochybuju, že bych ji dokázala přimět, aby tady zůstala, i kdybych chtěla.“

Alzar pokračoval se zaťatými zuby a odvráceným pohledem. „Je poslední Krvožehnanou v rodu Lokarasů, i když ve skutečnosti není tak docela z naší krve.“

„Požehnání možná není lékem na zbabělost,“ řekla mu Lizanne, „ale zjevně je jím příslušnost k vaší pokrevní linii.“ Alzar přikývl, ale nepohnul se. Lizanne zdusila unavený povzdech, když viděla jeho zoufalé úsilí najít způsob, jak ji požádat o laskavost, aniž by tím utrpěla jeho hrdost. „Zůstane na Tajfunu,“ řekla mu. „Jako zadní voj. Bude‑li nám přát štěstí, při operaci bude z větší části mimo nebezpečí.“

Alzar zamručel zjevným uspokojením, a aniž na ni pohlédl či pronesl jediné slovo na rozloučenou, zamířil po lávce na loď.

Lizanne se vrátila do města, kde se vydala do správní budovy, přičemž se nutila odpovídat na pozdravy, jichž se jí během cesty dostávalo. Žal už pro ni měl být známým pocitem a doufala, že taková obeznámenost jí zatvrdí srdce před novou bolestí. Ale ukázalo se, že tak necitelná není a bolest, čerstvá a velmi palčivá, v ní utlumovala chuť ke konvenční zdvořilosti. Přesto při zdravení zaměstnanců vystupovala co nejpřátelštěji, ačkoli byla vděčná, že jejich podle všeho nefalšovanou úctu zbarvuje i jistá ostražitost, ba dokonce strach. Viděli, co jsem udělala panu Lockbarovi, uvědomovala si. A co jsem mu chtěla udělat.

„Jestli je zaneprázdněná, nebude mi vadit počkat,“ řekla sekretářce madam Hakugenové, poté co vstoupila do předsálí její pracovny. Dívka okamžitě zbledla, odcupitala ke dveřím pracovny a po krátkém šeptaném dotazování u madam je doširoka otevřela.

„Slečna Lethridgová.“ Madam Hakugenová se při Lizannině příchodu postavila.

„Madam.“ Lizanne ukázala na židli před ředitelčiným stolem. „Smím?“

„Jistě. Dissel?“ obrátila se ke své sekretářce. „Přines nám prosím trochu čaje.“

„Čaje?“ zeptala se Lizanne a se zvednutým obočím se posadila, když dívka svědomitě odběhla.

„Dokonce Černého vladaře,“ poznamenala madam a také se posadila. „Dárek od kapitánky Kashiel. Poznaly jsme se už v Lossermarku. Vždycky oceňovala společenskou stránku obchodů.“

„Předpokládám, že jste se podělila i se svými zaměstnanci.“ Lizanne jí věnovala neurčitý úsměv. „Doufám, že se v této společnosti bude pěstovat rovnostářštější přístup. Individuální výsady by to zjevně popíraly.“

„Nikdy jsem nebyla z těch, kdo hromadí požitky. Popravdě si vychutnáme vůbec poslední zbytek zásob.“ Na okamžik se odmlčela a mírně přimhouřila oči. „Mám to chápat tak, že Továrna pod Horou si osvojí radikální přístup k obchodování? Váš úmysl souzní spíše s názory korvantinského revolucionáře než s tradičním korporátním étosem.“

„Vypadá to, že tradice korporátního světa nám v poslední době nebyly prakticky nijak platné. Myslím, že je načase zkusit něco nového.“ Sáhla do kapsy námořnického kabátu, který měla oblečený přes pracovní blůzu, a vytáhla svazek papírů. „Všechno je to tady,“ řekla, když papíry položila na stůl. „Navrhovaná struktura řízení a protokoly odměňování.“

Madam papíry rozložila a pustila se do čtení. Celou dobu mhouřila oči. Četla v tichosti, stránky zkoumala dostatečně dlouho na to, aby se Dissel mezitím stačila vrátit s táckem.

„Rozdíl mezi platem řídícího pracovníka a dělníka sotva stojí za řeč,“ podotkla madam Hakugenová, jakmile dívka zase odešla.

„To je pravda,“ souhlasila Lizanne a napila se z horkého šálku, který před ni Dissel postavila. Černý vladař nikdy nepatřil mezi její oblíbené druhy, ale po dlouhé době, kdy čaj vůbec nepila, jí připadal naprosto skvělý.

„A ze všech zaměstnanců se automaticky stávají akcionáři,“ pokračovala madam.

„Ano, přičemž současní zaměstnanci a vedoucí pracovníci drží stejné množství akcií. Noví pracovníci, za předpokladu, že budeme mít příležitost nějaké zaměstnat, obdrží po nástupu jednu akcii s tím, že každý rok dostanou jednu další, dokud nedosáhnou parity se svými kolegy.“

„Takže družstvo,“ řekla madam, papíry odložila a sama sáhla po čaji.

„Přesně tak. Podnik, kde všichni mají podíl na zisku, a mají tudíž motivaci zisk prohlubovat. A byla bych ráda, kdybyste ho řídila.“

„To je pro mě nový návrh, ale rozhodně se nad ním zamyslím. Ale zaráží mě, že s něčím takovým přicházíte teď, za přetrvávající krize…“

„Přicházím s tím právě kvůli přetrvávající krizi. Na konci té hromádky najdete další dokument. Požádám vás, abyste ho stvrdila svým podpisem.“

Madam Hakugenová se listinami probírala, dokud ho nenašla, a když si poté přečetla první odstavec, nechápavě svraštila čelo. „Jestli se nemýlím, tak jste sepsala svou poslední vůli.“

„Ano. Předchozí verze byla uložena na ústředí Útvaru mimořádných operací, ale domnívám se, že z té zbyla jen hromádka popela. Má přání se v každém případě notně změnila. Seznam oprávněných osob je krátký a věřím, že dohlédnete na to, aby všichni v řádném termínu dostali určené dědictví.“

„Tyto záležitosti si člověk zpravidla dává do pořádku, když očekává, že mu už nezbývá mnoho času.“

Lizanne souhlasně vyšpulila rty. „To je pravda.“

Madam Hakugenová se opřela na židli a na Lizanne se zkoumavě zadívala. „Fakt, že jste sepsala poslední vůli, značí, že předpokládáte, že obmyšlené osoby přežijí, ale vy nikoli. Nebo se mýlím?“

„Patrně málokdy.“

Ředitelka se potichu a suše zasmála a zavrtěla hlavou. „Osobně jsem přesvědčena, že jste až příliš cenná…“

„Prostě to podepište.“

Madam v reakci na Lizannin ostrý rozkaz pozvedla zrak. Lizanne se jí neochvějně dívala do očí, aby měla jistotu, že ředitelka vnímá její odhodlání. Madam se po chvíli chopila pera, smočila hrot v kalamáři a k listině připojila svůj podpis.

„Děkuji vám,“ řekla Lizanne a dopila čaj. „Než půjdu, mám ještě jeden požadavek, v souvislosti s vojáky.“

„S vojáky?“

„Ano. Vím, že jste vytvářela celou řadu záznamů týkajících se předešlého pracovního zařazení svých lidí. Žádám od vás jednoho člověka se speciálními dovednostmi.“

„Všichni lidé s vojenskými zkušenostmi byli identifikováni…“

„Nejde mi o zkušenosti vojenské,“ přerušila ji Lizanne. „Nýbrž herecké.“

* * *

Zářezek byl příliš daleko, aby explozi slyšeli, ale Lizanne ji pod jasnou ranní oblohou jasně viděla. Vyhlížela z předního okna gondoly Tajfunu, když se uprostřed průsmyku objevil bílý zášleh a po něm i neurčitě hřibovitý mrak, který začal stoupat nad hory v oblasti Krku. Krátce poté vybuchly i nálože nastražené v Malém zářezu a záhy se z hor zvedaly dva vysoké hřiby, jeden na východě a druhý na západě. Aerostat tam před třemi dny vysadil demoliční čety složené výlučně ze zkušených horníků a cestářů, kteří zadání s vynaložením veškeré energie splnili i během stanovené šibeniční doby. Lizanne ještě nikde nezahlédla jediného Červenokožce, ale věděla, že exploze museli spatřit i jejich nepřátelé.

Teď vědí, že jediná rychlá trasa vede Velkým zářezem, pomyslela si. Ale skočí nám na vějičku? Bylo možné, že Bělokožec svou armádu svede k pobřežní cestě na západě, čímž by Obranná liga získala drahocenný čas, ale něco Lizanne našeptávalo, že dragg zkusí průsmykem projít i navzdory zjevným nebezpečím. Copak mu na nějakých nebezpečích záleží? Vždycky si může vytvořit další Zkažené, alespoň prozatím.

Přidržela se středové vzpěry, protože Tekela s Tajfunem zamířila prudce dolů. Ostatní Krvožehnaní – bylo jich celkem deset včetně Morvy – se k sobě celí pobledlí tiskli v různých fázích nevolnosti. Pro většinu z nich šlo o první let aerostatem a tři Krvožehnaní z Továrny pod Horou ještě nikdy nebyli svědky žádného boje. Všichni byli vyzbrojeni Dýmadly a všichni měli na zápěstí Pavouka naplněného produktem. Kromě toho u sebe měli plné láhve Červené, Zelené a Černé a také pohotovostní flakon Modré. Lizanne napadlo, že kdyby se všechen tento produkt sečetl, Krvožehnaní povolaní k této misi představovali, jakkoli dočasně, tu snad nejbohatší skupinku lidí na celé planetě.

„Připravte se,“ řekla jim Lizanne, když Tajfun vyrovnal let. Zadním oknem se zadívala na Bouři, nedávno sestrojený sesterský letoun, do něhož se namačkalo dalších třináct Krvožehnaných. Bouře se jen ježila zbraněmi: po stranách gondoly byla vidět dvě Bušidla, vzadu bylo připevněné Vrčidlo a další dvě byla pevně uchycena vpředu a manipulovat s nimi mohl pilot za řídicí pákou. Vyhlídka v horní části gondoly byla opatřena miniaturním Vrčidlem, které mělo odrážet útoky shora. Tajfun byl vybavený pouze Vrčidly, a to kvůli těžkému předmětu, jenž visel pod jeho gondolou a omezoval hmotnost zbraní tak, aby se létací stroj dal ještě uřídit.

„Srovnejme si čas,“ řekla Lizanne Morvě, která úslužně natáhla ruku, aby bylo vidět, kolik ukazují její hodinky. Lizanne své hodinky umístila vedle nich a ověřily si, že jsou správně synchronizované. „Trans začnete…“

„Přesně za dvě hodiny,“ doplnila Morva. „Zůstanu v transu, dokud se mnou nenavážete kontakt nebo se nevyčerpá produkt. Já vím.“

Lizanne spokojeně přikývla a vydala se do přední části gondoly, ačkoli se ještě zastavila, když Morva řekla: „To je kvůli mému strýci, že? To on vás přinutil, abyste mě s sebou nebrala.“ V jejích slovech nezaznívaly žádné ostré emoce, bylo to jen opatrné konstatování skutečnosti.

„Moje transové spojení s vámi je silnější než s ostatními,“ odpověděla Lizanne.

„Téhle role se mohla zhostit i paní Griffanová.“

„Paní Griffanová je šílená. Té je líp na Příhodné.“ Zadívala se Morvě do očí. „Vy tuhle roli máte, protože nikomu jinému bych ji nesvěřila.“

Otočila se k Tekele a sledovala blížící se hory. Ranní vichry byly prudké, ale jak ji upozornili Varestijci obeznámení s touto oblastí, postupem dne budou ještě prudší. Velký zářez se vynořil v době, když přelétali jižní předhoří. Lizanne zjistila, že jeho vzhled je ve značném rozporu s jeho jménem, neboť se jednalo o úzký chodník sevřený vysokými útesy, klikatící se mezi úbočími dvou hor. Jistou útěchu načerpala z fotostatů, které ukazovaly, že ze severu je o poznání širší, a proto i snad lákavější pro toho, kdo měl dnes na povel Bělokožcovy síly.

Tekela, která tento let v předešlých dnech absolvovala hned několikrát, navedla Tajfun k široké římse vybíhající z místa ve výšce asi sta stop na východní hoře. Průzkumné lety odhalily, že jde o optimální přistávací místo, neboť podobně velká a tvarovaná římsa se nacházela i na protější straně průsmyku. Tekela naváděla aerostat co nejblíž a zručnými prsty upravovala kurz v závislosti na poryvech ostrých vzdušných proudů. Po několika minutách pečlivé navigace se Tajfun vznášel nad římsou ve výšce pouhých dvaceti stop.

„Nezapomeň,“ řekla Tekele. „Až Morva dostane rozkaz. Ať se předtím stane cokoli.“

Tekela k ní vzhlédla a v nehybné tváři bylo vidět, jak je napjatá. „A když žádný rozkaz nepřijde?“ zeptala se.

„Mise skončí. Vrátíte se na naši Horu.“ Než přešla k otvoru v podlaze, ještě se nadechla a řekla: „A hned po návratu se nezapomeň setkat s madam Hakugenovou.“

KAPITOLA XXXVII

CLAY

Když se Lutharon přehnal přes vnější hradbu, zdálo se, jako by polovina Stockcombu už byla v plamenech. Po obou stranách vodopádu zuřily požáry a bylo vidět, jak ulicemi na východní straně utíkají lidé. Zpočátku to vypadalo, že jde o chaotický konec dalšího města, jež podlehlo Bělokožcově zášti, ale Clay si potom všiml oblaků kouře, které se zvedaly z děl na lodích v přístavu. Nešlo mu na rozum, proč pálí do východních čtvrtí města, kde granáty dopadaly mezi domy v těsné blízkosti okraje kráteru. Když však Lutharon přiletěl o něco blíž, uviděl, jak z jedné střechy na druhou skáčou Červenokožci a na lidi prchající ulicemi dští proudy plamenů. Sice zahlédl, jak jednoho Červenokožce roztrhl vedví přímý zásah dělostřeleckého granátu, ale přes okraj se dál hnaly desítky, možná stovky dalších. Naštěstí si zřejmě žádný nevšiml Lutharonova příletu.

Clay si už naplnil pěst flakony Červené, Zelené a Černé. Všechny je vypil a ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že totéž udělala i Kriz. Předklonil se a položil Lutharonovi ruku na krk s úmyslem navádět ho do útoku, ale Černokožec dnes v noci žádné instrukce nepotřeboval. Složil křídla a sklonil se do téměř střemhlavého pádu. Clay byl vděčný za právě vypitou Zelenou, neboť vzdušný proud mu mohl snadno strhnout ruce z draggových ostnů. Jakmile se přiblížili ke střechám, Lutharon křídla zase rozepjal, zaklonil se a sekl drápy, aby proklál kůži nic netušícímu Červenokožci. Ten se začal zběsile vzpírat a po Lutharonově kůži švihat ocasem a jednou sekl tak blízko Claye, že ten ucukl před prásknutím, které se ozvalo jen palec od jeho ucha. Lutharon Červenokožci sevřel krk v čelistech a potom ho s rychlým škubnutím zlomil.

Od zabitého protivníka poodletěl, pozvedl hlavu k obloze a spustil hlasité vábivé volání. Mohutné hejno ve výšce kroužících Černých draggů mu bez zaváhání odpovědělo a v tmavém proudu se přihnalo ze tmy. Clayovým očím připadalo, jako by se k zemi sehnula noční obloha, aby nad město rozlila stín. Nápor útoku drtil jednoho Červenokožce za druhým. Někteří se pokoušeli dostat na oblohu, ale pokaždé je nějaký jiný dragg zachytil a stáhl nazpět do drtivého, ničivého malströmu.

Vlna Černokožců se prohnala nad výše položenými čtvrtěmi, cestou spolykala Červenokožce a potom se rozlila přes okraj kráteru, aby napadla i ty, již se teprve hnali přes pláň. Mysl ovládající útok draggů si v té chvíli zjevně uvědomila hrozící nebezpečí, protože obloha za okrajem kráteru se najednou zaplnila Červenokožci, kteří zanechali pozemního útoku. Černokožci v reakci na ně začali odlétat, ale i tak za sebou zanechávali obrovskou spoustu zabitých draggů.

Clay Lutharonovi sdělil, aby počkal, než mu s Kriz sklouznou z hřbetu a odběhnou do bezpečné vzdálenosti. „Všichni jsou tvoji, obříku,“ prohodil pak k draggovi, který se přikrčil a mocně vyrazil vzhůru, přičemž svými křídly cestou do tmy vyvolal hotovou vzdušnou smršť.

„Pojďte,“ obrátil se Clay ke Kriz. „Musíme najít kapitána.“

Přeskakovali z domu na dům, hnali se nad ulicemi, jež se jen hemžily panikařícími lidmi, a Clay neustále hledal někoho kompetentního. Zanedlouho narazil na skupinku hasičů, kteří se pokoušeli zdolat požár stravující dvoupatrový nájemní dům. „Hilemore?“ křikl do ucha mladíkovi, který se zdál mít četu na povel.

„Tamhle,“ zahulákal v odpověď mladík a ukázal k dalšímu požáru zuřícímu o několik ulic dál. Clay s Kriz pokračovali v běhu a dál se statečně vyhýbali místním lidem, kterým ještě nedošlo, že na místo dorazili jejich zachránci.

Oběhli nároží na malé náměstí, kde Clayův pohled okamžitě padl na Hilemorovu nezaměnitelnou postavu. Kapitán stál nad velkým Červenokožcem, obklopený těly v různých stadiích spálení a rozčtvrcení. Opodál klečela asi osmnáctiletá dívka se ztuhlou tváří, v níž se nezračil žádný výraz i navzdory tomu, že se jí z očí řinuly slzy. Když se přiblížil, Clay si všiml, že Červenokožec je ještě naživu, ačkoli měl kůži provrtanou bezpočtem kulek. Dragg chabě plácal křídly a do dlažby zatínal drápy v marné snaze zvednout se na nohy. Možná by se mu to nakonec i podařilo, kdyby Hilemore nenamířil revolver a neprostřelil mu lebku.

„Kapitáne,“ zavolal, jen co k němu přiběhl.

Hilemore na Claye pohlédl se zachmuřenou tváří a tlumeným hlasem ho pozdravil: „Pane Torcreeku. Doufal jsem, že vás dnes večer uvidím o něco dřív.“

„Čerňáci nejsou největší rychlíci.“ Když si všiml, jak Hilemore pohledem klouže po okolních mrtvolách a čiší z něj výčitky, zeptal se: „Vaši kámoši, hm?“

„Dobrovolní obránci z Prádelní ulice,“ odpověděl Hilemore. Přešel ke klečící dívce, sehnul se, aby ji zvedl na nohy, a zašeptal. „Je konec, Jillett. Vyhráli jsme.“

Dívka zavřela oči a odstoupila od něj a pevně se objala. „Co vyhráli?“ vzlykla a hlavou trhla směrem k mrtvým tělům. Hilemore pro ni neměl žádnou odpověď a Jillett trochu poklesla pod tlakem zármutku a vyčerpání.

„Nate,“ řekla Kriz, k dívce přistoupila, objala ji a nabídla jí flakon Zelené. „Tohle vám pomůže.“

Jillett slabě naznačila, že by ji nejradši odstrčila, ale pak se nechala odvést k nejbližší lavičce, kde Zelenou vypila.

„Toho prvního, kterého jsme našli, jsme zabili docela snadno,“ vysvětloval Hilemore slabým a vzdáleným hlasem s pohledem upřeným na Červenokožce, kterého sám zastřelil. „Tento byl jiný. Jillett se ho pokusila zadržet pomocí Černé, ale byl prostě příliš rychlý a příliš silný…“

Clay si odkašlal. Zjišťoval, že tato kapitánova verze mu není dvakrát po chuti. Ačkoli si vzájemně šli na nervy, kapitánova neotřesitelná vůle a kázeň ho už dlouho uklidňovaly.

Hilemore zamrkal, narovnal se a otočil se k němu. „Zelenokožci jsou stále na druhé straně vodopádu a v přístavu,“ řekl a přitom si do pouzdra vrátil revolver. „S těmi bude třeba zatočit.“

„O to se postarají naši kamarádi,“ ujistil ho Clay. „Od vás budu potřebovat, abyste nějak zajistil, že po nich místní nebudou střílet. Myslíte, že to zvládnete?“

Hilemorův výraz ztvrdl do povzbudivě povědomé nevraživé grimasy. „Samozřejmě,“ štěkl a odpochodoval na jih k přístavu. „Budeme potřebovat pomoc s těmi požáry,“ dodal přes rameno. „Jestli vám to nebude vadit.“

* * *

Boj mezi Červenokožci a Černokožci zuřil na stockcombské obloze téměř hodinu, kdy se rychlé, měsícem ozářené siluety vznášely a střemhlav snášely na pozadí hvězd. Bitvu občas ozářily všelijak propletené ohnivé proudy. Lidským divákům se nakrátko naskytla i plameny ozářená podívaná na více než tucet draggů, kteří se vzájemně napadali ve vířícím chumlu švihajících ocasů a sekajících drápů, dokud všechno nepohaslo a v místě opět nezavládl zmatek. Po celou dobu do přístavu padali draggové, následovaní sloupci kouře. Většina byla mrtvá, ale několik z nich se ještě nějakou dobu zmítalo na hladině a ječelo bolestí, dokud je moře nestáhlo do hlubin.

Za úsvitu se zdálo, že Červenokožci buď uletěli, nebo padli, a Černokožci upřeli pozornost na Zelenokožce, kteří se stále pohybovali západní částí města. Snášeli se na ně ve štafetových výpadech, strhávali je z ulic a drtili je v pařátech a zubech, načež mrtvá těla odhazovali a snášeli se k zemi pro další. Když se nad okraj kráteru vyhouplo slunce, Clay zahlédl, jak přes západní hradbu prchá dlouhý proud Zelenokožců. Zdálo se, že neviditelná ruka, která je dosud řídila, jim konečně dovolila dát se na ústup.

Po líté bitvě Stockcombe v tichosti prodléval pod příkrovem kouře. Lodi se pohupovaly na hladině v přístavu, v chabém jitřním světle zbarvené matně rudým odstínem. Obyvatelé města nijak neslavili, neoddávali se radosti z vítězství. Řada z nich jen stála o samotě nebo v hloučcích, ukoptěné tváře strnulé šokem. Jiní bezcílně bloumali a zírali na zčernalé rozvaliny svých domovů a dílen. Výjimku představovaly jen děti, které se za vzrušeného brebentění sbíhaly k tělům mrtvých draggů, do nichž dloubaly klacíky, aby poté občas v úleku prostoupeném vzrušením odbíhaly, když se některé tělo ještě zacukalo.

Černokožci zůstali na obloze hlídkovat a přitahovali k sobě mnoho znepokojených a ostražitých pohledů. Clay Lutharonovi sdělil, že se musejí držet mimo dostřel pušek, a přidal důrazné varování před dosedáváním na městské římsy. Černokožci proto přistávali na hradbách podél okrajů kráteru, natáčeli těla k vycházejícímu slunci a roztahovali křídla, aby se prohřáli.

Kapitán Hilemore, zdánlivě imunní vůči vyčerpání, povolal z Mimořádné a obchodních lodí pracovní čety, které pomáhaly s odklízením těch největších trosek a hašením hrstky posledních požárů. V přístavu rovněž naverboval množství vykrvovačů, kteří měli za úkol získat z bohatých zásob těl na ulicích města a v přilehlých venkovských oblastech co největší množství produktu, kterýžto proces vyvolal i poněkud problematickou otázku.

„Budeme ho potřebovat,“ řekl Hilemore. „Tato válka ještě neskončila, pane Torcreeku. Jak sám dobře víte.“

Clay se zadíval na tělo mrtvého Černokožce, ležící na východním nábřeží. Byla to dospělá samice, dlouhá asi dvacet stop. Zranění v kůži, která jí Červenokožci způsobili četnými údery ocasem, pokrývaly kaluže sražené krve. Ve městě i v přístavních vodách bylo takových mrtvol více a v Hilemorových očích představovaly cenný zdroj produktu.

Clay si upřímně nebyl jistý, jak na vykrvování svých druhů budou Černokožci reagovat. Třebaže si dobře uvědomoval, že dokážou cítit zármutek, na rozdíl od lidí se nezdáli být zvyklí lkát nad svými mrtvými druhy. Možná to ani nepotřebujou, pomyslel si. Vzpomínky se předávají dál a opouští se jenom tělo, prázdný a mrtvý. Lutharon mu v této věci připadal lhostejný, jako by se v duchu zabýval spíš okolní krajinou a pátráním po dalších nepřátelích. Přesto si Clay myslel, že bude lepší, když si své spojence zbytečně neznepřátelí.

„Udělejte to nenápadně,“ řekl Hilemorovi. „A dnes v noci, aby byla menší možnost, že vás uvidí.“

Hilemore na večer svolal na palubu Mimořádné poradu, kde přednesl, jaké utrpěli lidské a materiální ztráty. Celkem v bojích zahynulo přes čtyři sta lidí a dvojnásobné množství jich utrpělo zranění, přičemž většinu obětí měli na svědomí Červenokožci. Ačkoli Hilemore mluvil se svou typickou ráznou autoritativností, Clay mu na očích viděl, že cítí výčitky.

„Mohlo to bejt mnohem horší, kapitáne,“ řekl mu a ostatní přítomní s jeho slovy vyjádřili tlumený souhlas. Dostavila se i kapitánka Okanasová, doprovázená kapitánem Tidelowem coby zástupcem obchodního loďstva. Měli mezi sebou i Krvožehnanou dívku z náměstí, stále poněkud pobledlou, a zavalitého mladíka v kontraktorském plášti, který podle Claye neměl právo nosit. Tito dva mladí lidé reprezentovali voličské povstalce, kteří byli podle všeho zapojení do menší místní války s mladou ženou v ohořelé vojenské uniformě, jež seděla naproti nim na druhé straně důstojnického stolu. Clayovi se zdálo, že ani noční události nijak zvlášť nezacelily názorovou propast, která zela mezi těmito dvěma uskupeními.

„Když jsme teď odvrátili nebezpečí,“ řekla ona mladá žena, plukovnice Kulvetchová, když domluvil Hilemore, „mí lidé už se nemůžou dočkat, až se vrátí do svých domovů.“

„Kdo říká, že jsme ho odvrátili?“ opáčil Coll, onen zavalitý mladík. „Venku jsou pořád mraky draggů.“

„Tohle město se teď těší zvláštní formě ochrany,“ odpověděla Kulvetchová a upřela na Claye významný pohled.

„Jakmile skončí vykrvování, naše flotila odpluje do Varestie,“ řekl Hilemore. „Opatření, která si budete přát zavést poté, už budou záležet čistě na vás.“

„To nás prostě opustíte?“ zeptal se Coll.

„Probíral jsem tuto záležitost s panem Torcreekem,“ prohlásil Hilemore. „Ten se… poradí s našimi spojenci a požádá je, aby zde ponechali třetinu svých sil k odrážení budoucích útoků.“

„Jsou mezi námi i takoví,“ řekla Jillett, „kteří tady už zůstávat nechtějí. Co s nimi?“

„Cože?“ podivil se Coll, ale nevěnovala mu pozornost a dál upírala zrak na Hilemora.

„Nemůžeme s sebou vzít děti,“ řekl, „a nikoho, kdo nemá dostatečný věk na to, bojovat. Odplouváme koneckonců do další bitvy.“

„Tak to se hlásím jako dobrovolnice,“ vyhrkla Jillett, aniž přestala ignorovat nevraživou reakci svého voličského kolegy. „A je tu spousta dalších, kteří uvažují jako já. Bude potřeba vybojovat opravdovou válku a ta se neodehraje tady.“

„Výborně,“ řekl Hilemore a otočil se ke Kulvetchové. „Plukovnice? Nějací dobrovolníci i z vaší strany vodopádu?“

„Na to zapomeňte, kapitáne,“ ozval se opět Coll, zatímco Kulvetchová váhala. „Ta se už nemůže dočkat, až odplujete s našimi nejlepšími bojovníky, aby konečně mohla obsadit celé město.“

Plukovniččina nerozhodnost byla rázem tatam. Kulvetchová se narovnala do patřičného vojenského postoje. „Já se dobrovolně hlásím. A vsadím se, že mě budou následovat i příslušníci naší námořní pěchoty.“

„A budou velice vítaní,“ odvětil Hilemore. Otočil se zpátky ke Collovi. „Pokud jde o ty, kdo tady zůstanou, doporučuji soustředit síly na východní stranu a udělat všechno, co je ve vašich silách, pro opevnění vnější hradby.“ Poodstoupil od stolu. „Vykrvování skončí během dvou dnů. Buďte poté prosím připraveni k odplutí.“ Přikývl a vydal se ke dveřím.

„To si vážně myslíte, že vás necháme odplout s našimi nejlepšími bojovníky?“ obořil se na něj Coll a vykročil, aby mu zastoupil cestu. „Náš výbor se zodpovídá Alianci práv voli–“

Zmlkl, když ho Hilemorova pěst zasáhla přímo doprostřed obličeje. Hlava mu prudce škubla dozadu a padl na všechny čtyři. Ze zlomeného nosu se mu spustil proud krve. „Už mám dost toho vašeho dětinského politikaření,“ pronesl s velkým důrazem Hilemore. „Po tom, co vaši lidé museli snášet dnes v noci, se pořád snažíte hrát nějaké své hry. Kdybyste byl člen mojí posádky, nechal bych vás zastřelit. Vlastně…“ Clay k němu přikročil, když sáhl po revolveru.

„Myslím, vážení, že schůzka se odročuje,“ řekl Clay bodře, sehnul se, aby Colla vytáhl na nohy, a začal ho strkat ke dveřím. „Hezkej kabát,“ stačil mu říct cestou z kajuty. „Kdes k němu přišel?“

* * *

„Nate,“ řekl Clay, když vstoupil do kajuty, kterou Kriz sdílela s Loriabeth. Nezaklepal, ale nezdálo se, že by jí to vadilo. „Mám pro vás dárek.“ Plášť položil vedle ní na lůžko, kde si s koleny přitaženými k tělu mlčky prohlížela flakon syntetického produktu. Jeho sestřenice přítomna nebyla, což ho nijak nepřekvapovalo. S poručíkem Sigoralem je od návratu na loď nikdo nijak zvlášť často nevídal.

„Je na něm krev,“ poznamenala Kriz, když si plášť letmo prohlédla. „Čerstvá krev.“

„Nikdo neumřel, žádný strachy. A to se vypere.“

„Myslela jsem, že tohle nosí pouze lidé vaší… profese.“

„Chlápek, co ho měl na sobě ještě před chvílí, si ho nezasloužil. Řek bych, že vy jste si ho vydobyla.“

Posadil se k ní, zády se opřel o přepážku a najednou se cítil unavený. Napadlo ho, že on ani ona už téměř dva dny nespali.

„Je mi ctí,“ odpověděla poněkud mdlým, ale upřímným tónem. Pohled opět upřela na flakon, přičemž druhou rukou svírala křišťálový střep, který nosila kolem krku.

„Pořád vás to láká, co?“ zeptal se Clay.

„Musím se to dozvědět, Clayi,“ přešla do svého vlastního jazyka. „Vzhledem k tomu, do čeho teď poplujeme, už možná nebude další příležitost.“

„Už toho víme hodně,“ podotkl. „Jeden z Běláků, který jste vyšlechtili, se nějak dostal na svobodu. Zembi se zkazil a Hezkhi v aerostatu odletěl do Arradsie.“

„Chtěl, abych nabyla vědění,“ stála si za svým a křišťál podržela, aby se světlo z okénka zachytilo na jeho nesčetných fazetách. „Jsou zde znalosti, důležité znalosti.“

„Nebo taky past. Nezapomínejte, že byl Zkaženej. A že se vás pokusil zabít.“

„Jedna jeho část tam pořád byla, hluboko uvnitř. Vím to. Možná,“ křišťál ještě pevněji sevřela, „je i tady.“

Ona se už rozhodla, uvědomil si Clay, když viděl odhodlání v její tváři. Pokud ji nechtěl spoutat, neměl skoro žádnou možnost ji zastavit. „No, jestli teda musíte,“ posunul se, aby se jí zadíval do tváře. „Ale uděláme to spolu. Na vlastní pěst tam nepůjdete.“

Kriz už už chtěla něco namítnout, ale povzdech spolkla a přikývla. Seděli naproti sobě na lůžku a Clay sledoval, jak si Kriz musela zklidnit chvějící se prsty, než dokázala vytáhnout zátku z flakonu. Odepjala si křišťál z řetízku kolek krku a položila ho mezi ně. „Připravený?“ zeptala se s flakonem těsně u úst.

„Ne, ale vzhledem k tomu, že to uděláte tak jako tak…“

O rty se jí otřel náznak úsměvu a napila se. Hrdlem si prolila asi třetinu obsahu nádobky. Reakce byla okamžitá – Kriz ztuhla a ostře se nadechla. Flakon jí vyklouzl z prstů a Clay vystřelil ruku, aby ho zachytil dřív, než se vylije.

„Kriz?“ zeptal se, ale nedočkal se žádné odpovědi. Seděla v toporném tichu, oči dokořán, ale věděl, že nic nevidí. Zamrkal před jakýmsi zábleskem. Sklopil zrak a uviděl, že křišťál pulzuje světlem, napřed pomalu, ale rytmus blikání zrychloval, až se z křišťálu linulo stabilní modré světlo. Clay vrátil zátku do flakonu a soustředil pohled na Krizinu prázdnou tvář, přičemž našel ohnisko potřebné k přivolání transu bez použití Modré.

Byl jiný než předtím. Clay zjistil, že se vznáší v prostoru a nic nevnímá. Pod nohama neměl pevnou půdu a na kůži necítil vzduch. Obrazy, které měl před očima, se odehrávaly jakoby s odstupem, jako by sledoval nějakou hru. Kriz stála v síni, kde našli zničená kamenná vejce, na místě, které se stalo hrobem jejích druhů – dalších starodávných Krvožehnaných. Když sem Clay přišel, bylo to tmavé, prachem pokryté místo plné suti, ale nyní ho jasně ozařoval křišťál vznášející se nad spacími kójemi. Sledoval Kriz, jak ke každé kóji přichází a dlaní klouže po kamenných plochách.

„Myslím, že všechny děti ještě spí,“ řekl, ale nedostal žádnou odpověď. Zavolal na ni, ale zjevně ho neslyšela a pokračovala v prohlídce obřích vajec. Opakované pokusy se ukázaly stejně marné a přinutily ho dojít k závěru, že se bude muset smířit s rolí pozorovatele, nikoli aktivního účastníka.

Všiml si, jak sebou Kriz trhla, když křišťál zablikal, a od kójí ustoupila, protože uslyšela skřípění kamene. Vejcovitá masa po její levé straně se začala rozpadat a na podlahu se z ní vyřinula jakási tekutina. Když se objekt plně rozdělil, ven vypadla nahá postava. Byl to mladý muž, vysoký a štíhlý, a když se pomalu narovnal, světlo z křišťálu se zablesklo na jeho atletické postavě.

„Hezkhi,“ hlesla Kriz a bezděčně k němu natáhla ruku. Vzpomínka se však jevila vůči její přítomnosti jako hluchá i slepá zároveň. Jeho tvář, pohledná dospělá verze chlapce, kterého kdysi učila ve Filoské enklávě, byla stažená znepokojením, neustále mu mrkaly oči a v tichém šepotu se mu pohybovaly rty. Hezkhi se po krátkém zamyšlení vrátil k rozdělené kóji a vytáhl sadu promáčeného oblečení, rychle se oblékl a sehnul se pro opasek se čtyřmi láhvemi. Jakmile si ho nasadil, vydal se k východu, pak zůstal stát a zavrtěl hlavou, jako by mu něco nebylo jasné. Potom se pomalu otočil a zvedl zrak ke křišťálu visícímu nad kójemi.

„Ne,“ uslyšel Clay vyhrknout Kriz, ale Hezkhi ji samozřejmě nemohl slyšet. Z opasku vytáhl jednu z láhví, pořádně si z ní přihnul a soustředil pohled na křišťál. Z toho se začalo linout cinkání, které prozrazovalo, že na něj působí Černá, ale místo toho, aby se přeskupil do nějaké sochy, divoce se roztočil ve vzduchu a hlasitě třeskl. Světlo zalévající kamenná vejce mžiklo a zhaslo a křišťál spadl na podlahu spolu s kójemi, přičemž každá hlasitě zaduněla, když se převrátila a odkutálela.

Kriz vzlykla a byl to stejný zoufalstvím a žalem prostoupený vzlyk, jaký si Clay pamatoval ze své poslední návštěvy v těchto místech. Tehdy viděla důkaz o smrti svých druhů, teď byla nucena být svědkem jejich zabití. Clay jí chtěl něco říct, protáhnout ruku neviditelným závojem, jenž je dělil, aby ji utěšil. I ten nejprázdnější, nejtrapnější výraz útěchy by byl lepší než bezmocný pohled na její utrpení. Ale ať to zkoušel jakkoli, závoj se ukázal jako neprostupný, a tak mu nezbývalo než ji sledovat, jak se potácí a vzlyká za Hezkhim, který vycházel ze síně.

Vzpomínka se pak rozmazala a zrychlila a Clay sledoval pouze útržky překotné směsice následujících obrazů: Hezkhi si razí cestu horami k útesu pokrytému dřevěným lešením… z teras na úpatí prostorné síně uvnitř bere dvě vejce… pije další produkt, tentokrát Červenou, a obě vejce zalévá horkem, načež se stahuje do bezpečné vzdálenosti.

Vzpomínka zpomalila, když se vejce vylíhla, rozletěla se jako bomby. Jakmile se rozptýlil kouř, uprostřed rozbitých skořápek seděla dvě mláďata Bílého dragga, šveholila a dloubala do sebe. Hezkhi k nim přešel a kousek od nich si dřepl. Obě mu za vzrušeného třepotání křídel skočila do náruče. Když si Clay všiml, jak jim Hezkhi s přikyvováním odpovídá, uvědomil si, že tento výraz už kdysi viděl. Stříbrnka, pomyslel si. On je jejich Stříbrnka. Mláďata ho byla schopna přivolat dokonce i z vejce.

Hezkhi znovu přikývl a obě mláďata položil na zem. Přesunul se k řadě křišťálů a přitom si přihnul z jedné láhve. Po krátké pauze se rozzářil Modrý křišťál a jasněl spolu s tím, jak se zvedal z podlahy síně. Hezkhi široce rozpažil, když se z křišťálu rozlil pulz světla dostatečně jasný na to, aby zaplavil celý výjev. Jakmile světlo pohaslo, Hezkhi byl na kolenou a třásl se. Při pohledu na světlo, jímž mu hrály šupiny na zádech, Clay pochopil, co uvidí, ještě než Hezkhi stačil zvednout tvář se žlutýma očima, zvrásněným čelem a ostny. Vůbec první Zkaženej, pomyslel si Clay.

Vzpomínka se opět rozmazala a obrazy se najednou hnaly závratnou rychlostí, jakou je Clay už nedokázal registrovat. Když znovu zpomalily, Hezkhi stál nad zmáčenou, nahou postavou jakéhosi starého muže. Za nimi se dělená kóje vznášela ve vzduchu pod zářícím křišťálem. Obě Bílá mláďata rafla po starém muži, když se pomaličku zvedal a potom pohlédl do Hezkhiho znetvořené tváře.

„Tvoje vězení mě už unavilo, otče,“ řekl mu Hezkhi. „Byla mi nabídnuta svoboda a celý svět na hraní.“

Zembi pohledem sklouzl k oběma draggům. Ti mu odpověděli syčením, přičemž jeden ještě švihl ocasem dostatečnou silou na to, aby starci rozsekl paži. „Ta vejce,“ zaúpěl Zembi a poklesla mu hlava. „Měli jsme ta vejce zničit.“

„Ano,“ přisvědčil Hezkhi. „Ale neudělali jste to. Stovky let se mě dovolávali, otče. I když jsem se jim vzpíral, snažil se odolávat jejich vábení, mnoha snům, které mi vsadili do hlavy. A když sliby neúčinkovaly, své sny proměnili v noční můry, jenže svobodná mysl se z noční můry může probudit, a já jsem svobodný nebyl. Rok za rokem jsem trpěl a potom mě napadla jedna velmi důležitá otázka: Proč?“ Hezkhi si před starce přidřepl a potichu dodal: „Proč bych měl tolik trpět kvůli muži, který mi dal tak málo?“

„Jsi šílený,“ řekl mu Zembi. „Dohnali tě k nepříčetnosti.“

„Oni mě osvobodili,“ opravil ho Hezkhi káravě. „Navedli mě k fazetě uvnitř křišťálu, která odemkne sarkofág. Už nechci žít podle tvých nebo Krizelliných vrtochů.“

Zembi při těchto slovech prudce zvedl hlavu a oči mu zazářily znepokojením a zlostí.

„Ne, neboj,“ řekl mu Hezkhi. „Hodlám ji nechat žít. Jednoho dne se probudí.“ Vstal, ucouvl a ukázal na Modrý křišťál, který se vznášel kousek od něj. „A zjistí, že na ni čekáš.“

Modrý křišťál se rozzářil a Zembimu se z hrdla vydral krátký a bolestný výkřik, který záhy přešel do přiškrceného chroptění. Když světlo pohaslo, stařec se v křečích svíjel na zemi. Clayovi připadalo, jako by se mu šupiny na zádech vytvořily jen částečně a ruce, které se mu zatínaly do pařátů, se zase vracely do dřívější podoby. Bojuje s tím, uvědomil si Clay.

„Dárek na rozloučenou,“ pokračoval Hezkhi a přešel k Modrému křišťálu. Napil se z jedné ze svých láhví a soustředil pohled. Ozvalo se cinkání, když se od jádra oddělil jeden z hrotů na křišťálu a vletěl do Hezkhiho ruky. Ten na něj chviličku upíral intenzivní pohled a uvnitř se rozzářilo a potom pohaslo slabé světlo.

„Možná ji zabiješ,“ pokračoval Hezkhi a otočil se k Zembimu. „Nebo ona zabije tebe. V tom případě bych byl velice rád, kdyby to věděla. Může o tom přemýšlet tak dlouho, jak jí tady dole bude trvat zestárnout a zemřít.“

Otevřel ruku a střep Zembimu nabídl. Starcova tvář se už křivila, na čele se mu dělaly vrásy a prodlužovaly se mu zaťaté zuby. Transformace měla skončit během několika málo vteřin.

Clay uslyšel, jak Kriz překvapeně vyjekla, když Zembi prudce natáhl ruku, střep sevřel a zabodl ho do Hezkhiho hrudi. Mladší z obou mužů bolestí a ohromením vykřikl, zapotácel se a přitom z něj střep vypadl. Zavrávoral dozadu a z rány se mu už rozlévala krev. Na Zembiho se vrhli oba malí Bělokožci, zběsile se mu zakousli do kůže, a potom s tím znenadání přestali a odcupitali zpátky.

Zembi se pomalu postavil do plné výšky. Byl z něj plně proměněný Zkažený s pevně přetvořenými rysy.

„Ty podlej starej hajzle!“ obořil se na něj Hezkhi s rukou přitisknutou ke krvácející hrudi. Ale nadávky nepadly na úrodnou půdu, poněvadž Zembi mu odpověděl pouze lhostejným pohledem. Hezkhi bezmocně a zuřivě zavrčel, pak sáhl po další láhvi a několika naléhavými hlty ji zcela vyprázdnil.

„Nehojí se to, jak by mělo,“ zakňoural zdrceně a vrhl pohled na oba Bělokožce. „Krvácení ustalo, ale nezahojilo se to. Cítím to.“

Obě mláďata stejným způsobem sykla a Hezkhimu se zavřela ústa. Strnule stál, zatímco Bělokožci stočili zrak na Zembiho. Ten zamrkal, obrátil se zpátky ke kóji, vlezl si dovnitř, načež se kolem něj opět uzavřela. Bělokožci ještě krátce zaječeli a Hezkhi se otřásl. Vzpomínka se vytrácela do šedé prázdnoty, když se bolestivým klopýtavým krokem vydal do zadní části síně s cupitajícími Bělokožci v těsném závěsu.

„Měl jsi pravdu.“

Clay zamrkal a opět se ocitl v kajutě. Kriz seděla před ním se svěšenou hlavou a z očí se jí na pokrývky řinuly slzy.

„Byla to pravda,“ pokračovala šeptem. „Měla jsem to nechat být.“

„Zjistili jsme několik věcí, co jsme předtím nevěděli,“ řekl Clay. Natáhl ruku a palcem jí otřel slzy. „Hezkhi s nimi letěl do Arradsie, ale ta rána ho musela cestou zabít a aerostat se zřítil do Křišťálovýho jezera. Blbý je, že ti Běláci se spolu s ním neutopili. Nějak se dostali ven, zamířili do enklávy a začali klást vejce. Časem měli potomstvo dost velký na to, aby rozpoutali svoji vlastní válku.“

„To nám nepomůže,“ řekla. „Kromě zášti, potřeby mého bratra mi ublížit, v tom nic jiného nebylo.“

„Neřekl bych,“ přitáhl si ji Clay. „Viděla jsi Zembiho, jak se jim postavil. Od slečny Lethridgový víme, že tady kdysi byli svobodní Zkažení. Jestli se daj osvobodit…“

Slova mu odumřela na rtech, když ho políbila. Byl to dlouhý polibek, po němž se odtáhla a ohlédla ke dveřím. „Tvoje sestřenice se hned tak nevrátí, že?“

„Pochybuju.“

Kriz se k němu otočila a zvedla ruce, aby si rozepnula košili. „Výborně.“

KAPITOLA XXXVIII

SIRUS

Ucítil, jak se v Catheline mísí zděšení se zlostí, když pronesl návrh, že přeživší Zelenokožci a Červenokožci by se měli rozptýlit. Přivolala si ho do svého velitelského stanu, aby dozíral na útok na Stockcombe. Vzhledem ke skutečnosti, že v něm hráli roli čistě draggové, měla fungovat jako prostřednice, zatímco on měl poskytovat taktické vedení. Propojit si mysl s Catheline pro něj byla vždy znepokojivá zkušenost. Připadal si, jako by zabředl do neustále se přelévajícího močálu tlumených emocí, zatímco pod povrchem všeho jako nějaká nezkrotná sopka burácela a doutnala ohromná Bělokožcova vůle.

Neubránil se zvrácené pýše na taktické pojetí a provedení svého plánu, což ho ovšem přivedlo k zamyšlení nad nepříjemnou otázkou, jestli třeba nevstřebal některé z Morradinových vlastností. Jeho protivník ve Stockcombu byl očividně schopný velitel. Nástražné systémy a miny v přístavu představovaly nevítané a bolestné překvapení, stejně jako tuhý odpor lodí. Ale už se naučil, že prozíravou strategií bývá podkopávat nepřítelova očekávání. On sám přesně toto udělal tím, že Červenokožce přinutil vést útok po zemi, a nikoli vzduchem. A zcela jistě by slavil vítězství, kdyby se nedostavili Černokožci.

Po několika hodinách marného odporu, během nichž mu Cathelinina mysl zprostředkovávala smrtelná muka stovek draggů, byl nucený jejich spojení přerušit. „Tohle nemůžete vyhrát,“ pronesl prostě. „Pokud si je Bělokožec přeje udržet při životě, měli by se rozptýlit.“

Její černorudé oči se do něj zabodly s takovou intenzitou, až si pomyslel, jestli se ho najednou nerozhodla nenávidět. Ale potom se k němu opět upnula a ujařmila mu mysl a on si uvědomil, že její výraz pramení spíše z obav než z nenávisti. Poprvé byl s to plně vnímat její splynutí s Bělokožcem. Nezaznamenal žádná slova, žádné sdílené obrazy, jen výměnu emocí rychlou tak, že mu do mysli vyslala bolestné bodnutí. Nějakým způsobem byl i navzdory bolesti schopný rozeznat podstatu této komunikace.

Nezdar.

Výčitka.

Kajícnost.

Zlost.

Hlubší kajícnost.

Potřeba trestat.

Přijetí… a pokorná prosba.

Na okamžik se mu podařilo rozeznat souvislou myšlenku, když si Catheline dala pozor, aby její sdělení bylo zcela jednoznačné. Pořád je ho potřeba. Můj nezdar. Můj trest. Před Bělokožcovou odpovědí nenásledovala žádná pauza: Souhlas.

Sirus zaúpěl, když Catheline povolila své duševní sevření, všiml si, že mu věnovala smutný úsměv, a pokrčil rameny. „Tentokrát by vás byl zabil,“ řekla.

Najednou ztuhla, prohnula se jako luk, roztřásly se jí končetiny a hlava jí škubla dozadu. Tělo měla tak strnulé, že nedokázala ani spadnout ze židle. Sirus se přinutil přihlížet, když se křečovitě zasvíjela, z úst jí vytryskla krev a vyřinula se jí i z nosu. Nenadálá přítomnost dalších pramenů a louží krve pod její židlí znamenala, že krvácí současně ze všech otvorů. Všechno trvalo snad celou věčnost, ve skutečnosti tak dlouho, až jí krev promáčela i nádherně ušitou jezdeckou uniformu, a Sirus si byl jistý, že v ní za chvíli nezbude ani kapka. Tato představa v něm vyvolala důležitou otázku: Jestli umře, co pak?

Ale neumřela. Nakonec, když její kůže nabyla alabastrového odstínu a krev se na koberci začala slévat do velkého tratoliště, se zhroutila. Sirus vyskočil, aby ji v pádu zachytil, a snadno ji zvedl svýma přetvořenýma rukama. Catheline se zamihotala víčka a zachvěla se mu v náručí. Na rtech se jí objevil úsměv a pohnula rukou, aby ho pohladila po šupinaté líci. „Můj hrdino,“ zašeptala a omdlela.

* * *

Předhůří severně od průsmyku známého jako Velký zářez nebylo nijak výrazné. Hory se z travnatých planin naopak zvedaly se vší náhlou a strmou majestátností. Průsmyk sám byl široký kaňon, který se významně zužoval, čím více se zarýval do pásma vysokých vrcholů vévodících oblasti, pro niž měli Varestijci označení „Krk“. Průzkumné lety, které předešlého dne podnikli Červenokožci, potvrdily, že oba menší průsmyky na východ a na západ uzavřela kamenná suť. Velký zářez však zůstával průchodný.

„Past, jako když vyšije,“ zavrčel Morradin, když chvíli mžoural jak na průsmyk, tak na mračna vznášející se nad útesy, které tvořily jeho úbočí. „Očekával jsem, že vymyslí něco lepšího.“

„Jste si jistý?“ zeptala se Catheline. Z trestu z předešlé noci se rychle vzpamatovala, do tváře se jí vrátila barva a v jejím vystupování nebyla patrná téměř žádná stopa po únavě. Sirus v ní však cítil novou ostražitost. Místo zničené uniformy na sobě měla prosté mušelínové šaty a mírně shrbená rameny jí halil teplý vlněný šál. Neuniklo mu ani to, jak pevně Catheline tento šál svírá, tak pevně, že jí tlakem zbělely klouby na prstech.

„Jestli se tam vydáme, zaplatíme za to,“ prohlásil Morradin. „Krví.“

Catheline před Sirusem zvedla obočí, a když souhlasně přikývl, roztrpčeně zasyčela. „Dobrá tedy,“ odvrátila se. „Tak to bude vyhlídkovou trasou…“

Potom se odmlčela, neboť z Velkého zářezu k nim dolehla obrovská rána. Sirus se otočil a uviděl, jak nad horskou mlhu stoupá obrovské šedé mračno, které o vteřinu později následoval hustý příval prachu linoucího se z ústí průsmyku.

„Co to bylo?“ zeptala se Catheline.

Morradin nechápavě vraštil čelo a s dalekohledem u očí si už průsmyk prohlížel. „Vypadá to, že ho nakonec taky zatarasili,“ pronesl, jakmile se rozptýlil prach. Ještě chvíli zíral do dalekohledu a potom se překvapeně narovnal. „Nebo se o to alespoň pokusili. Ta zatracená trasa je pořád průchozí.“

Sirus vytáhl svůj vlastní dalekohled a namířil ho na Velký zářez. Morradin měl pravdu. Dno průsmyku pokrývala silná vrstva suti, ale zatarasený nebyl ani zdaleka.

„Že by špatně spočítali sílu náloží?“ zeptal se Morradin a se Sirusem si vyměnili pohled. „Nebo se vyhodili do povětří, když se to tam chystali podminovat.“

„Past to ale může být pořád,“ namítl Sirus. „Vějička, jak nás tam nalákat.“

„Červenokožci to brzo zjistí,“ řekla Catheline. Trojice Červenokožců se jim o několik vteřin později prohnala nad hlavou za mohutného máchání křídel, která je vynášela do horské mlhy. Catheline sdílela obraz, který zprostředkovávaly oči dragga nalétávajícího nad průsmyk v čele skupinky. Přesně jak jsem si myslel, poznamenal Morradin spokojeně při pohledu na četné ozbrojené postavičky, jimiž byly poseté skály na vrcholu útesů. Sirus odhadoval, že jich budou nanejvýš tři stovky. Tedy jen sotva vojenský sbor, jaký by se dal očekávat, kdyby jim jejich nepřítel měl v úmyslu způsobit vážnější ztráty.

Pokud však nechtějí, aby to za ně udělal průsmyk, pomyslel si Morradin, když si přečetl jeho myšlenky. Počkají si, až tam napochodujeme, a pak na nás ty hory shodí. Záchvěv drsného pobavení. Zdá se, že tímhle si nachcali do vlastní snídaně.

Pořád by to mohlo… začal Sirus, ale jeho myšlenky pozřel nenadálý záchvat Cathelinina vzrušení.

Je tam i ona!

Červenokožcův obraz průsmyku se silněji prokreslil a soustředil na jednu konkrétní postavičku stojící na vrcholu útesu. Díky síle Červenokožcova zraku se jim zakrátko naskytl detailní pohled do tváře oné ženy. Lizanne Lethridgová jim přes draggovy oči pohled opětovala a na rtech jí pohrával posměšný úsměv. Mírně se pohnula a obraz se přeostřil a odtáhl, takže bylo zřetelně vidět, jak pozvedá karabinu k rameni. U ústí hlavně se objevil jasně oranžový zášleh a obraz zčernal. Absence obvyklého zmatku a bolesti prozrazovala, že Červenokožec umřel okamžitě.

„Děvka,“ vydechla Catheline tónem hladové zášti. Bleskla pohledem po Sirusovi a Morradinovi a rudé zorničky jí najednou žhnuly jako uhlíky. „Běžte tam! Všechny je tam pošlete!“

Její vůle byla nesmiřitelná a prostoupená Bělokožcovou neodolatelnou krvežíznivostí. Všichni Červenokožci vylétli do vzduchu a kupředu se vydaly oddíly Zkažených. Zelenokožci ve dvou obrovských hejnech vyrazili po stranách, každá mysl, každého Zkaženého a každého dragga, měla jediný cíl: ZABTE JI!

KAPITOLA XXXIX

LIZANNE

Když vypustila Rudou střelu, zpětný ráz Dýmadla ji dloubl do ramena. Projektil Červenokožce zasáhl do spodní části krku a následná exploze ho okamžitě oddělila od těla. Zbytek bojovníků, všichni do jednoho vyzbrojení Dýmadly, spustil palbu po ostatních Červenokožcích. Příval třaskavých kulek jednoho vmžiku sestřelil z oblohy, ale bylo třeba několika dalších výstřelů, než dostali i toho posledního. Toho kulky nějakou dobu pronásledovaly vzduchem, dokud dragga do hrudi nezasáhl jeden z Varestijců.

Lizanne sledovala, jak se skolený dravec ve spirále řítí do mlžných hlubin Velkého zářezu, a poté obrátila pohled k severu. Zjišťovala, že mlha, smíšená s cáry kouře z jejich záměrně neúspěšného pokusu zatarasit průsmyk, jim komplikuje vyhodnocování reakce Bělokožcovy armády. Vpíchla si menší množství produktu, aby si vylepšila zrak, a odměnou jí byl pohled na záplavu Zelenokožců proudících k Zářezu. V těsném závěsu za nimi přibíhali Zkažení, kteří zapomněli na své dosud uspořádané šiky a nyní se přes pláň hnali v chaotickém chumlu čítajícím několik tisíc bojovníků. Když pozvedla oči k obloze, spatřila rychle se blížící siluety většího množství Červenokožců, než kolik jich byla schopna narychlo spočítat.

Její Krvožehnaný kontingent doplňovaly asi dvě stovky varestijských bojovníků, podle oděvů a množství nožů osoby povětšinou zjevně pirátského založení. Všichni to byli dobrovolníci, které o den dřív vysadily aerostaty v jižním předhůří.

„Blíží se,“ řekla jim. „Mějte na paměti své rozkazy, palte a stahujte se. Potřebujeme je sem přivábit.“

Varestijci se ihned rozběhli zaujmout pozice hlouběji v průsmyku a stejně se zachovala i skupina na druhé straně propasti. S prvním náporem Červenokožců se tak měli popasovat Krvožehnaní. Lizanne si do těla vpravila malou dávku Modré a vklouzla do transu, kde na ni Morva už čekala na palubě starobylé plachetnice, tvořící její myšlenkové prostředí.

„Vyšlo to,“ řekla jí Lizanne. „Vyřiďte Tekele, aby se dala do pohybu.“

Trans ukončila, aniž vyčkala na odpověď, a odstoupila od okraje útesu. „Produkt!“ přikázala dalším Krvožehnaným a sama na Pavoukovi zmáčkla první tři tlačítka. „Plné dávky! Tady není prostor na skrblení. Toho, koho zabijeme dnes, už nebudeme muset zabíjet zítra.“

Odběhla se skrýt za nedaleký balvan a viděla, že za okolními kameny se schovali i ostatní Krvožehnaní. Na vrchol balvanu položila pažbu Dýmadla, namířila ho na oblohu a do skleněné zásuvky nad komorou vložila další Rudou střelu. Vyčkávala. Žíly jí pulzovaly produktem, oči upřené na mířidla Dýmadla. Červenokožce uslyšela dřív, než je uviděla. Jejich pronikavý chorál se na horském úbočí rozlehl ve sborovém hladovém jekotu. Rudou střelu zapálila, jen co jí před mířidla vklouzla první tmavá silueta. Rozstřelila ji na kusy, když kolem propukla ohlušující střelba z dalších karabin.

Lizanne vstala a sledovala, jak jejich výbušným střelám padá z oblohy za oběť dvanáct Červenokožců. Zahlédla, jak se jeden dragg pod palbou kroutí, a namířila na něj Dýmadlo. Zacílila těsně před jeho čumák, aby kompenzovala vzdálenost, která ji od něj dělila, a vystřelila tři rány v rychlém sledu. Červenokožec, smrtelně zraněný trojicí mohutných ran v kůži, bezmocně vypustil proud plamenů a vzápětí o něco níže narazil do stěny útesu.

Potom Lizanne přinutil odskočit varovný výkřik od jednoho z jejích Krvožehnaných a jen díky Zelenou posíleným nohám se dokázala zdaleka vyhnout ohnivému proudu, kterým se ji pokusil sežehnout další střemhlav se řítící Červenokožec. Dávka střel od okolních Krvožehnaných draggovi utrhla křídlo a zanechala mu v hrudi zející otvor. Chvíli se ještě v zakrváceném klubku chabě držel okraje útesu, ale nakonec se pustil a zřítil do Velkého zářezu.

Lizanne trhla očima k obloze a všimla si, že palba z Dýmadel Červenokožce zahnala do větší výšky, kde teď kroužili v obrovské spirále. Jakmile však uviděla, že se začínají shlukovat do pětičlenných i vícečlenných skupinek, pochopila, že obránce čeká masová zteč z výšin. Takový nápor draggů by nezastavilo sebevětší množství výbušných kulek.

„Stáhněte se!“ křikla a přes kamenitou půdu vyrazila nepřirozeně rychlými přískoky.

Když Červenokožci zahlédli, že se jim kořist pokouší uprchnout, všichni dohromady spustili zlostný řev a začali ji pronásledovat. Lizanne uslyšela, jak jí za zády burácejí mohutná křídla, a proto vyskočila, protočila se ve vzduchu a jednou rukou namířila Dýmadlo na hlavu nejbližšího Červenokožce. Díky reflexy posilujícímu účinku Zelené mu dokázala vpálit kulku do oka, ještě než se stačila stočit před doskokem.

Sotva botami dopadla na skálu, vyrazila znovu pryč a díky Pavoukovi si doplnila slábnoucí hladinu Zelené. Za zády uslyšela výkřik, tentokrát spíše lidský, krátký a prostoupený bolestí, který hned něco přiškrtilo. Ani se neotáčela, aby pohlédla na nevyhnutelně hrůznou scénu. Původně se kojila určitou nadějí, že misi ukončí bez jediné ztráty na životě, ale věděla, že jen propadá shovívavému sebeklamu, jenž v ní má mírnit pocit viny z velení ostatním.

Doběhla asi do poloviny průsmyku. Vyskočila na vysoký balvan, zastavila a otočila se čelem k Červenokožcům. Všichni ostatní Krvožehnaní přispěchali na předem zvolená místa a udělali totéž. Proti blížícím se Červenokožcům se pozvedla a zamířila všechna Dýmadla. Průsmyk v oněch místech vytvářel nejužší hrdlo. Byl do něj výhled z mnoha říms v horských úbočích po obou stranách a na nich už čekali jejich pirátští spojenci, mířidly na Dýmadlech sledující příval Červených draggů.

Palbu současně spustilo více než dvě stě karabin a z oblohy se ihned poroučelo nejméně třicet Červenokožců. Lizanne namířila do nejhustší koncentrace draggů a zcela do ní vyprázdnila své Dýmadlo, prsty coby šmouha na páčce mechanismu, z jehož zásobníku v mosazné kaskádě vylétaly vystřelené nábojnice. Všichni Krvožehnaní byli vycvičení ve stejné technice, což znamenalo, že Červenokožci vlétali do neprůchozí hradby kulek. Jednolité hejno draggů před palbou ucouvlo a najednou připomínalo obrovský roj sršňů, kteří se pokoušejí vzdálit od planoucí pochodně.

„Znovu dobít!“ přikázala Lizanne, seskočila z balvanu a sama si z bandalíru na hrudi do Dýmadla nacvakala nové náboje. Pohled upírala na jižní konec průsmyku, neboť slunce už vystoupalo dostatečně vysoko, aby spálilo většinu mlžného příkrovu. Na okamžik si pomyslela, že Morva její rozkaz nakonec nepředala, ale potom uviděla, jak nad horské úbočí vylétává oblý klín pláště Tajfunu. Zvedal se rychle, s Bouří těsně po boku, a oba aerostaty se při stoupání zároveň sunuly kupředu. Výstup ukončily ve výšce zhruba osmi set stop, kde Bouře spustila palbu z Bušidel, zatímco Tajfun začal v mohutné spršce střílet z Vrčidel.

Při útoku shora i zdola se roj Červenokožců rozpadl. Jedna část se odklonila na východ, druhá naopak ještě usilovněji mávala křídly, aby vylétla výše a dostala se až k létacímu stroji. Lizanne se soustředila na tuto druhou skupinu a sledovala ji, jak se ještě dvakrát štěpí a každý odštěpený hlouček draggů se naklání a odlétá. Snaží se rozptýlit naše střely, uvědomila si. A naletět na nás současně ze všech stran. Užili si jen chvilkového oddechu, a teď se na ně snese smršť.

„Už!“ zavolala, vstala a ukázala na jižní konec průsmyku. „Utíkejte počkat na odlet!“

Většina jejích společníků nepotřebovala dvakrát pobízet. Krvožehnaní se okamžitě posilnili Zelenou a vyrazili na zběsilý úprk, bleskově následovaní hordou pirátů. Několik jich však zůstalo stát – většinou Varestijci, ale také asi dva Krvožehnaní. „Slečno Krvavá?“ zavolal na ni jeden z nich, muž středního věku, který opakovaně vrhal úzkostné pohledy k obloze.

Lizanne potlačila nutkání okřiknout ho, aby jí tak neříkal, a naopak se přinutila k úsměvu. „Zadní voj,“ řekla mu a ukázala jižním směrem. „Hned tam budu. A už běžte!“

Dívala se, jak prchají, a potom se otočila, aby posoudila postup Bělokožcovy armády. Zelenokožci a Zkaženými se Velký zářez hemžil až k ostrohu, na němž stála, k ostrohu, který jejich výbušniny záměrně neodpálily do průsmyku. Ovšem dosud nevybuchlá druhá dávka měla více než dostatečnou ničivou sílu, aby ho tam poslala. Lizanne rychle vypátrala rozbušku umístěnou v nedaleké mělké štěrbině a hned se k ní vydala. Potom ale zastavila, když k ní shora dolehlo varovné zavřeštění. Uviděla, jak se z hlavního hejna odpoutal jeden Červenokožec a začíná se k ní střemhlav řítit. Bez váhání vsunula do Dýmadla Rudou střelu a z padesátiyardové vzdálenosti dragga sestřelila z oblohy.

Otočila se zpátky k rozbušce, přiběhla k ní a přikrčila se ve stíněném prostoru skalní štěrbiny. Sáhla do kapsy blůzy a vytáhla věc, kterou pro ni s velkou pečlivostí vytvořil divadlem odkojený zaměstnanec madam Hakugenové. Jelikož ji tvořilo převážně ztuhlé lepidlo a guma, Lizanne, se svými rozsáhlými zkušenostmi s nejrůznějšími převleky, se k účinnosti masky zpočátku stavěla velmi skepticky. Když si ji však vyzkoušela, od Tekely se dočkala ujištění, že vypadá „naprosto úděsně“. Teď si ji přitiskla k obličeji, z druhé kapsy vylovila lahvičku s prasečí krví a vylila si ji na hlavu. Byla zahuštěná koagulanty a linul se z ní příšerný zápach, ale potřebovala ji k dokončení své proměny.

Nová vlna vřískotu z oblohy jí sdělila, že už nemá ani minutu času, a sáhla po rozbušce. Jednu ruku položila na páčku odpalovacího zařízení a druhou stiskla druhé tlačítko na Pavoukovi, aby si zbytkem Zelené zaplavila žíly. Trhla páčkou a hned si přitiskla dlaně k uším a pevně zavřela oči. O necelou vteřinu později vybuchly trhaviny a exploze Lizanne vyzvedla vysoko nad skalní úbočí. Roztáhla ruce, aby stabilizovala let, a vzduchem plným drobných kamínků se vřítila do průsmyku.

* * *

Nemusela ani předstírat bezvědomí. Plán sklouznout po stěně odpáleného ostrohu až na dno průsmyku šel napřed přesně podle očekávání, ale obrovská kamenná masa se po nárazu na zem rozlomila a Lizanne se najednou ještě řítila mračnem prachu. Do zad jí vrazilo něco tvrdého, něco, co mělo dost energie na to, aby jí způsobilo vážná zranění, kdyby jí žilami nekolovalo dostatečné množství Zelené. Při letu se snažila natočit chodidla k zemi, aby se po dopadu skutálela a nic si nezlomila, ale už nepočítala s tím, že jí do spánku vrazí ještě jeden předmět, takže se nakonec zřítila do ohromné tůně černočerné tmy.

Probrala se na hromadě mrtvol, a když po několika mrknutích zaostřila, zjistila, že civí do prázdného pohledu mrtvého Zelenokožce, vzdáleného jen několik palců od její tváře. Dragg ležel na stejně mrtvém Zkaženém, ženě Lizannina věku s krkem zkrouceným do nemožného úhlu. Lizanne se rozhlédla a uviděla, že všechna těla se nahromadila u nově vytvořené skalní stěny, táhnoucí se přes celou šířku Velkého zářezu. Ti, které nezasypala lavina, očividně zůstali ležet na hromadě před novou bariérou, kde se vzájemně ušlapali k smrti.

Lizanne se pokusila vstát, což vedlo k tomu, že se řada těl uvolnila a celá hromada se sesunula. Se všemi těmito bezvládnými, mrtvými těly se kutálela, až zůstala ležet na dně průsmyku, kde se pak pomalu, pravidelně nadechovala, aby se trochu vzpamatovala.

Trvalo jí několik minut, než se postavila na nohy, a svět jako by se mezitím nakláněl a různě točil. Když se nakonec postavila, zjistila, že čelí jednomu ze Zkažených, vysokému muži v roztrhané protektorátní uniformě, který na ni hleděl se šupinatým čelem zkrabaceným nechápavostí. Doufala, že v ní vidí Zkaženou spolubojovnici, jejíž deformovanou tvář zastírá množství krve, a zdaleka ne pouze prasečí, jak Lizanne usoudila podle teplého pramínku, jenž jí stékal v týle hlavy. Na Zkaženého chvilku nehnutě civěla, pak se v hraném zmatku odpotácela. Cítila na sobě jeho oči a nezbývalo jí než doufat, že užaslý bojovník její nekomunikativnost připíše zranění, které utrpěla na hlavě.

Průsmyk byl plný Zkažených vojáků, a také několika draggů, mnoha zraněných bytostí, které se v mrákotách bezradně motaly neznámým terénem. Poněvadž si nebyla jista, jak dlouho tento příznivý zmatek vytrvá, klopýtavě a záměrně pomalu se vydala k severnímu konci Zářezu. Cestou několikrát spadla, ne vždy o své vlastní vůli, neboť její popletený mozek uznával za vhodné ji nahodile zbavovat vlády nad nohama. Pokud jí některý z ostatních Zkažených věnoval nepatřičně dlouhý pohled, ochotně se skácela k zemi a zůstávala nehybně ležet, dokud o ni neztratil zájem.

Známky jakéhosi řádu začali Zkažení opět vykazovat ve chvíli, kdy se dostala do ústí průsmyku. Zmatek je opouštěl, těla se jim narovnávala do zdání vojenského postoje a začínali tvořit oddíly. S nadějí, že její těžké zranění vysvětlí, proč je vůči obnově kázně prozatím imunní, dál se potácela a padala směrem ke konci Velkého zářezu, kde pak zastavila při pohledu na obrovské vojenské ležení, prostírající se ve vzdálenosti několika stovek yardů.

Kde může být? ptala se v duchu, zatímco očima klouzala po úhledných řadách stanů. Odpověď byla nakonec jasná a nezpochybnitelná. Přímo uprostřed tábora se zvedal obrovský okřídlený objekt, bledý v rozplývajícím se prašném příkrovu. Bělokožec. Dosud ho viděla pouze v Clayových sdílených vzpomínkách a nynější pohled na tohoto tvora z masa a kostí na ni působil znepokojivě a neodolatelně zároveň. Je přímo tady. Na dostřel.

Pokušení vrátit se do transu bylo silné. Řekneš Tekele, aby se vrhla do útoku. Dokončila to. Ale odolala. Mohl by prostě odletět. Ty sis přišla pro křišťál. Drž se svého plánu.

Dál klopýtala, připojila se k řídkému proudu zraněných Zkažených, kteří se pomalu šinuli do tábora. Všichni byli omráčení, stejně jako ona krváceli a naštěstí nebyli ve stavu, že by se mohli pokoušet o jakoukoli komunikaci. Držela se v zadní části skupiny, hlavu skloněnou, nohy soustředěné na klopýtavé šourání. Mlha v její hlavě se začala rozptylovat, když vstoupili do tábora. Byl téměř prázdný kromě několika Zkažených, kteří se sbíhali do skupinek a oddílu raněných nevěnovali žádnou pozornost.

Očekávala, že ranění se dostaví do nějakého zdravotnického stanu, ale všichni se začali od skupiny postupně oddělovat. Viděla Zkaženého, mohutného muže s kloboukem korvantinského konstábla, který si na hlavě jemně přidržoval zjevně zlomenou ruku, jak se vpotácel do jednoho stanu a uvnitř ulehl na rozloženou přikrývku. Než pokračovala v chůzi, zahlédla, že zavřel oči a usnul. Ostatní Zkažení postupně následovali jeho příkladu, až se nakonec ocitla sama ve společnosti posledních dvou proměněných.

Začala proto zpomalovat s úmyslem, že si také najde prázdný stan, v němž se bude ukrývat, dokud se všichni nepřemístí, ale dvojice se vedle ní znenadání zastavila a otočila se k ní s očima přimhouřenýma podezřívavostí. Byly to ženy. Jedna měla na hlavě ohromné zranění, hluboké natolik, že Lizanne pod krví rozeznala i bílou kost lebky. Druhá vypadala, že má pouze zlomené zápěstí, a byla tudíž mnohem více při smyslech. Z cukání jejich obočí vyrozuměla, že se mezi sebou pokoušejí komunikovat, a věděla, že má jen několik málo vteřin, aby něco udělala.

V žilách jí stále kolovalo velké množství Zelené, což znamenalo, že se k nim dokázala vmžiku přesunout. Bleskovou rychlostí vyprostila nůž, který měla schovaný v zápěstním pouzdře, objevil se záblesk a dvě švihnutí – doleva, potom doprava. Obě Zkažené se společně skácely k zemi a z hlubokých ran v krcích jim vytryskla krev. Lizanne vyskočila kolmo do vzduchu a každé padlé proměněné ženě botou tvrdě dupla na hlavu. Rozdrtila jim lebky a doufala, že tím zabránila i případnému přenosu jakýchkoli znepokojivých myšlenek k jejich Zkaženým druhům.

Postupovala rychle, protože se jí nechtělo čekat na jakoukoli možnou reakci a věděla, že se jí kvapem krátí čas. Bělokožce měla stále před sebou. Doširoka rozpínal křídla a měl zvednutou hlavu. Na obloze nad ním se začínalo shlukovat velké vířící hejno Červenokožců a Lizanne si uvědomila, že je Bílý dragg patrně přivolává zpátky, což bylo dobré znamení pro další osud Krvožehnaných a pirátů. Bouře měla za úkol piráty chránit, dokud se nedostanou na koně uvázané na jižním konci průsmyku a neodcválají jižním směrem. Krvožehnané měl pak aerostat nabrat a rychle odvézt s využitím svého krvespalu. Naopak Tajfun měl jiné pokyny.

Čím blíže byla k Bělokožci, tím více u něj bylo Zkažených, ačkoli se zdálo, že všichni se pohybují směrem k němu, a jí se tak dařilo zůstávat mimo jejich zorné pole. Bylo nicméně zjevné, že musí volit obezřetnější postup. Vklouzla do stanu, chvíli počkala, aby měla jistotu, že si jí nikdo nevšiml, potom rozřízla zadní stěnu a posunula se do dalšího v řadě. Bylo to pracné, ale nezbytné opatření, které ji nakonec zavedlo až na samý konec stanové řady. Ve stěně posledního plátěného přístřešku vyřízla otvor a zadívala se, co leží za ním.

Bělokožec obsadil široké kruhové prostranství a nyní se složenými křídly přecházel tam a zpátky. Lizanne s úlekem pohlédla na velké množství mláďat pobíhajících kolem něho. Jich je víc? Bylo to něco, co nikdo neočekával, a toto vědomí v ní okamžitě rozptýlilo veškeré pochyby ohledně nutnosti její riskantní mise.

Kousek od Bělokožce stály tři postavy. Jednou byl Zkažený mladického vzezření, oblečený do uniformy korvantinského generála. Lizanne díky Zelené dokázala zaostřit na jeho tvář. Tu sice silně hyzdily znetvořeniny, ale jim navzdory si jeho profil uchovával ozvěnu onoho seriózního mladíka, s nímž se setkala v Morsvalu. Sirus, uvědomila si s jistým zděšením a dospěla k rozhodnutí, že Tekela se o jeho přítomnosti v těchto končinách nikdy nedozví. I když ne že bych měla možnost jí něco takového říkat, dodala a připadalo jí zvláštní, že i za takové situace je stále schopna vtipkovat.

Druhou postavu znala jakbysmet, i když s ní se ve skutečnosti ještě nikdy nesetkala. Velkomaršál Morradin byl coby Zkažený ještě působivější než dříve. Lizanne si pomyslela, že ostny a šupiny jeho zvířecí obličej svým způsobem vylepšily, a měla za to, že nyní je přesnějším odrazem duše, která se za ním skrývá.

Třetí postava byla podivuhodná tím, že na první pohled vypadala naprosto lidsky. Tato štíhlá zlatovlasá žena v mušelínových šatech s šálem kolem ramen stála v popředí a nespouštěla oči z přecházejícího Bělokožce. Když se otočila, Lizanne opět bodlo u srdce poznáním. Tuto ženu už rozhodně někde viděla, ale její paměť zjevně této zkušenosti nepřipsala dostatečnou důležitost na to, aby si zapamatovala její jméno. Takže ani ona není nakonec člověk, usoudila, když si všimla ženiných očí. Podle toho, jak se soustředila a nevěnovala pozornost Morradinovi, působila dojmem, že v tichosti komunikuje se Sirusem.

Poněvadž Lizanne nebyla schopna zjistit, o čem se baví, odvrátila se a pátrala, dokud nenašla to, co sem přišla hledat. Nedaleko Bělokožce stál vozík a v něm ležely čtyři křišťály. V dopoledním slunci bylo obtížné rozlišit jejich odstíny, ale byla si jistá, že našla svou kořist.

Zmáčkla čtvrté tlačítko na Pavoukovi, vklouzla do transu a opět narazila na čekající Morvu. Z toho, jak sebou házela její stará plachetnice, jak se nakláněla na vzpurném, částečně neviditelném moři, bylo poznat, že dívka je nablízku vyčerpání veškeré své Modré.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Morva.

„Nemáme čas,“ odpověděla Lizanne stroze. „Nate.“ Přivolala jeden ze svých vírů, hbitě jím rekonstruovala tábor a potom kolem místa s vozíkem přidala žhnoucí auru. „Bělokožec je nablízku,“ řekla. „Když budeme mít štěstí, dostaneme i jeho. Okamžitě se vydejte na cestu, potom zapalte krvespal a vraťte se na Horu.“

„A co vy? Všeuměl říkal, že dosah výbuchu…“

„Dosahu výbuchu jsem si dobře vědoma. Prostě to proveďte.“

Spojení utnula a z transu vyklouzla dříve, než Morva stačila cokoli namítnout. Zamrkala a opět upřela pohled k trhlině, kterou vyřízla ve stěně stanu. V šoku si uvědomila, že všichni tři – Sirus, Morradin i ta povědomá, ale dosud nepojmenovaná žena – hledí přímo na ni.

Otočila se a shledala, že příčina toho na ni zírá stanovou chlopní. Zraněnému Zkaženému tekla krev z rozbité tváře, která se zdála částečně rozdrcená. Ani to však neznamenalo, že by utrpěly jeho mentální schopnosti. S pronikavou nevraživostí se na ni podíval, z rozbitých úst mu uniklo přiškrcené zavytí a sehnul se před výskokem. Lizanne na Pavoukovi zmáčkla tlačítko a přesně mířenou vlnou Černé mu zlomila vaz.

Okamžitě upřela pozornost zpátky na trhlinu ve stěně stanu a zjistila, že jí pohled na okamžik ujařmily rudočerné oči oné štíhlé ženy, a potom následovalo poznání, když se konečně dovtípila, o koho jde. Proslulá společenská krasavice Catheline Dewsminová, pomyslela si a vzpomněla si na titulek z jedněch novin, když vtom dotyčná otevřela ústa, aby se rozkřičela.

„ZABTE JI!“ K Lizanne zběsile vyrazila s očima žhnoucíma nenávistí a stále křičela: „ZABTE TU DĚVKU!“

Lizanne ještě stihla zahlédnout, jak se s tázavým řevem obrací Bělokožec, potom pohled odtrhla a vyběhla ze stanu, přičemž prsty pevně stiskla Pavouka, aby se jí tělo zaplavilo Červenou a Černou.

Venku na ni jeden Zkažený zaútočil bajonetem, ale před výpadem ustoupila a muže prudkou vlnou Černé poslala pryč. Za třeskotu výstřelů a mezi svištícími kulkami se dala na útěk. Díky Zelené dokázala přeskakovat hloučky Zkažených, kteří se jí snažili stavět do cesty, jiné odrážela Černou, jen co se k ní přiblížili na příliš krátkou vzdálenost.

„Palte!“ prosila ostrým šeptem, když občas při uhýbání a útočení zvedla oči k obloze. Tajfun se samozřejmě vznášel příliš vysoko, aby ho bylo možné zahlédnout ze země, ale doufala, že zášlehu motoru na dolů letící raketě by si všimnout mohla.

Nepozornost ji však nakonec málem stála život. Vrhl se na ni jeden statný Zkažený. Objal ji kolem pasu a svalil ji na zem. Lizanne se po dopadu překulila, švihla ho nožem přes oči, pak se vysoukala ze sevření a vypustila Červenou, aby sežehla horní část trupu dalšího útočníka, který před ní už skláněl pušku. Opět vyrazila na útěk, aniž kolem sebe přestala vysílat proud Červené, a podpalovala všechny stany, které míjela, s nadějí, že jí dým a plameny poskytnou dostatečné krytí a získá tak potřebný čas.

Nedaleko okraje tábora se začala oddávat dosud netušené představě, že by tuto misi mohla třeba i přežít. Zdá se, že jsem marnila čas madam Hakugenové, pomyslela si, a potom se zastavila ve vzduchu, když ji kolem krku zachytilo jakési neviditelné lano.

Černá, uvědomila si a ve vzduchu zakopala nohama. Mají tady Krvožehnaného.

Vzepřela se svou vlastní Černou, vyslala k zemi říznou vlnu, aby se z tlaku vymanila, ale podařilo se jí pouze dostat do rotace. Sevření kolem jejího krku zesílilo a do plic jí přestal proudit kyslík. Slábl jí zrak, šedly jí okraje zorného pole, zatímco jí ve spáncích silně pulzovala krev. Přesto se jí podařilo zahlédnout i onu ženu, Catheline Dewsminovou, doyenku společenských rubrik, jak k ní uhání valící se hordou Zkažených.

Jak ta se sem u všech všudy dostala?

Tato otázka nicméně pozbyla jakékoli důležitosti v okamžiku, kdy jí do uší vniklo ječivé syčení, po němž se za blížící se hordou objevil oslepující záblesk. Sevření na jejím krku rázem polevilo a opět ji strhla rázová vlna. S využitím posledního zbytku Zelené se natočila k explozi, zaryla boty do země a v mohutném přívalu se sklouznutím zastavila a přikrčila se. Když nakonec vzhlédla, uviděla, že terén před ní je posetý desítkami Zkažených, buď mrtvých, nebo v bezvědomí. Za nimi se z místa, kde se ještě před chvílí nacházel Bělokožec, zvedala obrovská ohnivá koule.

Počáteční vlna triumfální radosti v ní přešla v mrazivé zoufalství, když uviděla, že dravec zmítajícími se plameny stoupá vzhůru, a ač mu oheň olizoval křídla, nevykazoval žádné známky zranění. Pocit prohry v ní zesílil ve chvíli, kdy ve spoušti rozeznala ještě něco jiného. Ve zvířeném prachu nad roztříštěným vozíkem se vznášely čtyři žhnoucí koule. Křišťály, pomyslela si. Nevyšlo to.

Padla na kolena a svěsila hlavu, když ucítila, jak jí v žilách řídne produkt. Zaslechla šoupání mnoha bot, mírně pozvedla hlavu a spatřila skupinu Zkažených, kteří se k ní nepřestávali blížit i navzdory tomu, že je částečně omráčila exploze. Stále si uchovávali dostatek rozumu, aby na ni mířili puškami. Vyčerpaně sevřela nůž a pokusila se vstát. Jakmile však zjistila, že k tomu nemá dostatek sil, rukojeť uchopila opačně a přitiskla si ji ke krku, ostří přesně nad místem, kde by hladce přeťalo krční žílu.

Shora se ozvalo jakési drsné, chroptivé zavrčení a všimla si, že Zkažený, který stál nejblíže u ní, popadal v několika kusech na zem. Do vzduchu se zvedly gejzíry hlíny, znovu se ozvalo ono zvláštní vrčení a v rychlém sledu šli k zemi další Zkažení. Lizanne upřela oči v obloze, protože na ni dopadl jakýsi stín, a zjistila, že asi padesát yardů nad ní visí široký oblý trup Tajfunu. Temně se rýsoval proti nebi, takže neviděla do tváře své zachránkyně ve spodním otvoru gondoly, nicméně neviditelná ruka, která se k ní natáhla, aby ji vyzvedla ze země, jí nabídla dostatečně silné vodítko.

„Morvo,“ zamumlala Lizanne ztrácející zrak pod tlakem vyčerpání. „Myslela jsem, že jsem vám říkala, abyste odletěla…“

KAPITOLA XL

HILEMORE

Flotila odplula s ranním odlivem, v přítomnosti převážně ztichlého davu. Rodiče mávali a plakali za syny a dcerami, které Hilemore odvážel do války, děti volaly na otce a sourozence, ale nikdo nejásal. Během několika málo dní po útoku draggů se Stockcombe vrátil ke svým dřívějším rozkolům. Lidé ze západní strany se odebrali do svých domovů a východní strana zůstala pod vládou Voličského výboru, ačkoli jeho autorita notně uvadla. Hilemore vážně pochyboval, zda bez Krvožehnaného, který by jednal jako prostředník pro usměrňování rozumnějších hlav, přetrvá status quo delší dobu. Coll, jenž nyní chodil s obvázaným nosem a bez svého kontraktorského pláště, přestával tolerovat odpor, některé členy výboru přinutil rezignovat na funkci a většinu rozhodnutí prováděl, aniž o nich dovoloval debatovat. Kolem bývalých členů výboru se už vytvářely frakce a objevovala se hlášení o protestech, které se brzo zvrhly v potyčky.

Hilemore zjistil, že v sobě musí potlačovat nutkání ve Stockcombu zůstat a městu, které pomáhal bránit, poskytnout jakousi formu vlády, i kdyby nešlo o nic jiného než o vojenskou diktaturu. Ale nemohl dopustit, aby se Stockcombem zatěžoval, což ostře podtrhl Clay, jakmile opustili přístav.

„Kdo je to ta Catheline Dewsminová?“ zeptal se Hilemore, protože toto jméno mu nic neříkalo.

„To jsem se ptal i já,“ přiznal Clay. Stáli na lávce vedle můstku, poté co Clay opustil dlouhý a podle všeho alarmující trans s vynikající slečnou Krvavou. „Podle slečny Lethridgový byla docela slavná. Řek bych ale, že její sláva nikdy nedosáhla až do Arradsie.“

„Catheline Dewsminová je nejstarší potomek zámožného rodu Dewsminů,“ ozval se znenadání jakýsi hlas a přiměl je udělat čelem vzad. Akina dosud na můstku čistila okna, ale teď se na ně dívala se samolibým výrazem někoho, kdo ví víc než ostatní. „I když je Krvožehnaná, byla zproštěna korporátní služby,“ pokračovala Akina svou precizní mandinorštinou se silným přízvukem. „Po vstupu do řídící společnosti se díky své kráse a šarmu rázem stala hotovou senzací. Navázala milostný vztah s řadou herců, hudebníků a vysoce postavených vedoucích pracovníků, načež podlehla jakémusi nevysvětlitelnému nervovému onemocnění, které si vyžádalo dlouhodobou izolaci.“ Akina pokrčila rameny a trhla hadrem, než varestijsky dodala: „Zcvokla se a její rodina ji zavřela do blázince.“

„A jak tohle všechno víš?“ dotázal se Hilemore.

„To pan Tottleborn,“ odpověděla s odkazem na někdejšího Krvožehnaného Příhodné příležitosti, který došel předčasného konce při Bitvě o Úžinu. „A jeho oblíbené časopisy. Catheline se pravidelně objevovala v plátku, který nesl název Měsíčník skandálů. Těch měl spoustu.“

„Děkuji, mořská sestro,“ řekl Hilemore a pokynul jí, aby se vrátila k práci, což svědomitě udělala po svém typicky pohrdavém úšklebku.

„Takže,“ řekl Hilemore Clayovi, „Bělokožcovy síly teď vede jakási šílená Krvožehnaná.“

„‚Vede‘ není to úplně nejsprávnější slovo. Spíš je prostřednicí, kterou ovládá Bělokožec.“ Clayovi potemněl výraz a ztěžka si povzdechl. „Stříbrnka mě varovala, že další bude ještě horší. Podle slečny Lethridgový se nespletla.“

„Jinak pokud tedy chápu tamější vojenskou situaci, pokus o zničení toho veledůležitého Modrého křišťálu skončil nezdarem, ale zatarasení průsmyků do Varestie dopadlo dobře?“

„Jo, tak nějak to chápu i já.“

„Přinejmenším jsme díky nim získali čas. Tu varestijskou oblast znám dobře a jakékoli větší armádě bude trvat týdny, než se přesune po východním pobřeží poloostrova.“

„Lidský armádě,“ poznamenal Clay. „S touhle bandou by to mohlo bejt dost jiný. Myslíte, že celou tuhle flotilu dokážeme dostat přes moře dostatečně rychle na to, aby měla nějakej význam?“

„Máme jinou možnost? Rozhodující bitva této války se odehraje tam. Musíme se tam dostat s veškerou silou, kterou dokážeme uplatnit.“

Clay přikývl, ale Hilemore si v jeho tváři všiml přetrvávající nejistoty. „Máte nějaký alternativní návrh?“ zeptal se Hilemore.

„Možná jo, ještě si nejsem jistej. Nechte mě chvíli přemejšlet.“ Clay přešel k Akině, vzal jí z ruky hadr a hodil ho do kbelíku. „Pojď se projít, děvče,“ řekl a začal ji navádět pryč. „Co mi ještě můžeš říct o tý Catheline Dewsminový?“

* * *

Černokožci jim téměř celý první den létali nad hlavami a s příchodem noci přistáli na svých lodních hřadech. Bylo jich celkem padesát. Více jich flotila nebyla schopna uvézt, částečně i proto, že několik kapitánů draggy na svých lodích kategoricky odmítalo s odkazem na námitky bouřících se posádek. Plavidla, na nichž dravci být mohli, měla nákladové prostory napěchované čerstvě uloveným ceratím masem a veškerými stockcombskými zásobami dobytka. Hilemore na Clayovo naléhání vydal námořníkům přísný zákaz jakékoli komunikace s draggy. „Jen je krmte a nechte je na pokoji,“ řekl Clay. „A u Prorokovejch koulí, ne abyste se jich pokoušeli dotýkat.“

Moře k nim několik následujících dní nebylo příliš vlídné. Hilemorovy snahy o co nejrychlejší přesun k Zelenému mysu, nejjižnějšímu výběžku Bariérových ostrovů, kde se setkávaly Myrdinský a Orethický oceán, hatilo silné vlnobití a ostré východní větry. Počasí nabourávalo rovněž jeho pečlivou organizaci flotily do dvou kolon, z nichž jednu vedla Mimořádná a druhou kapitánka Okanasová na Úsilí. Když nakonec vpluli do klidnějších vod, lodi byly v důsledku těchto nepříznivých jevů rozeseté na ploše několika čtverečních mil a půl dne jim trvalo, než opět vytvořily kýženou formaci.

„Vsadím se, že dědeček tyto potíže nikdy neměl,“ mručel si Hilemore sám pro sebe během večerní hlídky s dalekohledem namířeným na řadu lodí seřazených za Mimořádnou.

Otočil se, když uslyšel klapot něčích bot, a uviděl, že se k němu blíží poručík Talmant. „Strážní koš hlásí zemi na obzoru, pane kapitáne,“ zasalutoval. „Nějaký ostrov. Třicet stupňů na levoboku, ve vzdálenosti asi dvanácti mil.“

„Takže jsme konečně u Ostrovů,“ odtušil Hilemore. Byl v pokušení pokračovat v plavbě, ale okolí Zeleného mysu proslulo jako velmi zrádný úsek a rozhodně nebylo radno se ho pokoušet zdolat za tmy.

„Vyšlete vzkaz Úsilí,“ řekl Talmantovi. „Loď otočte o třicet stupňů doleva a dejte signál zbytku flotily, aby nás následoval. Zakotvíme na závětrné straně ostrova a hned za rozbřesku budeme pokračovat k mysu.“

„Rozkaz, pane.“

* * *

Probudil se ze snu, v němž se jakýsi velký papoušek rozhodl, že se mu usadí na rameni a bude mu klást řadu nepříjemných otázek. Proč tě Lewella odmítla? dotazoval se mimo jiné a každou otázku zakončil hlasitým zavřeštěním.

Proč předstíráš, že netoužíš po kapitánce Okanasové? Vřísk!

Myslíš, že tě postaví před vojenský soud, než tě pověsí za vzpouru? Vřísk!

Proč jsi nechal ve Stockcombu umřít všechny ty mladé lidi? Vřísk!

Tato poslední otázka ho probudila, protože vyvolala vzpomínky, kterým nedokázala čelit ani jeho spící mysl. Zvláštní však bylo, že papoušek dál a ještě hlasitěji vřeštěl i poté, co se mu v potemnělé kajutě otevřely oči. „Dobře,“ řekl a sáhl po revolveru s úmyslem toho zatraceného opeřence zastřelit, ale zarazil se, když se plně probudil a uvědomil si, že celý hluk nevydává papoušek, nýbrž dragg. Než stačil otevřít dveře, už na ně bušil jeden z námořníků z půlnoční hlídky.

„Pan Torcreek, pane kapitáne,“ oslovil ho námořník. „Říká, že všichni začali kvůli něčemu povykovat.“

„Povolejte všechny na bojové pozice,“ poručil Hilemore, zatímco se soukal do blůzy. „Vystřelte rakety a uvědomte ostatní lodě.“

„Rozkaz, pane.“

Claye našel na přední palubě s Lutharonem. Mohutný dragg opakovaně něco křičel, roztahoval křídla a znepokojeně zavíjel ocas. Stejně hlasitě mu odpověděli další dva draggové na záďové palubě a pak i všichni další Černokožci na ostatních lodích. Do noční oblohy vyletěla signální raketa a explodovala, rychle následovaná dvěma dalšími střelami, ačkoli Hilemore pochyboval, zda by se na okolních lodích našla lidská duše, která ještě není vzhůru.

„Co se děje?“ zeptal se za chůze Claye.

„Něco cítí. A pochybuju, že je to něco dobrýho.“ Clay s velkým soustředěním upíral oči na rozrušeného dragga a potom ostře vydechl. „Modrokožci,“ sdělil Hilemorovi.

„Jak daleko?“

„Blízko, ale víc vám k tomu neřeknu. Oni sami vzdálenosti neposuzujou stejně jako my. Existuje pro ně jenom blízko a daleko.“

Hilemore se otočil k můstku. K ústům si přiložil sepjaté dlaně. „Na bojové pozice! Zvednout kotvy a zapnout motory! Sdělte lodím, aby se připravily do akce!“

Otočil se zpátky ke Clayovi, kterého se chtěl zeptat, odkud by Modrokožci mohli vést útok, ale otázka mu odumřela na rtech, když se Černokožec náhle rozběhl k zádi a sám se vrhl do vzduchu. Podle nenadálého pozdvižení na ostatních lodích se dalo usuzovat, že jeho příkladu následují i další draggové. Byla dvouměsíčná noc, takže dobře viděli, jak se Černokožci stahují do těsného hejna, aby společně zamířili na jih.

„Udělaj, co budou moct,“ vysvětloval Clay. „Ale Modráků sem míří strašná spousta. Musíme počítat i s tím, že některejm se podaří proklouznout.“

„Máte produkt?“ zeptal se ho Hilemore.

„Víc, než potřebuju.“

„Pak věřím, že si dobře vyberete místo a účelně ho využijete.“

Odběhl na můstek, kde našel Steelfina s Talmantem v přítomnosti Scrimshina u kormidla. „Pane první důstojníku, střelci na palubní nástavby,“ řekl Steelfinovi. „Minový oddíl pošlete na záď a po otočce se dá do práce. Děla napěchujte kartáči a palte pouze s nízkou elevací. Bylo by skvělé, kdybychom netrefovali i naše spojence, nemyslíte?“

„Rozkaz, pane!“ Steelfine zasalutoval a hbitě z můstku odešel.

„Pane Talmante, vy běžte nahoru a chopte se pátracího reflektoru. Pohybujte s ním, dokud nenamíříte na nějaký cíl.“

„Rozkaz!“

Hilemore přešel ke zvukovodu. „Strojovno?“

„Hlásí se strojovna, pane kapitáne,“ ozvala se plechová odpověď od vrchního strojníka Bozwara.

„Kupředu nejnižší rychlostí. A slečnu Jillett postavte ke krvespalu.“ Počkal, dokud přes desky paluby neuslyší vrnění pomocného motoru, a potom kývl na Scrimshina. „Jižní směr, pane kormidelníku.“

„Jižní směr, pane kapitáne.“

Hilemore vstoupil na lávku, aby se rozhlédl po zbytku flotily. Lodi se pomalu sjížděly do kruhové formace přesně podle plánu, který v době kotvení vypracoval pro případ útoku. Záměrem bylo vytvořit neproniknutelný obranný kruh, zatímco Mimořádná bude zastávat agresivnější obranný postoj. Zjišťoval, že reakce většiny obchodních lodí je pomalejší, než by očekával od protektorátních plavidel, ale přinejmenším byly v pohybu. Pohled upřel k přídi a díval se, jak tmu křižuje kužel reflektoru. Poručík Talmant světlem energicky kýval ze strany na stranu a kruhem ostrého světla v pravidelných širokých obloucích klouzal po mírně zvlněném moři.

Hilemore pohledem trhl k místu několik stupňů od pravoboku, kde těsně u hladiny vytryskl sloupec plamenů. Letmo zahlédl dvě propletená těla, jedno okřídlené, druhé dlouhé a hadovité. Pak plameny pohasly a opět se snesla tma. O několik vteřin později k nim dolehly zvuky souboje, pronikavý útočný a obranný vřískot rozléhající se mořským vzduchem.

„Jak jsou daleko?“

Hilemore se ohlédl přes rameno a uviděl, jak na lávku po žebříku šplhá Kriz. Nesla si karabinu a na sobě měla svůj kontraktorský plášť.

„Těžko říct,“ odpověděl. „Předpokládám, že vás posílá pan Torcreek…“

„Napadlo ho, že byste mohl potřebovat někoho k ruce.“

„Doufejme, že se mýlí.“

V průběhu několika dalších minut byli svědky ještě asi dvanácti plameny ozářených soubojů, přičemž každý se odehrával o trochu blíž než ten předešlý. V jednom případě plameny dlouho nepohasínaly a Hilemore podle velikosti jednoho dragga poznal, že se střetu účastní Lutharon, který z vody vytahoval bránícího se Modrokožce. Oba dravci při boji klouzali těsně nad vlnami. Modrokožec na Lutharona opakovaně dštil proudy plamenů a ten mu oplácel stejnou mincí, pařáty pevně zaklesnuté do smyček svého protivníka. Boj skončil ve chvíli, když Lutharon Modrokožce nakrátko pustil, načež mu zaťal drápy do čelistí, které poté vší silou rozevřel, aby protivníkovi vyslal oheň přímo do chřtánu. Vítězoslavně zavřeštěl, potom Modrokožcovo tělo pustil a zamával křídly, aby se vznesl zpátky do oblohy. Když se Hilemore díval, jak se Modrokožcovo mrtvé tělo ještě převaluje ve vlnách, se zděšením si uvědomil, že ho od něj dělí nanejvýš šedesátiyardová vzdálenost.

„Cíl deset stupňů na levoboku!“ zvolal poručík Talmant. Hilemore sledoval kužel reflektoru k Modrokožci, který se v bílém kruhu vzepjal sotva třicet yardů vlevo za zádí. Okamžitě po něm vystřelilo otočné dělo a Modrokožec zmizel v rudobílé mlze, jen co kartáčová střela zpěnila moře.

Hilemore se vrátil na můstek. „Dvoutřetinovou rychlostí vpřed,“ štěkl do zvukovodu a otočil se ke Scrimshinovi: „Pane kormidelníku, ostře doleva.“

Zvenku se ozval štěkot palby z pušek, protože střelci ve světle reflektoru bezpochyby objevili další cíl. Střelbu zahájila i děla na pravoboku a Hilemore doufal, že draggům přivodí nějaké ztráty. Vyhlédl zadním oknem můstku a s uspokojením sledoval, jak minový oddíl hází přes záď svá zařízení. Šlo o vylepšené verze min, které jim tak skvěle posloužily ve stockcombském přístavu. Každá byla doplněna o různá množství zátěže, aby pod hladinou spočinuly v různých hloubkách. Napěchovány byly rovněž dvojnásobným množstvím výbušniny.

„Pět stupňů doleva,“ řekl Scrimshinovi a pokyn zopakoval i o dvě minuty později, aby měl jistotu, že Mimořádná své miny umístí v širokém oblouku podél celého jižního křídla flotily. Jakmile byly všechny miny řádně rozmístěny, do strojovny vzkázal, aby loď nabrala zpětný chod, a Scrimshina nechal Mimořádnou na místě otočit. I v mírných vlnách šlo o ošidný manévr, který jim zabral několik minut a způsobil, že se paluba v jedné fázi nebezpečně nahnula k hladině.

První mina explodovala, ještě než dokončili otočku. Podle výšky následného gejzíru šlo o jednu z hlouběji uložených nástrah. Hilemore zahlédl, že v záplavě bublin, které se vyřinuly k hladině, víří i jakési pevnější kusy, a doufal, že se nejedná o nic jiného než o kusy roztrhaných draggů.

„Třetinovou rychlostí vpřed,“ sdělil do strojovny, když Scrimshine natočil kormidlo na střed lodi a Mimořádná se narovnala. „Děla na levoboku, pal!“ zavolal Hilemore z okna a poslední slovo zaniklo v téměř současném výbuchu tří podvodních min. Tentokrát o napáchaných škodách nemohlo být sebemenších pochyb, protože Hilemore uslyšel jásot posádky reagující na pravděpodobně až pět mrtvých Modrokožců, zkroucených v padající pěně a vodě.

Vyšel na lávku, aby se podíval, jak je míjejí stále se cukající těla, a každým okamžikem očekával další ránu. Ale místo ní vše obestřelo ticho. Střet Černokožců a Modrokožců se zdál být u konce a Mimořádná ujížděla klidnou vodou. „Tak jsme ty hajzly zahnali na útěk, co, kapitáne?“ zeptal se Scrimshine.

Odpověď přišla dříve, než Hilemore stačil odpovědět. Ohlušující dělostřelecké burácení z okolních lodí ho přimělo proběhnout z můstku na lávku na pravém boku. Očekával, že moře kolem kruhu lodí bude halit kouř, ve skutečnosti však spatřil, že hustá mračna stoupají zevnitř formace. Slyšel neutuchající štěkot ručních zbraní, když obsluhy děl určitě dělaly vše pro to, aby je znovu nabily kartáči, a potom uviděl siluety lodí na pozadí mnoha plamenných proudů. Vypadalo to, jako by se draggové naučili soustředit oheň, a Hilemore v úleku zaklel při pohledu na nákladní loď, kterou plameny už dokonale obestřely. Požáry brzo dosáhly k zásobám střelného prachu a palubní nástavby se rozletěly v sérii rychlých explozí. O vteřinu později se další výbuchy ozvaly z nitra trupu a loď se roztrhla na dva kusy, přičemž oba na pozadí plamenů cestou pod hladinu vytvořily tmavé véčko.

„Ostře doprava!“ křikl Hilemore na Scrimshina, když se vrátil na můstek. „Tamhle,“ ukázal oknem na prázdné místo, jež na hladině vzniklo po zániku nákladní lodi. Potlačil nutkání nechat zvýšit rychlost. K formaci byli tak blízko, že by neměli dost času zpomalit. Trvalo několik mučivých minut, než se Mimořádná spojila se zbytkem flotily, a potom Hilemore uviděl, jak nad stěžně stoupá další obrovská exploze.

„Zpětný chod,“ zavolal do zvukovodu, když se Mimořádná nasunula do prázdného místa. „Pane kormidelníku, kormidlo ostře doprava. Slečno,“ kývl na Kriz a vytáhl revolver, „vy laskavě pojďte se mnou.“

Následovala ho ven, kde Hilemore sklouzl po žebříku na palubu a hned začal volat na Steelfina. „Pane!“ ohlásil se Ostrovan, když se se svou charakteristickou hbitostí ocitl po kapitánově boku.

„Přesuňte všechna děla a střelce na levobok,“ řekl Hilemore. „Vyneste další miny…“

Přerušila ho tvrdá rána, kterou mu něco uštědřilo do zad, až skončil na palubě. V najednou horkém vzduchu ho pálila kůže. Když se ztěžka zvedl, naskytl se mu pohled na Steelfina, snažícího se uhasit plameny na svém rukávu, a na Kriz, která o několik stop za ním hleděla na strnulé tělo Modrokožce, jenž se vztyčil nad hrazením. Ve skutečnosti mu ustrnula pouze hlava a zbytek těla se mu svíjel zoufalou energií, až kolem něj bíle pěnilo moře. Pak se zdálo, jako by současně vystřelily všechny pušky, karabiny i revolvery na palubě včetně Hilemorovy zbraně, ačkoli ten si nedokázal vybavit, že by střílel. A střílel, dokud revolver necvakal naprázdno a Modrokožcova hlava nezmizela v rudém mračnu pod náporem spršky kulek, které v ní našly cíl, odstřílely z ní kůži a maso a obnažily lebku. I ta byla záhy rozstřílena na prach a Modrokožcovo tělo okamžitě ochablo a dravec zůstal bezvládně viset v Krizině sevření. Uvolnila ho, nechala ho sklouznout pod hrazení a nakonec ještě pomohla Hilemorovi na nohy.

„Omlouvám se,“ řekla. „Neublížila jsem vám, že?“

„Je vám zcela odpuštěno, slečno,“ ujistil ji Hilemore.

Přihnal se k hrazení a rozhlédl se po lodích, které teď připomínaly ilustraci z foliantu o Dřině. Tři lodi zcela pohltil oheň a plameny běsnily i na většině ostatních. Moře uvnitř kruhu kolotalo draggy a Modrokožci se opakovaně vzpínali, aby na paluby vychrlili plameny, načež rychle mizeli pod hladinou, aby se vyhnuli následné palbě z pušek. Střelbu spustila děla na pravoboku Mimořádné a Hilemore sledoval, jak Steelfine horečně organizuje přesun ostatních. Tohle nebude stačit, pochopil při pohledu na kartáče zasypávající draggy. Jelikož těžké zbraně na většině lodí už utichly, bylo zřejmé, že na přemožení Modrokožců nemají dost palebné síly. Mohli však sáhnout po dalších zbraních.

„Slečno,“ obrátil se opět ke Kriz. „Byl bych vám vděčný, kdybyste přivedla pana Torcreeka, poručíka Sigorala a slečnu Jillett.“

Sám se pustil do řízení úprav min na příďové palubě. Lodníkům poručil, aby z nich odstranili plováky a zátěž a aktivovali rozbušky.

„Kapitáne?“ ozval se Clay, když přiběhl za doprovodu ostatních Krvožehnaných.

„Je potřeba je rozmístit v pravidelných rozestupech,“ vysvětloval Hilemore a ukázal na miny a poté na bouři plamenů za hrazením na pravoboku.

Clay okamžitě pochopil, co myslí, vypil celou láhev Černé a kývl na ostatní, aby učinili totéž. Hilemore z příďové paluby poslal pryč všechny lodníky, stáhl se na lávku u můstku a křikl na Krvožehnané, že mohou pokračovat. Clay se úkolu zhostil jako první, zvedl nejbližší minu, jemně ji navedl přes hrazení na pravoboku a poté ji rychle vyslal do kolotající masy Modrokožců. Podle Hilemorových odhadů exploze zabila nejméně dva draggy a několik dalších omráčila. Potom uviděl, jak se k Mimořádné hbitě žene celý shluk hadovitých těl. Naštěstí si ho všiml i poručík Sigoral, který jim přímo do cesty hodil další minu.

Nálože poté do vody dopadaly v neustávajícím klenutém přívalu a moře uvnitř kruhu lodí se proměnilo v kolotající kotel gejzírů, svištícího masa draggů a odlesků plamenů. Množství výbušnin uvolněných takovou rychlostí a na tak omezeném prostoru nevyhnutelně způsobilo, že se okolní kordon rozšířil, a Hilemore se začal obávat, že četné rázové vlny na Mimořádné zprohýbají plášť trupu. Bombardování pokračovalo, dokud z paluby neodlétla poslední nálož a vodu nerozstříkla poslední exploze, již završil krátký liják – předzvěst dlouhého ticha.

Hilemorovi se zdálo, že museli zabít všechny draggy, kteří proti nim byli vysláni, protože vrstva mrtvých a umírajících Modrokožců pohupujících se na okolní hladině byla tak silná, že by se po ní pravděpodobně mohl bezpečně projít. Jenže pak uviděl, že se jatky protlačily čenichy dalších Modrokožců, a pochopil, že ještě neskončili. Připravil se zakřičet na Steelfina, aby připravil děla, ale kousl se do jazyka, když uviděl Claye, jak s rukama nad hlavou naléhavě mává. Důvod k takovému jednání se ozřejmil hned vzápětí, když se z oblohy prudce snesl Lutharon ve společnosti dalších šesti Černokožců. Společně do zakrváceného moře zaryli drápy a vytáhli z vody nezraněného Modrokožce. Jeho řev a plameny Lutharonův oddíl rázně utnul, když Modrého dragga vynesl do výšky a roztrhal na kusy, přičemž ostatky jako úděsný červený déšť zasypaly a zalily Mimořádnou, jejíž posádka se ihned rozběhla ukrýt, aby jí na kůži neulpěla Modrá krev.

Černokožci pokračovali v čistce, ve skupinkách se snášeli z výšky, chytali Modrokožce a odnášeli je na popravu. Ječení a trhání se nad Mimořádnou rozléhalo ještě skoro půl hodiny, když radost, kterou snad Hilemore mohl cítit z vítězství, přebily výčitky z pochopení ceny, již museli za noční střet zaplatit. Několik lodí dosud hořelo a bylo vidět, jak se další pomalu poroučí ke dnu, obklopená vřícím mořem, jehož byla další obětí. Hilemore sice neslyšel křik těch, kdo byli uvězněni v jejím trupu, ale stále mu jasně a zřetelně hlaholili v hlavě.

KAPITOLA XLI

LIZANNE

Let z Velkého zářezu si vůbec nepamatovala a nevybavovala si ani dva následující dny. Byla tak naprosto a dokonale vyčerpaná, že v jejím spánku nezůstalo místo pro sny, za což byla vždy vděčná. Po probuzení, kdy procitla ve Všeumělově bývalém nemocničním pokoji, s tělem rozbolavělým na celé řadě míst, se jí nabídla podívaná, která ji přiměla usoudit, že nakonec přece jen sní.

„No vida,“ řekl Arberus, když vstal ze židle vedle jejího lůžka. Prohlížel si ji s výrazem, v němž se zračila jak starostlivost, tak jistý kritický osten. „Vidím, že jsi stále závislá na riskování.“

„Běž pryč,“ zaúpěla a zabořila hlavu hlouběji do polštáře. „Teď nejsem schopna snášet nějaké přeludy.“

„Lizanne,“ oslovil ji poněkud tvrdším tónem. Opět se na něj podívala a zamrkala překvapením, že je pořád u ní. Na sobě měl stejnou jezdeckou uniformu, kterou nosil během revoluce, ačkoli na ní chybělo označení oddílové příslušnosti nebo insignie vojenské hodnosti. Tvář měl stejně drsně pohlednou jako vždy, byť někde přišel k další jizvě. Připadala jí jako jizva způsobená šavlí a táhla se mu po krku až k límci.

„No ne,“ hlesla, „ty jsi doopravdy tady.“

„Ano. Opravdu jsem tady.“

Pokusila se zvednout do sedu, ale měla pocit, jako by jí něco z rukou odčerpalo veškerou sílu, a Arberus jí musel pomoct a záda jí podložil polštářem. Z čela jí začal odhrnovat vlasy, ale zastavila ho, chytila ho za ruku a jemně, ale pevně ji odstrčila. Tyto časy už byly pryč.

Strnule se pousmál, pak si k ní přitáhl židli a posadil se. „Slyšel jsem, že jsi byla velice zaneprázdněná.“

„Stejně jako ty, jak jsem slyšela zase já. Chápu to dobře, že tvá zdejší přítomnost znamená, že jsi nechal šéfovat kurfiřtku?“

„Konečně se zmocnila Merivusu, a když místní prosili o mír, prokázala překvapivé milosrdenství. Dovolila pouze jednu popravu, jakéhosi císařova bratrance, který stejně ani nebyl kdovíjak oblíbený. Poté srazila paty i další města v severním císařství. Tu a tam se ještě dají najít určitá ohniska odporu, ale válka v podstatě skončila a Korvantinská republika už je nezpochybnitelný fakt.“

„Neočekávej, že bude existovat, až se tam zase vrátíš.“ Při posledním slově zachroptěla a zakašlala, protože zjistila, že jí vyschlo v krku. Arberus jí nalil kelímek vody, který několika hlty vypila. „Zanedlouho se budeš klanět císařovně Atalině.“

„Já se nikomu klanět nebudu,“ opáčil. „Ačkoli musím říct, že tlak vůdcovství ji trochu zklidnil a souhlasila, že uspořádá volby.“

„Pokud v nich bude víc než jeden kandidát, budu velice překvapená.“

„To bude. Ale domnívám se, že v této chvíli musíme řešit naléhavější záležitosti.“

„To je pravda. A pokud se nepletu, přivezl jsi s sebou i nějaké vojáky.“

„Ano. A několik starých přátel. A jeden z nich ti přinesl dárek.“

* * *

Z nitra pytle na ni hleděly Arshavovy mléčně bílé oči. Hlavu mu odťal jediný úder, který mu obličej zmrazil ve výrazu na půl cesty mezi překvapením a opovržením. Svého konce došel před několika dny a kůže už mu ztuhla do čehosi, co připomínalo vysušený papír.

„Chtěl uzavřít dohodu,“ řekl Varkaš svým hlubokým nosovým hlasem. Nábřeží toho rána zalévalo jemné mrholení a na nose z pyritu mu ulpívaly krůpěje vlhkosti. „Alianci mezi novou Korvantinskou republikou a Varestijskou ligou. Udělal chybu, že vás jmenoval jako svého nepřítele. Neuvědomil si, jaké úctě se slečna Krvavá těší mezi všemi těmi, kdo bojovali za revoluci. Když mu kurfiřtka řekla, aby se šel vycpat, on i jeho matka se obrátili na mě. Když jsem mu i já řekl, aby se šel vycpat, začal se vztekat a postavil se mi.“ Varkaš pokrčil svými širokými rameny. Pořád nosil v podstatě stejné věci jako ve Skorazinu, i když vesta, kterou měl na sobě, byla z kvalitního materiálu a byla odborně ušitá tak, aby padla jako ulitá jeho svalnaté postavě. „Přehnané sebevědomí při souboji znamená smrt.“

„A jeho matka?“ zeptala se Lizanne.

„Ta se zbláznila. Kurfiřtka jí zabavila lodě a předala je mně. Sám jsem tu podlou děvku odrazil ve veslici od břehu.“

„Lockbar nakonec nelhal,“ zašeptala Lizanne. Potřebovala většinu dne a trochu Zelené, aby získala dost sil na to, aby sem přišla a přijala Varkašův dárek, takže kop, který uštědřila Arshavově hlavě, byl podle jejích obvyklých měřítek docela slabý. Přesto stačil na to, aby hlava přeletěla okraj nábřeží a slétla za ním do vody.

„Děkuju, že jste přijel,“ řekla Varkašovi, když se za ním podívala na lodi kotvící v Průlivu. Bylo jich celkem dvacet, ozbrojená obchodní plavidla a zbytek samé fregaty a šalupy někdejšího císařského námořnictva. Zdálo se, že představovaly všechno, co zbylo z korvantinského loďstva. Plavilo se na nich deset tisíc dobrovolníků, v řadě případů varestijských vystěhovalců, kteří se vraceli domů bojovat za svou vlast. „Máme pro vás spoustu práce.“

* * *

Je tady docela tma, poznamenal Clay, když si prohlížel víry, které, jak si až teď uvědomila, získaly poslední dobou mnohem tmavší odstín.

Máte nějaké hlášení? zeptala se. Únava, jež ji stále trápila v reálném světě, usoudila, že ji bude následovat i sem. Byl to jejich druhý trans za tři dny a ukázalo se, že Clay nepřináší dobré zprávy.

Čtyři lodě šly ke dnu, informoval ji poté, co popsal útok Modrokožců z předešlé noci. Dalších pět je příliš poškozenejch na to, aby se ještě pokoušely o přeplavbu, taky jsme přišli o hromadu námořníků.

Velké válečné loďstvo to není ani náhodou, odpověděla. Ale aspoň něco. Její víry se zasvíjely v reakci na její frustraci. Měla pocit, že jejich nepřítel vykazuje protivnou schopnost předjímat jejich tahy, což nevěštilo nic dobrého pro další fázi tažení. Morradin, pomyslela si a z jednoho víru stvořila obraz velkomaršála vedle štíhlé postavy v generálské uniformě. A Sirus. Oba stojí hodně vysoko v hierarchii Bělokožcových poradců, společně s tou Dewsminovou. Domnívám se, že většina taktického důvtipu pochází od nich.

Možná jsou mrtví, nadhodil Clay. Zasáhla jste je pořádným ohňostrojem.

Nebyl dostatečně velký. Bělokožec je pořád naživu. Na ničem jiném nezáleží.

Nejsem si tak jistej. Vzpomeňte si, co jste viděla v Mechanikovejch vzpomínkách a co mi řekla Stříbrnka. On tu ženskou potřebuje, potřebuje lidskou mysl, aby byl kompletní. Seberme mu ji a možná budem mít ještě šanci.

Jak to zamýšlíte udělat? Silně pochybuji, že já sama nebo kterýkoli jiný Krvožehnaný budeme schopni se znovu dostat tak blízko.

My se nemusíme dostávat blízko, nebo já nejmíň nemusím. A potom jí vylíčil plán, který měl podle Lizanne asi stejně velkou šanci na úspěch jako její pokus o zničení Modrého křišťálu. Za pokus to stojí, ne? zeptal se Clay, když vycítil její pochyby. Je to lepší než jen další a další bitky, dokud nebudou všichni mrtví nebo Zkažení.

S těmito slovy zdráhavě souhlasila, třebaže pulz souhlasu poněkud tlumilo vědomí, že jim rychle docházejí jiné možnosti. Bude s tím souhlasit kapitán Hilemore? zeptala se.

Bude ho potřeba trochu přesvědčovat, připustil Clay. I když poznám, že všichni ti lidi, o který jsme přišli, mu moc nedávají spát, takže třeba bude přístupnější víc, než si myslíte.

Zítra se v transu spojíme ve stejnou dobu. Prosím nezapomeňte kapitánovi zdůraznit onu pozdní hodinu. Zdržení může mít fatální následky.

* * *

„Prostě nemáme dostatečnou sílu, abychom je porazili v terénu,“ řekl Arberus. „Podle našich nejlepších odhadů mají přes dvě stě tisíc vojáků, a to vojáků velice ukázněných, a k tomu draggy. My nemáme ani polovinu tohoto množství.“

Lizanne na palubu Příhodné příležitosti svolala válečnou poradu. Na jedné straně mapy byli Varkaš s Arberusem a naproti nim stáli kapitán Trumane, madam Hakugenová a Alzar Lokaras. Lizanne stála v čele stolu, oficiálně neuznaná, ale bezpochyby vnímaná jako nejvyšší autorita v kajutě.

„Zapomínáte na rozdíly v palebné síle,“ podotkl Trumane. „Díky novým karabinám, opakovacím dělům a raketám se v otázce zbraní těšíme značné převaze. Jen tento týden nám profesor Lethridge poskytl další aerostat. A to nemluvě o tom, že nyní vládneme moři. Pokud své síly řádně zkombinujeme a zorganizujeme, jejich početní výhodu můžeme klidně eliminovat.“

„Vyšší palebná síla je účinná pouze v případě, že ji lze masově uplatnit,“ opáčil Arberus. „Nepřítel se musí buď sám, nebo naším přičiněním umístit tak, aby mu taková palebná síla způsobila co největší ztráty.“ Prstem přejížděl po východním pobřeží Varestijského poloostrova. „Vidím pouze jedno místo, kde by k tomu mohlo dojít.“

„Gagátové písky,“ zamžoural Varkaš na mapu.

Arberus přikývl a prstem sklouzl po krátkém úseku souše nedaleko jedné mělké zátoky. „Písky se táhnou od pobřeží k řece, která je od něj vzdálená čtyři míle. Ta řeka je příliš hluboká a rychlá, aby se dala přebrodit, takže budou muset postupovat přes duny a písek pochod zpomaluje. My své síly soustředíme na jižní okraj dun a vytvoříme zdání, že tam jsme u pobřeží jen řídce rozestavení, čímž je zlákáme k útoku. Jestli nám na to skočí, použijeme proti nim všechna děla z našich lodí a veškerou naši palebnou sílu ze souše.“

„A také, když už budou takto nahromaděni k útoku,“ dodal Trumane souhlasným tónem, „aerostaty si mezi nimi můžou vybrat děsivou daň raketami.“

Lizanne od mapového stolu odtrhla pohled, když do kajuty vstoupila Tekela se štosem čerstvě vyvolaných fotostatů. „Zdá se, že tady máme výsledky našich posledních průzkumů.“

„Strýčku,“ pozdravila Tekela Arberuse, než fotostaty rozprostřela na stole. „Zastavili,“ ukázala na obrázek, na němž byl zachycený terén kolem východní části Krku. Byl na něm vidět tábor víceméně totožný s táborem, kde Lizanne před týdnem málem přišla o život. „Nebo alespoň většina z nich.“

Tekela doprostřed stolu položila další fotostat. Záběr byl mírně rozmazaný a Lizanne chvilku trvalo, než na něm rozeznala pěší kolonu pohybující se na sever v rojnici. „Další kolony se pohybovaly směrem na severozápad,“ dodala Tekela. „Nad každou létá velké množství Červenokožců a po stranách pátrají Zelenokožci.“

„Oni se stahují?“ zeptal se Varkaš nechápavě.

„Ne,“ odpověděla Lizanne. Obrátila zrak k mapě a sledovala nejpravděpodobnější pochodovou trasu každé kolony. Všechny vedly do oblasti, kam Bělokožcovy síly dosud nikdy nepochodovaly, do oblastí plných dosud nedobytých měst a vesnic zbytnělých uprchlíky. „Sbírají síly,“ pokračovala. „Buď jsme jim zasadili drtivější ránu, než jsme si mysleli, nebo mají v úmyslu vykompenzovat naši větší palebnou sílu prostým tlakem množství. Osobně bych hádala, že to bude to druhé.“

„V každém případě jsou svůj příchod nuceni oddalovat,“ dumal Trumane. „Což je jedině dobře.“

„Ale ne pro ty, kdo v těchto oblastech shodou okolností žijí,“ řekla Tekela. „Jsou na dostřel aerostatů. Můžeme…“

„Ne,“ přerušila ji Lizanne, která měla na paměti Clayův plán. „Aerostaty nemůžeme riskovat. Kapitán má pravdu. Čím víc času stráví na sever od Krku, tím líp. Každý den, který nám dopřejí, pro nás znamená víc zbraní, víc střeliva a šanci na posílení našich řad.“

„Ale ti lidé…“ namítala Tekela.

„Budou muset prchnout nebo se o svou obranu postarají sami.“ Když si všimla překvapení a dotčenosti v Tekelině tváři, uvědomila si, že promluvila ostřejším tónem, než měla v úmyslu. „Toto je válka,“ pokračovala o něco mírnějším hlasem. „Musíme činit obtížná rozhodnutí.“

Otočila se k Alzaru Lokarasovi. „Naše situace by se zásadně vylepšila, kdybychom měli víc bojovníků,“ řekla.

„Sehnat vojsko ve Varestii není jen tak,“ odpověděl. „Našemu lidu se nikdy nelíbilo, když mu někdo říkal, co má dělat. Ani Korvantinci se tady nikdy nepokoušeli zavést brannou povinnost, a věděli proč. Mimo tohle všechno se musíme potýkat s klany. Jedna polovina z nich má nevyřešené spory s tou druhou polovinou. Řada z nich otevřeně odmítá bojovat bok po boku…“

„Mě neodmítnou,“ pronesl Varkaš potichu. Lizanne už dříve vyrozuměla, že Alzar nepatří k lidem, kteří by ochotně tolerovali, když jim někdo skáče do řeči, ale všimla si, že nyní to snesl, byť s čelistmi zaťatými zlostí. „Až si s nimi promluvím,“ pokračoval Varkaš k Lizanne. „Dejte mi jednu loď a deset dní. Přivedu vám dalších třicet tisíc bojovníků.“

„Máte je mít,“ řekla mu. „Generál Arberus mezitím laskavě svolil, že se ujme velení našich pozemních sil. Výcvik začne co nejdřív, ale v rozumné pochodové vzdálenosti od Gagátových písků potřebujeme operační základnu. Hora je příliš malá a izolovaná.“

„Tady,“ Alzar ukázal na nevelkou šíji asi sedmdesát mil od zálivu Blaska.

„Gadařina bašta,“ řekl Varkaš. „Výborné místo, i když poněkud neblahé.“

„Neblahé?“ zeptal se Arberus.

„Je to pevnost na kopci,“ vysvětloval Alzar. „Dávno nepoužívaná. Před třemi sty lety ji vystavěla pirátská královna Gadara Slavasová, kterou mnozí považují za poslední vladařku Varestie. U Bašty kladla poslední odpor Korvantincům. Hradby jsou sice pobořené, ale velká část pevnosti je vytesaná ve skále a je stále obyvatelná. Jsou v ní také studny se sladkou vodou a má výhled na pláň dost velkou na to, aby se na ní utábořila celá armáda.“

„To zní přijatelně,“ řekl Arberus.

„Tekela tam s vámi dnes zaletí,“ dodala Lizanne. „Kapitáne Alzare, vydejte svým lodím pokyn, aby do Bašty začaly převážet vojáky. Já se k vám připojím za několik dní. Musím zde ještě na něco dohlédnout.“

* * *

„Jedna míle?“ Lizanne mžourala na výpočty na Všeumělově tabuli a zjišťovala, že jí nedávají valný smysl.

„Pokud se to zařízení postaví přesně podle požadavků,“ řekl jí. „V proměnlivých povětrnostních podmínkách může dojít k jistým výchylkám v dosahu výbuchu, ale jedna míle je u většiny případů poměrně rozumný odhad.“

Slabě zavrtěla hlavou, spíš úžasem než na pochybách. „Jak to bude vypadat?“

„S využitím směsi petroleje a želatiny místo běžného paliva výbušnina na oxidační bázi vytvoří ráznější a trvalejší tlakovou vlnu.“ Zamrkal, když si všiml jejího nechápavého výrazu, a dodal: „Bude to fungovat. Věř mi.“

„A uveze to aerostat?“

„Pokud se hmotnost posádky a dalšího nákladu omezí na minimum.“

Ještě chvíli civěla na tabuli a posuzovala dopady vypuštění takového zařízení do světa. Byl to pouze jeden z návrhů, s nimiž Všeuměl přišel od probuzení z kómatu. Doba, kterou strávil uvnitř své mysli, očividně generovala velkou spoustu tvůrčí energie, i když povětšinou znepokojivě ničivé povahy. Jestli dokáže udělat tohle, říkala si v duchu, co dokáže udělat dalšího?

„Výrobní lhůta?“ zeptala se.

Všeuměl se otočil k jejímu otci, kterého přivolali od výroby aerostatů, aby pronesl svůj technický verdikt. „Bude nutné převelet dělníky od jiných úkolů,“ řekl. „Což znamená, že končíme s raketami. A budu muset provést určité pokusy s materiály…“

„Jak dlouho, tati?“ naléhala Lizanne.

„Deset dnů, na výrobu jednoho zařízení. A budu pro to potřebovat tisíc dělníků.“

„Dám ti dvakrát tolik lidí,“ řekla, „abys udělal dvě.“

* * *

Gadařina bašta byla ve skutečnosti tvořena celým řetězem tvrzí než jedinou pevností. Spojovala je soustava zdí sledujících linii hřbetu, který vnitřku šíje dominoval v podobě obráceného U. Vysoká poloha nabízela ničím nerušený výhled na vnitrozemské přístupové trasy. Jádro Bašty tvořila obrovská skalní vyvýšenina, která byla v průběhu následujících desetiletí provrtána tak, že v ní vznikla celá řada síní různých velikostí, jež skýtaly dost prostoru k ubytování několika vojenských praporů. Skálu korunovala úzká, dosti zpustlá věž, v níž však zůstalo dostatečné množství schodů, aby se po nich Lizanne dokázala dostat až na vrchol. Tam teď našla Arberuse s dalekohledem, kterým si prohlížel své jednotky na pláni. Od porady na palubě Příhodné příležitosti uplynul týden a vojsko tábořící pod Baštou se rozrostlo na více než padesát tisíc bojovníků.

„Jak jde výcvik?“ zeptala se ho, když vyšla na vyhlídku.

„Postupujeme se smíšenými úspěchy,“ odpověděl s natrpklým tónem v hlase. „Varestijci vynikají ve střelbě a boji zblízka, ale běda abys po nich chtěla pochodovat v šiku, to se hned začnou chovat jako děti.“

„Je bezpodmínečně nutné, aby se na moderním bojišti pochodovalo v šiku?“

„Vojenská disciplína vyžaduje soudržnost, schopnost pracovat pro celek. Užitečný způsob, jak vojákům takovou disciplínu vštípit, je dril. Tihle lidé umějí bojovat, ale troufám si tvrdit, že ještě neumějí válčit.“

„Tak to aby se to rychle naučili.“

Arberus v úžasu nad jejím vážným tónem spustil dalekohled a nadzvedl obočí. „Máš nějaké novinky?“

„Právě jsem byla v transu s Morvou. Kolony se vracejí do hlavního tábora a vlečou za sebou hromadu zajatců. Dá se očekávat, že do týdne se dají na pochod. Je nejvyšší čas, pane generále. Svolejte své vojáky a co nejrychleji se vydejte ke Gagátovým pískům.“

KAPITOLA XLII

CLAY

„Jste si jistý, že to bude fungovat?“ zeptal se ho Hilemore.

„Poslední dobou si nejsem jistej vůbec ničím,“ odpověděl Clay. „Ale vím, že je vyloučený, aby se tahle flotila v tomhle stavu dostala přes Orethickej oceán. Ale krvespal by se přes něj dostat moh.“

Hilemore se od něj odvrátil a přešel k hrazení na pravoboku. Clay téměř hmatatelně vnímal jeho pocit viny, když se rozhlížel po spálených a zčernalých lodích. Mimo utrpěné škody je útok stál i mnoho životů a zanechal velkou spoustu zraněných. Z každé lodi, která se dosud držela na hladině, přicházela hlášení o marodkách plných popálených a zmrzačených lodníků. Na záchranu životů raněných už spotřebovali celou polovinu zásob Zelené.

„Jen jedna bitva,“ uslyšel Clay Hilemora, jak si zamručel pod vousy.

„Jedna bitva válku nedělá,“ řekl Clay. „Flotila je možná vyřízená, ale válka ne.“

„To byste chtěl, abych je opustil?“

„Lutharon ztratil veškerou stopu Modráků. Jsou buď mrtví, nebo uplavali. Lodě můžou zamířit zpátky do Stockcombu.“ Obrnil se před tím, co chtěl doplnit, protože věděl, jak na to bude Hilemore nejspíš reagovat, ale také věděl, že to říct musí. „Každopádně udělali, co jsme potřebovali. Kdybysme se pokoušeli plavit sami, Modráci by s náma zatočili.“

Odmítl odvrátit zrak, když se na něj kapitán obořil s nebezpečným odleskem v očích. Od chvíle, kde se s Hilemorem seznámil, žil v domnění, že se kapitán nedokáže zlomit – muž tak spoutaný povinnostmi a potřebou dělat to, co je správné, že u něj nepřicházelo v úvahu, aby zakolísal. Teď viděl muže stejného jako jiní. Jistě, o něco odvážnějšího a odborníka na mořské střety, ale pořád jen muže, kterého na kolena srazí výčitky svědomí. Jindy by tato zjištění v Clayovi možná probudila soucit. Ale dnes, kdy šlo o tolik, cítil pouze zlost.

„Jestli to neuděláte,“ pokračoval a mluvil čím dál tvrdším tónem, „dejte nám Úsilí a já se tam s Dlouhýma puškama poplavím sám. Vy se můžete vrátit do Stockcombu a dopřát si pořádnou koupel v sebelítosti.“

Hilemore zaťal pěsti a ke Clayovi vykročil se strnulým výrazem muže, který se hodlá uchýlit k násilí.

„Mořský bratře,“ ozval se jiný hlas. Byl tichý, ale přesto Hilemora dokázal zastavit. Kousek od nich stála Zenida po boku s Akinou. „Vždyť má pravdu,“ navázala Zenida a vrhla chmurný pohled na okolní lodi. „Bily se statečně, ale mají dost. Je nejvyšší čas poslat je domů. My před sebou ale máme ještě spoustu práce.“

Slovo této Varestijky mělo očividně větší váhu než to, co říkal Clay, poněvadž Hilemore se narovnal, agrese z něj zvolna vyprchala a strnule přikývl. „Úsilí popluje s ostatními loďmi…“

„Ne,“ přerušila ho Zenida. „Dva krvespaly mají větší šanci než jeden.“ Povzdechla si a otočila se ke své dceři, která, jak si Clay všiml, se začala opět mračit, tentokrát silněji než obvykle. „I když bych vás poprosila, abyste kapitána Tidelowa požádal o jedno volné lůžko.“

* * *

Steelfine musel Akinu na Vzdálené světlo přenést, protože celou cestu na lávce kopala a vřískala, zatímco její matka se strohým výrazem jen přihlížela. Dívka se předtím vysmekla, když se ji její matka pokusila obejmout, a pak už jen prskala varestijské nadávky, dokud k ní nepřikročil Steelfine a nevyzvedl si ji na rameno.

Násilně odnášenou Akinu míjeli jiní, kteří na loď nastupovali. Plukovnice Kulvetchová a třicet příslušníků její námořní pěchoty připlulo ve člunu. Na Úsilí nastoupilo dalších dvacet dobrovolníků z řad Aliance práv voličů. Kromě posílení posádky se na obě lodi přivezla děla, která jim darovala jiná plavidla. Někteří kapitáni, mezi nimiž figurovali především dalcijská pirátka a kapitán Gurkan, navíc nabídli, že své lodi nechají táhnout za krvespaly, ale to Hilemore odmítl jako nepraktické opatření.

Mezi oba krvespaly se stejnou měrou a do poslední kapky rozdělila veškerá zbylá Červená, což znamenalo, že na termoplasmatický pohon mohly plout až do Varestie. Mnohé záleželo na počasí, ale Hilemore odhadoval, že do Červeného přílivu dorazí během deseti dní. Pak zbývalo vyřešit už jen jednu věc: co udělají se svými spojenci.

„Jenom Lutharon,“ řekl Clay. „Ostatní poletí domů.“

„Na Mimořádné máme místo ještě pro dva draggy,“ namítl Hilemore. Užitečnost draggů při jejich bitvě s Modrokožci na jeho vojenskou mysl zjevně hluboce zapůsobila. „A Úsilí by taky jednoho uvezlo.“

„Jenom Lutharon,“ trval na svém Clay. „Potřebujem jenom jeho.“

Odešel na příďovou palubu, aby Lutharonovi sdělil, pro co se rozhodli. Černokožec projevoval překvapivou odolnost, po boji s Modrokožci se stále ošíval vzrušením a jeho zápal zjevně netlumily ani čerstvé jizvy na jeho bocích. Podle mýho, pomyslel si Clay a Černokožci položil na čumák dlaň, aby mu do mysli vyslal proud zklidňujících obrazů, tví bratranci kvůli nám riskovali až až. Je nejvyšší čas je poslat domů.

Lutharon dotčeně zafuněl a z chřípí mu vyrazily dva obláčky kouře. Odtáhl hlavu, otočil se a z přídě se vrhl do vzduchu. Vystoupal na oblohu, začal kroužit a přitom dokořán otevřel tlamu, aby spustil křik přivolávání. Na ten záhy odpověděli další Černokožci, kteří vzlétli z palub a vytvořili s ním vířící hejno. Clay cítil, jak z Lutharona prýští protichůdné emoce, a vnímal i zdráhavost mezi ostatními Černokožci. Jejich křik pozbyl veškeré harmoničnosti a hejno najednou působilo zmateně a neuspořádaně. Dokonce bylo vidět, jak do sebe někteří draggové narážejí a v otevřeném nesouhlasu po sobě rafají. Nakonec Lutharon mocně zařval, čímž veškeré ostatní povykování přehlušil, a spory rázem utichly. Draggové ještě nějakou dobu kroužili na obloze, potom se začali odpojovat a po jednom, v neuspořádané formaci odlétali na sever k Ostrovům, dokud Lutharon na obloze nezůstal úplně sám.

Širokým obloukem se snesl k lodi, naletěl těsně nad hladinu, pak rozepjal křídla a usedl na přídi Mimořádné. Tlumeně zamručel, když k němu Clay vystoupil s nataženou rukou, aby ho pohladil po boku. „Promiň, obříku,“ řekl. „Ale začínám se rychle smiřovat s myšlenkou, že tahle válka se dá vyhrát leda jedním způsobem, a až nastane čas, budeme v tom jenom já a ty.“

* * *

Jakmile objeli Zelený mys, Hilemore vydal rozkaz zažehnout krvespal. Mimořádná se svým velkým motorem a za absence koles brzo předehnala Úsilí, ačkoli relativní lehkost menší lodi znamenala, že se dokázala udržet ve vzdálenosti asi sta yardů za zádí fregaty.

Clay většinu prvních tří dní plavby strávil přemítáním nad všemi střípky informací, které se mu podařilo získat o Catheline Dewsminové. Kromě toho, co mu řekla Akina, se po výzvě k získání jakýchkoli souvisejících informací, adresované zbytku flotily, dostal k řadě periodik, mezi nimiž bylo i několik výtisků Měsíčníku skandálů, který choval v tak velké oblibě pan Tottleborn. Podrobnosti o životě této ženy byly tak dokonale odlišné od jeho životních zkušeností, že měl potíž najít něco, do čeho by se dokázal vcítit, něco, o čem věděl, že bude důležité, pokud bude chtít, aby uspěl jeho plán. Narodila se bohatá a spolu s tím i jaksi odporná, bylo jeho hlavní zjištění poté, co si přečetl různá líčení Cathelinina života. Možná proto si ji Bělokožec vybral.

Nakonec byl nucen dojít k závěru, že nejužitečnější jsou na těchto tiskovinách kresby a fotostaty zobrazující jeho subjekt, byť s kolísající úrovní přesnosti. Kresby byly většinou reklamního ražení a jejich typický příklad na čtenáře halasně apeloval, aby vyzkoušeli „Daultonův čisticí krém na kůži“, kterýžto slogan se nacházel nad nevzrušeným obrázkem Catheline ležící na pohovce a pozvedávající svůj dokonalý profil ke rtům jakéhosi pohledného nápadníka. Pod kresbou byl popisek: „Všechny ženy si zaslouží pocit výjimečnosti.“ – Catheline Dewsminová.

„Nevypadá nepříčetně,“ poznamenala Kriz jednoho večera, když spolu leželi na jeho lůžku. Původně sdílel kajutu s poručíkem Sigoralem, který nyní trávil noci s Loriabeth, zatímco Kriz spávala u Claye. Toto nové uspořádání spolu předem neprobírali a změna se odehrála v ovzduší nevyslovené nevyhnutelnosti. Pokud měl Braddon nějaký názor na to, že se jeho dcera dala dohromady s korvantinským Krvožehnaným, považoval za vhodné o tom nemluvit, ačkoli Clay si všímal, jak jeho strýc nesouhlasně vraští čelo pokaždé, když oba uviděl pohromadě.

„Třeba ani nebyla,“ odpověděl Clay. „Přinejmenším tehdy. I když tady vypadá trošku jinak.“

Sáhl po jedněch novinách, na jejichž první stránce se skvěl fotostat Catheline, jak nastupuje do kočáru před jednou velkou sanoražskou rezidencí. „Koho políbila na rozloučenou?“ ptal se titulek nad fotostatem. V článku dole se psalo: „Proslulá kráska Catheline Dewsminová poslední dobou ponocuje. Zde těsně po půlnoci vychází z domu Vrchního kovolodního vedoucího Rence Cozgrava. Podle sousedů je paní Cozgravová v současnosti na návštěvě u příbuzných v jižním Mandinoru, takže slečna Dewsminová se možná jen jela ujistit, jestli se pan Cozgrave necítí příliš osamělý.“ Nejzajímavější na tom všem se Clayovi jevil výraz v Cathelinině tváři. Na jiných fotostatech se vždy usmívala, na tomto snímku její mírně rozostřený obličej civěl do aparátu s holou, nelíčenou nenávistí.

„Řek bych, že ten, kdo tohle pořídil, měl kliku, že Catheline u sebe neměla žádnej produkt,“ nechal se slyšet Clay. „No prostě, ať to předtím byl, kdo chtěl, teď je to zrůda.“

„Úplně jako Hezkhi,“ řekla Kriz a posunula se, aby si hlavu opřela o jeho hruď. „Netušila jsem, jak silně musel nesnášet otce. Nakonec, po všech těch letech uvěznění v Enklávě, se nám protivil všem, mně možná nejvíc ze všech. Ale nikdy bych ho nedokázala nenávidět. Kdybych ho nenáviděla, pak by možná ve spánku přivolávali mě. Napadá mě, že šílenství třeba není to jediné, co Bělokožec potřebuje pro to, abych nás mohl získávat. Možná potřebuje i nenávist.“

Nenávist, pomyslel si Clay, když se znovu zadíval na fotostat a onu neotřesitelnou zběsilost ženy, kterou zachycoval. To je aspoň něco, o čem vím svoje.

KAPITOLA XLIII

SIRUS

Z bezvědomí se ani tak neprobudil, jako z něj byl vyvlečen. Vstávej! Cathelinin hlas v jeho hlavě, strohý a ve své autoritativnosti nepopiratelný, zapudil nejasné obrazy, které se mu začínaly slévat do snu. Navzdory bezprostřední záplavě bolesti, jež přivítala jeho probuzené tělo, byl vděčný, že ho rodícího se snu ušetřila, protože v popředí se už rýsovala Katryina tvář.

Pomalu se posadil, čímž se zbavil hlíny, kterou byl pokrytý, a rozhlédl se po okolí. Podrážky bot měl jen několik palců od okraje velkého kráteru o průměru asi dvaceti stop. Nad kráterem se vznášely čtyři křišťály. Zpočátku jasně zářily, ale poté začaly poblikávat. Před Sirusovýma očima se mihotaly stále více a přitom pohasínaly. Jakmile jejich zář zcela pohasla, spadly na zem. Přistály na částečně spálené zemi opodál, kde je rychle posbíralo několik Zkažených.

„Doufám, že jste si uchoval jeho vzpomínky,“ uslyšel Catheline, a když se otočil, uviděl, že stojí nad nějakým mrtvým tělem. Morradin takové štěstí jako Sirus neměl. Horní polovina jeho těla ležela mimo kráter, ale to, co zbývalo z poloviny dolní, spočívalo v něm, proměněné v pouhou šmouhu popela prokvetlou flíčky červené barvy. Sirus chvilku zápasil s absurdní představou, že mu nějaký pozůstatek velkomaršála může stále přetrvávat v mysli, a tak si do ní sáhl a zapátral po něm. Samozřejmě našel jen chladné ticho smrti. Velkomaršál Morradin, ten možná největší vojenský duch své doby, mimořádně odporný člověk a ještě odpornější Zkažený, byl opravdu mrtvý.

Nepřítel a současně spojenec, pomyslel si Sirus v následném přívalu strachu. To, co je třeba udělat, budu teď dělat sám.

„Nevěděla jsem, že jste si byli tak blízcí,“ poznamenala Catheline, když k němu přistoupila a podala mu ruku.

„Blízcí jsme si nebyli,“ hekl, když se ruky chytil a zvedl se na nohy. „Ale jeho nadání nám bude chybět.“

Catheline nasadila obezřetný výraz a se sklopenýma rudočernýma očima kývla směrem ke kráteru. „Myslím, že tohle je pro nás mnohem větší ztráta.“

Bělokožec ležel uprostřed kráteru s tělem zavinutým kolem tří zhmožděných těl. Bílá mláďata zůstala víceméně celá, ale byla očividně mrtvá. Z bezvládně otevřených tlam jim vytékala hustá krev, ale ani se nepohnula, když do nich Bělokožec dloubal čumákem a vydával zvuky, jaké od něj Sirus ještě neslyšel. Bylo to něco mezi vrčením a úpěním, ostré natolik, že z toho bolely uši. A nešlo jen o zvuk. Sirus cítil, jak se mu Bělokožcův nářek vkrádá do myšlenek, jako syrová bolest truchlícího rodiče. Obě zbylá mláďata se krčila opodál, škubala ocasy a nervózně kolem sebe těkala očima.

„Dostala se pryč, jak víte,“ řekla Catheline. „Ta čubka Lethridgová. Vyzvedla ji nějaká Krvožehnaná v tom jejich létacím krámu.“

„Ale neuspěla,“ podotkl Sirus a kývl na Bělokožce.

„Tentokrát. Už ale nemůžeme dál riskovat, pane generále. Musíme to ukončit. V minulosti jsem se nechávala řídit emocemi. Byla to moje chyba, za niž v brzké době očekávám trest. Vy teď vymyslíte plán, který bude mimo jakoukoli pochybnost znamenat naše vítězství, a já ho uvedu v život bez ohledu na to, jak dlouho mi to může trvat. Tahle armáda je odteď vaše.“

* * *

Pohroma ve Velkém zářezu a raketový útok připravily jejich vojsko o dvanáct tisíc Zkažených a dva tisíce draggů. Největší ztráty zaznamenali Zelenokožci kvůli rychlosti, s níž vtrhli do průsmyku, ale hodně utrpěli i Červenokožci, jejichž počty se zredukovaly přibližně o třetinu. Sirus se tak dočkal jasné připomínky, že draggů je jen omezené množství. V mnoha předešlých bitvách byli klíčem k úspěchu, ale každý další střet jen snižoval jejich stavy. A až přijdeme o všechny, uvažoval pod pečlivým příkrovem strachu, Bělokožci zbude jen armáda Zkažených. Armáda, v jejímž čele budu stát já.

Veilmist podala hlášení, že i po takovém nezdaru je celkový stav jejich armády téměř sto osmdesát tisíc bojovníků. Sirus však zjistil, že Catheline je snadné přesvědčit o ještě větším posílení jejich řad. „Náš nepřítel je očividně vynalézavější, než jsme mohli očekávat,“ řekl jí. „Při každém střetu přichází s nějakou neotřelou a vražednější novotou. My nemáme žádné lodě, které by uměly létat vzduchem, nemáme rakety, vyznačující se nepředstavitelnou přesností, a v našich řadách ani nenacházím mysl, která by je dokázala vytvořit. Ta největší lekce, již mi dal maršál Morradin, spočívá nejspíš v důležitosti početní převahy. My našeho nepřítele musíme udolat množstvím. Zaútočíme takovou silou, že je nezachrání ani ta největší vynalézavost.“

Tři kolony se daly na pochod následujícího dne. Zamířily do oblastí, které Veilmist určila jako místa s nejrozvinutějším zemědělstvím. „Před námi prchly tisíce lidí,“ vysvětloval Sirus Catheline. „Ti lidé musí jíst. Dá rozum, že prchnou tam, kde budou očekávat nejsnazší přístup k potravinám.“

Každou kolonu vedl oddíl domorodých Zkažených, neboť ti se vyznačovali nejvybroušenějšími stopařskými dovednostmi. Měli rozkaz vyhýbat se větším střetům a zabíjet pouze v případě nejvyšší nutnosti. Úspěch se dostavil rychle a překvapil i Siruse. Zdálo se, že poté co se vyhnuli procházející Bělokožcově armádě, mnozí uprchlíci se naivně domnívali, že nepřítel je nadobro pryč. Několik početných skupin tak zajali pod širým nebem, když se pokoušely vrátit domů. Na obloze rovněž slídili Červenokožci, kteří pro změnu vyhledávali uprchlické tábory v kopcích. Na jejich obyvatele se poté pořádaly hony ze vzduchu a pronásledující Zelenokožci pak prchající lidi naháněli do náruče Zkaženým. Nejbohatší náborová oblast se nacházela v zemědělské krajině severovýchodně od Krku. Zde většina lidí nežila ve vesnicích, nýbrž na plantážích, což znamenalo, že jejich příbytky byly příliš malé a málo obydlené, aby je bylo možné snadno opevnit. A jakmile jim farmy a plodiny začaly hořet, lidem nezbývalo než vzít nohy na ramena, načež byli neustále napadáni Zelenokožci, snažícími se je nahnat na předem stanovené trasy.

Jakmile získali přiměřené množství zajatců, Sirus si bral Modrý křišťál a vylézal na Katariasův hřbet. Doprovázení velkého kontingentu neochotných zajatců na vzdálenost mnoha a mnoha mil byl komplikovaný úkol. Mnohem praktičtější proto bylo odletět přímo ke koloně a zajatce proměnit na místě. Jakmile všichni odvedenci prošli konverzí, vydali se na spořádaný pochod na jih, aby se připojili k hlavnímu armádnímu sboru.

Sirus Catheline přesvědčil, aby u draggů utlumila obvyklou zálibu v lovení dětí a starých lidí, již zbyli po každém rozsáhlém zajímání. Tvrdil, že je to ztráta času a pak je o to těžší zvládat dosud neproměněné vězně. To mělo za následek, že venkovské oblasti byly najednou plné sirotků a lidí vyššího věku. Děti se zpravidla vydávaly na útěk, zatímco staří lidé zůstávali stát v bezmocném šoku. Jen ve vzácných případech se děti zdržovaly v blízkosti i po proměně svých rodičů, na něž pak volaly, když byli odváděni už ve vojenských šicích, ale rodiče jejich plačtivému naléhání nepopřávali sluchu.

Veilmist po třech týdnech hlásila celkem třicet osm tisíc nových rekrutů, více než dostatečné množství k vykrytí ztrát a rozšíření řad pro nadcházející útok. Bude to stačit? ptala se Catheline s nově objevenou opatrností v popředí myšlenky, kterou vtlačila do Sirusovy mysli. Ty kolony můžeme v případě nutnosti poslat i dál na sever.

Pochod na sever jen zvýší riziko konfrontace s rozsáhlým odporem, odpověděl Sirus. Na Varestijském poloostrově je ještě celá řada přístavních měst. Lidé z nich sice už určitě prchli, ale další rekruty bezpochyby nabereme v okolních vesnicích. Veilmist odhaduje, že získáme ještě tak deset až patnáct tisíc nováčků. Díky císařské zbrojnici, které jsme se zmocnili, máme pro všechny dost zbraní. Pokud se správně využije, armádě této velikosti a kázně se nemůže nic rovnat.

Catheline k němu vyslala slabou vlnu pobavení. Cítím z vás dychtivost, pane generále? Myslela jsem, že ten krvežíznivější z vás dvou byl Morradin.

K zamaskování svého záměru v tomto případě nepotřeboval přivolávat ani špetku strachu, neboť jeho odpověď byla naprosto upřímná. Tuto práci bych nechával rozdělanou jen velice nerad.

* * *

Jak se dalo očekávat, první přístav, do něhož vstoupili, byl prázdný. Spíš než o přístav šlo o větší rybářskou vesnici, kde v ulicích vládlo ticho a v malém přístavu nebyla jediná loď. Varestijci se rozhodli, že ponechají zvednutá vrata, na nichž navíc rozbili spouštěcí mechanismus, čímž se postarali, že příliv zaplavil a zničil přístaviště. Důkladné pátrání přineslo jen pár kousků jídla a munice a ukázalo se, že jedinými žijícími obyvateli jsou několik koček, psů a mnohem větší množství krys. Catheline, ve stále vzácnějším záchvatu dotčenosti, nechala celou obec spálit na popel a armáda z ní poté odcházela pod oblohou potemnělou vysokým sloupcem černého dýmu.

Tentokrát se Veilmistiny propočty ukázaly mylné, neboť Varestijci důkladně, ba dokonce nemilosrdně zbavili obyvatel i okolní vesnice. Z prázdných ulic a statků nahlásily pátrací skupiny nemalé množství mrtvých, všechny do jednoho s podříznutým hrdlem nebo s kulkou v hlavě.

„Už nás znají,“ konstatoval Sirus, když Catheline projevila nad těmito zabitými jistou nechápavost. „Každý živý dospělý, který odmítne odejít, se stává potenciálním rekrutem, takže dělají všechno pro to, aby tu po nich nikdo nezůstal.“

Dalších tisíc bojovníků vyšťárali z malých farem ve vrchovině na západě, ale Sirus usoudil, že jsou příliš rozptýlení, aby ospravedlnili čas a námahu, jichž bylo třeba k jejich úplnému pochytání. Armáda se opět dala na pochod. Úhledné šiky Zkažených se v jediné obrovské koloně pohybovaly na jih po pobřežní cestě, doprovázeny Zelenokožci po stranách a s Červenokožci ve vzduchu a v průzkumném předvoji. Trasa pochodu je vedla kolem dalších prázdných vesnic a dalších dvou opuštěných přístavů. Poslední vykazoval známky, že byl evakuován ve spěchu, protože Varestijci nepoškodili přístavní vrata a zanechali velké množství zásob ve skladech v docích, včetně potravin a spousty střeliva do ručních zbraní. Když pak pracovní oddíl v počtu několika stovek Zkažených začal zásoby připravovat k odsunu, celá přístavní čtvrť v několika výbuších vyletěla do povětří.

„Úskoční zmetci,“ sykla Catheline k Sirusovi, když spolu stáli na městských hradbách a sledovali, jak v docích běsní požáry. Z jejích slov nečišel žádný velký zápal. Bylo to jen trpké konstatování. „Vypadá to, že všechno, co jsem slyšela o Varestijcích, byla pravda.“

„Těch obětí mohlo být víc,“ připomněl Sirus, když se otočil, aby si prohlédl krajinu na jihu. „Mně dělá starosti spíš absence většího odporu. Obranu by už určitě dokázali zorganizovat. Ale Červenokožci na jihu nehlásí nic zvláštního na vzdálenost dalších stovek mil.“ Přesunul pohled k moři a očima klouzal po prázdném obzoru. „Nehraje mi ani to, že neútočí z moře. Na tak proslulé námořníky mi připadá, že se Varestijcům příliš nechtělo riskovat jejich lodě, zvlášť když uvážíme, že tu nejsou žádní Modrokožci.“

„Šetří síly,“ usoudila Catheline. „Plánují se s námi střetnout v jedné velké bitvě. Jak příjemně dramatické.“

„Morradin říkal, že v den, kdy se naše síly střetnou, všechno zrudne krví.“

Catheline k němu přistoupila, na šupinatou tvář mu vlepila polibek a zašeptala: „Čím víc krve, tím líp, můj nejdražší pane generále. On po ní prahne, víte. Teď sloužíme pomstychtivému bohu.“

* * *

Po třídenním pochodu se ocitli na dohled pásma černého písku, které se táhlo od pobřeží k rychle tekoucí řece čtyři míle na západ. Za řekou se strmé a stejně černé svahy vysoké hory postaraly, aby tuto překážku nebylo snadné obejít. Siruse proto nepřekvapilo, když Červenokožci zjistili, že na jižní straně Písků je v působivé síle přítomen nepřítel.

„Kdysi jsem měla milence,“ řekla Catheline, když se se Sirusem procházeli po okraji Písků, „umělce, který tvrdil, že veškerá příroda je krásná. Domnívám se, že kdyby viděl toto místo, možná by si utvořil jiný názor.“

Sirus se sehnul a nabral celou hrst černých zrnek. Zjistil, že jsou mezi nimi bohatě zastoupeny drobné třpytivé kamínky, které tomuto místu daly jméno. Způsob, jakým Písky ostře kontrastují s okolní krajinou, ho na rozdíl od Catheline fascinoval. „Hora Alkus,“ kývl k vrcholu na západě. „Příležitostně aktivní sopka. Zhruba každých sto let vychrlí strašnou spoustu lávy a popela, a Gagátové písky jsou výsledkem.“ Vstal, nechal si písek vytéct mezi prsty a zadíval se na zvlněný terén před sebou. Duny byly v určitých místech vysoké přes deset stop, čímž útočníkovi znemožňovaly výhled kupředu a obránci současně nabízely snadný terč, pokud by útočník vyšel na vrchol. Sypký povrch měl navíc zajistit, že pěší útok bude nesmírně vleklá záležitost.

„Ten, koho slečna Lethridgová pověřila velením vojska, zjevně ví, co dělá,“ podotkl Sirus. „Pro obranný střet si nemohli vybrat lepší místo.“

„Takže další past?“ zeptala se Catheline.

„Do značné míry ano.“ Podělil se s ní o obrázek nepřátelské linie, který se před chvílí naskytl Červenokožcům. Byli nuceni letět hodně vysoko kvůli bouřlivé palbě z opakovacích děl, a jeden dokonce kanonádě padl za oběť dříve, než stačil nabrat dostatečnou výšku. Obraz jim zprostředkoval pohled na celých šest pěších praporů a několik dělostřeleckých baterií na východním konci Písků a další byly vidět, jak se teprve přesouvají z jihu. Nepřátelská linie sílila směrem na západ a ježila se opakovacími děly a mnoha dalšími zbraněmi.

„Obstojná armáda,“ utrousila Catheline. „Ale všichni ještě nejsou na svých pozicích.“

„Je to úskok,“ zavrtěl hlavou Sirus. „Chtějí, abychom zaútočili u pobřeží. Jakmile to uděláme, počítám, že se na obzoru znenadání objeví jejich lodě a z výšky na nás zaútočí jejich létací stroje.“

„Tak se tomu vyhněme a zaútočme jinde.“

„Na tomto terénu nám každé místo, kde zaútočíme, přivodí velké ztráty.“

„Opravdu?“ Ucítil od ní náznak opovržení a v jejím tónu uslyšel i špetku jízlivosti, když se zeptala: „Co by udělal Morradin?“

„Jistě, velitel, který se nikdy nebál masakru. A mám tušení, že by zastával názor, že jakmile sklapne past, podruhé už sklapnout nemůže.“

„Chcete říct, že prostě uděláme, co očekává nepřítel?“ Catheline se pohrdavě zasmála. „I člověk s mými chabými vojenskými vědomostmi ví, že je to chyba.“

„Ano, opravdu navrhuji, abychom udělali přesně tohle,“ odpověděl Sirus a popošel o několik kroků, aby do písku vtiskl svoji botu. Ta se do měkkého povrchu zabořila do hloubky tří palců. Nepříjemný terén pro člověka, usoudil. Ne však pro dragga. „Potom,“ pokračoval a s úsměvem se k ní otočil, „navrhuji, abychom udělali něco úplně jiného. Věřím, že je nejvyšší čas, aby naše armáda měla jízdní divizi.“

* * *

Než spustil útok, vyčkal na soumrak, neboť usuzoval, že nepřítel by bezpochyby něco vytušil, kdyby zaútočil za plného denního světla. Čelní prapory přes duny postupovaly pomalým, pochodovým krokem za hradbou harcovníků, které v jednotném rytmu udržovalo kolektivní duševní propojení, jež zvládlo obsáhnout dva nepřerušované zástupy o téměř půlmílové délce. V první vlně se pohybovalo přes čtyřicet tisíc Zkažených, za nimiž byli v husté a uspořádané mase sešikováni další. S postupujícím vojem Sirus poslal kupředu i děla. Skupiny Zkažených je nekompromisně vlekly přes duny, aby na pravém křídle vytvořily jedinou velkou baterii. V souladu s pokyny začali Zkažení okamžitě pálit po nepříteli a granáty soustředili na domněle nejslaběji bráněnou část hradby protivníků nedaleko mořského pobřeží. Pálili na samu hranici dostřelu, a přesnost zásahů byla proto chabá, ale Sirus doufal, že nepřátelského velitele přinejmenším přesvědčí o svém záměru.

Nad dunami v hustém roji patrolovali Červenokožci, které Sirus záměrně držel zkrátka jako pojistku proti příletu létacích lodí. Ač jich nebylo mnoho, palebná síla těchto novátorských zařízení se přesvědčivě projevila ve Velkém zářezu. Zelenokožce, kteří měli sehrát nejzásadnější roli, ponechával spíš vzadu a vyčkával na klíčový okamžik.

Řada varestijských lodí se přesně podle očekávání objevila na obzoru, jen co útok Zkažených dospěl do poloviny vzdálenosti k cíli. Nepřátelské loďstvo se blížilo ve dvou oddílech, vysokou rychlostí se přihnalo k pobřeží, načež prudce zahnulo na sever nebo na jih a směrem k pobřeží nastavilo své dlouhé boky. Sirus mezi nimi s překvapením zaznamenal množství fregat z Korvantinské říše, které se při palbě na postupující Zkažené vyznačovaly působivou přesností a rychlou palbou. K tomu bylo třeba přičíst střelbu z nepřátelských děl seřazených podél jižní hranice Písků. Rozumně nevěnovaly pozornost Sirusově velkolepé baterii a palbu s devastujícím účinkem soustředily na pěší útok.

Při dopadu každého granátu podél šiků Zkažených v ohromných gejzírech vybuchoval černý písek a Sirus cítil, že s každým takovým zásahem umírají nejméně čtyři jeho vojáci. Oba zástupy přesto pokračovaly v postupu, i když se zvolna zmenšovaly podle toho, jak se Zkažení přeskupovali, aby zaplnili prázdná místa v jednotlivých řadách. Krátce poté spustila palbu i nepřátelská opakovací děla. Sirus očima jednoho Červenokožce sledoval, jak lidští pěšáci odhazují pískem pokryté plachty, vyskakují z dosud nezahlédnutelných zákopů a do palebných pozic stavějí své mnohohlavňové zbraně. Stříleli rychle a přesně. Příval kulek a dělostřeleckých granátů první řadu Zkažených pročísl jako neviditelná kosa. Přeživší v reakci na Sirusův myšlenkový rozkaz vyrazili do útoku proti nepřátelské linii. Zbytek vzdálenosti k cíli přesprintovali tou největší rychlostí, jakou jim umožňovala jejich přetvořená těla, ačkoli na každých několika yardech jich desítky padaly za oběť nesmlouvavé palbě. K zákopům jich dospěla jen asi stovka, ale tu při následném boji zblízka hbitě zastřelili nebo ubodali jejich obránci. Krátce poté poslal Sirus na zteč i druhou řadu, s podobným výsledkem. Poté si s uspokojením všiml, že se rychle stmívá.

Dopředu na jeho pokyn vyrazilo dalších deset praporů, polovina mimo baterie uprostřed dun, neboť ty měly za úkol zaútočit na levý okraj nepřátelské linie. Sirus doufal, že nepřátelského velitele tím přivede k domněnce, že se poučil z chyby a pokouší se využít jiných slabin. Jakmile se kolem baterie prohnala druhá vlna, a od nepřátelských lodí a děl utrpěla pouze nepatrně menší ztráty než ta první, Sirus do boje povolal Zelenokožce. Ty zatím držel asi v mílové vzdálenosti za zadním vojem a daleko od pobřeží, mimo dohled jakýchkoli průzkumníků. Teď se otočil, aby je sledoval, jak se ženou kolem jeho pozorovatelny na vrcholu kopce několik set yardů od Písků. Na útoku se musel podílet každý Zelenokožec v Bělokožcově područí a do střetu se hnali v jednom obrovském stádu, každý s jedním Zkaženým na hřbetě.

Když se Zelenokožci dostali na Písky, Sirus Zkažené nalevo od baterie sešikoval do zhuštěné formace o deseti řadách a tu plnou rychlostí vyslal na zteč nepřátelských zákopů. Palba z pušek a opakovacích děl během chvilky skosila první čtyři řady. Zkažení za nimi museli přeskakovat těla svých druhů, aby se mohli hnát dál s bajonety na puškách, blyštícími se v dvouměsíčné noci. Útok byl samozřejmě odsouzený k nezdaru. K zákopům se dostala pouze poslední řada Zkažených, která však padla během krátkého, ale surového boje muže proti muži, boje, jenž lidským obráncům znemožnil zaregistrovat obří stádo Zelenokožců se Zkaženými na hřbetech, jež se vyvalilo zpoza dun.

Několika opakovacím dělům se podařilo do ženoucí se masy draggů vypálit spršku granátů a v průběhu několika vteřin jich desítky pozabíjet, ale ukázalo se, že hlavní nápor zteče nezastaví. Draggové se zákopy prohnali v ničivém přívalu ohně, vyceněných zubů a vytasených drápů a Zkažení z jejich hřbetů seskákali hned, jak se dostali mimo Písky. Okamžitě se seskupili do oddílů a vrhli se do útoku na lidské obránce po levé straně. Dostali rozkaz soustředit se na umlčení opakovacích děl a od jednoho zákopu ke druhému se pohybovali ve vlnách a vražedně účinným způsobem v nich používali pušky a bajonety.

Sirus usoudil, že nastala vhodná chvíle, a uvedl do pohybu i zbytek svých praporů, takže do běhu se dalo více než sto tisíc Zkažených. Několik praporů bylo vysláno před hlavně lodních děl a kanonů v přímém směru, protože Sirus chtěl udělat vše pro to, aby nepřátelský generál nedostal sebemenší šanci přesouvat jednotlivé části vojska. Hlavní část armády se stočila na západ, kde se držela v blízkosti řeky při výpadu do mezery, kterou v nepřátelských liniích vyrazila kavalerie tvořená Zelenokožci se Zkaženými jezdci.

Úžasné. Cathelinino nadšení a vítězoslavná radost se mu v hlavě rozezpívaly spolu s nemalou dávkou chtíče. Jak jsem o vás mohla někdy pochybovat?

S přízračnou jasností se jim ve spojených myslích přehrávaly obrazy zachycené tisícovkami očí jejich bojovníků. Varestijec, který nepřestává mávat šavlí i navzdory tomu, že ho k zemi připíchla šestice bajonetů. Žena, která přes písek klopýtá se střevy vyhřezlými z obrovské rány v břiše. Hlouček obránců stažených kolem opakovacího děla, kteří nepřestávají pálit, dokud se k nim neprobijí Zelenokožci a nezalijí je proudy plamenů.

Na pozadí tolika hrůz bylo těžké udržet si nad situací přehled, ale Sirus brzo vytušil, že nepřítel teď s nimi svádí boj po celé délce fronty a útok je veden i na zásoby střeliva a rezervní oddíly v zázemí.

Vyšlete Červenokožce, poručila mu Catheline myšlenkami prostoupenými tak velkou krvežíznivostí, že před nimi Sirus bolestí ucukl. A zálohy. Dokončete to!

Ještě ne, bránil se. Pořád kladou tuhý odpor. Červenokožce si musíme ponechat pro pronásledování.

Cítil, jak sbírá veškerou vůli, aby jeho námitky zlomila, i to, jak ji napájí Bělokožcova nesmírná pomstychtivost, ale jeho argumenty najednou přišly vniveč, protože na obloze rozkvetlo oslepující bílé světlo.

Zůstalo viset ve vzduchu, sršelo jiskrami a duny zalévalo ostrou září. Světlice, uvědomil si Sirus, a když svýma Zkaženýma očima světlem pronikl, rozeznal nad zářivou pyrotechnikou siluetu padáku. Ve zlomku vteřiny na obloze zažhnuly další dvě a celé bojiště zalily jasem dostatečně silným na to, aby z něj zapudily veškeré stíny. Sirus si zakryl oči a s mžouráním zaostřil do černého prostoru za světlicemi. Zakrátko se mu naskytl pohled na jakýsi obří oblý tvar snášející se z temnoty.

Konečně přiletěly nepřátelské létací lodi.

KAPITOLA XLIV

LIZANNE

„Naše strana utíká,“ křikla Morva. Kolem hlavy se jí divoce třepotaly vlasy, když se vykláněla z bočních dvířek Tajfunu a přes brýle se dívala dolů na bojiště. „Všude jsou Zelenokožci.“

„A Červenokožci?“ zakřičela na ni Lizanne.

„Ty nevidím.“

Lizanne zamířila dopředu, procpala se až k Tekele a střelce u Vrčidel v bočních dveřích upozornila, aby se připravili k palbě. „Dej mi minutku a potom sleť o něco níž. Pod hladinu dvou tisíců stop.“

„To je v prostoru, kam doletí Červenokožci,“ poznamenala Tekela.

„Já vím. Ale musíme se ujistit, že zacílíme na správné místo.“

Lizanne si vpíchla dávku Modré a rychle se v transu spojila s Krvožehnanými v Bouři a čerstvě vyrobeném Hurikánu a Tornádu, kam přikázala, aby následovaly Tajfun. Když z transu vystoupila, chytila se držadla, protože Tekela s aerostatem zamířila prudce dolů.

„Červenokožci před námi!“ ozvala se z pilotního místa, ale brzo ji přehlušilo burácení Vrčidel. Lizanne se přesunula k oknu, aby sledovala, jak se přítmím míhají stopovky, jejichž oblé proudění záhy přeťaly větší střely z Bušidel na palubě Hurikánu a Tornáda. Jermajah je opatřil novým vylepšením, rozbuškou, která je po čtyři sta yardech ve vzduchu odpálí. Obloha kolem aerostatů proto brzo začala zářit jako při ohňostroji. Lizanne viděla Červenokožce osvětlené vybuchujícími granáty. Krátké, nehybné záblesky s naklánějícími se dravci dštícími plameny, kteří se ani v jednom případě neblížili k aerostatům. S uspokojením napočítala hned čtyři, kteří se poroučeli z oblohy, ale to už Tekela opět škubala za řídicí páku a volala: „Devatenáct set stop!“

„Zpomal a vyrovnej let!“ zavolala Lizanne a přešla k aparátu nedávno připevněnému k podlaze gondoly. Bylo to poměrně jednoduché zařízení sestávající z dalekohledu svisle umístěného v rámu, k němuž byla přidána páčka. Ta byla propojena s napjatým ocelovým lankem, které se táhlo dnem gondoly ke spouštěcímu mechanismu pod ní. Lizanne si vpíchla vteřinovou dávku Zelené, přitiskla oko k dalekohledu a položila ruku na páčku. Pokusila se vytěsnit neutuchající rachocení děl, které přerušoval proud jadrného dělostřeleckého klení, vyvolaného hrůzou a současně povznesením. Výhled z dalekohledu byl zpočátku chaotický a nicneříkající. Cáry kouře halily krajinu posetou četnými požáry a jakoby mravenčími postavičkami utíkajících lidí. Díky Zelené však byla schopna rozeznat, že se chystají přeletět jižní okraj Gagátových písků.

Kde jsou? pomyslela si, zatímco pod ní plynula krajina, ale její soustředění záhy přerušil výkřik z Morviných úst.

„Bouře hoří!“

Lizanne zaklela, odtrhla oko od dalekohledu a přesunula se k otvoru, kde se Morva krčila s miniaturním Vrčidlem v ruce. V okamžiku, kdy se k ní Lizanne sehnula, vystřelila a vyslala proud kulek do břicha Červenokožce, který se kolem nich prohnal s plameny u tlamy. Dragg zavřeštěl, ve vzduchu se přetočil a ve změti křídel a ocasu se začal řítit k zemi.

Lizanne od něj odtrhla pohled a soustředila se na Bouři. Viděla, jak jí oheň olizuje zadní plášť. Aerostat s nimi stále držel krok, ale už se více kolébal a s plameny šířícími se mu na zádi nebezpečně klesal a stoupal. Lizanne přesunula pohled k onomu velkému válcovitému objektu zavěšenému pod gondolou. Ještě ne, prosila. Ještě chvíli.

Očima pak trhla vzhůru, když dělostřelkyně v kupoli na vrcholu Bouře spustila palbu. Pozvedávala zmenšenou verzi Vrčidla a vypálila proud kulek po velkém Červenokožci, který se k aerostatu hnal téměř svislým letem. Hlavu dravce roztrhala soustředěná střelba, ale dragg v pádu pokračoval, jeho bezvládné tělo do aerostatu narazilo a pod jeho náporem stroj ztratil výšku. Lizanne se ještě podařilo zahlédnout, jak se od gondoly odtrhl onen válcovitý předmět, než se k Bouři slétlo dvanáct Červenokožců, aby ji zalili ohněm. Na aerostatu vybuchl plášť a z Bouře zbylo jen mračno planoucích trosek řítících se k zemi.

„Držte se!“ poručila Lizanne, ustoupila od otvoru a pevně sevřela středový nosník.

Výbuch splnil všechno, co slíbil Všeuměl, a ještě to překonal. V gondole oranžově zaplála okna, Tajfun vyzvedla mohutná vlna přehřátého vzduchu a navzdory Tekeliným snahám udržet aerostat pod kontrolou ho v ostrém úhlu naklonila. Stroj sebou smýkl na západ a Tekela musela motory přimět k nejvyšší rychlosti, aby se dostali z bouřících poryvů. Jakmile opět vyrovnali let, Lizanne přešla k zadnímu oknu, kde zjistila, že Hurikán a Tornádo nechali několik set yardů daleko, což znamenalo, že Tajfun se musel ohledně obrany spolehnout na své vlastní zbraně.

„Otoč nás,“ přikázala Tekele a opět přitiskla oko k dalekohledu. Pochopila, že Tajfun byl vytlačen z Gagátových písků a v dané chvíli se nachází nad řekou. Pak se pod nimi zatočila země, když Tekela na chvíli vypnula motor na pravoboku, poté uvedla do zpětného chodu vrtuli a v rychlé piruetě s celým aerostatem udělala čelem vzad. Nepředpokládanou výhodou zkázy Bouře a předčasného odpálení jejího zařízení byla skutečnost, že na obloze kolem Tajfunu najednou nebyl jediný Červenokožec. Proto několik minut letěli, aniž je někdo obtěžoval, a Lizanne sledovala, jak pod nimi plyne řeka a krajina se mění ve ztuhlé moře černých dun. Překvapeně zamrkala, když si všimla, že se přímo pod nimi pohybuje sevřená formace pěších vojáků, tisíce rychle pochodujících Zkažených, kteří měli určitě v úmyslu proměnit večerní porážku v drtivé vítězství.

„Stůj!“ zavolala s okem stále přitisknutým k dalekohledu. Položila ruku na uvolňovací páku a čekala, až předvoj Bělokožcovy armády začne procházet přímo pod Tajfunem. Ještě ne… ještě ne. Přinutila se napočítat do deseti a potom páčkou trhla.

Tajfun okamžitě začal stoupat, když pod ním odpadla obrovská zátěž. Za dobu, během níž se válcovitá silueta scvrkla na malou tečku u země, vyletěl o nejméně tři sta stop výš, načež v dalekohledu všechno rázem zbělelo. Lizanne z takového jasu bolestivě hekla, odtrhla hlavu a cítila, jak se jí z očí vyřinuly slzy. O vteřinu později je zasáhla rázová vlna, mnohem silnější, než byla ta první. Zatímco se aerostat vzpínal a zmítal v umělé bouři, Lizanne sama se bezvládně potácela gondolou. Když se nakonec vyrovnala, Lizanne přitiskla neoslepené oko k dalekohledu a uviděla, že západní okraj Gagátových písků se z větší části proměnil v něco, co připomínalo obří poškrábané zrcadlo.

„Červenokožci!“ zařval jeden z dělostřelců a z jeho Vrčidla hned vzápětí vyrazilo krupobití kulek.

„Teď na jih,“ řekla Lizanne Tekele. Posílila se Červenou, přesunula se k zážehové trubici krvespalu a udeřila do přepínače, aby spalovací komoru zaplnila produktem. Když roznítila motor, na Tajfunu už pálila všechna děla a při zrychlení, díky němuž se aerostat okamžitě vzdálil dotírajícím draggům, se neudržela na nohou a svalila se na záda.

* * *

Ve vzduchu se drželi, dokud měli střelivo, a mezitím se ještě vrátili do formace s Hurikánem a Tornádem, aby opakovaně napadali pronásledující Červenokožce, zatímco varestijská armáda spěšně ustupovala podél pobřeží. Zdálo se, že obě mohutné exploze na Gagátových píscích Bělokožcův pozemní sbor zastavily, alespoň v dané chvíli, ačkoli na obránce při útěku na jih dál doráželi Červenokožci. Lizanne se v transu spojila s Krvožehnanými v ostatních aerostatech, aby zkoordinovali další postup a na masu draggů začali útočit postupně. Napřed Tajfun vířícím hejnem proletěl na termoplasmatický pohon a za palby ze všech děl a ručních zbraní, příliš rychle na to, aby ho draggové dokázali chytit. Jakmile se Červenokožci vzpamatovali, své krvespaly zapálily Hurikán i Tornádo a hejnem proletěly proti sobě. Tím rozvrátily pronásledování na tak dlouho, aby Arberus stihl zaujmout ústupovou pozici na vyvýšeném místě v desetimílové vzdálenosti jižním směrem.

Útoky Červenokožců na zadní voj odrazila hromadná palba ze všech Vrčidel a Bušidel, která jim ve vojsku ještě zbyla. S nástupem denního světla se Červenokožci přestali těšit ochraně, kterou jim dosud zajišťovala tma, a bez podpory ze země byli vůči opakovacím dělům mnohem zranitelnější. Arberus posléze hlásil, že než draggové výpadů zanechali, sestříleli jich z oblohy více než sto. Generál své zbylé síly vyslal na rychlý ústup na jih, naneštěstí bez mnoha Bušidel, která museli na místě zničit, neboť pro ně neměli odpovídající dopravu.

S ustupujícím vojskem držela krok varestijská námořní flotila, která setrvávala u břehu, aby v případě potřeby proti pronásledovatelům využila svá četná děla. Lizanniny následné průzkumné lety však ukázaly, že Bělokožcova armáda si několik mil jižně od Písků rozbila tábor. Její velitel si zjevně plně uvědomil události z předchozí noci a ležení rozmístil v řadě malých a samostatných táborů pod širým nebem, na němž neustále hlídkovali Červenokožci. Lizanne i tak cítila, že kdyby měla pět dalších podobných výbušných zařízení, Zkažené by dokázali jednou provždy eliminovat. Jenže je neměli. Hlášení z Hory sdělovalo, že vinou nedostatku klíčových chemických činidel dokážou vyrobit už jen jedno další zařízení, ale i to by trvalo nejméně týden. Lizanne proto poslala pokyn, aby na výrobu zařízení soustředili všechny síly, zatímco ostatní volní dělníci budou zapotřebí při směnové práci na náhradě ztracených Bušidel.

Plný ústup do Gadařiny bašty vojsku zabral pět dní. Na Píscích museli zanechat většinu jídla, což znamenalo, že je lodi musely neustále zásobit proviantem, a aerostaty mezitím podnikaly opakované lety za účelem evakuace těch nejvážněji zraněných. Arberus během ústupu udržoval ostré tempo, čímž na svou stranu rozhodně nezískal vojáky, jejichž morálka už notně utrpěla v důsledku porážky. Znepokojivých rozměrů dosahovaly dezerce. V průběhu dvou dní zmizelo asi deset tisíc vojáků. Řada z nich se však záhy vrátila, když dospěli ke zjištění, že v zemi, která přišla o většinu obyvatelstva a kde byla zničena většina úrody, vlastně nemají kam jít. Nakonec se do tábora pod Baštou dobelhalo ucourané a vůbec ne šťastné vojsko. Některé jednotky setrvávaly na svých nezlomných postojích, zvláště útvary tvořené piráty a dobrovolníky, kteří následovali Varkaše bránit svou vlast. Ostatní byly mnohem méně rozhodné a řada lidí začala agitovat za bezodkladný odsun z poloostrova.

„Vyberte ty největší tlučhuby a postavte je před popravčí četu,“ nadhodil Varkaš u válečné porady, kterou Lizanne svolala v Baště. „Nebo je spíš pověste, jestli chcete ušetřit munici.“

„To by napříč vojskem vyvolalo nepokoje,“ řekl Arberus. „Kázeň jim obnoví několik dnů odpočinku a slušné jídlo.“

„Jen jestli nám Zkažení tolik času dopřejí,“ namítl Alzar. „Navíc to jsou sice zbabělci, ale to ještě neznamená, že by se mýlili. Jestli jsme těm netvorům nedokázali odolávat na Píscích, jak jim můžeme odolávat tady?“

Arberus už začal odpovídat, ale Lizanne se s ním střetla pohledem a zavrtěla hlavou. „To nemůžeme,“ řekla jim. „Určitě ne donekonečna. Ale generál Arberus mne ujistil, že několik dnů vydržíme, možná dokonce déle. A je důležité, abychom to zvládli.“

„Proč?“ zeptal se Alzar. „Vojsko můžeme přesunout do Iskamiru, získáme nové síly.“

„A Bělokožce necháme postoupit do srdce poloostrova,“ opáčila Lizanne. „Kde je mnohem víc lidí, než kolik bychom vůbec mohli chtít evakuovat. Jakmile se tam Bělokožec ocitne, bude si moct postavit armádu velkou tak, že ji nezastaví žádná síla na tomto světě. Musíme se tady udržet tak dlouho, jak toho budeme schopní.“ Odmlčela se, protože nevěděla, jak má své úvahy vysvětlit. Po těchto lidech chtěla nesmírně mnoho, a kdyby dál poslouchali její pokyny, spousta z nich nakonec padne. Ale mnohem víc jich možná bude žít. „Blíží se sem jeden člověk,“ řekla. „Krvožehnaný. A přináší novou zbraň, kterou našel v arradsiánském Vnitrozemí. Je to něco, co dokáže zabít Bělokožce.“

„Co je to za zbraň?“ zeptal se Alzar. „A proč jsme o ní ještě neslyšeli?“

„Protože Bělokožec zná tajemství každého člověka, kterého promění v netvora,“ odpověděla Lizanne. „A proto vám povahu této zbraně nevyjevím. Bude vám muset stačit mé slovo, že pokud následující měsíc udržíme Bělokožcovu pozornost upřenou naším směrem, budeme mít šanci toto všechno ukončit.“

„Na Píscích jsme je vážně ranili,“ dodal Arberus. „Teď si na nás budou dávat větší pozor, budou opatrnější, a opatrný nepřítel je pomalý nepřítel.“

Na Alzarovi byly jasně vidět pochybnosti, ale zvolna přikývl. „Dobře. Projdu tábor a promluvím si s nespokojenci. Uvidím, jestli se mi nepodaří zatvrdit několik srdcí.“

„Jestli to nezvládnete, moje banda ochotně vytvoří popravčí četu,“ nabídl mu Varkaš.

„Rád slyším, že vám časem zjemněla duše,“ poznamenal suše Alzar.

Lizanne očekávala, že Varkaš se při těchto slovech naježí, ale ten se jen zasmál. „K čemu je někomu v takovéto době jemná duše?“

KAPITOLA XLV

SIRUS

Pod botami mu křupalo sklo, když se ubíral do středu téměř dokonalého kruhu vypáleného do Gagátových písků. Žhavější než výheň, pomyslel si a sehnul se pro střep spečený horkem výbuchu. Způsob, jakým se v něm zachytávalo světlo, mu připadal zvláštně krásný a sklo mu svou neprůhledností připomínalo obsidián. Rozhlédl se, ale v kruhu nespatřil jediného mrtvého navzdory Veilmistiným odhadům, že přesně na tomto místě zahynuly přes tři tisíce Zkažených. Výbuch a horko byly tak intenzivní, že se všichni jednoduše vypařili. První výbuch nebyl ideálně umístěný a za oběť mu padly pouze asi dva tisíce Zkažených, ale dohromady jejich vojenské tažení rozklížily natolik, že mu jeho vítězství poněkud zhořklo na patře.

Morradin by prskal žluč, usmál se v duchu trpce, střep odhodil a vstal, když mu v hlavě promluvila Catheline.

Je připravený, řekla mu. Uděláte nejlépe, když sebou hodíte. Nemám ponětí, jak dlouho vydrží.

Zajatec byl jediným přeživším z létacího stroje, který na zem srazili Červenokožci. Z Písků ho vytáhli s téměř smrtelnými popáleninami, mnoha zlomenými kostmi a rozdrcenými orgány. Po úvaze, že menší experiment ničemu neublíží, ho Sirus nechal dopravit k Modrému křišťálu. I po proměně zůstala řada zranění nezhojitelná, ale mozek muži dál fungoval jako dříve.

Kde se ty letouny vyrábějí? dotazoval se Sirus s pohledem na křivou tvář čerstvého Zkaženého. Pád ho připravil o lícní kost a jedno oko, navíc mu rozdrtil čelist, ale Sirus ho nepotřeboval slyšet.

Aerostaty, opravil ho Zkažený, jehož myšlenky se vyznačovaly pozoruhodnou jasností. Krátký průzkum mužových vzpomínek Sirusovi prozradil, že jde o bývalého strojvedoucího s technickým myšlením na takové úrovni, že ho Sirusovi bylo líto ztratit. Vyrábějí se na místě zvaném Továrna pod Horou, pokračoval Zkažený. Spolu se spoustou dalších zbraní.

Sirus od Catheline ucítil záblesk vzrušení, který s ní nedokázal nesdílet. Vyvolal si v mysli mapu Varestijského poloostrova a vsunul ji do hlavy Zkaženého s otázkou: Kde přesně je?

* * *

„Takhle byste neměl riskovat,“ řekla Catheline, když si vylezl na Katariasův hřbet. Jakmile se uvelebil mezi ostny, natáhla k němu ruku a sevřela mu předloktí. Druhou rukou si u ramena přidržovala šál. Jemu samému připadalo, že v očích nic netušícího pozorovatele by mohli tvořit romantický obraz, kdy se krásná, zlatovlasá dívka loučí se svým hrdinou odcházejícím do války. Jenže on žádný hrdina nebyl, byl netvor a Catheline, ve všech ohledech, na nichž nějak záleželo, měla ke kráse závratně daleko.

„Tahle mise je klíčová,“ odpověděl. „Musíme si být jisti výsledkem. Osobně musím stát v čele.“

Nic nenamítala. Bělokožcův souhlas přebil veškeré námitky, které mohla přechovávat v hloubi duše, ačkoli Siruse zaujala úzkost, jež se jí zračila ve tváři. „Jestli se nevrátíte…“ začala, potom se zajíkla a pokračovala: „Bude to… těžké.“

„Veilmist bude adekvátní náhrada,“ opáčil.

Vzhlédla, zadívala se na něj svýma doširoka otevřenýma rudočernýma očima a ve výrazu neměla ani špetku onoho šelmovského cynismu, jaký si od ní zvykl očekávat. „To jsem nemyslela.“

Katarias se ostře naklonil, aby se vyhnul hustému pásmu mračen, a Siruse tak vmžiku vrátil do přítomnosti. Když shlédl, na klidném moři viděl odraz dvou měsíců, což znamenalo, že přelétli linii pobřeží na sever od Blasky. Rozhodl se, že větší část vzdálenosti uletí nad pevninou, aby se vyhnul množství očí na varestijské flotile a Červenokožcům tím zároveň poskytl příležitost si cestou odpočinout. Ani dragg nedokázal zůstat ve vzduchu nekonečně dlouho. Poté co letěl od půlnoci do poledne, nechal formaci dosednout v místech, kde se asi padesát mil severozápadně od jejich cíle zvedaly hory. Červenokožců bylo celkem třicet a každý nesl jednoho ostříleného Zkaženého. Ani zdaleka to nebyl mohutný oddíl, ale důležité bylo, aby si jejich příletu nikdo nevšiml. Sirus si také propočítal, že jejich skromné množství více než dostatečně vyváží informace získané od pilota aerostatu před jeho nevyhnutelnou smrtí.

Počkal na soumrak a poté se opět vydal na cestu. Obletěli severní úbočí hor a zamířili k pobřeží, načež Červenokožci ostře zabočili do Průlivu. Proletěli těsně nad jeho klidnými vodami, protože si dávali pozor, aby se nerýsovali na pozadí obou měsíců. Továrna pod Horou se objevila zanedlouho a Sirus si rychle ověřil, že popis jejích obranných prvků odpovídá myšlenkovému obrazu poskytnutému pilotem. Lizanne Lethridgová bezpečnost osady zjevně nebrala na lehkou váhu. Kolem městečka a továrny vzniklo dvanáct dělostřeleckých pozic, dalších šest se nacházelo v jejich prostoru a všechny dnem a nocí obsluhovali příslušníci obecní milice. Siruse však nejvíc zaujala továrna, rozlehlá budova, z jejíchž oken a otevřených hlavních vrat proudilo světlo, které prozařovalo mohutná oblaka páry a kouře stoupající z několika průduchů.

Tohle musí dnes v noci shořet, sdělil Lesnímu kopí a dalším Zkaženým. Všechno ostatní je podružné.

Zkažení sklouzli z hřbetů Červenokožců, jen co se draggové přiblížili k molu, a do studené vody Průlivu seskočil i Sirus z Katariase. Do přístavu musel uplavat tři sta yardů, což však byla pro Zkaženého hračka. V onu noční hodinu začínal příliv, takže proudění mu hrálo do karet a umožnilo mu rychlejší přesun k pevnině. Většinu plavby se držel pod hladinou, jen občas vystoupal, aby vystrčil z vody nos a natáhl do plic vzduch, načež se honem vracel do hloubky, aniž za sebou na hladině zanechal více než slabou vlnku. U mola kotvila řada plavidel, hlavně nákladních lodí, čekajících, až budou moct odvézt zde vyráběnou munici vojsku na severu. Sirus a ostatní Zkažení se znovu zanořili a podplavali pod jejich trupy. Na opačné straně vypluli a hned se ukryli ve spleti nosníků pod přístavištěm. S podporou přílivu nemuseli šplhat vysoko. Těsně pod plošinou pak Sirus rozdělil Zkažené do dvou skupin a s jednou zamířil na východní stranu mola, zatímco druhá se vydala na západní konec.

Sirus po nosnících vylezl k samému okraji mola a pomalu se vytahoval, aby se podíval, co se nachází nahoře. Okamžitě se mu nabídl pohled na dvojici hlídačů. Ti ztuhli s doutníčky svěšenými v koutcích úst a se sdílenou zápalkou v prstech a upřeli na něj nevěřícný pohled. Sirus se vymrštil přes hranu mola, a ještě než se k oběma mužům dokutálel, z pouzdra na opasku tasil nůž. Jeden z hlídačů stačil něco napůl křiknout, než mu nůž přeťal hrdlo, druhý v ohromení jen dál přihlížel a nezmohl se na sebemenší odpor, ani když ho Sirus bodl pod bradu a zarazil mu nůž do mozku.

Bez zaváhání pokračoval v pohybu se Zkaženými v těsném závěsu. V přístavišti byly naskládány hromady beden, které jim skýtaly cenné krytí při přebíhání od jednoho stínu ke druhému. Na konci přístavu se začaly oddělovat dvojice Zkažených, které podle rozkazu mířily neutralizovat dělostřelecké pozice. Sirus s Lesním kopím a dalšími čtyřmi Zkaženými pokračovali k továrně.

Na ulicích, přesně jak očekávali, nebylo ani živáčka. Proměněný pilot je svědomitě informoval o přísném zákazu vycházení, který se dodržuje na celé Hoře. Lidem, kteří zrovna nebyli na směně, tak byla dopřána možnost užít si nepřerušovaného spánku, ačkoli Siruse napadlo, jak v hluku linoucím se z provozu mohou vůbec usnout. Čím byli blíže, tím silněji se kolem nich rozléhalo řinčení kovu o kov. Díky němu i soustředěním se na stíny se dál úspěšně vyhýbali pozornosti kordonu strážců obklopujících celou továrnu.

Zastavili, aby Sirus zkontroloval postup Zkažených vyslaných na dělostřelecké pozice. Čtyři z nich už neexistovaly a dělostřelci na nich padli za oběť nožům a válečným palicím dřív, než stačili spustit poplach. Dalších sedm pozic bylo zlikvidováno v průběhu několika následujících minut, ačkoli jedna z dělostřelkyní, mladá žena s ohromujícími reflexy, stihla vytáhnout revolver a dva útočící Zkažené zastřelila. Rámus linoucí se z továrny během několika vteřin pročísla pronikavá siréna a v oknech okolních domů se začala rozsvěcovat světla.

Sirus vyslal myšlenkový pokyn Katariasovi a přivolal Červenokožce kroužící ve výšce několika stovek stop nad Horou. Věděl sice, že mají jen malou šanci místní dokonale zaskočit, ale díky škodám, které už napáchali na obraně Hory, zajistili, že palbou, jež se proti nim okamžitě spustila, prolétla nejméně polovina Červenokožců.

Do vzduchu už vylétávaly náboje se stopovkou, když Sirus z úkrytu vyvedl své Zkažené, tasil revolver a zamířil přímo proti kordonu před obrovskými otevřenými vraty továrny. Zatímco běžel, Zkažení se rozutíkávali do stran a přitom pálili z revolverů, kterými zastřelili deset strážců. Jejich druhové okamžitě odpověděli puškami a karabinami, až se Sirus a ostatní Zkažení museli před přívalem kulek přitisknout k zemi. Sirus využil času, znovu si nabil revolver a poté vzhlédl, když uslyšel dobře známé syčení a burácení ohně draggů.

Z noční oblohy se k zemi střemhlav snesl Katarias a plameny sežehl zbytek kordonu obránců. Přistál přímo před továrními vraty a po stranách mu dosedli další dva draggové. V dokonalém souladu se otočili a vyrazili do továrny, kde rámusení výroby jejich přičiněním rázem zaniklo v kakofonii hlasů překřikujících se hrůzou.

Sirus vstal a vedl Zkažené dál, i když musel uskočit, aby se vyhnul padajícímu tělu mrtvého Červenokožce, které mu s kůží prostřílenou ostrou kanonádou přistálo přímo v cestě. V továrně vládl chaos. Řady pracovních stolů byly poseté sežehnutými nebo znetvořenými mrtvolami a všude možně pobíhali hořící lidé. Katarias a jeho dva soukmenovci se nacházeli přibližně v polovině rozlehlého prostoru a na lidskou masu prchající do zadní části budovy nepřestávali dštít proudy plamenů. Dělníky mířící k bočním východům porážely švihající ocasy nebo kulky Zkažených, které Sirus neúprosně vedl v ničivé rojnici.

Revolver namířil na běžícího muže, z třiceti kroků mu prostřelil hlavu a potom instinktivně ucukl, když Zkaženému po jeho pravici explodovala hruď. Sirus se ukryl za ponkem a přihlížel, jak se k zemi kácí další Zkažený. Rána, která ho připravila o život, byla natolik silná, že mu urazila hlavu z ramen. Ostatní Zkažení pozvedli revolvery do vyššího úhlu a palbu začali opětovat a Sirus vyklouzl z úkrytu, načež se mu cíl jejich střel podařilo vysledovat k lávce pod stropem. Nějaký muž se tam krčil za ocelovým plátem, z něhož po zásazích střelami Zkažených odlétávaly spršky jisker. Sirus zahlédl lesklé temeno mužovy hlavy a hlaveň karabiny, která sebou právě trhala při dobíjení. Sirus zvedl revolver, namířil přesně na mužovu hlavu a potom se zarazil, když zpoza ocelového plátu vyletěl jakýsi malý kulatý předmět, jenž za sebou při letu zanechával kouřovou stopu a nakonec dopadl na podlahu jen několik stop od Siruse.

Ten ihned vyskočil vší silou, kterou mu dopřály přetvořené nohy. Přesto chybělo málo a granát by ho zabil. Vzduchem prosvištěly střepiny a exploze Sirusem smýkla do nejbližšího sloupku. Ucítil, jak se mu po srážce se železem zlomila žebra. U úpatí sloupku zůstal omráčeně ležet. V hrudi se mu s každým nádechem rozhořela bolest. Cvaknutí páčky na karabině mu přitáhlo pohled ke stropu a uviděl, jak na něj z lávky upírá pohled muž s karabinou. Byl to podsaditý chlapík v ukoptěné blůze a Sirus ucítil slabý záchvěv pobavení, když si prohlédl jeho široký obličej a poznal v něm jednoho z dvojice mužů, kteří s Tekelou odlétali z Ferosu.

„Zdravím,“ pronesl, ačkoli jeho slovo pravděpodobně nebylo srozumitelné, protože ho komolila krev, vytékající Sirusovi z úst. „Vy jste Tekelin přítel, že?“

Nedokázal poznat, jestli ho muž slyšel, nebo mu dokonce rozuměl. V každém případě v něm oslovení od Zkaženého neprobudilo žádné milosrdné pocity. Muž na lávce si pohotově přiložil k rameni karabinu a s potemnělým a cílevědomým pohledem nad pažbou namířil na Siruse.

Z kouře po granátu přiletěl rotující nůž Lesního kopí a holohlavému muži se až po jílec zaryl do krku. Karabina sebou škubla, když na spoušti naposledy zacukal prst a kulka nakonec Siruse minula o několik palců, ačkoli mu exploze jisker po nárazu do sloupku vyslala do tváře spršku vloček roztavené oceli.

Cítil, jak ho Lesní kopí vytahuje na nohy, otřel si krev z očí a rozhlédl se po ostatních mrtvých Zkažených ležících opodál. Vnitřní prostor továrny byl nyní tak silně zakouřený a rozpálený, že už ani svým nepřirozeným zrakem nedokázal určit rozsah okolní zkázy. V zadní části budovy však plápolaly jasné plameny a jejich hučení přerušoval třeskot explodující munice. Sirus rozeznal zhroucená těla dvou draggů, což znamenalo, že při svém řádění narazili na tuhý odpor. S náhlým poklesem teploty se mu poněkud projasnil pohled a zahlédl Červenokožce vyrážejícího obrovskou trhlinou ve střeše továrny. Stihl rozeznat Katariase, který si pomocí drápů razil cestu ven.

V hloubi provozu zaznělo několik dalších výbuchů, které otřásly podlahou a Siruse přesvědčily, že způsobili tolik škod, kolik bylo možné. S Lesním kopím pak vyběhli ven a uviděli, že oblohu nad městečkem křižují oblé dráhy stopovek vypouštěných z nezničených dělostřeleckých pozic. Jejich palbu zesilovala četná opakovací děla na lodích kotvících v přístavišti. Sirus zahlédl, jak se ve vzduchu láme v pase Červenokožec, kterého zasáhly dvě sbíhající se dělostřelecké salvy a nakonec jeho bezvládné tělo poslaly do ulic. Další Červenokožec dštící plameny střemhlav nalétl k miličnímu oddílu a vzápětí se mrtev zřítil k zemi, když mu karabiny místních obránců vyslaly do hrudi ostrou spršku třaskavých střel.

Sirus po rychlé myšlenkové kontrole zjistil, že jsou s Lesním kopím jediní Zkažení, kteří útok přežili, což byla pocta, jež neměla mít dlouhého trvání soudě podle velkého množství milicionářů proudících k nim z osady.

Z výšky se ozval burácivý výkřik, po němž následoval poryv vyvolaný Katariasem dosednuvším nedaleko od obou přeživších vetřelců. Sirus a Lesní kopí se mu vyšplhali na hřbet, uhnuli před několika kulkami, které kolem nich prosvištěly, a dragg se mocně rozběhl a vznesl do vzduchu. Katarias se pak ještě všelijak kroutil a stáčel před dělostřeleckými granáty a kulkami, které je pronásledovaly po obloze. Naletěl k zemi a poté se ostře nahnul, aby se vznesl nad severní konec města, kde jejich únik mohly zastřít kouř a plameny stoupající z továrny.

Dragg při odletu hlasitě zaryčel, mohutně zamával křídly a odnášel je k horám. Sirus už nedokázal poznat, zda tak slaví vítězství, nebo naopak truchlí nad mrtvými druhy.

KAPITOLA XLVI

LIZANNE

Z gondoly Tajfunu vyskočila, ještě než aerostat stačil dosednout na zem. Po tvrdém přistání se rozběhla k doutnajícím rozvalinám továrny. Volalo na ni několik místních, ale hnala se kolem nich a jen neurčitě si všímala mrtvol draggů a lidí, které lemovaly její trasu. Na rovném prostranství před továrnou byla v několika dlouhých řadách uložena zakrytá těla a skupinky dělníků ze zčernalých útrob budovy vynášely ještě další. Lizanne se zběsile otáčela od jedné tváře ke druhé, dokud pohledem nespočinula na jedné, kterou znala.

„Můj otec?“ zeptala se, přiběhla k madam Hakugenové a sevřela jí ruku. Dočkala se jen krátkého nechápavého pohledu očí ztracených v umouněné tváři. Madam Hakugenová nakonec jen bezmocně zavrtěla hlavou.

„Já nevím,“ zašeptala sotva slyšitelně. „Neviděla jsem ho.“

Lizanne ji nechala stát a utíkala k troskám továrny, v jejíchž útrobách narazila na děsivá jatka. Opouštěly ji síly. Zpomalila a klopýtavým krokem a v omráčení se snažila obsáhnout jednu hrůzu za druhou. Viděla skupinku dělníků spečených ohněm dragga do obscénní parodie sousoší, z něhož se k ní napínaly zaťaté ruce s pahýly prstů a cenily zuby blyštící se ve spálených pozůstatcích tváří. Viděla mladého dělníka z montážní linky, jako zázrakem nezasaženého plameny a beze stopy po zranění, který ležel mrtvý pod jejím pracovním stolem, tvář vytřeštěnou v grimase hrůzy. To nejhorší pak našla v zadní části budovy. Tam zemřely stovky lidí, vtěsnané mezi těžké stroje, mezi nimiž se snažily utéct ven, jenže se dočkaly pouze usmažení zaživa. Připadalo jí, jako by se puch smrti prodral do samé její podstaty, dusil ji v nose a hrdle, načež jí zaťal žíravý dráp do střev.

Svět na okamžik zmizel, všechno se vytratilo do mlhy a dálky, a když opět přišla k sobě, naprázdno dávila z vyschlého hrdla a dívala se na kaluž svých vlastních zvratků. Pak k ní dolehl nějaký zvuk, slabý, ale v onom podivném tichu snadno slyšitelný. Někdo vzlykal. Lizanne se potácivě zvedla a za zvukem se ubírala až k lávce nad rozlehlým provozem, a když na ni vyšplhala, našla Tekelu naříkající nad tělem Jermajaha Tollermina.

„Byl to on,“ řekla Tekela a k Lizanne zvedla uslzenou tvář. „Zkažený, prý v generálské uniformě. Tohle udělal Sirus. Tohle udělal, protože jsem ho tehdy nezabila.“

Lizanne si uvědomila, že jí nemá co říct, zjišťovala, že jí z těla vyprchaly veškeré pocity. Dokázala se jen postavit a v němém ohromení se zadívat na rukojeť nože vyčnívající z Jermajahova krku. Měla zvláštní vzhled, vzhled, jaký ještě nikdy neviděla. Tvořil ji složitě vyřezávaný kus kosti, jejíž ladný oblouk byl podivně příjemný na pohled.

„Lizanne.“

Profesor Graysen Lethridge opatrně vstoupil na lávku. Roztrhaný laboratorní plášť měl ušmudlaný od sazí a krve, ačkoli ne své vlastní, jak si Lizanne záhy povšimla. Pohlédl na Jermajahovo tělo a v trpké odevzdanosti mu poklesla brada. Lizanne napřed napadlo, že to musí být přelud, výplod její představivosti, cosi, co se v ní zrodilo, aby nepropadla šílenství. Ale potom ji objaly otcovy ruce a mrazivá otupělost se přetavila ve spalující záplavu úlevy, kterou se v silných vzlycích nekontrolovaně roztřásla, když si ho také přivinula k tělu.

* * *

„Přes osm stovek zabitých lidí,“ hlásila madam Hakugenová. „Třikrát tolik zraněných. Asi šedesát procent strojního zařízení je zničeno tak, že nepůjde opravit. Zničená je i celá polovina nedávno vyrobeného střeliva.“

„Nové trhaviny?“ zeptala se Lizanne a otočila se ke svému otci.

„Promiň,“ zavrtěl hlavou. „Zrovna jsme dokončili pouzdření, většinou jsou netknuté, dokonce by se daly zachránit. Ale chemikálie, kterých je potřeba pro namíchání správné výbušné směsi, pozřel oheň.“

„A taky přesné přístroje,“ dodal Všeuměl, „které jsou potřeba pro výrobu roznětky.“

Lizanne ho našla, když bloumal popelem pokrytými pozůstatky své dílny a s prázdným výrazem ve tváři se prohrabával troskami, z nichž vybíral různé součástky a útržky spáleného papíru. Kromě slabého úšklebku, když se ho zeptala, jak na tom je, na pohromu nijak konkrétně nereagoval, třebaže si všimla, že mrká víc než obvykle. Při pohledu na něj si uvědomila, že musí potlačit výčitkami prostoupenou a nepříjemnou vnitřní otázku: Proč to místo Jermajaha nemohl být on?

Přešla k oknu kanceláře madam Hakugenové a zadívala se na lodi v Blasce. Toho rána připlulo pět nákladních plavidel, aby odvezlo novou várku zbraní, a nyní mělo odjet napůl s prázdnou. „Madam,“ řekla, „potřebuju znát váš upřímný a nepřikrášlený názor: jak dlouho může trvat, než tento podnik bude schopný začít znovu vyrábět?“

„Ve hře je spousta proměnných…“ začala madam Hakugenová a potom se odmlčela, když na ni Lizanne přes rameno upřela neochvějný a vyzývavý pohled. „V této fázi,“ pokračovala madam tlumenějším hlasem, „to bude příliš dlouho na to, aby se tím mohlo něco změnit na výsledku války.“

„Děkuji vám.“ Lizanne opět stočila pohled k oknu a s překvapením si všimla, že v parku si hrají děti, že běhají a smějí se, podle všeho netečné k příkrovu dýmu, jenž se stále vznášel nad Horou. Jen další hrůza, které byly svědky ve svém krátkém životě, pomyslela si. Jedna z mnoha. Možná je tohle všechno učinilo imunními vůči strachu. Napadlo ji, že ať vyhrají, či prohrají, děti, které vyrostou po této válce, jsou už zkažené, v mysli, pokud ne na těle. Jaký svět asi vybudují? Jenže sotva si budou moct počínat hůř než my.

„Svolejte prosím setkání všech lidí, co tu pracují,“ řekla, když se na ně opět zadívala. „Milice Továrny pod Horou odpluje do Gadařiny bašty spolu se všemi dospělými, kteří si budou přát dobrovolně vstoupit do vojenské služby. Netýká se to samostatných rodičů, kteří se starají o dítě.“

„A ti, co zůstanou?“ zeptala se madam.

„Zůstane tu dost plavidel, která je v případě potřeby odvezou, ačkoli v případě naší porážky si neumím představit bezpečné útočiště, kam by mohli zamířit.“

„Hodláš toto místo opustit?“ zeptal se jí její otec. „Místo, které tolik lidí budovalo do roztrhání těla?“

„Teď už nemá žádný účel. Nemůže nám nic přinést.“

„Máme nové rakety,“ řekl Všeuměl.

Lizanne se na něj nechápavě zamračila. „Jaké nové rakety?“

* * *

Byly seřazeny v úzkém cihlovém přístřešku, který vyrostl ve značné vzdálenosti od ostatních budov. Bylo jich přesně tři sta a Lizanniným očím se jevily jako zmenšená verze raket, které jim tak skvěle posloužily ve Velkém zářezu. Každá měla deset palců v průměru a byla asi yard dlouhá. Měly hladkou kulovitou ocelovou hlavici a dvě křidélka umístěná v polovině délky, která doplňovala dvě větší křídla na konci.

„Napadlo mě, že jednou z výhod Červených draggů je jejich schopnost útočit v hromadné formaci,“ vysvětloval Všeuměl. „Něco, jako když roj včel přepadne větší hrozbu. Připadalo mi rozumné vyrukovat s jedním rojem proti druhému.“

„‚Rojníci‘,“ řekla Tekela, dřepla si a pohladila hladký plášť nejbližší rakety. „Takhle jim budeme říkat.“ Lizanne si v Tekelině hlase všimla nezvyklého tónu. Zazníval v něm jakýsi přidušený hlad, který se Lizanne vůbec nelíbil. Nelíbil se jí ani nůž s kostěnou rukojetí, který teď Tekela nosila připnutý k lýtku.

„To se hodí,“ souhlasil Všeuměl se slabým pokrčením ramen. „Každá raketa obsahuje mechanismus, který ji nutí letět k cíli po nepravidelné dráze. Když se vypálí ve skupině, dají se nastavit tak, aby vybuchovaly v mírně odlišných intervalech.“

„Takže nepřítel se třeba jedné vyhne,“ usmívala se zlehka Tekela, „ale další už ho sejme.“

„Přesně tak,“ potvrdil Všeuměl. „Dali jsme stranou materiál a díly potřebné k výrobě dalších pěti set kusů. Pak už je to jen otázka jejich sestavení.“

„Jak dlouho to může trvat?“ zeptala se Lizanne.

„Dva dny, když budeme mít dost lidí.“

„Postarám se o to. Až budou hotové, naládujte je. A tyhle,“ ukázala na už hotové Rojníky, „připevníme k aerostatům a připravíme k okamžitému odpálení.“

* * *

Při pohledu z výšky pláň pod Gadařinou baštou připomínala polovinu obrovského terče. Tři nepřerušované linie zákopů opisovaly oblouk kolem severního úbočí masivu od jednoho konce šíje ke druhému. Od lidí, kteří na pláni pracovali, se zvedala hustá mračna prachu, a když Lizanne se Světluškou přistála uvnitř třetí zákopové linie, následovaná dalšími většími aerostaty, které na zem dosedly nedaleko od ní, viděla, jak kolem stoupá a klesá velké množství lopat.

„V Carvenportu to fungovalo,“ pustil se do vysvětlování Arberus, když Lizanne vylezla z gondoly.

„Proti Korvantincům,“ namítla. „Ne proti draggům nebo Zkaženým.“

„Mohlo to fungovat, kdyby nás bylo dostatečné množství. Toto je výborná defenzivní pozice. Velkou část našich zepředu nabíjených děl můžeme umístit podél hradeb samotné Bašty. Odtamtud dokážou zasáhnout každou část bitevního pole. Navíc celá soustava zákopů je na dostřel lodních děl. Kdybych na místě nepřítele tušil, jaká jatka mě tu můžou očekávat, útok na tyto pozice bych vůbec nezvažoval.“

„Morradin ano,“ poznamenala Lizanne. „A pochybuju, že by si s oběťmi v řadách svých vojáků dělal starosti Bělokožec.“

Arberus krátce souhlasně přikývl. „To je pravda, ale tak či tak jsem myslel, že naším cílem je nepřítele zadržet, a ne ho porazit.“

„V této fázi bych osobně byla vděčná za jakýkoli výsledek, který neobnáší naši kompletní zkázu.“ Poté ho obeznámila s plným rozsahem pohromy, kterou utrpěla Hora, a všímala si, jak se mu při poslechu jejího líčení daří nedávat na sobě cokoli znát. Nebylo by vhodné, aby nějaký přihlížející voják sledoval, jak jejich velitel podléhá zoufalství.

„Takže žádná munice,“ pronesl potichu a nechal si tvář zkřivit mdlým úsměvem.

„Na cestě je poslední várka. Dalších třicet Bušidel a padesát Vrčidel a k tomu asi stovka nových karabin. Zásilku doprovodí milicionáři z Továrny pod Horou a dobrovolníci v počtu pěti tisíc osob.“

„Všichni budou vítáni. Ale nestačí to.“

„Já vím.“

Kývla na Tekelu, stojící opodál s pohledem upřeným na pláň za zákopy. Před odjezdem z Hory Jermajahovi vypravili tak velký pohřeb, jak bylo za daných podmínek možné. Z ostrohu východně od města se stal provizorní hřbitov posetý mnoha čerstvě vykopanými hroby. Místo Jermajahova posledního odpočinku přišli pomoct vykopat i Všeuměl a profesor Lethridge. Jeho do plátna zahalené tělo uložili do země a zasypali ho. Rozloučit se přišlo i několik řemeslníků, kteří pracovali pod Jermajahovým vedením, ale lidí se neobjevilo příliš mnoho, protože toho dne se konala řada dalších pohřbů. Všeuměl hrob označil dřevěným sloupkem, do něhož byla úhlednými písmeny vyryta slova „Jermajah Tollermine – Technik“. Profesor Lethridge pronesl zajíkavou oslavnou řeč, v níž vypočetl řadu technických úspěchů svého kolegy, jemuž také poděkoval za mnoho hodin neúnavné práce ve službě lidstvu. Tekela po celou dobu nic neříkala a zarudlýma očima v nehybné bledé tváři jen upřeně hleděla na kopeček hlíny. Když se ji Lizanne pokusila vzít za ruku, odtáhla se a v podstatě stejné vystupování si uchovávala po celou dobu až do tohoto okamžiku.

„Měla jsi dlouhý let,“ přistoupila k ní Lizanne. „Měla by sis odpočinout.“

Tekela jí nevěnovala pozornost, naopak se otočila k Arberusovi. „Za jak dlouho se sem dostanou?“

Před odpovědí chvilku váhal a vraštil čelo, jako by tak úplně nepoznával tvář dívky, kterou znal od jejího dětství. „Nejpozději za dva dny,“ odpověděl. „Zkažení pochodují nepříjemně rychle.“

„Měli bychom zaútočit hned,“ řekla Tekela, když se opět podívala na Lizanne. „Aerostaty. A můžeme otestovat Rojníky. Třeba je trochu zpomalí.“

„Musíme šetřit síly,“ namítl Arberus.

„V jejich čele stojí Sirus, že?“ nevzdávala se Tekela. „Jestli se nám ho podaří najít…“

„Tvůj strýc má pravdu,“ řekla Lizanne tónem, který znemožňoval jakékoli námitky. „Rojníci zapůsobí víc, když je nasadíme jako překvapení.“

V Tekelině výrazu se objevila slabá ozvěna dřívější nasupenosti, ale to, co kdysi vyjadřovalo dotčenost rozmazleného dítěte, bylo nyní něčím mnohem znepokojivějším. „Musí umřít,“ zašeptala hlasem prostoupeným upřímností a jistotou. „A já ho musím zabít.“ Otočila se a pomalu odešla, přičemž směrem k Arberusovi šeptem pronášela: „A on není žádnej můj podělanej strýc.“

„Vyčítá si to,“ vysvětlovala Lizanne. „Jak skončil Jermajah.“

„Výčitkami se to tady jenom hemží,“ řekl Arberus. „Jestli se někdy budou psát dějiny této krize, myslím, že by se mohly jmenovat ‚Doba výčitek‘. Korporace, císařství… revoluce. Nikdo v tomto světě už nemá čisté ruce. Možná proto jeho záchrana připadá na nás.“

* * *

Přesně jak předvídal Arberus, Bělokožcova armáda se na severním obzoru objevila další den večer. Napřed to bylo pouze mračno zvířeného prachu, nad nímž jako tmavé tečky kroužili hlídkující Červenokožci, avšak v objektivu Lizannina dalekohledu se brzo začaly rýsovat úhledné šiky blížících se Zkažených. Armáda postupovala na jih po trase táhnoucí se souběžně se zákopy, rozdělovala se v míli dlouhé řadě, než nenadále a současně zastavila a obrátila se směrem k Baště.

„Nejméně dvě stě yardů mimo dostřel,“ zamručel Arberus rozmrzele, když po nepřátelské linii klouzal dalekohledem.

Stáli na věži, Lizannin Pavouk naplněný jedním z jejích mála zbývajících flakonů Modré. Třebaže disponovali obstojnými, ač nikterak bohatými zásobami dalších barev – díky útoku na Horu zvláště Červené –, Modrá jim rychle docházela. Krvožehnaní, kteří nebyli posláni na některý z aerostatů, byli nasazeni na různé pozice v zákopech a na lodích. Dostali pokyn Modrou vypít hned, jak se nepřítel pustí do útoku, což Lizanne mělo usnadnit předávání rozkazů ke koordinaci obrany.

Bitevní plán sestával z předstíraného ústupu, jenž započne v okamžiku, kdy Arberus usoudí, že každá zákopová linie nepříteli způsobila nejvyšší možný počet obětí. Po obdržení signálu se obránci stáhnou k následující linii za krytí, které jim zajistí kombinovaná palba z děl na Baště a na lodích čekajících několik set yardů od břehu. Odhadoval, že takto vydrží tři, s trochou štěstí možná až čtyři dny. Lizannin poslední trans s Clayem naznačil, že cesta k nim mu bude trvat ještě přinejmenším čtyři dny, takže se zdálo, že se budou muset spolehnout na přízeň osudu.

„Teď budou čekat na tmu,“ vyvodil Arberus, když armáda Zkažených dál nehnutě stála. „Využijí toho svého zrůdného nočního vidění. Uděláme nejlíp, když našim lidem oznámíme, aby si co možná nejvíc odpočinuli.“

Lizanne přikývla a už začala tisknout čtvrté tlačítko na Pavoukovi, pak se ale zarazila, když Arberus zvedl ruku. „Moment. Znovu se dávají do pohybu.“

„Vydali se do útoku?“ zeptala se a opět přitiskla oko k dalekohledu. A nad tím, co uviděla, překvapením zamrkala. Místo aby se vydali na pochod k zákopům, Zkažení se shlukovali do tří velkých oddílů, přičemž každý seskupením bojovníků do úzké kolony připomínal znepokojivě dobře zorganizovaný roj mravenců. Lizanne vytušila, že jejich obranné linie hodlají napadnout na třech místech současně a budou doufat, že úzká formace odvrátí účinky palebné síly, jíž nyní čelili. Potom si však všimla, jak první řada Zkažených padla na kolena a pustila se do hrabání. Většina byla vyzbrojena lopatami, ale jiní se do země zarývali svýma nelidskýma rukama a se zběsilou a téměř nepříčetnou energií z ní vytrhávali hroudy hlíny a drny.

„Co to dělají?“ žasla Lizanne.

„Vytvářejí sapy,“ odpověděl Arberus se slabým nádechem obdivu ve svém jinak smrtelně vážném hlase. „Sirus měl historii vždycky řádně nastudovanou.“

Podle všeho šlo o taktiku z dávných časů střelného prachu, kterou měla v oblibě vojska obléhající pevnosti. Snažila se tak své vojáky ušetřit palby z děl jejich obránců. V nelibost upadla s nástupem moderních rychlopalných kanonů a opakovacích ručních zbraní, ale Sirus pro ni nyní očividně našel nové uplatnění. Všechny tři zákopy ukusovaly z pláně s pozoruhodnou rychlostí. Zkažení se při práci střídali v nekonečné štafetové smyčce, ryli nebo hrabali, dokud je nepřemohlo vyčerpání, načež se odpotáceli dozadu a na jejich místo okamžitě nastoupili čerství dříči. Všechny zákopy měly proto ještě před setměním téměř padesát yardů na délku a Zkažení navíc nepůsobili dojmem, že by chtěli na noc práce přerušit.

„Ráno je budeme mít na dostřel,“ podotkla Lizanne. „Trvalou palbou bychom měli jejich postup zarazit.“

„To bychom měli,“ připustil Arberus, „ale žádný z vystřelených granátů už ničím nenahradíme. A něco mi říká, že Sirus je příliš chytrý na to, aby se nám jen tak prohrabal na dostřel.“

Za rozbřesku se ukázalo, že má pravdu. Vycházející slunce odhalilo, že nepřátelské zákopy přestaly růst dopředu. Zkažení je nyní pro změnu kopali do stran a z konce každé již vykopané rýhy se větvily nové zákopy. Vpodvečer měla Bělokožcova armáda hotovou celou síť zákopů, načež veškeré aktivity v tomto smyslu skončily.

„Vsadím pytel zlata, že Morradin v tomhle tažení už nemá hlavní slovo,“ prohlásil Arberus se zdráhavým uznáním. „Sirus svým vojákům ušetřil dobrých dvě stě yardů otevřeného bojiště. Při jejich postupu by jim naše děla i v maximální dostřelové vzdálenosti způsobila obrovské ztráty. Navíc bychom byli s dostatečným předstihem varováni, než by se rozhodli vyrazit na zteč.“

Arberus několika silným dělům v Baště vydal rozkaz zkusit do nepřátelských zákopů vystřelit a zaznamenali několik zásahů. Většina granátů nicméně cíl minula a nenapáchala takřka žádné škody. Zkažení palbu neopětovali. Většina dál seděla v poklidu v zákopech a byla zticha. Tekela se několikrát nabídla, že zaútočí v Tajfunu, k čemuž dodala, že nebude nic obtížného pokropit zákopy od jednoho konce ke druhému kulkami z Vrčidel, ale Lizanne o něčem takovém nechtěla ani slyšet, protože nebyla ochotná riskovat aerostat v hromadném útoku Červenokožců, k němuž by došlo hned vzápětí.

Arberus nechal obránce přes noc ve stavu nejvyšší pohotovosti. Po celé délce Bašty byly připravené raketové světlice z arzenálu jejich loďstva, aby bojiště zalily umělým světlem v případě útoku, k němuž však nedošlo.

„Na co čekají?“ uvažoval nahlas Arberus za úsvitu, zatímco se s Lizanne rozhlíželi po Zkažených, stále klidně zahnízděných v zákopech.

„Dokud budou dál vyčkávat,“ opáčila Lizanne, „budu spokojená.“

„My žádné spokojenosti propadat nemůžeme. Tohle je součástí nějaké strategie. Něco nám tu nedochází. Stejně jako na Gagátových píscích.“

Když si všimla napětí v jeho neoholených čelistech, Lizanne pochopila, jak hluboce ho zranil osten prohry. Hrdost, pomyslela si a natáhla ruku, aby mu stiskla předloktí, choroba jak generálů, tak revolucionářů. „Odpočiň si,“ řekla mu. „Jestli se něco stane, určitě tě probudím.“

V noci nás zasáhla bouřka, říkal jí Clay. Až do rána jsme ztratili z dohledu Úsilí. Kapitán musel vypnout krvespal. Počítá, že plavit se budem ještě tak dva dny.

Lizanne k němu vyslala myšlenkovou vlnu, aby mu sdělila, že informaci přijala, a dál se nechávala unášet jasností jejich sdíleného transu. Před jeho nově nalezenou schopností se Clayovo myšlenkové prostředí vyznačovalo poněkud primitivní strukturou, kdy povrch Nelfie tvořila jednolitá šeď a černá obloha nad jejich hlavami postrádala zpodobnění planety, která byla jejich domovem. Nyní se nad nimi rozpínala v majestátní, modrozelené nádheře na pozadí nekonečného panoramatu hvězd.

Pomohla mi s tím Kriz, vysvětloval Clay, když vycítil její zvědavost. Během plavby jsem nic moc jinýho na práci neměl.

O tom docela pochybuji, odpověděla a užívala si krátký závan rozpaků, který prochvěl prachem.

Mám v hlavě tajemství, o kterým byste nevěděla? zeptal se.

Určitě jich jsou tisíce. Nezrazují vás vaše myšlenky, nýbrž pocity. Tohle se nám snažili vštípit v Akademii.

Naposledy pohlédla na planetu vyplňující oblohu a odolala nutkání ztratit se, byť jen na krátký okamžik, v její nádheře. Musím jít, řekla mu. Už nám skoro došly zásoby Modré. Prosím, abyste kapitánu Hilemorovi zopakoval, že se sem musíte naléhavě dostavit.

Jestli to ještě jednou udělám, nejspíš mě zastřelí… Clay se odmlčel. Jeho pohled přitáhlo něco za Lizanninými zády. Kdo je to?

Lizanne se otočila a uviděla, že se myšlenkovým prostředím blíží jakási plachetnice, před jejíž přídí se jako vlna rozhrnoval měsíční prach. Na galionové figuře seděla Morva a s dlaněmi přiloženými k ústům na Lizanne volala: Musíte se vrátit! Už to začalo!

KAPITOLA XLVII

SIRUS

Zapalte rozbušky.

Sirus se očima Lesního kopí díval, jak přikládá zápalku ke konci šňůry, vytváří jiskřící kouli a poté její ohnivý tanec sleduje do hlubin tunelu. Ověřil si, že zapáleny byly i šňůry v dalších dvou tunelech, a vrátil se do svých vlastních očí, kterými z Katariasova hřbetu shlédl na soustavu nepřátelských zákopů.

Zajatci, kterých se zmocnili na Gagátových píscích, potvrdili totožnost jeho protivníka a Sirus by velice rád viděl Arberusovu tvář v okamžiku, kdy si uvědomil, že veškeré jeho úsilí přichází nazmar. Majora nikdy neměl ve velké lásce a zjišťoval, že jeho přístup k Tekele je až znepokojivě jiný než ten jeho. I když mu na naléhání svého otce říkala „strýčku“, Sirus si už dávno všiml, že mezi nimi neplanou žádné sympatie. A Arberus si Sirusovu přízeň nezískal ani tím, že byl o půl hlavy vyšší a těšil se velké oblibě mezi příslušnicemi morsvalské šlechty.

Lpíte na velice mladických názorech, pane generále, vnikla mu do hlavy Cathelinina myšlenka, v níž bylo ve stejné míře patrné pobavení i kritičnost. Někdy zapomínám, jak mladý jste vlastně byl.

To zapomínám i já, připustil Sirus. Všechno se to zdá nesmírně vzdálené. Jako sen o životě někoho jiného.

Jak by tomu mělo být. Všichni už máme nové životy, za což bychom měli být vděční.

První mina explodovala přímo pod první linií varestijských zákopů, potemnělou pláň zalila žlutooranžovým světlem a Sirus sledoval, jak se ve stoupající ohnivé kouli rozlétávají trosky a těla. Velikost kráteru odpovídala Veilmistiným předpovědím. Výsledná jáma měla třicet stop na šířku. Vykopat tři tunely a naplnit je výbušninami Zkaženým trvalo celkem šedesát hodin. Arberus podle všeho očekával hromadný noční útok. Toho se zanedlouho dočká, ale až poté, co miny odvedou svou práci při rozklížení vnějších obranných linií.

Další dně nálože vybuchly s méně než dvouvteřinovým odstupem a s podobně uspokojivými výsledky. Zář explozí vykreslila deset praporů Zkažených, kteří se zvedli ze svých vlastních zákopů a přes pláň vyrazili do útoku. Z opevněné linie nad zákopy vystřelil tucet raketových světlic, které rozptýlily tmu a staly se předzvěstí kanonády z hradeb. Granáty vnikaly do řad útočících Zkažených a zabíjely je po desítkách. Počet obětí se ještě zvýšil se začátkem palby několika opakovacích děl z nezničených úseků nepřátelských zákopů, a i když Sirusově armádě způsobila značnou újmu, nebyla dostatečně silná, aby zarazila celý drtivý příval.

Zkažení se převalili přes vnější zákop a Sirus cítil bolest, radost a umírání z boje muže proti muži, když se jeho svěřenci střetli s lidskými obránci pevnosti. Při letmých pohledech očima Lesního kopí zakoušel ohromení divokostí Varestijců, kteří většinou přestávali používat střelné zbraně a pouštěli se do boje meči a noži, zdánlivě bez ohledu na své vlastní přežití.

Pirátská špína, pomyslela si Catheline, když si bedlivěji prohlédla svršky Varestijců.

Pirátská špína s nepříhodnou dávkou odvahy, odpověděl jí Sirus, zatímco pozoroval pokračující boje podél zákopu. V každém kráteru zuřily zběsilé šarvátky a zákop sám ucpali Zkažení a lidé zaklesnutí v nesmiřitelném boji. Prozatím neviděl žádný důkaz kýženého úprku k druhé řadě zákopů. Nejzarputilejší odpor se objevoval všude tam, kde nepřítel umístil Krvožehnané, kolem nichž se Varestijci shlukovali, když po útočnících metali vlnami Červené a Černé. Někteří se pouštěli do zoufalých protiútoků v rukou s mečem nebo puškou sevřenou jako palicí, přičemž díky Zelené proudící jim v žilách bývali nad síly jakéhokoli Zkaženého.

Rychlou prohlídkou myslí svých bojovníků Sirus nedaleko kráteru po první mině odhalil místo, kde se zdálo, že žádní Krvožehnaní nejsou. Okamžitě do útoku poslal další čtyři prapory a nasměroval je právě do oněch nechráněných míst. Řinuli se přes pláň, vzdálenost urazili rychlostí, s jakou se nemohl měřit žádný člověk, ale ani to je neušetřilo pozornosti varestijských dělostřelců a námořníků z jejich flotily.

Palba z Bašty sice neustávala, ale ještě nebezpečnější salvy přicházely z lodí u břehu. Granáty přilétaly v nekonečném proudu, zkušeně cílené s takovou precizností, že explodovaly ještě ve výšce, a nikoli až mezi útočícími Zkaženými. Kanonáda v tomto stylu zdevastovala hlavní prapor, z něhož se pouze jedné pětině bojovníků podařilo dokončit útok, přičemž o nic lépe se nedařilo ani praporům za nimi. Nakonec se však v klíčovém okamžiku projevil nenadálý příchod posil a Zkažení se záhy rozběhli do prostoru za zákopem.

Po celé jeho délce se rozhlaholily polnice a strohé rozkazy, nezpochybnitelný signál obráncům, aby se stáhli. Ve zjevně nacvičeném manévru lidé zanechali boje a okamžitě vyrazili k druhé zákopové linii, zatímco varestijské lodi sklonily mířidla a dobytý zákop zasypaly granáty. Zkažení, kterým se podařilo prorazit nalevo, pelášili k druhé linii, kde je však přivítalo krupobití kulek z šikovně umístěných opakovacích pušek. Žádný z nich se nedokázal k zákopu dostat na vzdálenost menší než dvacet yardů a Sirus přeživší nechal stáhnout k první linii.

Neustávala ani palba z lodí a Sirus s každým explodujícím granátem cítil smrt nebo zmrzačení mnoha a mnoha Zkažených. Výbuchy ustaly, když zaprskaly a zhasly světlice, a téměř celé bojiště se pohroužilo do přítmí, které pouze slabě prosvětloval přísvit Nelfie. Vzduchem se ještě nesl třeskot ručních zbraní ostrostřelců v druhém zákopu a na Baště, kteří na první zákop mířili dlouhými puškami, byť se jim podařilo pouze několik zásahů.

Dobrý začátek, nemyslíte? zeptala se Catheline.

Doufal jsem, že druhého zákopu se zmocním už při první zteči, odpověděl Sirus. Musíme udělat něco s těmi loďmi.

* * *

Zvláštním paradoxem přítomnosti v blízkosti Bělokožce byl fakt, že Sirus se nepotřeboval potýkat se stále těžším úkolem vyvolávat strach k zastření svých myšlenek. Výskyt v dosahu sirného dechu dravce a pohled do strašlivých a vědoucích odlesků jeho očí v něm vyvolávaly veškerou hrůzu, jakou mohl kdy potřebovat. Stejně jako tomu bylo předtím, komunikaci mezi Catheline a Bělokožcem spíše cítil, než slyšel jako nějakou myšlenkovou řeč. Pronikavá touha po pomstě, která draggovy myšlenky charakterizovala od smrti jeho mláďat ve Velkém zářezu, z něj stále čišela s neztenčenou měrou, ale v mezičase se také obrodila dravcova vrozená lstivost.

Když mu nyní Catheline sdělila podstatu Sirusova plánu, odpověděl znepokojivým zavrčením. Třebaže se nikdy nepozastavoval nad počtem obětí mezi Zkaženými, riskovat život tolika draggů bylo něco jiného. Otočil se a z nozder mu vyrazil proud kouře. Chvíli přecházel tam a zpátky. Uvelebil se na vrcholu jednoho kopce, jediné řádné vyvýšeniny viditelné z pláně. Nabízel se mu ničím nerušený výhled na opevněnou šíji ve vzdálenosti jedné míle, kde vyčkával jeho nepřítel. Obě přeživší mláďata se věnovala práci na jedné ze svých kostěných věží a ve zjevné spokojenosti po sobě vřeštěla, když ostatky spojovala vydávenými žaludečními šťávami. Sirus předpokládal, že kosti jim poskytli další draggové a jde o plody jejich práce na Gagátových píscích.

Je to nutnost, pomyslela si Catheline a v odpověď se dočkala vlny zlostné zdráhavosti, když na ně Bělokožec upřel svůj výhrůžný pohled, a Sirus si všiml drobných jisker v kouři, který mu vycházel z nozder.

Dosud nikdy se nesnažil zasáhnout do komunikace mezi Catheline a Bělokožcem, ale teď už to nevydržel. Vyvolal veškeré své vzpomínky na Lizanne Lethridgovou, propletl je s obrazem mrtvých mladých Bělokožců a všechno slil do temné koule pocitů, kterou nabídl Catheline.

Pomsta, pomyslela si, když Sirusův dar přijala a kouli vzpomínek rozbila, aby se rozšířily v Bělokožcově mysli. Sirus byl na kratičký okamžik schopen sdílet pouto mezi nimi, vnímal ho jako obraz tmavého rozbouřeného ohnivého moře prokvetlého žilkami světla. Všude, kde se světlo ohně dotýkalo, plameny se zklidňovaly, utichaly a nabývaly zdání pořádku.

Pro tohle ji potřebuje, uvědomil si. Zklidňuje bouři jeho mysli a nechává rozkvést opravdovou inteligenci.

Bělokožec na vetřelce zareagoval podrážděným zavrčením a Sirus si uvědomil, že byl vypuzen. Nepříjemný pocit odpojení doprovázel trest v podobě zášlehu agonie, která ho poslala na kolena a přinutila zatnout zuby. Bolest v něm chvíli přetrvávala a zabránila mu sledovat zbytek konverzace. Když odezněla, ucítil, jak mu Cathelininy prsty ze šupinaté kůže na tváři otírají bolestí vyvolané slzy. Usmála se a vtiskla mu na čelo polibek. Potichu dodala: „Souhlasil.“

KAPITOLA XLVIII

HILEMORE

„Země na obzoru, pane. Přímo před námi.“

„Děkuji, pane Talmante. Řekněte vrchnímu strojníkovi, aby vypnul krvespal, a na Úsilí vyšlete signál, aby udělali totéž.“

„Rozkaz, pane.“

Hilemore vyšel ven a na západ namířil dalekohled. Rozeznal zamžené svahy ostrova vystupujícího nad horizont. Pokud byly jeho výpočty správné, šlo o nejvýchodnější ostrůvek sabiraského řetězce. Proplouvat průlivem mezi ostrovy k Červenému přílivu by určitě neměli plnou rychlostí, a čekalo je tudíž další zdržení. Bouře, která se před třemi dny prohnala po jejich trase, byla podle měřítek Orethického oceánu poměrně mírná, ale zanechala po sobě natolik výrazné vlnobití, že byli nuceni zpomalit. Od té doby se Hilemorovo rozpoložení pohybovalo mezi frustrací z nedostatečného postupu a maličkou a sotva přiznanou špetkou úlevy, která, jak věděl, pramení z výsledku bitvy u Zeleného mysu.

Steelfine trval na tom, aby tamější střet do lodního deníku zaznamenali jako vítězství, jako triumf, jejž zbytek posádky považoval za srovnatelný s úspěchy, kterých dosáhl Hilemorův dědeček. Hilemore však věděl svoje. Žádný admirál, který přijde o své loďstvo, se nemůže počítat mezi vítěze. Kdyby Mimořádná nedoplula ke Gadařině baště včas na to, aby se Clay pokusil realizovat svůj plán, kterému Hilemore stále plně nerozuměl, možná by to považoval spíše za milost než nezdar. Už nastudoval mapy severní části Orethického oceánu v rámci příprav na plavbu do Sanorahu, kde svobodná občanka Tythencroftová odvážné posádce Mimořádné zcela určitě nabídne útočiště.

A potom co? ptal se sám sebe. Budeš jen čekat, až se objeví Bělokožcova armáda, jakkoli dlouho jí to může trvat, a celou dobu budeš vědět, že jsi ubohý zbabělec.

Dalekohled s důrazným cvaknutím zasunul a vrátil se na můstek. „Plavil jste se někdy Červeným přílivem, pane Scrimshine?“ zeptal se kormidelníka.

„Několikrát ano, kapitáne.“ Bývalý pašerák se slabě a obezřetně pousmál. „Popravdě to nebylo to nejpřívětivější místo na světě. Varestijci rádi kradou, ale nesnášejí, když někdo okrádá je. Což podle mě ukazuje, jací to jsou pokrytci.“

„To je pravda. Volbu nejlepšího průjezdu kanálem nechám na vás. Požaduji od vás, abyste nás rychle, ale bezpečně dopravil do Červeného přílivu. Pane Talmante, vy vzkažte vrchnímu strojníkovi Bozwarovi, aby za mnou přišel do nákladového prostoru. Můstek je váš.“

* * *

„Nepřijde mi to jako věc dost velká na to, aby napáchala větší škody,“ řekl Clay, když zamžoural na předmět o velikosti jablka, který strojník položil na pracovní stůl.

„Tahle nálož by dokázala zabít i kdovíjak velkého dragga,“ odpověděl Bozware a olejem umazaná obočí se mu stáhla do poněkud dotčeného výrazu. „Střelná bavlna říznutá petrolejem svírá jádro z černého prachu. Plášť jsem schválně udělal tak křehký, aby se po výbuchu roztříštil na ostré střepy. Protože zubaté železo při dostatečně velké rychlosti pronikne úplně vším.“

„Co jsou zač tyto výčnělky?“ zeptala se Kriz a natáhla prst k jednomu z tupých hrotů vyčnívajících z pláště zařízení.

„Kontaktní body,“ odpověděl vrchní strojník. „Ten nápad jsem dostal podle min, co nás nechával vyrábět kapitán. Jen co se něčeho dotknou, bác. Ale bez obav, slečno,“ dodal, když Kriz prst hned zase odtáhla, „dokud to neodjistíte, nic to neudělá.“ Ukázal na kovový kroužek v horní části bomby. „Než tuhle věcičku odhodíte, škubněte za to a pak si jen dejte pozor, aby to, po čem ji budete házet, bylo nejmíň dvacet yardů daleko.“

„Výborně,“ řekl poručík Sigoral a před strojníkem uctivě pokýval hlavou. „Rozhodně je to praktičtější než se snažit dostat uprostřed bitvy na mušku draggovu hlavu.“

„Pokavaď vám v žilách proudí Černá,“ řekl Clay. „Zase si nemyslete, že tyhle bomby budete házet jen tak z ruky.“

„Materiál jsme měli jen na výrobu čtyřiceti kusů,“ řekl Hilemore směrem ke Clayovi. „Kolik si myslíte, že jich budete potřebovat?“

„Těžko říct. Sám si jich vezmu asi tak deset. Zbytek můžete rozdělit mezi ostatní.“

„Dobře. Jakmile za sebou necháme Sabiraské ostrovy, znovu zapálíme krvespal, což znamená, že do cíle bychom se měli dostat zítra krátce po kuropění. Navrhuji, abyste si do té doby pokud možno odpočinuli.“ Hilemore se díval, jak odcházejí, a jen Jillett nemohla z granátu odtrhnout oči a byla bledší než obvykle.

„Po vás budu chtít, abyste zůstala ve strojovně,“ řekl jí. „Vaším úkolem je zapalovat krvespal.“

„Asi jsem moc velký dojem nezanechala, co?“ ušklíbla se. „Myslím svými bojovými dovednostmi. Nemůžu říct, že bych vám to měla za zlé.“

„Bila jste se statečně a dobře. To, co se stalo ve Stockcombu, nebyla vaše chyba.“

Pokrčila svými útlými rameny. „Víte, ona to byla banda pěkně hnusných šmejdů. Před povstáním si říkali Surovci z Prádelní ulice. Když jsem byla malá, máma mi každý den na cestu do školy dávala nějaké čerstvé ovoce. Obvykle jablko, někdy dokonce i pomeranč, i když ty musely být hrozně drahé. A každý den mě tihle sráči z Prádelní obklíčili a to ovoce mi sebrali, dokud jsem si neuvědomila, co jsem zač. Našetřila jsem pár papírů a koupila si kapku Černé.“ Široce se zazubila. „Potom už mi nic neukradli.“

Natáhla ruku pro bombu, prsty opatrně ohmatala kontaktní body a teprve potom ji uchopila. „Jestli vám to nebude vadit, tohle bych si vzala. Jen pro jistotu.“

* * *

První loď minuli krátce poté, co Scrimshine navedl Mimořádnou mezi ostrovy do vod Červeného přílivu. Stařičký klipr s jedním komínem kolem nich proplul asi míli na pravé straně, s vytaženými plachtami, aby se mohl lépe projevit tah koles. Seděl nízko na hladině a na palubě se na něm vpředu i vzadu tísnila spousta lidí. Z hlídkového koše přišla zpráva, která se rychle přenesla na hlavní stěžeň v signálu, jenž sděloval: Otočte se. Dál nikde bezpečně nezakotvíte.

Hilemore poručil signalistovi, aby odpověděl pomocí lampy a osádce klipru poradil zamířit na korvantinské východní pobřeží, ale Mimořádná se pak už pohybovala příliš rychle, aby postřehli případnou odpověď. Do setmění zahlédli další čtyři lodi, všechny těžce naložené uprchlíky a mířící do všemožných světových stran. Jedna, nákladní loď se širokým trupem, změnila kurz, aby se k Mimořádné mohla přiblížit, a pomocí signálních vlajek požádala o lékařskou pomoc. Hilemore nechal zvednout válečnou zástavu, aby loď odehnal, a udržoval rychlost a směr, dokud jim nezmizela daleko za zádí.

Když padla noc, nechal na chvíli vypnout krvespal, aby vedle nich mohlo najet Úsilí, načež svým svěřencům přikázal nastoupit na bojové pozice. Steelfine svolal střelce a vedle dělostřeleckých skupinek nechal naskládat kartáče. Braddon Torcreek a Kazatel, s puškami přehozenými přes záda, po stěžni vyšplhali do strážního koše. Kriz zaujala pozici na přední palubě spolu s Clayem a Lutharonem, zatímco Sigoral a hrstka zbývajících Korvantinců z původní posádky přešla na záď. Plukovnici Kulvetchovou nechal Hilemore poslat její námořníky na palubní nástavbu, přičemž každý oddíl vyfasoval kbelíky plné vody a pytle s pískem, aby mohli hasit nevyhnutelné požáry.

„Máte místo ještě pro dva lidi?“ zeptala se Loriabeth, která se objevila ve dvířkách na můstek se Skaggerhillem za zády. Steelfine už do kapitánovy hlídky přidělil oddíl střelců, ale další nemohli ničemu uškodit.

„Samozřejmě, slečno,“ řekl jí Hilemore. „Jste velice vítáni.“

Vyšel ven zjistit, jak to vypadá s Úsilím, a uviděl, že hrazení obsypali voličští dobrovolníci a že u děl – šesti čtyřliberních i dvou drážkovaných šestiliberních otočných – stojí v pozoru jejich obsluhy. Proti tomu, čemu budou čelit, to byla ubohá výzbroj, ale přikazovat Zenidě, aby zůstala na své pozici, by nemělo význam. Vyšplhal na střechu můstku, uchopil signální lampu a pomocí záblesků vyslal krátký vzkaz: Budeme pokračovat plnou rychlostí. Následujte nás, jak to jen bude možné.

Ve dveřích kormidelny na Úsilí se objevila Zenidina silueta, rýsující se ve světle zevnitř, a když pozvedla svou vlastní lampu, odpověděla: Zkus mě setřást, mořský bratře.

Hilemore si dovolil na její vzkaz zareagovat letmým úsměvem, signální lampu odevzdal a slezl zpátky na můstek. „Pane Talmante!“

„Pane kapitáne!“

„Vzkaz do strojovny. Tři flakony do krvespalu.“

„Rozkaz, pane.“

„Pane Scrimshine…“

„Trasu znám, kapitáne.“ Hilemore si všiml, jak se Scrimshinovi, než se chopil kormidla a upřel oči na tmavé moře za přídí, zlehka třesou ruce. „Přímo na západ.“

* * *

Uslyšeli to dříve, než to uviděli. V ranní mlze visící nad obzorem se ozvalo duté třesknutí děla. Moře bylo klidné a Mimořádná plula na západ s ručičkou rychloměru daleko za nejvyšší hodnotou. Ještě před východem slunce na ně Úsilí ztrácelo přinejmenším jednu míli, což v Hilemorovi probudilo slabou naději, že celá záležitost skončí dříve, než se Úsilí stihne připojit k bitvě.

„Pět mil k pevnině, pane kapitáne,“ hlásil Talmant, když vzhlédl od mapy s pravítkem v ruce.

Hilemore polkl nadávku, kterou chtěl adresovat přetrvávající mlze. Za současné rychlosti měla Mimořádná najet na pevninu dřív, než stačí zpomalit před otočkou, a to ještě ani nezahlédli cíl. „Přepněte na pomocný pohon,“ řekl a Talmant se okamžitě přihnal ke zvukovodu. „A řekněte vrchnímu strojníkovi, aby před zapnutím motoru nechal loď minutu volně plout. Kupředu třetinovou rychlostí.“

„Rozkaz, pane.“

Když se ještě více přiblížili, Hilemore v mlze spatřil záblesky a poté i první nezřetelné obrysy lodí. Rozeznal tvar korvantinské šalupy a ozbrojeného varestijského nákladního člunu. Obě tato plavidla plula souběžně s dosud nespatřeným pobřežím a z levoboků jim střídavě pálila děla. Z mlhy vystupovaly další a další lodi a z dělostřelecké palby bolely uši. Tam a zpátky křižovalo tolik lodí, že Hilemore měl zpočátku potíž vůbec rozpoznat břeh. Pak ale vysoko nad úzkou pláží uviděl i impozantní siluetu Bašty.

„Přijímáme spoustu pozdravů, pane,“ hlásil Talmant, zatímco na stěžně nejbližších plavidel stoupaly vlajky doprovázené mihotáním četných signálních lamp.

„Odpovězte jim co nejjednodušeji,“ řekl Hilemore. „Připluli jsme pomoct. Na palubě máme Krvožehnané.“

Hilemore sledoval, jak budou lodi reagovat, a poté ho zaujalo Scrimshinovo zvláštní šeptání, pronášené přidušeným uctivým tónem, jaký nepoužil od chvíle, kdy poprvé spatřil Jacka Poslední pohled. „Ctění předci, přijměte duši tohoto ubohého bídáka.“

Kormidelník s doširoka otevřenýma a uslzenýma očima a znovu se třesoucíma rukama kamsi vyhlížel předním oknem. Hilemore sledoval směr jeho pohledu a napravo od Bašty zahlédl cosi, co mu napřed připadalo jako velké tmavé mračno. Scrimshine měl však zjevně bystřejší zrak, neboť mračno se brzo zvětšilo a zaplnilo oblohu nad pobřežím. Hilemore v mase rozeznal okřídlené tvary.

„To je…“ uslyšel hlesnout Loriabeth tónem ne nepodobným Scrimshinovu šepotu. „To je strašná spousta Červeňáků.“

Hilemore pohledem trhl k přední palubě a uviděl Claye, který se krátce objal s Kriz a poté si vyšplhal na Lutharonův hřbet. „Ne!“ zakřičel Hilemore, vyběhl ven, sepjal si ruce před ústy do trychtýře a vyklonil se přes lávku: „Je jich příliš mnoho!“

Clay se k němu otočil, když Lutharon vyšplhal na okraj přídě. Hilemore si ještě všiml, jak se na rozloučenou usmál, pozvedl ruku a několika hlty vypil tři flakony, které v ní držel a hned poté zahodil. Další námitky Hilemorovi odumřely na rtech, protože dragg se z lodi odrazil, mohutnými křídly zčeřil na moři mlhu, švihl ocasem a začal stoupat do vzduchu.

KAPITOLA XLIX

LIZANNE

„Všechno do vzduchu!“ křikla Lizanne, zatímco běžela k Tajfunu a všichni členové posádek ostatních aerostatů se po nádvoří Bašty rozutíkávali ke svým čekajícím létacím strojům. Když se Lizanne vsoukala do gondoly, Tekela už se připoutávala v pilotním sedadle. Morva a tři dělostřelci přiběhli vzápětí. Střelkyně obsluhující horní dělo vylezla po žebříku na svou pozici v kupoli, ke svým zbraním usedli i její kolegové, Tekela naklonila motory k zemi a současně s tím před vzletem otevřela škrticí klapky.

Lizanne do komory Dýmadla zavedla jednu ze svých tří zbývajících Červených střel, postavila se k zadním dvířkům na levoboku, a když Tajfun začal stoupat, upřela pohled na vrchol okolních hradeb, neboť očekávala, že u Bašty se každou chvíli objeví Červenokožci. Ve skutečnosti však vyletěli do prázdné oblohy a důvod, proč tomu tak je, se ukázal hned, když se pod nimi hradby zmenšily. Hejno Červenokožců se hnalo půl míle daleko, mimo dostřel opakovacích děl. Přelétalo pobřeží a v husté karmínové mase se naklánělo k varestijské flotile.

„Míří k lodím!“ zavolala na Tekelu a přeběhla k zážehové trubici krvespalu. „Leť na východ. Nejvyšší rychlostí. Morvo, vy se v transu spojte s Hurikánem a Tornádem a vzkažte jim, aby naletěly vedle nás.“

Počkala, dokud oba aerostaty neuviděla v pravém i levém okně, potom si vpíchla Červenou, přiložila oko k trubici a zažehla termoplasmatický motor. Než ji prudké zrychlení stačilo srazit na podlahu, zachytila se středové vzpěry a potom se dovlekla vedle Tekely.

Viděla, jak po blížících se Červenokožcích už střílejí lodi a jak zmenšující se prostor mezi draggy šrafují stopovky a explodující dělostřelecké granáty. Moře pod hejnem bylo poseté bílými gejzíry, které na hladině vytvářeli Červenokožci padající za oběť dělové palbě, ale bylo zřejmé, že ani sebevětší kanonáda útok Červených draggů nezastaví, protože jich prostě bylo příliš mnoho. Lodi nejblíže ke břehu zmizely z dohledu, když se nad ně nasunula horda draggů, a Lizanne viděla další dravce střemhlav nalétávající na okolní plavidla, na jejichž paluby ze sevření svých pařátů spouštěli Zelenokožce. Záplava draggů během několika vteřin zastínila všechny lodi a Lizanne si všímala explozí, když flotila začala vzdušnému ataku podléhat.

„Tam,“ Lizanne ukázala do nejhustší části hordy. „Vleť přímo do nich.“

„Použijeme Rojníky?“ zeptala se Tekela s rukou nad odpalovacím mechanismem raket. Tvořily ho čtyři přepínače, jeden pro každou řadu deseti Rojníků připevněných ke spodní straně gondoly.

„Ještě ne,“ odpověděla Lizanne. „Uvidíme, jestli dokážeme některé přesvědčit, aby se za námi vydali. Musíme trochu ulehčit lodím.“

Blížící se aerostaty zaznamenala trojice Červenokožců, která se ihned odtrhla od hlavního hejna, aby jim vlétla do cesty. Tekela stlačila přepínač na vrcholu hlavní ovládací páky, vypálila z předních děl a Červenokožce v čele skupinky sestřelila z oblohy. Druhému proud kulek roztrhal křídlo natolik, že se dragg ve spirále zřítil do moře, ale třetí uhnul a ostře se naklonil, aby na Tajfun zaútočil ze strany, kde ho však rozťala vedví palba z pravého děla.

Jakmile se poté dostali do hlavní části hejna, palbu spustila všechna děla v gondole a její plášť se rozduněl údery těl draggů. Čelní sklo zůstalo tak hustě potřísněné krví, že Tekela musela zapnout mechanické stěrače. Lizanne přeběhla k zadnímu vstupnímu otvoru na levoboku a proti draggům míhajícím se kolem něj spustila rychlopalbu ze svého Dýmadla. A pak vylétli ven a za okny se opět objevila jasná obloha.

Lizanne se otočila k zadnímu oknu a úlevou vydechla při pohledu na Hurikán a Tornádo, jež letěly stále těsně za nimi. Hurikán se zdál být nepoškozený, ale u Tornáda si všimla kouře proudícího z jeho levého motoru. Za nimi pak s uspokojením zahlédla velkou spoustu Červenokožců, jak zběsile mávají křídly, aby se je pokusili dostihnout.

„Vypni krvespal,“ řekla Tekele. „Udělej čelem vzad a připrav se vypálit Rojníky.“

Tajfun zpomalil a potom se naklonil, když Tekela vypnula hnací jednotku a zapnula zpětný chod na pravém motoru, čímž je otočila kolem osy. Lizanne si všimla, jak Hurikán a Tornádo dělají totéž a rovnají se vedle nich, když Tekela nechala Tajfun chvíli viset na místě. Lizanne k ní přešla a krví zalitým čelním sklem vyhlédla na rychle se blížící hejno Červenokožců. Bylo těžké posoudit, jak jsou daleko, ale něco jí říkalo, že jsou na dostřel.

„Vypal jenom polovinu,“ řekla Tekele, která na nic nečekala a na odpalovacím zařízení cvakla dvěma přepínači. Uvolněné rakety s nimi nijak neškubly a Tajfun po vystřelení Rojníků jen mírně povyletěl, protože se odlehčil. Před nimi se překryly kouřové dráhy a na obloze vytvořily složitý obrazec. Hejno jejich pronásledovatelů tváří v tvář nebezpečí rozbilo formaci, ale nevyzpytatelným trajektoriím Rojníků se nedokázalo vyhnout. Masou draggů prochvělo několik explozí a desítky z nich se začaly snášet do moře. Přeživší dravci zahýbali ostře doleva a doprava, jenže tam jen nalétávali vstříc raketám vypuštěným z Hurikánu a Tornáda. Během několika vteřin nebyl na obloze před Tajfunem jediný dragg.

„No,“ řekla Tekela, „tohle nám teda vyšlo.“

Lizanne se zadívala dolů na boj, který zuřil na mořské hladině. Napočítala pět lodí v plamenech, jež navíc podle všeho volně unášely vlny. Kromě toho se zdálo, že další střety pokračují na několika dalších palubách, kde posádky zápolily se Zelenokožci, kteří byli vysazeni do jejich středu. Většina plavidel však byla na první pohled v pořádku a z Vrčidel a Bušidel nepřestávala urputně pálit po Červenokožcích, až byla voda kolem nich posetá mnoha mrtvými nebo umírajícími draggy. Ačkoli toto všechno působilo uspokojivým dojmem, Lizanne si rovněž všimla, že během střetů na moři žádná loď nepálí ze svých hlavních děl ke břehu.

„Teď nahoru,“ přikázala.

Tekela motory vytočila do devadesátistupňového úhlu a začala s Tajfunem rychle stoupat. Lizanne se zděšením sledovala plně se vynořující Baštu. Po celé délce opevněného hřbetu střílela děla a za granáty se táhl kouř, který končil v mase Zelenokožců a Zkažených útočících na druhou zákopovou linii. Nepřátelská armáda připomínala tmavý příliv za bouřné dvouměsíčné noci, dotírající na přístavní hráze vlnobitím, které bylo každou další vlnou blíž překonání veškerých umělých překážek.

„Znovu zapnout krvespal,“ řekla Tekele. „Směr Bašta.“

Otočila se a už už chtěla Morvě říct, aby se v transu spojila s Krvožehnanými v dalších aerostatech, když si všimla, že nedává pozor a zaujatě mžourá na něco na východě.

„Je to obr jako hrom,“ řekla Morva a potěžkala své miniaturní Vrčidlo. „Ale myslím, že ho odsud dostanu.“

Lizanne k ní přešla, sledovala směr mnohohlavňové zbraně a uviděla, jak k lodím přilétává obří dragg. V dýmu za ním rozeznávala obrys lodi. Byla nezvyklé konstrukce, na trupu neměla kolesa a cestou ke břehu za sebou zanechávala širokou brázdu.

„Nestřílejte!“ zvolala. Morvino Vrčidlo odstrčila a nad moře vypustila proud stopovek. A pak ji uviděla, postavu usazenou na hřbetě dragga, který neměl červené šupiny, nýbrž černé.

„Tekelo!“ křikla. „Měníme směr!“

KAPITOLA L

CLAY

Nepůjde to kolem nich, přes ně ani pod nima, uvažoval Clay s pohledem na oblohu plnou Červenokožců. Čím blíže byl Lutharon bránícím se lodím, tím více okolní vzduch svištěl nevyzpytatelnými kulkami a výplní vybuchujících dělostřeleckých granátů. Draggové se zdáli zcela zaneprázdněni loďmi, ale pochyboval, že takový stav vydrží i poté, co spatří Černokožce. Vypadá to, obříku, že se prostě jima budeme muset probít.

Lutharon v reakci na jeho slova tlumeně zavrčel a mohutně roztáhl křídla, aby povyletěli o něco výše. Jak Clay očekával, z hlavního hejna se vydělilo šest Červenokožců a ihned k nim zamířili. Jejich agresivní vřískot byl slyšet i přes chaotickou kanonádu zdola. Lutharon odpověděl hlubokým a hladovým zaryčením a nahnul se, aby zamířil přímo proti nejbližšímu Červenokožci. Clay soustředil pohled na dravcovo levé křídlo, počkal si, až je od něj bude dělit méně než dvacet yardů, a poté vyslal soustředěnou vlnu Černé. Draggovo křídlo se zlomilo v horním kloubu a Červenokožec začal bezvládně plachtit vpřed. Jeho let rázně utnul Lutharon, když se zaklonil, sekl drápy, Červenokožcovi rozpáral hruď a odhodil ho.

Obří Černokožec poté složil křídla a vrhl se do vývrtky. Než vyrovnal let, Clay cítil, jak ostatní Červenokožci jejich směrem dští ohnivé proudy. Když se potom Clay ohlédl, uviděl, jak Červenokožci krouží a vracejí se k nim, zběsile mávají křídly, aby se co nejrychleji pustili do pronásledování. Ucítil Lutharonovu instinktivní potřebu se otočit a postavit se hrozbě čelem, ale poručil mu, aby ji ignoroval a naopak zrychlil při letu kupředu. Dnes musíme udělat důležitější věci.

Červenokožci však dokázali s Lutharonem srovnat krok. Poněvadž byli lehčí, zanedlouho se jim podařilo odstup od Černokožce zkrátit na polovinu. Clay sáhl do tlumoku, který měl přehozený přes rameno, a vytáhl jeden z granátů vrchního strojníka Bozwara. Uvolnil na něm pojistku, otočil se a s využitím svého Zelenou vylepšeného zraku vyslal k hlavě čelního Červenokožce vlnu Černé. Neviditelná síla s sebou strhla i granát v jeho ruce. Dragg se střele pokusil vyhnout, ale granát letěl příliš rychle, zasáhl ho do ramena a v ohavném výbuchu černého kouře a karmínové krve mu roztrhal větší část horní poloviny trupu. Zbývající Červenokožci při pohledu na padající mrtvé tělo vztekle zavřeštěli, vznesli se do výšky a pak se vrhli dolů. Pro granáty byli najednou příliš rychlí a příliš blízko. Za střemhlavého pádu dokořán otevírali tlamy a už se chystali vydávit plameny, když se dvojice vpředu rozletěla na kusy po svrchním zásahu celým proudem dělostřeleckých granátů.

Na zbytek Červenokožců padl stín. Porušili formaci, protože se ukázalo, že jsou příliš pomalí, aby se vyhnuli krupobití kulek a dělostřeleckých granátů, které je brzo poslaly do vln, roztrhané na kusy. Clay vzhlédl, právě když mu aerostaty za burácení motorů prolétávaly nad hlavou. Byly tři a svou velikostí a rychlostí byly ve skutečnosti působivější než na obrázcích, které viděl v transu. Snesly se níže a zaujaly pozici přímo před Lutharonem. Clay pak zahlédl, jak se ze zadního otvoru prostředního aerostatu vyklání štíhlá postava. Byla to mladá žena s nasazenými brýlemi, a ačkoli mu připadalo, že uplynula nesmírně dlouhá doba od chvíle, kdy ji naposledy viděl naživo, okamžitě ji poznal.

Lizanne začala zvedat ruku na pozdrav, pak se rychle otočila, a protože se ze strany s jekotem blížil Červenokožec, přitiskla si k rameni karabinu. Náboj, kterým si karabinu nabila, byl zjevně něco speciálního, neboť za sebou po letu a nárazu do Červenokožcova těla zanechával ohnivou stopu. Objevil se oslepující záblesk a dragg víceméně zmizel. Zbylo z něj pouze několik kousků masa, které strhl vzdušný vír za aerostatem.

Obloha znenadání potemněla a Clay si uvědomil, že je obklopili Červenokožci. Pohled na moře pod Lutharonovými křídly mu prozradil, že útok na lodi skončil. Zdá se, že si nás všimli, pomyslel si.

Děla na všech třech aerostatech začala pálit současně a do všech stran vysílala proudy stopovek. Clay Lutharona držel v přímém směru a neustále zkoumal oblohu, jestli mu odněkud nehrozí nebezpečí. Jednoho Červenokožce skolil vlnou Černé a druhému vypálil oči pořádným proudem Červené. Pak mu hlasité, drtivé zadunění rázové vlny pohled vmžiku přitáhlo zpátky k aerostatům a zjistil, že letoun napravo přišel o motor. Zahlédl zčernalou mrtvolu Červenokožce, odlétávající v mračnu rozbitých a doutnajících mechanických součástek. Aerostat se začal nekontrolovaně točit, ztrácel výšku a vzdaloval se od ostatních. Červenokožci vycítili kořist, zasažený stroj obklopili a bez ohledu na jakákoli jiná hrozící nebezpečí se ze všech stran začali střemhlav snášet a narážet do pláště, byť řada z nich přitom padla za oběť dělům, která z aerostatu ani na okamžik nepřestala střílet. Na aerostat se zavěšovali další a další draggové, trhali ho zuby a drápy, jiní naopak gondolu zalévali ohněm, až z ní zbyla jen jakási planoucí neforemná masa. Aerostat padal stále rychleji, sklápěl čumák, dokud nepřešel do střemhlavého pádu, načež ještě před nárazem do vln vybuchl.

Clay od hrůzné podívané odtrhl zrak právě ve chvíli, kdy mezerou mezi oběma zbylými létacími stroji proklouzl velký Červenokožec, který rozepjal křídla, vztyčil se a ukázal pařáty. Lutharon vychrlil krátký, ale prudký proud plamenů o takové síle a teplotě, že útočícího Červenokožce odrazil a na místě sežehl.

Lizanne se v aerostatu znovu vynořila ze zadních otevřených dveří a naléhavě si ukázala na hlavu. Clay znamení pochopil, zavřel oči a za úporné snahy vytěsnit řev tisícovky draggů i bez pomoci Modré vklouzl do transu. Lizanne se objevila za vteřinu a její víry byly neuspořádanější, než jak je kdy viděl, a navíc ho vyděsil záblesk paniky v jejích očích.

Děkuju, že jste přišel, řekla s nuceným úsměvem.

Říkal jsem to.

Přikývla a mlžné víry se začaly rozpadat, když jí potemnělo myšlenkové prostředí, a Clay si uvědomil, že je v transu se ženou, která očekává, že velice brzo umře. Šikují se nad pobřežím, vysvětlovala mu. Následujte nás v těsné blízkosti. Vytvoříme otvor. Asi míli na západ je kopec. Tam ji najdete.

Clay už začal odpovídat, ale zmizela a zanechala ho samotného na povrchu Nelfie. Trans ukončil a v přívalu chladu zamrkal, aby se zbavil slz. Jen co se mu pročistilo zorné pole, uviděl, že ze spodních stran gondol vyrážejí četné proudy kouře. Rakety, uvědomil si, když spatřil, jak se z létací lodi odděluje několik malých válcovitých objektů a sviští pryč. Rakety se pohybovaly ve spirálách různých průměrů a v soustředěném roji se hnaly k vířící bariéře Červenokožců. Jejich zásahy připomínaly krátký, ale působivý ohňostroj jen s tím rozdílem, že každý záblesk a exploze znamenaly smrt nejméně tří draggů. Když tato podívaná skončila, v hejnu Červenokožců zela velká trhlina, přes niž Clay uviděl širokou pláň pod bezoblačnou, modrou oblohou.

Oba aerostaty k trhlině okamžitě zrychlily a za mohutné palby se ji snažily udržet otevřenou. Clay do Lutharonovy mysli vysílal přehršle naléhavých myšlenek, ale dragg povzbuzovat nepotřeboval. Se zavrčením vyrazil vpřed a svá křídla zvíci plachet rozpohyboval způsobem, jaký jeho jezdec ani nepovažoval za možný. Clay ani na vteřinu nespouštěl oči z pláně za trhlinou a odmítal se nechat rozptylovat jak ohlušující kanonádou na jedné straně, tak ječícími draggy na straně druhé.

Ona tady hodlá umřít, uvědomoval si a taková představa se mu silně protivila. Spílal si za své odhodlání neotočit se a nezachránit ji. Ať to něco znamená.

Po průletu trhlinou Lutharon střemhlav zamířil k zemi a ještě více zrychlil. Clay ihned objevil vrchol kopce a Bělokožce jako neklamný orientační prvek. Měl doširoka roztažená křídla, zakláněl hlavu a otevíral tlamu dokořán. Clay i přes burácející vichr slyšel jeho vyzývavý ryk.

Pamatuješ si mě, že? zeptal se Bílého dragga a s překvapením si uvědomil, že mu na rtech pohrává chmurný úsměv. Od Bělokožce odtrhl oči a Zelenou posílenýma očima si začal prohlížet kopec, dokud ji nenašel, štíhlou postavu stojící vedle Zkaženého v jakési vojenské uniformě. Čím byl blíž, tím zřetelnější měla rysy. Probodávala ho pohledem rudočerných očí vsazených do jakoby porcelánové tváře znepokojivé krásy.

Catheline, pomyslel si, opět bez výpomoci Modré vklouzl do transu, přivolal všechny obrazy, které si kdy vštípil do paměti, všechny historky z novin a bulvárních časopisů a zkusil se s ní spojit. Nedočkal se odpovědi. Trans působil, jako by ponořil ruce do vlažné vody. Nenávist, připomněl si. Ty znáš nenávist a zná ji i ona.

Přivolal své vlastní vzpomínky, aby je spojil s těmi jejími, všechno, co se snažil udržet pod zámkem v temných zákoutích své mysli. To, jak poprvé uviděl otce bít matku… Jak otci škubla hlava, když ji zasáhla kulka a na kartách ulpěla krev a kousky mozkové tkáně… Desítky surových rvaček v bočních uličkách Slepých… Keyvinova čepel u jeho krku… Stříbrnka, červená křídla rozkvétající na skleněné podlaze… A Bělokožec. Nenáviděl ho. Nenáviděl ho za všechno, co napáchal ve světě. Ale ještě víc ho nenáviděl za to, co ho nutil dělat. Stříbrnka, když se jí prohnala kulka z dlouhé pušky… Všichni ti dobří lidé, které ztratili na ledu a v bojích od té doby… Lizanne, která přijímá svou smrt, jen aby ho sem dostala.

Nenávist hořela v jádru jeho bytí, naplňovala trans svým žárem a nacházela zrcadlo v duši Catheline Dewsminové.

* * *

Okamžik naprosté prázdnoty. Nic necítil. Ani tlukot svého srdce. Ani vzduch na své kůži. Jeho oči nic neviděly. Existovaly jen jeho myšlenky, které panicky vířily, když uvažoval, jestli tohle znamená umřít. Potom uviděl tečku světla, velkou asi jako kapka deště, která však vytrvale rostla, zvětšovala se do podoby míče, jenž mu zaplnil zorné pole a brzo ho obestřel.

Stál na jakési zahradě, kde úhledné živé ploty a květinové záhony obklopovaly obrovskou travnatou plochu, v jejímž středu stála třípatrová rezidence. Obloha temněla mračny těhotnými deštěm, mrazivý vzduch měl téměř stejnou teplotu jako jižní led. Zahrada byla posetá stromy, jejichž holé větve se prohýbaly pod tíhou hrůzných plodů.

Těl, uvědomil si Clay, když očima těkal od jednoho stromu ke druhému. Mužů a žen, chlapců a dívek, mladých a starých lidí. Všichni viseli z těchto stromů a otáčeli se v ostrém větru s šedými odulými tvářemi a prázdnýma, dutýma očima.

Nevzpomínám si, že bych vás sem zvala.

Otočil se a Catheline uviděl stát u břehu okrasného jezírka. Teď z ní byl člověk se světle modrýma očima, ačkoli její krása nijak nepohasla, dokonce ještě posílila. Žádná lidská kůže nikdy nebyla tak zářivá a žádné vlasy tak zlaté. Zdálo se, že její marnivost sahá hluboko do jejího vědomí. Ale sebevětší vizuální úskoky nedokázaly zastřít její emoce. Cítil její zlost z tak nenadálého vpádu, visela ve vzduchu jako tlumené elektrické vrnění, které mu připomínalo chvíle před bouří.

Nezvala, odpověděl. A přece tady jsem.

To jste vy. Ústa se jí zkřivila v samolibém a velice významném úsměvu. On si na vás pamatuje.

Já si pamatuju na něj.

Zabil jste ji. Úsměv se jí rozšířil, když vycítila jeho rozpaky. Tu, která přišla přede mnou. Nejspíš bych vám měla děkovat.

To byste měla, přisvědčil. Jsem tady, abych vás vysvobodil.

Vážně? V předstírané kajícnosti pozvedla svá elegantní obočí. Jste tady, abyste mě vysvobodil? Tak to se vám nesmírně omlouvám, pane. Domnívala jsem se, že jste zde proto, abyste mne zabil. Jak nezdvořilé je ode mne zaměňovat v tomto dramatu naše role. Zdá se tedy, že vy jste srdnatý hrdina, který sem přispěchal stít netvora, a já jsem bezmocná princezna. Povězte mi, jak přesně hodláte vykonat tento vznešený čin?

Clay se rozhlédl po přízračné zahradě se všemi jejími visícími mrtvolami a bouřkově temnou oblohou. Viděl, že honosná rezidence mění vzhled. Napřed byla krásným, bíle natřeným příkladem klasického stylu, jejž měli v oblibě příslušníci vyšších vrstev řídící třídy, hned vzápětí z ní byla ruina s vysklenými okny, ukoptěnými zdmi a střechou coby změtí zčernalých trámů.

No, nebudu se dovolávat vaší laskavosti, odpověděl, když se k ní opět otočil. Co je to za místo? Váš domov? Tady jste vyrostla?

Hleď si kurva svýho, ty špinavej sviňáku. Svou myšlenkovou odpověď doplnila líbezným úsměvem přetékajícím upřímností.

Clay jí přestal věnovat pozornost a přešel k nejbližšímu stromu. Zadíval se na jednu z mrtvol visících z větví. Byla to korpulentní žena oblečená v nezdobených černých šatech. V její bezoké tváři s modrými rty se i po smrti zračil strohý výraz.

Kdo je to? zeptal se Clay.

Catheline si založila ruce, naklonila hlavu, a zatímco se na sebe navzájem dívali, nic neříkala. Po chvilkovém projevu této vzájemné nevraživosti jen pokrčila rameny. Slečna Pendlecostová, řekla mu. Moje guvernantka. Měla ve zvyku kroutit mi prsty, když jsem se spletla v počtech… samozřejmě jen když se nedívali mí rodiče.

Clay před mrtvolou naklonil hlavu. Tohle je to, co jste jí udělala, nebo co jste jí chtěla udělat?

Je v tom nějaký rozdíl? Teď nebo až se vrátím do Mandinoru, bude pořád mrtvá.

Clay přešel k dalšímu mrtvému tělu, muži středního věku s licousy a výrazným břichem, které se mu dmulo nad napůl spadlými kalhotami. A tenhle?

Erdwin, matčin nevlastní bratranec. Ten se mě snažil opíchat, když mi bylo třináct. Mile se usmála a k mrtvému muži vzhlédla. Toho jsem zabila. Než jsem nastoupila na loď do Ferosu, krátce jsem ho navštívila v jeho domě v Sanorahu. Bylo to zvláštní, ale skoro jsem ho litovala. Smutný mužíček, který vede smutný, banální život pouze ve společnosti svých koček a své velice specializované knihovny. Když jsem je spálila, plakal a plakal, až jsem mu zlomila vaz. To uvádím jen pro případ, že byste se domníval, že neumím být milosrdná.

Clay pohled přesunul od stromu k domu na protější straně rozlehlého trávníku. Tohle mi přijde krapet divný, řekl, když si opět všiml, jak se jeho vzhled přesouvá od zachovalosti k pobořenosti. Neumíte se rozhodnout, jak chcete, aby vypadal?

O čem to mluvíš? zeptala se. Toto je venkovské sídlo mých rodičů několik mil od Sanorahu. Strávila jsem tam většinu dětství.

Vy to nevidíte, že? zajímalo ho, protože v jejích myšlenkách nenacházel žádný náznak úskočnosti.

Odpověděla poněkud nechápavě staženým obočím, ačkoli Clay si všiml i toho, jak se jí trochu zacukaly rty, když se zeptala: Co mám vidět?

Nebojíte se toho, že? naléhal, neboť cítil její sílící neklid. Něčeho tam uvnitř, co si nechcete vybavit?

Je to jenom dům. Přitáhla si k ramenům šál a odvrátila se.

Tak to vám nejspíš nebude vadit, když se tam podívám.

Ušel pouze několik kroků, než na cestě přímo před ním vyrazil gejzír tmavé hlíny. Z díry se vydrápal Zelenokožec se žhnoucíma očima a tlamou prokvétající prvními plameny. Tohle je moje hlava, sdělila mu Catheline, když z trávníku začali vylézat další a další Zelenokožci. A tebe tady nechci.

Clay zpoza opasku vytáhl revolver, podržel ho před sebou a nechal ho prostoupit čerstvými vzpomínkami. Revolver se dvakrát zvětšil, narostlo mu několik dalších hlavní a velká komora. Byla to rozumná kopie opakovací zbraně, ne úplně přesná, ale Clayovým potřebám mohla dostatečně posloužit. Hlavně namířil na nejbližšího Zelenokožce a zmáčkl spoušť. Dragg se v přívalu kulek rozletěl na krvavé kusy. Clay vykročil přes trávník a se zbraní zacházel jako s kosou. Rachotícími hlavněmi smýkal doprava doleva a zanechával kolem sebe krvavou žeň rozervaných Zelenokožců.

Omlouvám se, vážená, zavolal na Catheline přes rameno, jakmile dospěl k domu. Ještě vás tu budu chvíli strašit.

Zbraň namířil na velké dvoukřídlé vstupní dveře a rozstřelil je na kusy. Vkročil dovnitř a revolver nechal zmenšit na původní velikost. Proměnlivá povaha exteriéru se zrcadlila i uvnitř rodinného sídla. Mramorová podlaha s nádherným točitým schodištěm a středovým lustrem se vždy po několika vteřinách měnila ve spálenou, sazemi zčernalou rozvalinu. A byla zde další těla. Tentokrát nevisela, ale ležela poházená po šachovnicové podlaze. Clay je podle oblečení odhadoval na sloužící, služky a komorníky, buď spálené, nebo přelámané zraněními, jaká jim mohla způsobit pouze Černá.

Nebyla jsem tady roky. Catheline stála v rozbitých dveřích, ruce pevně založené na hrudi. Clay cítil, jak silně se zdráhá vkročit dovnitř, viděl, jak světlemodrýma očima ostražitě těká po hale s hromadou mrtvých. Dětské obavy mi k ničemu nejsou, trvala na svém. Není tu nic zajímavého.

Clay si všiml, že ačkoli jí oči bloumaly všude možně, nápadně se vyhýbaly chodbě vlevo. Co je tamhle? zeptal se a ukázal do chodby revolverem.

Nic. Catheline slovo zašeptala, ale pohled jí rázem strnul, když se zadívala přímo před sebe. Nic tam není. Už když jsem byla malá, to křídlo domu se dávno nepoužívalo.

Na někoho, kdo napáchal tolik zla, jste vážně mizerná lhářka, poznamenal Clay a do chodby se vydal.

Nic tam není! zopakovala a vyrazila za ním. Plýtváš časem.

Na konci chodby objevil dveře – zamčené, jak zjistil, když vzal za kliku. Revolver proměnil v repliku Skaggerhillovy brokovnice, zámek rozstřelil na kusy a dveře rozkopl. Místnost, do níž vstoupil, se nepodobala těm předchozím. Neměnila se neustále mezi různými stavy existence. Tady bylo všechno v setrvalém nepořádku. Podle zčernalého zbytku psacího stolu v koutě a spálených knih na policích Clay vyvodil, že šlo o pracovnu. Místnost však nebyla úplně vyhořelá. Újmy nedošla část poblíž krbu.

Na krásném dalcijském koberci stála před krbem pohovka a na ní spočívala dvě těla – muž a žena. Soudě podle jejich vybledlé kůže a otevřených, ale nevidoucích očí byli bezpochyby mrtví, ale seděli zpříma a ruce měli složené v klíně. Muži bylo něco kolem pětapadesáti a měl na sobě kvalitně ušitý oblek, jaký si mohli dovolit pouze ti nejvýše postavení ředitelé. Žena byla o několik let mladší a oblečená byla v prostých, leč elegantních šatech, jež by jí krásně zvýrazňovaly figuru, kdyby nebyla dokonale mrtvá. Vlasy měla o něco tmavší než Catheline, ale Clay si všiml podobnosti v jejich rysech.

Takhle… začala Catheline, jen co do místnosti nejistě vstoupila. Takhle si je prostě pamatuju…

Jsou mrtví, upozornil ji Clay. Vy si svý rodiče pamatujete jako mrtvý lidi?

Byli to velmi nudní lidé. Krátce a ječivě se zasmála, široké oči upřené na matčinu tvář. Strašně moc nudní.

Clay k tělům přešel, zadíval se jim do očí a zjistil, že bělma mají propletená hustou spletí prasklých vlásečnic. To už někdy viděl. Jak jste se tenhle fígl naučila? zeptal se jí a zavrtěl hlavou. Znal jsem jenom jednoho Krvožehnanýho, co tohle uměl.

Já nic neudělala, zašeptala a její hlas nabyl vyčítavého tónu. To jsi udělal ty. Tohle je jen divadýlko, které jsi tady narafičil.

Ne. Clay od mrtvol poodstoupil a otočil se, aby se jí mohl podívat do tváře. Já to nebyl. To jste udělala vy. Utekla jste z blázince a přišla sem.

Ne, ne, já…

Zabila jste všechny sloužící a potom jste posadila svoje rodiče…

Ne…

A použila jste Černou, abyste jim zmáčkla cévy v mozku, aby umřeli v bolestech, ale nemohli křičet. Museli tady jenom sedět, zatímco je mučila jejich vlastní dcera…

NE!

Zvenku dolehlo rachocení bouřky, když se Catheline svezla na kolena, zhroutila se a z pevně zavřených očí se jí začaly řinout slzy. Rodiče mě milovali, vzlykala. Chtěli, abych byla v bezpečí. Nikdy bych jim neublížila, nikdy, ani za nic…

Clay sledoval, jak propadá žalu, tvář zastřenou svěšenými vlasy, zatímco se otřásala na podlaze. Myslím, že je to pravda, řekl jí, když se opět otočil k tělům nebohých pana a paní Dewsminových. Chtěli, abyste byla v bezpečí, ale jednu věc před váma skrýt nemohli. Dřepl si vedle ní a potichu jí řekl: Ještě není moc pozdě. Pořád máte šanci tohle všechno napravit. Ukončit tuhle válku.

Opět zaburácel hrom a místnost ještě víc potemněla mraky houstnoucími na obloze.

Ano, uslyšel její slabý, vyděšený hlásek. Ano. Ukončíme to.

Hlasitá dunivá rána kovu o kov přinutila Claye prudce otočit hlavu ke dveřím, kde, jak zjistil, se místo dubových výplní objevily železné pláty, a místo aby zely dokořán a měly rozstřelený zámek, byly najednou pevně zavřené. Po zámku na nich nebyla ani stopa. Po místnosti se ozvaly další kovové rány a Clay se otáčel a sotva stačil sledovat, jak se na oknech zavírají železné okenice, načež místnost zůstala ponořená ve tmě s výjimkou ohně, jenž se znenadání objevil v topeništi. Clay ucouvl, když krb vydechl letmý plamenný proud, který se zčásti otřel o rukáv jeho pláště. A zatímco plameny zaplácával, všiml si, že krb nyní připomíná tlamu obrovského dragga.

Opět se ozvalo hromobití, teď už mnohem hlasitější, a vytrvávalo, dokud se pomalu nepřetavilo ve vrčení. Vrčení, jaké Clay už kdysi slyšel. Otřáslo místností a shodilo obrázky z krbové římsy. Catheline stále vzlykala za závojem svých vlasů, ale vzlyky přecházely do vyšší tóniny. A když se jí pak rozdělily vlasy, zář z ohně se jí zamihotala na usmívající se tváři a Clayovi došlo, že to žádné vzlyky nejsou.

To sis myslel, že jsem tady byla sama? zeptala se a vstala. Že jsem byla sama, když jsem tohle všechno dělala? Směrem k rodičům pohrdavě mávla rukou. On mě doprovázel na každém kroku a cesta to byla přímo nádherná.

Clay se díval, jak si užívá zděšení v jeho tváři, jak mrká svýma světlemodrýma očima, jež se pomalu proměnily v rudočerné bulvy. Kam jsi až musel zajít, nadhodila Catheline a okolní místnost, která se rychle proměňovala v klec z holých železných stěn, obsáhla rozepjatýma ruce. Všechny ty míle, které jsi urazil, a bitvy, které jsi vybojoval, jen abys umístil svou mysl do vězení.

Clay zvedl revolver, rychle a přesně zamířil, mířidla zacílená na její čelo. Při výstřelu se pohnula jako sotva postřehnutelná šmouha. Ucítil, jak ho něco tvrdě, drtivě zasáhlo do hrudi a uvědomil si, že narazil do železné stěny. Bolest bývala v transu utlumená, duševní štíty před většinou tělesných bolestí vytvářely bariéru, ale tady tomu tak nebylo. Clay zařval zděšením, když do zdi drtivě udeřil páteří. Revolver mu vyletěl z prstů a sklouzl na podlahu.

Ještě není příliš pozdě, řekla mu Catheline se soucitně zvednutým obočím, když se vedle něj přikrčila. Pořád máš možnost to napravit. Zvedla prst. Ty sem můžeš. Ale já tam nemůžu. Prst mu tvrdě zavrtala do spánku. Pusť mě dovnitř a nebudu tě nutit sledovat, až budu otevírat tvoje přátele.

Bhe… zakašlal Clay a škubl sebou bolestí. Bhe dho…

Co prosím? Ještě více se k němu přiblížila a naklonila hlavu. To jsem nějak nepochytila.

Clay se pomalu a trhaně nadechl a potom velice rozvážně pronesl. Běž… do prdele.

Catheline před ním obrátila oči v sloup. Tak to je kouzelné. Podívala se přes rameno na to, co ještě před chvílí bývalo krbem, ale nyní se proměnilo v rozšiřující se chřtán Bělokožce. Jen tě chce sežrat, tělesně i duševně. Víš, on ani nemá žádnou představivost. Natáhla ruku, napínala ji, nechávala si na ní povyrůst prsty a nehty proměnit v drápy, které pak pomalu vtiskla do Clayovy hrudi a přiměla ho k dalšímu výkřiku bolesti. Ale na to má mě…

Přestala mluvit a z tváře, která napřed nabyla výrazu ohromeného překvapení, jí zmizely veškeré emoce. Ne, vydechla hlasem prostoupeným nelíčeným strachem. Drápy se odtáhly od Clayovy hrudi a Catheline se prudce otočila, vmžiku se vypařila a zanechala ho samotného a ochromeného v jeho vězení.

KAPITOLA LI

SIRUS

On je tady! Sirus cítil Cathelinino hladové nadšení, když se s ním podělila o obraz muže jedoucího na hřbetě Černého dragga. Její vzrušení sdílel i Bělokožec, kterému se z hrdla vydralo dlouhé a rachotivé zavrčení, jímž se jakoby otřásla země. Sirus se zděšením sledoval, jak obrovské hejno Červenokožců zanechává útoku na nepřátelskou flotilu, zvedá se a ve vzduchu se stáčí k blížícímu se draggovi s mladým jezdcem.

„Jejich mise ještě neskončila…“ začal, ale okamžitě zmlkl, když mu Catheline pohledem zaklapla ústa.

„Jejich mise spočívá v tom, co já sama určím, milý pane generále,“ řekla. „Druhá linie zákopů brzo padne. Takže soustřeďte síly tam.“

Sirus od ní odtáhl tak velkou část mysli, jak to jen bylo možné, protože se bál, že jeho náhlá zuřivost by Catheline mohla přivést k určitým neblahým závěrům. Když pak upřel pozornost na pozemní útok, načerpal nemalé uspokojení ze skutečnosti, že boj postoupil za druhou zákopovou linii. Bránící se lidé se opět shlukli kolem svých Krvožehnaných a nepřestávali pálit po dotírajících Zelekonokožcích a Zkažených, kteří se pokoušeli probojovat za neviditelné hradby Černé a spalující vlny Červené. Pídil se po nějakém slabém místě, skupině, kam by mohl poslat své rezervní oddíly, ale obránci se tentokrát zdáli odhodlaní a soustředění po celé bitevní linii, a díky svým Krvožehnaným dokonce na některých místech útočníky vytlačovali.

Všechno to záleží na nich, usoudil a provedl rychlé myšlenkové pátrání po těch nejschopnějších střelcích ve své armádě. Vybral jich asi stovku, Zkaženým okolo nich přikázal, aby je vyzvedli nad útočící hordu, a do mysli jim vyslal jednoduchý příkaz: Zabíjejte Krvožehnané.

První padla během několika vteřin, hlavu rozstřelenou pěti zručně zacílenými ranami. Další dva se k zemi skáceli hned poté a Sirus bez dalšího otálení vyslal do míst s oslabenou obranou několik svých hlavních oddílů. Současně s tím poručil nasadit rezervisty. Jakmile obránci pochopili hrozící nebezpečí, kolem zbývajících Krvožehnaných se okamžitě semkli, zaštítili je svými těly a přitom se chvatně stáhli ke třetímu zákopu. Krátce nato se však nepřátelská obrana zhroutila, lidé se otočili a vyrazili na útěk ke svému jedinému zbylému útočišti.

Sirus se pokusil rychle zahájit pronásledování s nadějí, že setrvačnost výpadu využije k překonání třetí zákopové linie, ale zjistil, že jeho úsilí hatí nečekaná nekázeň mezi Zelenokožci. Boje a neodolatelná vůně krve v nich vybičovaly hlad na úroveň, kdy se už nedokázali ovládat. Pustili se do zběsilého žraní a vytvořili celou řadu překážek, když se ve zmítajících se chumlech shlukli kolem mrtvých lidských a Zkažených těl, jimiž bylo hustě poseté celé jejich okolí. Mezi obránci a útočníky tak záhy vznikl volný prostor.

Arberus, jenž zjevně patřil k lidem, kteří si nenechají utéct žádnou velkou příležitost, nechal na Baště sklonit mířidla děl a vydal příkaz k rychlé palbě. Útočníci byli už dostatečně blízko k hradbě, aby je mohly zasáhnout kartáče, a spršky železných kulek a kovových střepin v oddílech Zkažených, zbrzděných hodujícími Zelenokožci, napáchaly velké škody. Zároveň se ocitli na dostřel opakovacích pušek rozesetých po cimbuří. Sirus ucítil, jak během deseti vteřin zanikly mysli více než dvou stovek Zkažených, když do jejich řad vlétly dělostřelecké granáty a kulky se stopovkou.

Stáhněte se k druhému zákopu, přikázal rezignovaně. Přivezte děla. Měla to být náročná a nákladná záležitost, ale svého dělostřelectva hodlal využít k potlačení palby z hradeb s nadějí, že tím poskytne dostatečné krytí závěrečné zteči.

Otočil se ke Catheline a chtěl ji požádat, aby mezi Zelenokožci zjednala pořádek, jenže uviděl, že upřeně hledí do východní oblohy. Když sledoval směr jejího pohledu, všiml si, že Červenokožci nad pobřežím vytvořili jakousi širokou, přelévající se bariéru, do níž teď byl podle všeho vyražen otvor. Zahlédl dva stopovkami obklopené aerostaty, jak kolem sebe zběsile pálí, aby se otvor neuzavřel, a mezi nimi spatřil jednoho dragga.

Bělokožec znenadání ohlušujícím způsobem zaryčel, a když k němu Sirus vzhlédl, uviděl, že se vzpíná, doširoka roztahuje křídla a zvedá hlavu, aby ještě jednou varovně zahřímal. Sirus se znovu podíval na Catheline s nadějí, že se mu dostane vysvětlení, co že se to nad nimi děje. Catheline se k němu začala otáčet, potom ztuhla, v očích jako by jí pohaslo veškeré světlo a zhroutila se.

Sirusovou hlavou prochvěla bolest dost ostrá na to, aby se zapotácel, rozostřilo se mu vidění a v hlavě mu zavládl zmatek. Vzpomínky se mu rozkolotaly v překotné obrazové změti. Katrya… Morradin… Zelenokožci hodující na tělech mrtvých dětí… Hořící Feros…

Když se mu pohled projasnil, byl na kolenou a tiskl si ruce ke spánkům. Bolest pomalu polevila, a jakmile vyprchala, uvědomil si, že něco je jinak. Zmizela. Podíval se na vedle ležící Catheline, na její prázdné oči a bezvládné tělo, a necítil sebemenší zachvění jejích myšlenek. Cathelinina mysl zmizela.

Navíc notně zesláblo jeho duševní spojení s Bělokožcem. Stále cítil Zkažené, spojení s nimi bylo stejně silné jako vždy, ale Bělokožcovy myšlenky zeslábly, odeznívaly jako vzdálené hromobití a tato vzdálenost mu do popředí mysli přinesla jedinou myšlenku.

Zabil jsem tisíce.

Pohlédl na své ruce, zakončené drápy, šupinaté, silné tak, že kdyby chtěl, roztrhl by jimi člověka vedví, což uprostřed bitvy udělal. Teď chápal, že jeho plán byl od začátku klam. Beznadějná lež, kterou si vsugeroval, aby si uchoval alespoň stopu příčetnosti. Vyhrát válku s nadějí, že oddanost Zkažených k jeho osobě překoná zotročení, kterým si je připoutal Bělokožec. My jsme jeho stvoření. To se nikdy nezmění. Napadlo ho, že mu tento klam byl možná povolen, že Catheline celou dobu věděla, jak se věci mají. Nakonec byl díky tomu velice užitečný. Vytvoření pouta s Morradinem, když spolu začali kout pikle, jejich sjednocení v nutnosti získat svobodu prostřednictvím vítězství. To všechno jen jako další článek v neviditelném řetězu jeho zotročení.

„Tys to věděla,“ pronesl při pohledu na Cathelininu dokonalou, netečnou tvář. „Že jo? Celou dobu. Všechna ta náklonnost. Jak sis musela užívat celou tuhle hru.“

Zlost. Další věc, kterou se naučil od Morradina. Zlost dokáže jeho myšlenky maskovat stejně dobře jako strach. Zlost nechával přetavit do spalující, všepožírající zuřivosti, přikrmoval ji bezpočtem hrůz ze své hlavy a cítil, jak se v jejích plamenech scvrkává propojení s Bělokožcem. Nepřerušilo se, ne úplně, ale na kratičký okamžik prohořelo na pouhé vlákno účelu, kdy se Bělokožcova dominance rozptýlila natolik, že měla možnost rozkvést i jeho, Sirusova, vlastní vůle.

Postavil se na nohy a dal se rychle do pohybu s obavou, že jakákoli prodleva by Bělokožci umožnila opět ovládnout situaci. Vytáhl revolver, odtáhl kohout a namířil na Cathelininu hlavu. Začal tisknout spoušť, ale pak ho rozptýlilo cosi, co se nenadále objevilo ve směru jeho pohledu. Připomínalo to hrot kopí, který za letu rotoval, a Sirus si všiml, že od ostré špičky po šupinatou kůži, tvořící jeho základnu, z něj odkapává krev.

Shora se ozvalo slabé syčení a Sirus vzhlédl do Bělokožcových očí. V hlavě se mu začala utvářet myšlenka, něco, co by mohl říct, i když by to neslyšely žádné lidské uši, ale veškeré myšlenky se rozplynuly s nástupem bolesti, a Sirus naopak zakřičel. Bělokožec zamrkal a vytrhl ocas ze Sirusova těla. Mladík za neustávajícího křiku spadl a cítil, jak z něj v teplém proudu vytéká krev. Dosedl na něj chlad, otupil ho natolik, že zapudil i většinu bolesti.

„Ne.“

Sirus vzhlédl a zjistil, že nad ním stojí Catheline, už plně probuzená, a v nelidských očích se jí lesknou slzy. „Můj milý pane generále,“ řekla, dlaněmi mu sevřela tvář a k ústům mu přitiskla rty. „Měli jsme toho ještě tolik udělat. Kdyby mě ten parchant nelapil do transu…“

„Vy…“ Slovo z něj vyšlo v oblaku krve a Catheline potřísnilo tvář, ačkoli se zdálo, že ji sama sotva cítí. „Vy… jste to věděla.“

„Vaše mysl byla jedinečná,“ odpověděla, zatímco se jí slzy řinuly přes rty stažené v milém úsměvu. „Až příliš jasná a zajímavá, aby mohla přijít nazmar, bez ohledu na kdovíjaké drobné úklady, které byste vymyslel v průběhu následujících let. Nesmírně jsem se na to všechno těšila.“

Svraštila se jí tvář, zadusila vzlyk a pozvedla hlavu k Bělokožci. Pro jednou se jí v očích nezračil úžas ani zbožná úcta, ale jen tvrdá, kritická vyčítavost. „To jsi nemusel,“ zašeptala. „Tomu špinavci z ulice jsem uzamkla mysl. Je to vyřízené. Nemusel jsi…“

Bělokožec švihl ocasem a potřísnil jí tvář Sirusovou krví, načež netrpělivě zavrčel. Cathelininy oči se pevně zavřely a zachvěla se bolestí. Sirus si uvědomil, že ji dragg znovu trestá. Když výplata skončila, přidušeně a chrčivě zasténala, po několika vteřinách se vzpamatovala a nakonec opět upřela oči na Siruse, ač jí rudé uhlíky zorniček nyní pohasly žalem.

„Budete mi chybět, můj nejmilejší pane generále,“ vtiskla mu na rty další polibek, načež vstala a odešla. Zvedl se prach a Sirus ucítil ostrý poryv větru, po němž spatřil Bělokožce, jak stoupá do oblohy s Catheline na hřbetě. Když odlétli mimo dohled, dál se díval do prázdné modré oblohy. Cítil, jak zuří bitva, jak sdílí pohled na mnoho a mnoho Zkažených ponoukaných Bělokožcem znovu se vrhnout do útoku, a s bodnutím výčitek si uvědomil, že mu vlastně bude chybět jeho generálský status.

Pak ho zvídavé zavřeštění přinutilo pomalu otočit hlavu a zjistil, že se dívá do očí mladého Bělokožce, jemuž se jazyk míhá po vyceněných zubech. Dravec ještě jednou zavřeštěl a přiskočil blíže.

KAPITOLA LII

LIZANNE

Hurikán vybuchl, když se vraceli zpátky k Baště. Nepředcházelo tomu žádné varování a už několik minut se k nim nepřiblížil žádný Červenokožec. Nenadálou explozi plamenů v horní zadní části pláště následovala dunivá rána, když se celá struktura rozletěla na kusy a potom se vytratila coby jen další planoucí kus trosek řítících se do moře.

„Nějaký Červenokožec tam musel před chvílí zapálit oheň,“ vyjádřila se Morva se svraštěným čelem, zatímco pozorovala rychle mizející pozůstatek aerostatu. „A chvíli trvalo, než se rozšířil.“

Lizanne odmítala tuto podívanou dál sledovat a za pokračujícího letu k Baště se přesunula k zadnímu vstupnímu otvoru. Zběžný pohled na bojiště nepřinesl nic potěšujícího. Padla i druhá zákopová linie a Zkažení a Zelenokožci se vrhali do nového útoku na tu třetí. Přivítala je však palebná smršť z Vrčidel a Bušidel a prostor mezi druhým a třetím zákopem houstl stále větším množstvím mrtvých. Lizanne u Bělokožcových bojovníků zaznamenávala slábnoucí soudržnost. Disciplínu a taktickou organizovanost, jež charakterizovaly předchozí útoky, u nich nahradila zdánlivě zoufalá touha přímo napadat lidské obránce bez ohledu na palebnou sílu, kterou nyní disponovali. Lizanne však ze stále většího počtu nepřátelských obětí nečerpala prakticky žádnou útěchu. Rychlý pohled k západu jí prozrazoval, že přes pláň pochodují vydatné posily.

Už jsme jich pozabíjeli skoro polovinu, uvažovala. Ale oni mají dostatečný přísun další krve. To my ne.

Dělostřelci v Tajfunu v souladu s jejími pokyny zužitkovali při přeletu nad bitevním polem poslední zbytky střeliva, přičemž mířili na Zkažené ženoucí se přidat k útoku. Obráncům tím mohli zajistit určitou krátkou úlevu. Jakmile poté prolétli nad hradbami Bašty, Tekela uzavřela škrticí klapky a aerostat navedla na přistání.

„On letí,“ řekla a při pohledu přes čelní okno jí na řízení strnuly ruce.

Lizanne se postavila vedle ní a uviděla Bělokožce, jak se zvedá z vrcholu kopce, kde proseděl většinu bitvy. Potom zrak stočila k obloze, kde nad plání kroužil obrovský Černokožec. Okamžitě si vpíchla Modrou a vklouzla do transu. Poněvadž v něm po Clayovi nenašla ani stopu, ihned ho zase opustila. Co to děláš? pomyslela si s očima upřenýma na Černokožce, který pokračoval ve svém zdánlivě klidném krouživém plachtění, aniž si všímal Bělokožce, stoupajícího do výšky za mohutného mávání obřích křídel.

„Zaleť dolů,“ řekla Tekele. „Potřebujeme přezbrojit.“

Po přistání přikázala naložit nové Rojníky a šla vyhledat Arberuse. Ten momentálně usměrňoval dělostřeleckou palbu na západním konci hradeb, odkud se střelci pokoušeli zastavit postup masy Zkažených, kteří se chystali dobýt vnější zákopovou linii. Děla nacházela cíl každým vystřeleným granátem, protože netrefit se bylo nemožné, ale Zkažení se nenechávali zastrašit a dál se hnali kupředu. Lizanne si opět všimla, jak bezhlavě se chovají. Působili dojmem, jako by zapomněli na smysl pro pořádek a hnala je už jen nesmyslná touha vrhnout se proti lidské hradbě.

„Dokážete je zastavit?“ zeptala se, když stanula po Arberusově boku.

Jediný pohled na trpce odevzdaný výraz v jeho tváři jí dal dostatečnou odpověď. „Když lodě opět spustily kanonádu,“ kývl směrem k moři, „myslel jsem, že bychom mohli mít nějakou šanci. Ale teď…“

Lizanne se otočila a uviděla, že Červenokožci obnovili útoky na flotilu. První útok sice jejich sílu trochu rozhlodal, ale podle počtu hořících lodí byli stále schopni napáchat obrovské škody.

„Dokážeš ještě něco udělat?“ zeptala se. Oba věděli, že evakuace už nepřichází v úvahu a z Bašty nevede žádná úniková cesta.

„To, co zbylo, můžu stáhnout do Bašty. Protože se zdá, že nepřítel zavrhl veškerou racionální taktiku, mohli bychom získat nějaký čas.“

Lizanne zvedla zrak k obloze nad plání. Bělokožec se stále hnal k poklidně plachtícímu Černokožci. Alespoň vím, kam má namířeno, pomyslela si. „Udělej to,“ řekla, otočila se a běžela zpátky k nádvoří. Pak se však zarazila při pohledu na vzlétající Světlušku. Malý aerostat odplouval k hradbám, potom nastartoval motory a odletěl. Lizanne se za ním dívala a rychle poznala, že míří k vrcholu, kde ještě před chvílí seděl Bělokožec. Když se obrátila zpátky k nádvoří, všimla si, jak Morva zvedá ruce a bezmocně krčí rameny.

„Odletěla dřív, než jsem ji mohla zastavit!“ zavolala na Lizanne.

Tekela! uvědomila si Lizanne a trhla pohledem ke Světlušce, pokračující ve svém neomylném letu k vrcholu. Letí splnit svůj slib.

„Nastupte si!“ křikla, rozběhla se k Tajfunu a vylezla do gondoly. Vrhla se na sedadlo pilota, nastartovala a zatáhla za řídicí páky, aby stroj naklonila k zemi.

„Naložili jsme jen polovinu Rojníků,“ varovala ji Morva, když se odlepily. „A nemáme s sebou dělostřelce.“

„Na to není čas,“ odpověděla Lizanne. „Buďte připravená u zážehové trubice.“

S Tajfunem vylétla tři sta stop vysoko, namířila přídí na už notně vzdálenou siluetu Světlušky a zavolala na Morvu, aby zapálila krvespal. Tajfun vyrazil kupředu, a jakmile Lizanne plně otevřela klapku, země dole se slila v nerozlišitelnou šmouhu. Odstup od Světlušky zkrátily na polovinu, když vtom spatřila, jak se k ní střemhlav řítí trojice Červenokožců. Vyhlédla z levého okna a uviděla Bělokožce, který je míjel v opačném směru. Ještě více natáhla krk a uviděla, že obří Černokožec konečně zareagoval na hrozící nebezpečí, ustal ve svém nevzrušeném kroužení a před Bělokožcem se ve vzduchu postavil.

Už ses rozhodla, řekla si Lizanne a opět soustředila pozornost na Světlušku. Už nemohla zabránit tomu, co se stane Claydonu Torcreekovi, ale Tekelu zachránit ještě mohla.

Trojici Červenokožců od Světlušky nedělilo ani padesát yardů. Tekela si očividně všimla, co jí hrozí, a aerostat ostře stočila do strany. Draggové zahnuli za ní a přitom proletěli přímo před Tajfunem. Díky jeho rychlosti se odstup mezi nimi kvapně zkracoval a Červenokožci byli najednou dost blízko na to, aby Lizanne zkusila štěstí s předními zbraněmi. První dva draggové proudem kulek proletěli bez jakékoli újmy, ale Lizanne s uspokojením sledovala, jak se třetí zkroutil v krvavé spirále, bezmocně zamával křídly a začal se řítit k zemi.

„Držte se!“ zavolala, cvakla páčkou, která vypínala krvespal, a potom změnila náklon motoru na levé straně. Tajfun nebyl uzpůsobený tak ostrému manévrování, celý stroj zmučeně zavyl a divoce se otřásal, když ho Lizanne otáčela čelem vzad, dokud se Červenokožci opět nedostali před mířidla. Druhého dragga z oblohy sestřelila následnou soustředěnou palbou, potom upravila náklon aerostatu, aby zacílila na toho posledního. Byl o poznání větší než průměrný Červenokožec a představoval snadný terč. Lizanne Tajfun mírně zklidnila a zmáčkla spoušť. Nic se nestalo.

„Neměla jsem čas je doplnit,“ upozornila ji Morva.

Lizanne se pustila do pro ni velice nezvyklého klení a levý motor vrátila do původního svislého směru a znovu otevřela klapky. Tahala za hlavní řídicí páku a vnímala, jak Tajfun ostře zrychluje, načež aerostat naklonila doleva, aby Morva mohla na Červenokožce střílet ze svého miniaturního Vrčidla. Tento dragg se však ukázal mnohem mazanější než ostatní, přitáhl si křídla k tělu a vklouzl pod Tajfun, jen několik palců mimo proud stopovek. Morva neustávala v palbě, dragga tak pronásledovala i pod aerostat a potom překvapením vykřikla, když se dravec přetočil a do trupu zasekl drápy. Náraz Morvě vyrazil z rukou zbraň a ta střílnou odletěla do volného prostoru. Ona sama ji málem následovala, ale stihla se zachytit rukama, ačkoli nohy už jí visely ven, a pak zakřičela, když plášť gondoly zachvátily plameny.

Lizanne si vpíchla Černou, Morvu vtáhla dovnitř, nastavila automatické řízení a vyskočila ze sedadla. Vyslala další vlnu Černé, aby zapudila plameny, které se už blížily k Morviným nohám, a pak ji zvedla z podlahy jen těsně předtím, než tenký plášť znovu probodly Červenokožcovy drápy. Ty pláštěm za skřípění plechu ještě škubly a otevřely v něm velký otvor. Lizanne do něj shlédla, pohledem se střetla s Červenokožcem – a uvědomila si, že ho už někdy viděla. Šupiny kolem jednoho oka mu hyzdila ohromná jizva, kterou tam zanechala její vlastní explodující kulka. Dravec přimhouřil zrak, protože ji zjevně také poznal, a s novou vervou se snažil rozpárat plášť, do něhož už strkal čumák, aby co nejvíc otevřel čelisti. Lizanne Morvou smýkla do zadní části gondoly a rozhlížela se, dokud pohledem nepadla na své Dýmadlo, které si pomocí Černé přitáhla do rukou.

Uvolnila veškerou Červenou, když karabinou zamířila na Červenokožcův už dokořán rozevřený chřtán, sežehla mu oči a po zapálení Rudé střely mu vrazila hlaveň hluboko do hrdla. Kulka se musela setkat s ven se deroucím hořlavým plynem z draggových útrob a následná exploze Lizanne vystřelila do stropu, přičemž vnitřek gondoly zaplnil hustý karmínový opar. Lizanne tvrdě dopadla vedle otvoru v podlaze, odkud už jen sledovala, jak se Červenokožcovy drápy smekají na okraji trhliny a bezhlavý dragg mizí směrem k zemi.

Poněvadž měla potíž dýchat a cítila, jak se o ni pokoušejí mrákoty, zmáčkla na Pavoukovi druhé tlačítko a žíly si nechala zaplavit veškerou zbylou Zelenou. I za přetrvávajícího mírného omráčení se dokázala znovu postavit a poněkud nemotorně přeskočila otvor v podlaze, aby zjistila, jak je na tom Morva. Ta upadla do bezvědomí, ale stále dýchala. Popáleniny, které byly vidět v trhlinách její sežehnuté blůzy, nevypadaly hezky, ale daly se přežít. Možná bude dokonce ještě chodit, pomyslela si Lizanne s trpkou výčitkou vůči sobě samé. Vyrážet za Tekelou bez patřičně doplněné munice byla chyba vyvolaná zbrklou emocionalitou, něco, co si v dané fázi sotva mohly dovolit. Uložila Morvu na bok a Pavoukem na jejím zápěstí jí vpíchla plnou dávku Zelené.

Zamířila do přední části gondoly, dopotácela se do sedadla, znovu se chopila řízení a rázně snížila rychlost, jíž se dosud řítily vpřed. Z obou motorů vycházel kouř, ale pořád nějakým zvláštním způsobem fungovaly, ačkoli Lizanne netušila, jak dlouho může takový stav trvat. Světlušku viděla ve vzdálenosti několika set yardů, jak zahýbá k vrcholu kopce. Ještě stočila pohled k jihu a uviděla, jak se Černokožec a Bělokožec konečně střetávají, oba po sobě v těsné blízkosti chrlí plameny a jejich následný souboj začíná uprostřed mohutné ohnivé koule.

Lizanne k ní namířila Tajfun a otevřela všechny klapky.

KAPITOLA LIII

HILEMORE

Revolver mu škubl v pěsti a vyslal kulku do hlavy útočícího Zelenokožce. Dragg nezemřel, jen padl na bok a dál se k němu škrábal, drásal prkna paluby, až k němu přikročil Steelfine a ohnal se mu po krku hasičskou sekerou. Rána byla dostatečně silná, aby draggovi odťala hlavu od těla. Ostrovan se odpotácel od gejzíru Zelené a se zuby zaťatými bolestí si ji otřel z rukou a krku.

Varovné zasyčení pak Hilemora přinutilo trhnout pohledem doleva, takže ještě stihl zahlédnout, jak se k němu po záďové palubě žene další Zelenokožec. Pozvedl revolver, ale když začal opakovaně mačkat spoušť, slyšel jen suché cvakání zápalníku nad prázdnou komorou. Sprška výstřelů ovšem přilétla z jeho pravé strany, dragga zasáhla do předních nohou a plecí, až sebou začal házet a zastavil. Kolem Hilemora prošla Loriabeth, dupla Zelenokožci na zátylek, přitlačila mu hlavu k palubě a nakonec mu hlavu prostřelila svou poslední kulkou.

Dolehl k nim vítězoslavný křik ze zádi, kde poručík Sigoral právě pomocí Černé shazoval do moře těla dvou dalších Zelenokožců, což jeho korvantinští kolegové oslavovali se zbraněmi vysoko nad hlavou.

„Počítám, že tohle byl poslední, kapitáne,“ vzhlédla Loriabeth od nabíjení revolveru. Paluba a nástavby na Mimořádné byly hustě zalité krví, většinou z draggů, ale ztráty utrpěla i posádka. První útok Červenokožců sežehl tři příslušníky námořní pěchoty plukovnice Kulvetchové a jeden dělostřelec padl za oběť Zelenokožcům, kteří byli vysazeni v jejich středu. Když Hilemore pohlédl k obloze a mnoha Červenokožcům, již na ní stále kroužili, vytušil, že jejich potíže ještě zdaleka neskončily.

„Pane Steelfine.“

Steelfine si popáleniny od krve přestal zalévat vodou z polní láhve a postavil se do pozoru. „Pane kapitáne?“

„Zraněné dopravte do podpalubí a znovu svolejte střelce. Přineste i další střelivo do děl. Já budu na můstku.“

„Jak si přejete, pane.“

S Loriabeth v patách se vydal k můstku a na lávce narazili na Skaggerhilla a dva střelce, kteří právě opatrně shazovali přes hrazení mrtvého Zelenokožce. „Ať se ještě stane cokoli, kapitáne,“ zamručel vykrvovač, jakmile se jim mohutného dravce podařilo překulit do vody, „veškerej produkt, co se dneska vsákl do týhle lodi, z vás udělá bohatýho člověka.“

„Z odměny dostanou všichni rovnocenný podíl, pane Skaggerhille,“ ujistil ho Hilemore, roztáhl dalekohled a namířil ho na břeh. Dělily je od něj pouhé dvě míle, ale v hustém kouři z tolika hořících lodí bylo těžké odhadovat průběh bitvy. Rozeznával četné záblesky poukazující na setrvalou dělostřeleckou palbu a i na takovou vzdálenost k němu doléhaly výkřiky tisíců lidí svádějících tuhý boj s nepřítelem. Unikalo mu, kdo zrovna vyhrává.

„Draggové před námi, pane!“ křikl Talmant. Hilemore je objevil o vteřinu později, smečku asi dvanácti Červenokožců vyrážejících z kouřového příkrovu těsně nad hladinou a mířících k přídi Mimořádné.

„Ostře doprava!“ štěkl a Scrimshine okamžitě strhl kormidlo udaným směrem. Při otočce vypálilo příďové dělo a přesně mířeným kartáčem sestřelilo Červenokožce v čele. Ostatní draggové se rozdělili do dvou skupin a rozletěli se, aby na Mimořádnou zaútočili ze stran. Hilemore si všiml, jak jednomu z nich trhla hlava, když se naklonil k přídi na levoboku, a potom už jen vyrazila sprška vody, když se zřítil do moře.

„Ten byl hádám váš, Kazateli,“ řekl Skaggerhill. Vsunul si do karabiny náboje, zacvakl ji a šel se postavit do průlezu. Loriabeth zaujala pozici u protějšího otvoru a přitom začali pálit střelci na příďových nástavbách. Taktika mířit na křídla přinášela ovoce, neboť dva draggové slétli s křídly na cáry do vody dříve, než stačili na loď vychrlit plameny. Děla po obou stranách vyřídila tři další a ve vzduchu tak zbyli ještě čtyři, kterým se podařilo překonat zbytek vzdálenosti.

Hilemore uviděl, jak se obsluha otočného děla běží ukrýt, když jeden z draggů rozepjal křídla, zůstal viset nad příďovou palubou a vypustil proud plamenů. Jednoho lodníka se mu tak podařilo poslat v plamenech přes hrazení, než jemu samému vlétla do hrudi jakási tmavá šmouha a explodovala. Hilemore zahlédl Kriz schoulenou mezi doutnajícími troskami, která už v ruce svírala další granát, jímž by mohla přivítat nepřátele. Ale dragg byl nezpochybnitelně mrtvý, z otevřené rány v těle mu vytékala krev a ležel bezvládně na přídi. Kriz tělo odhodila, poté vzhlédla a odskočila do strany těsně předtím, než okna můstku zalila hradba plamenů. Roztříštilo se sklo a oheň na chvíli zaplnil i můstek, přičemž Hilemore se na palubě rozkašlal z dýmu. Uslyšel dvojitý výstřel ze Skaggerhillovy brokovnice, po němž následovalo sborové, bolestí prostoupené klení.

Hilemore dýmem pronikl, postavil se a uviděl Scrimshina, jak se zběsile snaží uhasit plameny na Talmantově blůze. „Ustupte,“ přikázal jim kapitán, popadl vědro plné vody a poručíka jím zalil. „A zpátky ke kormidlu.“

Hilemore se otočil a spatřil Loriabeth, která svým pláštěm zakrývá Skaggerhillův široký trup. Když ho přitiskla, zpod látky unikly pramínky kouře. Hilemore musel potlačit nutkání ke zvracení ze zápachu spáleného masa. Tvář měl vykrvovač téměř nezasaženou, ale když Loriabeth plášť odtáhla, ukázalo se, že v místech, kde mu hruď nezakrývala zelená kůže, ji má až na kost propálenou. Popálenina se mu děsivě táhla od límce až k břichu a ze zčernalého masa mu mezi obláčky kouře vytékala krev.

„Toho hajzla…“ vydechl hlasem, který mu přeskakoval potlačovanou bolestí, „jsem dostal.“ Brokovnicí dosud pevně sevřenou v rukou jaksi neurčitě, křečovitě trhl. Hilemore pohled přenesl k hlavě Červenokožce, visící ve vchodu na můstek. Na palubu se z těla ležícího na střeše můstku řinuly proudy krve.

„Shoďte tu zrůdu do vody,“ zvolal Hilemore a úkol vyslal splnit střelce z kapitánské gardy. Dvěma příslušníkům Jihomořské námořní pěchoty potom nařídil, aby Skaggerhilla odnesli do podpalubí a podali mu celou dávku Zelené. Loriabeth už chtěl navrhnout, aby vykrvovače doprovodila a na péči o něj dohlédla, ale jediný pohled na její napůl zdrcený a napůl zuřivý výraz ho přesvědčil, aby se raději kousl do jazyka.

Vyšel na lávku a zůstal stát s očima upřenýma na muže bezvládně visícího na zábradlí. Kazatelovo dlouhé tělo bylo prohnuté jako luk a jeho tvář měla pro Hilemora i po smrti výraz stejně prázdný jako zaživa. Hilemore na střelci neviděl žádné popáleniny, ale krev, která mu v hustém proudu stále vytékala z trupu, prozrazovala, že ho srazila rána ocasem.

„Kazatel.“

Hilemore se otočil a uviděl, jak z hlavního stěžně slézá Braddon Torcreek. Společně Kazatelovo tělo zvedli ze zábradlí a položili ho na lávku. „Šel po mně dragg,“ řekl kapitán kontraktorů, ke Kazatelovi se sehnul a zadíval se mu do prázdných očí. „Kazatel přede mě vkročil…“ Zavrtěl hlavou a rukou se dotkl Kazatelovy zakrvácené hrudi. „Myslím, že vážně chtěl, aby se to vyplnilo.“

„Co aby se vyplnilo?“ zeptal se Hilemore.

„Těch Sedm kajícníků,“ odpověděl Braddon. „Prorok psal, že ti nejoddanější v Dřině umřou jako první.“ Přesunul pohled ke Kazatelově dlouhé pušce, ležící na lávce opodál. „Omluvte mě, kapitáne,“ pušku vzal a vsunul náboj do komory. Přehodil si ji přes rameno, přešel k žebříku a začal šplhat zpátky do hlídkového koše. „Mám tam nahoře nějakou práci.“

Hilemore se na Kazatelovo tělo naposledy podíval a sešel na hlavní palubu, kde požádal o hlášení. Všichni Červenokožci byli zlikvidováni, požáry, které způsobili, byly uhašeny, ale ukázalo se, že jejich útok si kromě Kazatele vyžádal další tři mrtvé a dva zraněné spolu se Skaggerhillem. Jedinou Hilemorovou útěchou bylo, že Mimořádné se podařilo přiblížit k břehu do té míry, že konečně mohl posoudit rozsah a průběh bitvy. Viděl, jak po celé délce Bašty pálí děla a opakovací pušky, které tak poskytovaly krytí početné skupině obránců stahujících se do bezpečí pevnosti hlavní branou v blízkosti pláže. Zákopy se zdály být plně v držení Bělokožcovy armády a Zkažení a Zelenokožci dál pokračovali v postupu i navzdory intenzivní střelbě z Bašty. Na některých místech je dělily pouhé yardy od ustupujících lidí, kteří s nimi dál statečně bojovali. Krvožehnaní, usoudil Hilemore, když si všímal, jak Zelenokožci a Zkažení vylétávají do vzduchu nebo padají za oběť vlnám žáru vzdouvajícím se z těchto posledních ohnisek odporu. Ale i přes tento srdnatý boj bylo Hilemorovi jasné, že nakonec Bělokožcově hordě podlehnou. Nebude trvat dlouho a prostá přesila zbylým lidským obráncům nedá šanci.

„Vpravo před přídí se blíží loď, pane kapitáne,“ oznámil Talmant.

Hilemore pohlédl k severu a v cárech kouře spatřil povědomý tvar. Příhodná příležitost se k nim hnala s kolesy otáčejícími se na plný pomocný výkon. Signální lampa standardním protektorátním kódem zablikala vzkaz, který Hilemore přetlumočil jako „Zařaďte se za nás“, a v dodatku rychle rozpoznal autorův rukopis: „Všechna děla pálit na břeh. Po ukončení střetu se dostavíte k válečnému soudu.“

„Takže ani čas neotupil jeho náturu,“ zamumlal si Hilemore sám pro sebe, než se obrátil k můstku. „Spojte se se strojovnou. Vpřed na plný pomocný výkon. Pane Scrimshine, tu loď následujte.“

Mimořádná pod Scrimshinovým schopným řízením zaujala pozici asi dvacet yardů za zádí Příhodné. Hilemore sešel na palubu a vydal příkaz k přesunu děl z levoboku na pravobok, přičemž se Steelfinem sami jedno dělo dovlekli do palebné pozice, načež z Příhodné uslyšeli exploze opakované palby. Jejich příjezdu si zjevně všimli Červenokožci a rozhodli se, že mu zabrání. V hustém proudu se teď snášeli k první lodi. Opakovací zbraně proti nim vysílaly krupobití stopovek, soustředěných na Červenokožce v čele, a z oblohy sestřelovaly jednoho dragga za druhým.

„Nabít výbušnými granáty!“ přikázal Hilemore dělostřelcům, když odtrhl zrak od podívané ve výšce. Jejich úkolem bylo zachránit vojsko na břehu a Příhodná příležitost pro ně za tímto účelem získávala čas. „Zapálit rozbušky pro vzdušnou salvu.“

Zadíval se na Baštu. Viděl, jak se zadní voj pod tlakem drtivé převahy rozpadá a obránci bezhlavě proudí k zvolna se zavírající bráně. „Miřte na úpatí toho kopce,“ zavolal na dělostřelce a rozhlédl se doprava a doleva, aby se ujistil, že jsou nabita všechna děla a jejich obsluha je připravena škubnout za odpalovací šňůry. „Palte!“

Děla vystřelila téměř současně – všech osm kusů seřazených na pravoboku i otočné dělo na přídi. Břeh už měli natolik blízko, že dopad střel mohl posuzovat bez použití dalekohledu. Většina granátů zasáhla cíl a vybuchovala v řadě podél strmého úpatí hřbetu, odkud své smrtící náplně sesílaly na Zkažené a Zelenokožce už v těsné blízkosti bran Bašty. Účinek se dostavil okamžitě. Nepřítel se pohyboval v tak hustém chumlu, že podle Hilemorových odhadů první salva zabila nejméně stovku útočníků.

„Pokračujte v palbě!“ křikl. „Perte do nich, hoši!“

Hlasité zaječení odněkud z příďové paluby mu tím směrem přitáhlo pohled a ještě stihl zahlédnout, jak Kriz do středu trojice útočících Červenokožců vysílá další granát. Dva byli zabiti okamžitě, třetí přistál na přídi a vydávil několik plamenů, než mu Kriz pomocí Černé zlomila vaz. Hilemore zvedl pohled k Příhodné a v ohromení zamrkal, když uviděl, jak se na její horní nástavby shromažďují draggové. Dosedali na brlení a ty nejvýše položené prvky, rafali po posádce nebo do průchodů a dveří dštili oheň. V plamenech už byla spousta lodního vybavení a Příhodná začala ztrácet rychlost, když jí někde v útrobách zaduněla hlasitá rána a hned vzápětí jí z komínů vyrazil vysoký sloupec dýmu.

Hilemore vyrazil kupředu s úmyslem přikázat obsluze otočného děla zasypat palubu Příhodné kartáči, ale přinutil se zastavit. To není můj úkol, řekl si a se zaťatými zuby odtrhl od druhé lodi zrak a znovu ho upřel na břeh. Mimořádná při plavbě kolem Bašty vypálila tři další salvy a každá podle všeho pozabíjela více draggů a Zkažených než rána těsně předcházející. Zůstali ležet na hromadách pod hradbami a branami, které, jak si Hilemore s úlevou povšiml, už byly pevně zavřené. Teprve když se ujistil, že útok byl opravdu zastaven, obrátil pozornost zpátky k Příhodné.

Ta se už hrozivě nakláněla, jedno koleso se sotva točilo, zatímco kolem druhého bíle pěnila voda. Na palubách zuřily požáry a Hilemorovi se nabídl příšerný pohled na jednoho z lodníků, kterého se snažili rozsápat Červenokožci. Ve trojici křičící postavu mezi sebou trhali a nakonec ji po kusech naházeli do moře, načež se vítězoslavně rozvřeštěli. Nad jásajícími draggy a burácejícími plameny byly slyšet výstřely z pušek a vrčení nejméně jednoho opakovacího děla. Pořád se tam bijí, uvědomil si.

Jasně rozuměl tomu, co má udělat. Měl by Mimořádnou otočit a vyslat další salvu na pobřeží, aby se nepřítel nehromadil u bran. Ale oni se pořád bijí!

Nastal jeden z mála okamžiků v Hilemorově životě, kdy zakoušel nepříjemný a téměř hmatatelný pocit nerozhodnosti. Příhodná příležitost, loď, jíž velel od Bitvy o Úžinu přes celou řadu potíží, které je dovedly do Lossermarku, umírala přímo před jeho očima a on zjišťoval, že to jednoduše nemůže dopustit.

„Pane Steelfine!“ zavolal. „Požádejte poručíka Sigorala, aby se k nám připojil na příďové palubě, a upozorněte ho, aby si s sebou vzal granáty. Dělostřelcům vydejte příkaz nabít kartáči a připravte výsadek.“

„Rozkaz, pane.“

Ostrovan se otočil a začal hulákat požadované rozkazy, potom však umlkl, když Hilemore, který uviděl, jak se asi čtvrt míle vlevo od přídě z kouře noří jakýsi nový tvar, pronesl: „Ty rozkazy už neplatí, pane první důstojníku.“

„Pane?“

Úsilí z příkrovu kouře vyplulo na plný výkon krvespalu a s přídí rázně rozrážející vlny se hnalo přímo k Příhodné příležitosti. Obě děla na přední palubě na blížícím se Úsilí vypálila kartáče a Hilemore zahlédl, jak vlna kovových krup našla cíl a ze zasažené lodi popadalo několik Červenokožců. Když Úsilí od Příhodné dělilo méně než sto yardů, zastavilo kolesa a poté je hned uvedlo do zpětného chodu. Loď zpomalila a kolem jejího trupu se rozpěnilo moře. Byl to manévr, nad nímž by se za obvyklých okolností nezamýšlel žádný příčetný kapitán, ale onen den měl k obvyklosti na hony daleko. Zpod krytů Úsilí vyrazilo mračno roztříštěného dřeva, když se síla vody pustila do křížku s energií krvespalu. Kolesa byla během několika vteřin rozlámaná a v moři zabírala jen s asi třetinovou úspěšností, ale i to bohatě stačilo na to, aby kapitánka Úsilí provedla rychlý obrat a na Příhodnou namířila děla na levoboku. Ta vypálila v rychlém sledu, palubní nástavby druhé lodi zasypala kartáči a smetla z ní nejméně polovinu Červenokožců, kteří ji stále trýznili. Přeživší draggové na opačné straně Příhodné proti nové hrozbě vyletěli, jako když střelí, a na obloze se objevily šmouhy urputně mávajících křídel.

Hilemore štěkl několik rychlých pokynů k obsluze otočného děla. Během několika vteřin měla nabito kartáči a dělo natočila do prostoru mezi Příhodnou příležitostí a Úsilím. „Pal!“ křikl Hilemore, když se první Červenokožci začali snášet k menší z obou lodí, a několik jich sestřelili do vody. Úsilí poté dokončilo další úplný obrat a na cíl namířilo dosud nevyužitá děla na pravoboku. Draggové bezvládně se snášející do moře vyráželi vysoké gejzíry, ale asi tucet jich palbu přečkalo a nyní vyráželo do dalšího útoku na Úsilí.

„Dvacet stupňů doleva!“ zahřímal Hilemore směrem k můstku a zběsile ukazoval k Úsilí. S ohledem na rychlost, s níž Mimořádná změnila směr, Scrimshine musel kapitánův rozkaz předjímat. Kolem Úsilí se už rozlévalo mračno kouře, ačkoli Hilemore dál slyšel ohlušující kakofonii palby z ručních zbraní a zvířecího řevu. Kriz se hnala k přídi s tlumokem granátů přes rameno. Na Hilemorův příkaz se k ní záhy připojil i Sigoral a oba Krvožehnaní čekali s granáty v rukou na další pokyny.

Kouř se rozptýlil ve chvíli, kdy se Mimořádná přiblížila k pozici Úsilí a její posádka zjistila, že loď od přídě po záď stravují dílčí požáry. Nad palubou se stále vznášeli Červenokožci, kteří do plamenů chrlili vlastní oheň. Kriz se Sigoralem začali metat granáty. Pomocí Černé je vypouštěli takovou rychlostí, že byly vidět jen jako letmé šmouhy. Během chvilky ze vzduchu srazili veškeré Červenokožce a Úsilí osamělo coby planoucí vrak.

„Hadice na levobok!“ přikázal Hilemore, třebaže sám dobře viděl, jak marné budou v tomto ohledu veškeré jejich snahy. Ohniska plamenů se začala slévat a vytvořila jeden obrovský požár, který zachvátil celé Úsilí nad čarou ponoru. Během několika dalších vteřin došlo k nevyhnutelnému, na lodi vybuchla munice a roztrhla ji vedví. Z obou potápějících se polovin vyrazila pára, a ještě než místem zániku Úsilí projela příď Mimořádné, obě části vklouzly pod rozbouřené vlny.

Mořská sestro… Hilemore zíral na trosky míjející jeho loď, tu a tam ještě v plamenech, a když uslyšel, jak na něj volá nějaký vzdálený hlas, najednou si uvědomil, že je nesmírně unavený, aby na něj odpovídal.

„Pane kapitáne!“ rameno mu sevřela Steelfinova mohutná ruka a Ostrovan ukázal kamsi kousek od levoboku. V domnění, že budou čelit dalšímu útoku Červenokožců, se Hilemore narovnal a pozvedl zrak. Asi dvacet yardů od nich se ve vlnách zmítala skupinka postav, mezi nimiž snadno rozeznal Zenidu díky jejímu hlasu, který se k němu dostatečně silně nesl s dotazem: „To nás tady necháte jen tak utopit?“

* * *

Poněvadž nebyl ochotný loď zastavovat kromě případů, kdy opravdu už nezbývá žádná jiná možnost, Hilemore k vytažení přeživších využil Kriz a Sigorala, kteří je z vln vylovili pomocí Černé a uložili na příďovou palubu.

„Šikovné,“ řekl, zatímco si Zenida vytřásala z vlasů slanou vodu. „Opustila jste loď v okamžiku, kdy provedli útok, sice jste o ni přišla, ale zachránila jste posádku.“

„Ne tak úplně,“ odpověděla se zasmušilým výrazem. „Deset lidí jsem tam nechala uhořet.“

„Vítězství si žádá platbu krví,“ sdělil jí varestijsky. Bylo to staré rčení, o němž věděl, že se těší oblibě mezi piráty, a s uspokojením si všiml, že jí vyloudilo úsměv na rtech.

„Ráda bych něco prohlásila,“ řekla.

„Ano?“

Přistoupila k němu a vlepila mu na rty polibek, krátký, ale ani zdaleka ne cudný. „Musím najít trochu produktu,“ řekla, když poodstoupila. „Věřím, že vám ještě něco zbylo.“

Hilemore se rychle rozhlédl po palubě, ale zdálo se, že posádka si ničeho nevšimla, protože měla plné ruce práce se smýváním obrovského množství krve, které na lodi zanechali draggové. Rychle se vydal na můstek, poručil zpomalit motory na nejnižší možný výkon a Scrimshinovi přikázal, aby loď otočil. Když míjeli Příhodnou, lodníci na jeho pokyn z hadic stříkali i na ni, ačkoli se už zdálo, že valná většina požárů byla uhašena. Přesto všechno nasvědčovalo tomu, že tato loď je pro další boje nepoužitelná, neboť jí z komínů unikal hustý černý kouř a kolesa jí nečinně spočívala ve vodě. Poté si Hilemore všiml, jak na jejím můstku bliká signální lampa, a uviděl, že ji jednou rukou obsluhuje kapitán Trumane a druhou zároveň ukazuje ke břehu. „Splňte svou povinnost,“ upozorňoval ho světlem.

„Odpovězte mu, pane Talmante,“ řekl Hilemore. „Do strojovny potom vzkažte, abychom zvýšili rychlost na třetinu.“

Jeho nakrátko povznesená nálada se vrátila k bodu mrazu, když za sebou nechali pohupující se trup Příhodné, a poté měl co dělat, aby se mu do tváře nevtisklo zděšení z pohledu na situaci na souši. Bělokožcova armáda se řinula do strmých svahů kopce a připomínala obrovský roj mravenců tím, jak se její bojovníci nahoru drápali jeden přes druhého a jejich těla společně vytvářela jakýsi živoucí žebřík. Sice po stovkách padali za oběť obráncům na hradbách, jejichž pušky a opakovací děla si vybíraly obrovskou daň, ale vlna draggů a Zkažených dál neúprosně stoupala vzhůru.

Hilemore zavolal na Steelfina, aby granáty upravili pro odpálení po nárazu a děla namířili do základny masy těl. První salva snížila výšku hordy o několik yardů, protože v ní vystřílela děsivé rudé díry, ale ty se téměř okamžitě zase zacelily. Mimořádná se natočila pro další salvu, která tak působivých výsledků už nedosáhla. Granáty očividně zabily velkou spoustu Zkažených a Zelených draggů, ale val dál rostl. Když si Hilemore přiložil k oku dalekohled, zjistil proč. Zkažení sbírali těla zabitá kanonádou a pěchovali je buď vcelku, nebo po kusech zpátky do masy pnoucí se k Baště. Těla svých padlých druhů využívali jako stavební materiál.

Když dalekohled pozvedl ještě výše, všiml si, že vrchol dobyvačné masy dělí už jen několik yardů od překonání hradeb Bašty. V zoufalství nechal Mimořádnou opět otočit a za pohybu minimální rychlostí rozkázal vypálit co nejvíce salv, přičemž dělostřelci měli nyní pokyn mířit na vrchol masy. Tím na několika místech snížil její výšku, ale ne všude, což ho přinutilo dospět k nepříjemnému závěru. Jsme tady jediná loď a munice nám nevydrží věčně.

Jejich zásoby výbušných granátů nedosahovaly ani šesti kusů na dělo. Naopak měli stále dostatečné množství kartáčových střel, jejichž efektivnímu užití však bránila příliš velká vzdálenost. Vyzkoušet mohl už jen jeden manévr, a ačkoli jeho důsledky byly nasnadě, ocitli se v situaci, kdy zkusí buď toto, nebo prostě odplují.

„Pane Scrimshine,“ řekl, „až vydám pokyn, připravte se stočit kormidlo ostře doprava. Pane Talmante, vy dejte vědět posádce. Nabíjejte kartáči a buďte připravení pro případ, že najedeme na břeh.“

S roztrpčením si všiml, že Talmant ho neposlouchá, protože tiskne ucho ke zvukovodu, který je spojoval se strážním košem, a v šoku poulí oči. „Pane Talmante!“ štěkl Hilemore a mladý důstojník se okamžitě postavil do pozoru.

„Promiňte, pane,“ řekl. „Já jen… strážní koš hlásí lodě na severu.“

„V tomto konkrétním mořském pásmu jsou lodě všude, poručíku. Žádná z nich se naneštěstí nezdá být v situaci, kdy by nám mohla pomáhat.“

„Omluvám se, pane. Nejsou to varestijské lodě…“

Talmantův hlas přehlušilo hlasité svištění, které poté prostoupilo celý můstek, když jim velkou rychlostí něco proletělo nad hlavami. Podařilo se mu však zahlédnout místo nárazu. Následná exploze zastínila snahy Mimořádné ranou, která překonala všechny granáty, jež onoho dne vystřelili. Po detonaci svět zbělel, loď odtancovala pryč od břehu a Hilemore ucítil tvrdý, bolestný úder do týla, po němž se bělost proměnila v černou tmu.

KAPITOLA LIV

CLAY

Tohle není moje tělo… Myšlenku zopakoval několikrát po sobě a škubal sebou, protože bojoval s bolestí. Moje tělo je vcelku. Necejtí bolest. Tohle není moje tělo, moje tělo je vcelku, necejtí žádnou bolest. Tohle není moje tělo moje tělo je vcelku necejtí žádnou bolest!

Vyrazil ze sebe výkřik, když bolest zmizela, jeho roztříštěná páteř se opět sloučila dohromady, znovustvořená pouhým vypětím vůle. Ale i když dokázal usměrňovat svůj vlastní duševní obraz, vězení, které ho svíralo, se nacházelo v mysli Catheline Dewsminové, u níž se v této fázi nezdálo pravděpodobné, že se vrátí.

Clay vstal a pohledem přejel po jednotvárné železné krychli svého vězení. Ať je chytrá, jak chce, pomyslel si, pořád je to cvok. Někde tady musí bejt nějaká skulina.

Prohledával stěny, rukama klouzal po jejich drsném kovu, pátral po jakékoli drobné škvírce v povrchu, po čemkoli, co by mohl zachytit a rozevřít. Ani po několikaminutovém hledání nic nenašel, ale když se od stěn vzdálil a nevrle zamručel, něco mu zaskřípělo pod botou. Podíval se a uviděl, že je to jeden z obrázků, které při proměně krbu spadly z římsy nad ohništěm. Sám krb byl tentam, ale obrázek tady zůstával. Sehnul se, zvedl ho a očekával, že uvidí snímek Catheline v mladších letech nebo fotostat jejích ubohých rodičů. Ale narazil na Zkaženého ve vojenské uniformě. Je to ten z toho kopce, uvědomil si Clay, jakmile si vybavil Lizanniny sdílené vzpomínky z nedávných transů. Sirus. Asi tě má ráda, když si tvůj obrázek udržuje ve svý nejoblíbenější vzpomínce.

Když ho tato myšlenka napadla, prosycená výčitkami vůči sobě samému za to, že se nechal lapit do pasti, všiml si, že obrázek se v rámu pohnul. Znetvořená Sirusova tvář se otočila a vyhlédla na něj s výrazem nezpochybnitelného poznání. Clay jí pohled opětoval a sledoval, jak se Sirusovi pohybují rty. Obrázek si přiblížil k obličeji a snažil se pochytit, co pronáší.

Umírám, říkal mu Sirus podivně věcným tónem. Clayovi připadalo, jako by k němu promlouval muž, který bez výhrad přijímá svůj osud a necítí strach ani zoufalství. Skoro mu záviděl. Něco si ze mě ponechala, pokračoval Sirus. Předpokládám, že chtěla mít možnost si někdy promluvit. Mám tušení, že na ni někdy padá pěkná osamělost.

Jo, řekl Clay. To bejvá hrozný. Máte něco užitečnýho, s čím byste se chtěl svěřit?

Myslím, že ani ne. Měl jsem určitou představu, víte? Takový velkolepý plán, jak nás všechny osvobodit, poštvat Zkažené ke vzpouře a svrhnout Bělokožce. Ale byl to jen dětinský rozmar. Ona to věděla. Zkažení se osvobodit nedají. Když se nás Bělokožec jednou zmocní, spoutá si nás navždy.

Ne, opáčil Clay. To není pravda. Svobodní Zkažení tady už jednou byli. Svrhnout Běláka už jednou pomáhali.

Clay najednou ucítil, že se mu rám začíná v ruce zahřívat a ze Sirusova obrázku sálá tlumená zář. Jak?

Tohle se nedá nějak vysvětlit. Spíš je to potřeba cejtit. Byl to dar od Černejch draggů, ti mi to ukázali. A já to můžu ukázat vám.

Rám se ještě víc rozpálil a zář zesílila. Clay cítil, že Sirusovy myšlenky ztrácejí svou hloubavou apatičnost a jejich místo zabírá ostrá, hněvem poháněná potřeba. Šlo by to i teď? zeptal se.

Clay požadovanou vzpomínku docela rychle našel, ale poněvadž se nenacházel ve své mysli, možnost dát jí podobu něčeho, co by mohl sdílet, byla značně omezená. Ve své vlastní mysli by mohl transformovat povrch Nelfie, tady měl k dispozici jen to, co si nesl s sebou. Vytáhl revolver a vytvaroval ho do koule z děloviny o velikosti své pěsti. Potom se usilovně soustředil a vybavil si křišťály, které viděl v Enklávě, a Černý křišťál, který Kriz vyzvedla z Křišťálového jezera. Koule šedého kovu se začala měnit, vyrašily z ní ostny a tvrdý matný povrch se proměnil ve sklo. Jakmile byl křišťál hotový, Clay vyvolal vzpomínku, kterou s ním sdíleli Lutharonovi předci. A křišťál začal nakonec jemně žhnout, když do něj vzpomínku vlil.

Nate, řekl Sirusovi a obrázek přitáhl ke vznášejícímu se křišťálu. Rám se najednou rozpálil do běla. Clay ho upustil a bolestí vyjekl. Soustředil se na své popálené prsty, bolest zapudil a sežehnuté konečky navrátil do původního stavu. Když se znovu zadíval na Sirusův obrázek, linula se z něj přímo oslepující záře. Clay přimhouřil oči a přihlížel, jak začíná tavit železnou podlahu cely, jak kov žhne napřed rudou, pak bílou barvou a poté se propadá a vytváří širokou díru. Obrázek v ní zmizel a krátce poté zmizel i křišťál. Clay zůstával nad otvorem nerozhodně stát.

No, pomyslel si a připravil se ke skoku. Jinej způsob, jak se odtud dostat, stejně nevidím.

* * *

Svět bdění se vrátil zostra a Clay v šoku zalapal po dechu, když ho silný nárazový vítr málem srazil z Lutharonova hřbetu. Zachytil se ostnu a pevně se držel, ohlušený vyzývavým rykem jiného dragga, tentokrát už však ne Červenokožce.

Bělokožec se k nim řítil závratnou rychlostí a jeho řev polykaly plameny vyrážející mu z chřtánu. Lutharon se ostře naklonil, Clay sevřel osten oběma rukama a Černokožec se vychýlil prakticky do svislé polohy, aby se vyhnul přívalu plamenů, načež doširoka roztáhl křídla a otočil se kolem své osy. Podobný manévr provedl i Bělokožec a s roztaženými křídly zůstal viset ve vzdálenosti asi dvaceti yardů, přičemž stejně zbrzdil i Lutharon. Clay si všiml, že Bělokožec není sám. Na hřbetě mu seděla Catheline, která při pohledu na Claye nasadila nechápavý výraz. Myslela si, že mě tam zamkla jednou provždy, uvědomil si a pak sáhl do tlumoku a vytáhl granát, ale Bělokožec na ně zaútočil dřív, než ho stihl odjistit.

Lutharon složil křídla a vrhl se střemhlav dolů, zatímco Bělokožec vyrazil kupředu a Clay uslyšel, jak mu nad hlavou cvakly draggovy čelisti. Lutharon pak křídla zase roztáhl, ostře se stočil do strany a otevřel chřtán, aby na Bělokožce vychrlil ohnivý proud. Většího dravce se mu podařilo zasáhnout uprostřed obrátky. Bělokožec vztekle zaryčel, a když se Lutharon přiblížil, švihl po něm ocasem, jehož ostrý hrot zanechal na Černokožcově krku ošklivý rudý šrám. Lutharon přímo do Bělokožcovy tlamy vypustil plameny a na okamžik ho oslepil. Hned poté se ve vzduchu postavil, sekl drápy a zaryl je svému protivníkovi do šupinaté kůže. Clay měl co dělat, aby se na Lutharonovi udržel, když se Černý dragg pokusil využít své momentální výhody a prudce škubl dopředu hlavou, sevřel v čelistech Bělokožcův krk a skousl, až se mu tlama zalila krví.

Bělokožec zaječel bolestí a zlostí, sám se po Černokožci ohnal drápy a oběma draggům se smísila krev při pokračující potyčce uprostřed nebe, kde se Lutharon srdnatě držel i navzdory zraněním, kterými měl čerstvě posetou kůži. Pak se ozvalo něco na způsob slabého zahřmění, Lutharonovy zuby drsně vylétly z Bělokožcova krku a Černokožcem to smýklo dozadu. Když byli takto odraženi, Clay zahlédl Catheline, jak na ně oba hledí v obrovském soustředění a dál proti nim vysílá mocnou vlnu Černé. Nápor nepolevoval a strhával je k zemi. Clay se ohlédl přes rameno, všiml si, že se ženou vstříc pláni, a uvědomil si, že celou dobu pořád nějak dokázal udržet v ruce granát. Teď z něj vytrhl pojistku a s využitím posledních zbytků Černé ho mrštil směrem ke Catheline.

Bělokožec se bleskově pohnul a švihl ocasem, aby granát odrazil dříve, než zasáhne cíl. Exploze vytrhla Catheline ze soustředění, přerušila proud Černé a Bělokožci ustřelila špičku ocasu, z jehož pahýlu hned začala proudit krev. Bělokožec se zatočil a dal se do střemhlavého pádu. Lutharon se zkroutil, rozepjal křídla, zbrzdil pád a hned nato opět vystřelil do oblohy. Clay shlédl a uviděl, jak na pozadí pláně vybuchuje oheň, načež je Bělokožec s plameny u tlamy začal opět pronásledovat.

Clay odjistil další granát a hodil ho přes rameno, rychle následovaný dvěma dalšími. Předpokládal, že gravitační síla mu od nich zajistí dostatečný odstup. Odměnou mu byly tři rychle následující exploze, ale když se ohlédl, nabídla se mu skličující podívaná na Bělokožce, který neumdléval v pronásledování ani přesto, že měl jednu stranu hlavy zčernalou a zalitou krví. Clay navíc cítil, jak síly docházejí Lutharonovi, kterému se krev v hustých proudech řinula z mnoha zranění, byť se ještě začal stáčet, aby se Bělokožci postavil na odpor.

Černokožec si přitáhl křídla, dokončil otočku a vyrazil přímo proti Bělokožci. Zatímco se k sobě oba draggové nesmiřitelně hnali, Clay se střetl pohledem s Catheline a zjistil, že jí z očí nečiší pouze nenávist, nýbrž ještě něco jiného. Má strach, uvědomil si, když sledoval, jak se jí rozšiřují zorničky při pohledu na střemhlav se řítícího Černokožce. I šílenci se dokážou naučit bát.

Okamžitě vytáhl revolver a začal střílet. Podařilo se mu vypálit čtyři rány, než mu zbraň z ruky vyrazila vlna Černé a uslyšel, jak se mu v ruce lámou kosti. Aniž bolesti věnoval pozornost, v rychlém proudu uvolnil veškerou svou zbylou Červenou. Než do sebe draggové narazili, s uspokojením spatřil, jak Catheline vzplály vlasy.

Úder s ním otřásl takovou silou, že ho strhl z Lutharonova hřbetu. Kolem se zažehl vzduch, Clay jím proletěl a začal padat k zemi, následovaný proudem kouře. Náraz do pláně přišel dříve, než očekával. V mračnu vyražené hlíny se kutálel po zemi, dokud celý omráčený a s vyraženým dechem po dlouhém skluzu nezastavil. Zůstal ležet, naštěstí se dokázal nadechnout a potom se ještě pokoušel přimět k pohybu končetiny. Vtom uslyšel, jak se k němu blíží burácení mohutných křídel.

KAPITOLA LV

SIRUS

Když se vrátil do svého těla, zjistil, že jeho levou ruku svírají čelisti mláděte Bělokožce. Sotva ji cítil. Ztratil tolik krve, že vjem z končetiny byl jen něčím slabým a vzdáleným. Ruka mu v reakci na Bělokožcovo skousnutí bezděčně cukla, mladého dragga tak přiměla otevřít tlamu a draveček nakonec se zlostným zasyčením odskočil. Zprava se ozvalo zavřeštění a Sirus otočil hlavu. Uviděl druhé mládě, které si ho prohlíželo s nakloněnou hlavou a s nelíčenou zvědavostí mrkalo žlutýma očima.

„Přemýšlíš, proč tady pořád jsem,“ zašeptal Sirus. „To já taky.“

Mládě vpravo jeho slova zjevně vnímalo jako nějakou výzvu, protože roztáhlo křídla a s otevřenou tlamou se přikrčilo, aby proti němu vyrazilo. Vzduchem třeskla ostrá rána a mládě se rázem rozdělilo na dva samostatné kusy. Horní polovina se odtočila od té dolní a odletěla v krvavé piruetě. Přistála několik stop od cukající se dolní poloviny a ještě jí reflexivně cvakly čelisti.

Mládě po Sirusově levé ruce vyskočilo, prudce zamávalo křídly a z tlamy mu vyrazil proud plamenů. Vmžiku ho však něco odstřelilo z dohledu. Siruse nijak zvlášť nepřekvapila tvář, která na něj shlédla, když mu jeho zachránkyně vstoupila do zorného pole, tvář strnulá nenávistí a odhodláním zabíjet.

„Já…“ začal Sirus, ale zjistil, že slova mu dusí krev. Odkašlal si, pokusil se krve zbavit, ale nezdálo se, že Tekelu by jeho případný slovní projev zajímal.

„Sklapni,“ řekla, přehodila si karabinu přes rameno a natáhla ruku, aby z pouzdra na svém lýtku vytáhla nůž s kostěnou rukojetí.

„Já jsem…“ zkusil to ještě jednou, ale to už mu krev vytryskla z úst v silném proudu.

„Drž hubu, Sirusi!“ Přikročila k němu, dřepla si a ke krku mu přiložila nůž. Viděl, že pláče, a bolelo ho, že ji tak zarmoutil.

„Chci něco udělat,“ řekl, když mu hrdlem protekla jedna vlna krve, ačkoli cítil, jak mu do něj hned vtéká další. Podíval se do jejích uslzených očí a zadoufal, že Tekela v té nestvůrné tváři před sebou uvidí alespoň stopu toho, kým kdysi býval. Podařilo se mu zvednout pravou ruku a na ní roztáhnout prsty. „Prosím… je to velice důležité.“

Tekela vzlykla, když pohledem z jeho tváře sjela ke krvi zalévající otvor v jeho hrudi. „Tys zabil Jermajaha,“ řekla a trhaně se nadechla. „Zabils všechny ty lidi.“

„Ano,“ odpověděl a jeho další slova přerušovaly ostré chrčivé nádechy a výdechy, které, jak věděl, ho stále více přibližují smrti. „A… udělal jsem… i mnohem horší věci. Brzo… umřu… za to, co jsem udělal. Jestli chceš… můžeš mě zabít. Ale napřed… musím udělat… ještě jednu věc. Pro tebe… pro všechny.“

Tekela pevně zavřela oči a ze rtů jí splynul další vzlyk, když mu nůž odtáhla od krku. „Co?“ zeptala se a svěsila hlavu, hlas prostoupený porážkou. „Co ještě musíš udělat, Sirusi?“

„Vzpomenout si…“ Znovu k ní natáhl ruku. „Pomůžeš… mi?“

Dívala se na jeho ruku, stejnou měrou ohromená jako vyděšená. „Jak?“

„Musím si… vzpomenout… jaké to je… být volný.“

Oči jí najednou potemněly a její tvář se proměnila v neurčitý stín, jako by ji zahalil černý krajkový závoj. Cítil, jak ho vzala za ruku, bylo to poprvé, kdy něco takového udělala. Na jeho mozolnaté a šupinaté dlani byla její dlaň hladká, malá, ale také silná, skoro ani nepůsobila jako ruka mladé dívky. Přinutil se soustředit pohled na její tvář, jen na okamžik proniknout oním závojem, který ji halil, ale stačilo to. Kdysi ji považoval za panenku, něco tak nádherného, že to ani nemohlo být skutečné. Nyní měla maličký krvavý šrám na bradě a další se jí táhl přes čelo do rozcuchaných, dlouho nečesaných vlasů. Oči, zarudlé pláčem, měla zasazené v kruzích vyčerpání, bledé rty se jí úzkostně odtahovaly od zubů. Byla nesmírně skutečná a on věděl, že nikdy žádná panenka nebyla. Díval se do tváře, v níž byla jen ozvěna dívky, kterou kdysi byla, do tváře proměňující se v ženu, jíž bude.

Sirus zavřel oči a stáhl si k sobě svou mysl. Jasně zářící křišťál čekal, dárek od kontraktora, kterého Catheline uvěznila ve své mysli. Teď zazářil ještě jasněji, když Sirusův záměr našel propojení se vzpomínkami, které křišťál obsahoval, rozkvetl, naplnil Siruse svým darem. Vzpomínka, již odhalil, byla zvláštní, ale vyskytovalo se v ní dost vizuálních vodítek, aby jeho archeologická mysl uhádla, že vidí výjev z minulosti, okamžik, který obsahoval jednu klíčovou informaci. Díval se, jak se tato vzpomínka rozvíjí, a když si před sebe opět přivolal Tekelinu tvář, nechal ji, aby ho zavedla do okamžiku, kdy ji poprvé spatřil. Bylo to na nějakém úmorném plese, kam ho přinutil jít jeho otec, nasoukaného do obleku, který mu vůbec nepadl, a zatímco si nepřestával škrábat krk pod límcem, ukryl se v nejklidnějším koutě místnosti.

Když ji uviděl, všechno ostatní jako by vyprchalo, zmizelo v mlze a ve středu všeho stála ona, zářivá a dokonale úchvatná. Tanečním sálem se pohybovala s nedostižnou grácií a doklouzala do úklony, když ji purkrabí Artonin představil generálnímu guvernérovi. Její úsměv byl něco úžasného a ve světle lustru se jí třpytil náhrdelník, nad nímž jiskřily její úsměvy vyvolávané guvernérovými duchaplnými poznámkami.

Jenže tak tomu nebylo. Její úsměvy byly ve skutečnosti nervózní a nucené a často přecházely do nevrlých grimas, když si se špatně skrývaným opovržením prohlížela ostatní přítomné dámy. Když tancovala, činila tak nemotorně a těžkopádně a u dalších hostů vyvolávala záchvaty přidušeného smíchu. A Sirus teď viděl, že ani její náhrdelník se příliš netřpytil. Jeho drahokamy byly pouhá sklíčka vsazená do mosazného řetízku. Sirus až později zjistil, že její otec rozprodal většinu manželčiných šperků, aby měl na výpravy do Vnitrozemí.

Také si myslel, že mnohá ponížení, kterým byl vystaven v průběhu následujících měsíců, byla nevyhnutelná, že své bezmocné pronásledování Tekely nemohl nijak zvládat s ohledem na to, jak dokonale mu oné noci ujařmila srdce. Byl koneckonců jejím otrokem. Jenže on jím ve skutečnosti nebyl. Byl pošetilý mladík, který si vsugeroval, že je zamilovaný do krásné, ale občas mimořádně nepříjemné dívky. Pro něco se rozhodl, protože svobodná mysl má možnost takové věci dělat, a časem zjistil, co znamená nemít vůbec žádnou svobodu, duševní ani tělesnou.

Až do této chvíle Sirus vytěsňoval ostatní Zkažené a brebentění jejich myslí uprostřed bitvy bylo pouze tlumeným, ošklivým mumláním na okraji jeho vědomí. Nyní je všechny vpustil dovnitř a podělil se s nimi o dar od dávno mrtvých draggů.

Napřed to bylo, jako by nalil studenou vodu na rozžhavené uhlíky. Když se dar rozšířil zástupem bojovníků, tisíce Zkažených myslí vytržených z běsnění a chaosu bitvy se začaly ve zmatku vzpínat. Někteří Zkažení okamžitě propadli šílenství, jejich mysli se rozklížily nenadálým vpádem pocitu, jehož návrat už rozhodně nepředpokládali. Jiní mu vzdorovali, zuřili nad vydělením ze všemocného vědomí jejich Bílého boha. Ale většina ho uvítala a nechávala se prostoupit radostí, když jim odpadávaly neviditelné okovy. Zatímco dar přeskakoval z jedné mysli do druhé jako požár ve vyschlém lese, Sirus cítil, jak stále více a více duší pohasíná a opouští svou existenci.

Oni umírají, uvědomil si, vyhlédl očima jednoho Zkaženého a uviděl, jak všichni kolem něj nehnutě stojí a mají úžasem nebo úlekem zkoprnělý výraz, zatímco je shora kosí kulky a dělostřelecké granáty. Já je zabíjím. Tuto myšlenku doprovodila panika z vědomí, jak málo času mu zbývá.

Sirus přelétal z mysli do mysli, v nyní ztichlé a nehybné armádě pátral po duši, která by je mohla zachránit, a objevil ji v blízkosti brány vedoucí do Bašty. Lesní kopí našel ležet pouhých několik vteřin od smrti. Život z něj vyprchával mnoha otvory, které mu v hrudi zanechaly přesné zásahy, a mysl se mu přitom plnila vzpomínkami na dny, kdy se svými bratry válečníky lovil v džungli. Sirus se dotkl jeho mysli a ucítil záchvěv vděku, po němž se snesla tma. Pokračoval dál a našel Veilmist, pohřbenou pod hromadou mrtvých a umírajících Zkažených. Byly jich stovky, všichni podle všeho zabití během jediného okamžiku, ale čím, to Sirus netušil. Veilmist pohromu přežila, ale tíha tolika mrtvých těl jí měla každou chvíli vymačkat vzduch z plic.

Pomozte jí! rozkázal. Zkažení zareagovali pomalu. Někteří zmateně klopýtali, jiní využívali čerstvě nabyté svobody, aby si vychutnali nové možnosti odmítnutí. Prosím, dodal. Mě přece znáte. Chci, abyste žili. Vy všichni.

Ucítil, jak se jimi prohnala vlna poznání, prodchnutá pocitem důvěry a vcítění. I on, stejně jako oni, býval otrokem a teď cítili jeho zoufalou touhu udržet je při životě. Několik stovek Zkažených se vrhlo směrem k bráně a do neustávající palby z hradeb, jen aby Veilmist vytáhlo zpod hromady těl.

Dostaňte je od těch hradeb, řekl jí Sirus. Zjistil, že Ostrovančina mysl sálá vřelým uvítáním a prýští zdánlivě nekonečnou vděčností.

Kde jste? zeptala se. Přijdeme za vámi.

Na tom nesejde. Jen… Sirus cítil, jak se přes okraje jeho vědomí dere sílící chlad a kolektivní pohled tolika očí rychle eroduje, smršťuje se na pouhých několik obrazů, přičemž jeden z nich v něm vyvolal prudkou a naléhavou potřebu zůstat naživu.

Bělokožec!

Uviděl ho, mohutná, doširoka rozepjatá křídla, když přistál na pláni a ze hřbetu mu sklouzla útlá postava – Catheline. Opodál leželo tělo jakéhosi obrovského Černokožce.

Je tam! řekl jim a do myšlenky upřel veškerou svou vůli a sílu, do toho posledního rozkazu, který měl kdy vydat příslušníkům své armády. Zabijte ho!

Zkažení ho v tu chvíli opustili a změť zuřivosti a krvežíznivosti odezněla. Sirus zamrkal a uvědomil si, že opět hledí do Tekeliných očí. Zvedl ruku, přitiskl ji k Tekelině líci a načerpal potěšení z náklonnosti, kterou uviděl v její tváři, v tváři, již si s sebou rád a ochotně odnesl do temnoty.

KAPITOLA LVI

CLAY

Nějakou dobu se v omráčení a se zastřenýma očima snažil znovu natáhnout dech do plic. Do uší mu vnikalo zlověstné pleskání rychle se blížících křídel, dokud ho nezastřelo burácení motorů. Zamrkal, a když se mu projasnil zrak, uviděl Lizanne, jak se na něj upřeně dívá z dvířek svého aerostatu. Stroj nad ním visel a motory byly natočené směrem k zemi. Clay zvedl ruku, aby jí zamával na pozdrav, ale potom ho upoutal hlasitý trhaný výdech a zahlédl Lutharona ležícího asi dvacet yardů daleko, jak mává křídly a slabě stáčí ocas. Clay se pokusil vstát, ale zjistil, že to nedokáže. Zaklel, zašátral po produktu ve svém plášti a vypil celou láhev Zelené. Když se nakonec postavil, doklopýtal k Lutharonovi a zděšeně zaúpěl, jakmile spatřil jeho zranění.

Černokožec měl do kůže vyryté hluboké zubaté šrámy, které mu hruď a břicho proměnily v přehlídku krvavé odpornosti. Když se pokusil ke Clayovi zvednout hlavu, další krev se mu rozlila z kousance v krku.

„Jen klidně lež, obříku,“ řekl mu Clay a s upřeným pohledem do očí ho pohladil po čele. Cítil draggovu bolest a obavy i postupně se zpomalující tlukot jeho srdce. „Všechno je fajn, udělali jsme, co jsme mohli,“ promlouval Clay dál k draggovi a snažil se ze sebe šířit co největší klid. „Kvůli mně tady zůstávat nemusíš. Už na tebe čekají.“

Vstal a díval se, jak v Lutharonových očích pohasíná světlo. Věděl, že v jeho skonu s ním zemře i Ethelynne, ačkoli vzpomínka na oba potrvá tak dlouho, jak dlouho budou existovat Černokožci, kteří ji ponesou dál.

Otočil se, protože uslyšel změnu v rachocení aerostatu. Sledoval, jak se nedaleko od něj snáší k zemi. Z gondoly vystoupila Lizanne a oba se na sebe dívali a zjevně jeden ani druhý netušil, co má v takové situaci říct. Lizanne se nakonec zeptala: „Máte nějakou Zelenou? Mně už dochází.“

„Jo, mám ještě jednu flašku.“

Začal sahat do pláště, pak ale očima trhl k aerostatu, když ovzduší prostoupilo burácení plamenů. Zpoza oblé siluety letounu se zvedal Bělokožec a z tlamy mu šlehaly plameny, kterými stroj zalil od jednoho konce po druhý. Clay nevěřícně poulil oči, když Lizanne, místo aby utekla do bezpečí, okamžitě skočila zpátky do gondoly. Přitáhl si tlumok, vytáhl granát a ještě jednou sáhl po produktu. Hrdlem si prolil trochu Černé a soustředil pohled na Bělokožce, který se snažil přikrčit v kouři z hořícího létacího stroje. Clay zvedl granát, v rámci příprav přivolal Černou, a pak najednou zjistil, že je ve vzduchu a granát mu odlétává z ruky, načež neškodně vybuchl daleko od stanoveného cíle. Clay přistál dobrých padesát yardů od Lutharonova těla a díky Zelené v žilách neutrpěl vážnější zranění, třebaže byl nucen zůstat několik vteřin bezvládně ležet, než se vzpamatoval natolik, aby se dokázal ztěžka postavit.

„Ty špinavej sviňáku!“

Catheline k němu zamířila trávou a za chůze se zvláštně kolébala, jako by byla opilá. Mezi prsty přitisknutými ke zranění na břiše jí proudila krev. Řek bych, že nakonec jsem docela obstojnej střelec, usoudil Clay. Catheline shořela většina jejích zlatavých vlasů, po nichž jí na hlavě zbyla jen sežehnutá a ještě doutnající kůže. Ztráta krve se projevovala na její mramorově bílé kůži, ale v rudočerných očích jí jen blýskalo a čišela z nich pronikavá nenávist.

Zaječela a současně s tím ke Clayovi vyslala další vlnu Černé. Clay před ní díky Zelené v žilách hbitě uskočil a odpověděl svou vlastní dávkou. Ta Catheline zasáhla přímo do hrudi a srazila ji na záda. Clay se vymrštil, soustředil pohled na Cathelinino ležící tělo a veškerou zbývající Černou ji hodlal zamačkávat do země, až z ní zbude jen černá šmouha na hlíně.

Do břicha ho zničehonic zasáhl Bělokožcův ocas a v několika piruetách ho poslal opačným směrem. Kdyby měl na konci původní ostrou špičku, byla by taková rána pro Claye zcela určitě smrtelná. Naštěstí mu způsobila jen bolest, i když natolik trýznivou, že když se dokutálel, zůstal bezvládně a omráčeně ležet. Uslyšel, jak na hlíně zaškrábaly Bělokožcovy blížící se pařáty, které však zjevně nikam nespěchaly. Při pohledu vzhůru nad sebou uviděl jeho zavěšenou hlavu, po výbuchu granátu zčernalou a zakrvácenou, ale zároveň se stále tak vědoucím a záštiplným pohledem, jak si ho pamatoval.

„Nesnášíš mě stejně, jako já nesnáším tebe, že?“ zeptal se Clay s bolestným heknutím. „Řek bych, že tohle je fér. Tohle už prostě my lidi děláme. Nenávist na nás bývá to nejhorší a s nenáviděním se ještě prohlubuje. Tys byl stvořenej k nenávisti, protože jsme tě stvořili my.“

Bělokožec slabě vyfoukl dým a jakoby zamyšleně naklonil hlavu. Clay netušil, jestli mu dragg rozumí nebo jestli ho vůbec zajímá něco mimo jeho vlastní zášť. Ale tak či onak dragga vyvedl z míry a nic víc nepotřeboval.

„Něco pro tebe mám,“ řekl. „Něco, co tě přinutí mě nenávidět ještě víc, než mě nenávidíš teď.“

Pohledem trhl do strany a přeostřil na Catheline. Té se podařilo opět vstát a znovu se vydala na klopýtavý pochod ke Clayovi s očima stále jasně žhnoucíma. Clay v jednom okamžiku vstřebal veškerou Černou a vypustil ji příliš rychle na to, aby se jí Catheline mohla vyhnout nebo ji odrazila. Jedním rychlým pohybem natáhl po jejím krku neviditelnou ruku a zlomil ho.

Bělokožec při pádu Cathelinina těla zaryčel, před Clayem se vzepjal, poodstoupil a zmateně potřásl hlavou. Clay zašátral po svém tlumoku, nemotornýma rukama se pokoušel uchopit granát, ale nedařilo se mu to. Než nakonec jedno z výbušných zařízení přece jen vyprostil, Bělokožec se zjevně trochu vzpamatoval, natočil se zpátky ke Clayovi, vypjal se do plné výšky a kolem tlamy se mu roztetelil horký vzduch. Potom ustrnul. Bělokožec zůstal nehnutě stát, z čelistí mu šlehaly plameny, ale nemířily na Claye, jen se rozplývaly ve vzduchu. Clay stočil pohled k aerostatu, nyní už jen doutnajícímu vraku, a uviděl, jak před ním stojí Lizanne, na Bělokožce se upřeně dívá a vysílá k němu vlny Černé. Na kolenou se vedle Lizanne choulila nějaká mladá, Clayovi neznámá žena, zjevně však také Krvožehnaná, jak se dalo vyčíst z typického, Černou prodchnutého soustředění, které se jí zračilo v očích také upřených na Bělokožce.

Clay pohlédl zpátky na dragga a sledoval, jak se otřásá v neviditelných řetězech, kterými ho obě ženy spoutaly, jak se mu pomalu stáčí krk, když se úporně pokouší zbavit okovů, jak pomaloučku nasouvá hlavu k místu, odkud by svými stále sršícími plameny mohl sežehnout tak blízko stojící kořist. Clay zahákl prst do kroužku a zatáhl, ale hned vzápětí zavyl nepopsatelnou bolestí, když se mu smýkl zlomený prst. Za mocného klení si granát přendal do druhé ruky, cítil, jak mu kůži na hlavě zalévá pot z neúprosně se blížícího horka… a to pak zmizelo.

Vzhlédl. Bělokožec se topil v tmavé vlně. Lizannina Černá zeslábla a dragg sebou házel a planul v nenadálém přívalu, kousal v něm a trhal, zahlcený vlnou, vlnou nikoli vody, nýbrž těl. Bělokožec se nepřestával bít. Ocas a drápy pod ním zanechávaly desítky roztrhaných a umírajících Zkažených, jiné sežehl plameny nebo překousl vedví svými mohutnými čelistmi. Ale nápor takového množství byl k nezastavení. Zkažení se do Bělokožce pouštěli pařáty, bodali ho bajonety a tloukli válečnými palicemi. Dravce postupně ubíjeli k zemi v mračnu stříkající krve a poletujících cárů šupinaté kůže, tisíce Zkažených, kteří se k němu nahrnuli, aby rozsápali dragga v karmínové mlze. Claye zarazila zběsilost v jejich tvářích, tak odlišná od té prázdné cílevědomosti, kterou vídal v Lizanniných sdílených vzpomínkách. Zkažení, podobně jako Bělokožec, se naučili nenávidět. Bělokožce ubíjeli v tichosti, aniž se jim z hrdel dral křik a řev pomstychtivosti, a jedinými zvuky tak bylo vlhké trhání draggovy kůže a masa a jeho několik posledních hrdelních výdechů.

Když bylo po všem, Clay zjistil, že ho obklopují Zkažení, ohromný dav stojící bez hnutí a v naprostém tichu. Začal se zvedat, ale uvědomil si, jak je to obtížné. Trhl sebou v instinktivním strachu, když mu Zkažení přispěchali pomoct na nohy. Rozhlédl se a uviděl, že většina na něj hledí se zvídavým, ba dokonce nedočkavým výrazem ve tváři, jako obecenstvo, které si přišlo vyslechnout proslov. Jedna ze Zkažených si pak k němu začala razit davem cestu, drobná žena se světlými vlasy, typickými pro Ostrovany. Promluvila k němu dokonalou mandinorštinou s mírným přízvukem řídící třídy, formálním a trochu opatrným tónem.

„Jménem všech přítomných,“ řekla, „nabízím naši kapitulaci. Ale máme určité podmínky.“

KAPITOLA LVII

LIZANNE

Siruse spálili na hranici vystavěné na vrcholu kopce, kde zemřel. Zkažení jeho tělo uložili na hromadu mrtvých Zelenokožců, protože na pláni panoval zoufalý nedostatek stromů. Na hranici přidali i kosti a cáry masa, jež zbyly z Bělokožce, a nezapomněli ani na mrtvoly obou mláďat. Tělo Catheline Dewsminové zůstalo ležet tam, kde padlo, neboť mezi Zkaženými se nenašel nikdo, kdo by měl sebemenší chuť se ho dotýkat. Když s přípravami skončili, Lizanne si vpíchla Červenou, Clay ji vypil z flakonu a společně k hranici vyslali vlnu horka. Příšerné palivo začal brzo stravovat oheň a do tmavnoucí oblohy vyrazil hustý, odporně páchnoucí kouř.

Lizanne od prudkého žáru odstoupila, ale zarazila se, když si všimla, že Clay u hranice setrvává a s pohledem do plamenů něco svírá v ruce. Mírně se hrbil a tvář mu křivila nepolevující bolest, které ho budou muset zbavit až velké dávky Zelené. Znepokojovalo ji, že možná utrpěl i řadu vnitřních zranění. Vypadá jako stařec, pomyslela si. Zajela si rukou do vlasů slepených potem a všemožnou špínou a pomyslela si, že ona sama sotva vypadá důstojněji.

„Co je to?“ zeptala se a kývla na předmět v jeho ruce.

Podíval se na ni a věc pozvedl. Byl to flakon, jehož obsah nebylo možné v záři ohně rozeznat. „Trocha starýho produktu,“ řekl a hodil ho do plamenů. „Asi už se zkazil.“

Od ohně odešli. Lizanne zamířila k Tekele, kterou si přitáhla do náruče, když uviděla, že má tvář zalitou slzami. „Moc mě to mrzí,“ vzlykla Tekela do Lizannina ramena. „Že jsem odletěla…“

„Taky že by mělo.“ Lizanne se poodtáhla a odmetla Tekele vlasy z tváře. „Musím ti na ty jizvy dát trochu Zelené,“ řekla a začala z Pavouka uvolňovat příslušný flakon.

„Nedělej to.“ Tekela se otočila zpátky k ohni a položila Lizanne hlavu na rameno. „Nejsou tak špatné.“

Zkažení, v počtu několika tisíc bojovníků, v tichosti stáli kolem vrcholu kopce a sledovali, jak plameny stravují jejich generála. Lizanne viděla, jak se jim cukají obočí, a chápala, že i když se nijak neprojevují hlasově, všichni přeživší Zkažení jsou v myšlenkách spojeni zármutkem.

S využitím posledního nepatrného zbytku Modré navázala transový kontakt se Sofiyí Griffanovou, kterou požádala, aby kapitánu Trumanovi a zbytku nejvyššího velení Varestijské obranné ligy sdělila podmínky kapitulace Zkažených. Zjistila, že Sofiyin trans prošel jistou proměnou. Tmavý les se trochu probarvil, ačkoli v něm byla cítit jakási ostražitost, a vzduch prostupovala aura napjatého očekávání.

Chcete mi něco říct? zeptala se Lizanne.

Než odpověděla, Sofiyin trans zahučel letmou nerozhodností a Lizanne nakonec vyrozuměla mnohem více z jejích myšlenek než z jejích slov. Připlulo sem Svobodné protektorátní loďstvo. Kapitán Trumane přijal pověření stát se komodorem.

To mu vskutku přálo štěstí, poznamenala Lizanne.

S jejich příjezdem přálo štěstí i nám všem, opáčila Sofiya. Kdyby nepřipluli, bitva se mohla upřít proti…

Jak dlouho už jste v kontaktu s Útvarem mimořádných operací?

Obloha nad lesem mírně zčervenala a Lizanne v Sofiyiných emocích vycítila jak zahanbení, tak jistou vzdorovitost.

Vzpomínám si, že jsem vás žádala, abyste protektorátu předala schémata zbraní, pokračovala Lizanne. O Útvaru mimořádných operací jsem neřekla ani slovo. Předpokládám, že protektorát ty nákresy nikdy neobdržel. Co jiného jste mu řekla, Sofiye?

Musím myslet na maličké, odvětila Sofiya a její myšlenkové prostředí potemnělo v něco nepřátelského a ošlehaného větrem. Byla bych ráda, kdyby děti vyrůstaly na co nejbezpečnějším a nejpřívětivějším místě.

Vejít do styku s Útvarem mimořádných operací byl nápad váš, nebo kapitána Trumana?

Vítr zesílil a větve okolních stromů ohýbal tak, že připomínaly hady chystající se k útoku. Kapitán mi byl v této náročné době dobrým a věrným přítelem, odpověděla Sofiya a Lizanne v jejích myšlenkách vycítila nebezpečnou břitkost.

Jsem ráda, že jste zármutek úspěšně překonala, řekla Lizanne a trans ukončila.

„Pojď,“ vzala za ruku Tekelu a přešla ke Clayovi. „Co Mimořádná?“ zeptala se. „Byl jste v transu s někým z ní?“

Přikývl. „S poručíkem Sigoralem. Říkal, že dostali co proto, ale loď se ještě drží na hladině.“

„Výborně. Musíme odletět.“ Otočila se a vedla ho ke Světlušce. „Okamžitě.“

* * *

Morva během letu k Baště upadla do bezvědomí. Lizanne s Clayem ji odnesli do podzemní síně, kde Liga zřídila provizorní nemocnici. Byla plná raněných a prosycená zápachem vyčpělé krve a neustálým sténáním stovek trpících lidí.

„Ještě štěstí že nám nechybí Zelená,“ sdělil Lizanne lékař s popelavou tváří, zatímco prohlížel Morvu. S Clayem byla nucena odnést jednoho čerstvě zemřelého Varestijce, aby pro ni uvolnili lůžko. „Venku je hromada se spoustou Zelenokožců. Vykrvovači bez přestávky pracují na tom, aby jí co nejvíc rafinovali.“ Lékař Morvě nadzvedl pravé víčko a spokojeně zamručel. „Ještě je mezi námi. A má silný tep.“ Jakmile pohled stočil k Morviným popáleným nohám, výraz mu poněkud potemněl. „Pokud jde o tohle…“

„Použijte tolik Zelené, kolik bude potřeba,“ nařídila mu Lizanne.

Při pohledu na její neúprosně blýskající oči přikývl. „Napraví většinu poškozených tkání, ale jizvy…“

„Lokarasové jsou na své jizvy hrdí.“

Lizanne se otočila a uviděla, jak se k nim blíží umolousaný Alzar Lokaras, který poté na svou adoptovanou neteř upřel pochmurný pohled. „Zvlášť když k nim přijdou v boji,“ dodal tlumenějším tónem. Trhl hlavou k lékaři a naznačil mu, aby produkt co nejdříve přinesl. „Takže,“ nadechl se a Lizanne si všimla, jak rukou spočívá těsně nad bezvládnou rukou Morvy. „Zdá se, slečno Krvavá, že jsme dosáhli vítězství.“

„A to i díky její pomoci,“ řekla Lizanne. „Vaše neteř se podílela na zabití Bělokožce. Stačí to, aby získala váš souhlas, pane kapitáne?“

Očekávala, že bude zuřit, ale Alzar jen pokrčil rameny. „Víte, já si ji neosvojil,“ pronesl potichu. „Ne tak docela. Kvůli obchodům jsem se setkal s několika dalcijskými drancíři. Morva utekla z klece, ve které ji měli zavřenou, a ukryla se na mé lodi. Hned na nás udeřili, protože si mysleli, že jsem jim ji ukradl. Drancířům boj jen tak nerozmluvíte, takže jsme se do sebe pustili. Toho dne jsem přišel o několik členů posádky včetně svého syna.“ Lizanne viděla, jak natahuje prst, aby poklepal na hřbet Morviny ruky. „Když bylo po všem, chtěl jsem ji pohodit Králi Hlubiny, ale nedokázal jsem to. Byla to jen malá holka, která se prostě zkusila dostat na svobodu. Takže jsem ji vzal do Highwallu, ale nikdy jsem jí nedovolil, aby mi říkala otče. Vždycky jen strýčku.“

Lizanne k Morvě přistoupila a odmetla jí vlasy z hlavy. „Je to moje nejlepší žačka,“ zašeptala a z nějakého důvodu si uvědomila, že jí na mysli tane nevítaná tvář madam Bondersilové. Alespoň jsem se ji nepokusila zabít, pomyslela si a obraz zapudila.

„Už musím jít,“ řekla Alzarovi. „Zůstanete u ní?“

„Moje loď shořela a šla ke dnu,“ odpověděl. „V této chvíli se zdá, že nikam jinam stejně jít nemůžu.“

* * *

Arberus měl ruku v pásce, protože mu jeden ze Zelenokožců, kteří se na vrcholu bitvy dostali přes hradbu, úderem ocasu vykloubil rameno. Vypadal, jako by zestárl ještě víc než Clay. Když se rozhlížel po hromadách těl pod Baštou, tvář měl ztrhanou vyčerpáním. Mrtvol bylo nejvíc v okolí brány, vršily se v obrovském kruhu kolem kráteru, oběti rakety vypálené svobodným protektorátním křižníkem, který byl teď uvázaný kousek od břehu spolu s flotilou šesti fregat. V důsledku veškerých škod a zkázy, jež utrpěla varestijská plavidla, bylo toto nevelké loďstvo dominantní námořní silou na celém světě.

Těla pod Baštou byla směsicí Zkažených a Zelenokožců, ačkoli o život nepřišli úplně všichni draggové. Zelenokožci, kteří běsnění bitvy přežili, prchli do hor na západě a tam je zakrátko následovala i hrstka přeživších Červenokožců. Lizanne nicméně pochybovala, zda na varestijském území populace draggů vydrží. Za letu k Baště z gondoly Světlušky viděli řadu zbídačených draggů potácejících se po pláních, jak Červenokožců, tak Zelenokožců. Někteří už upadli do bezmocné nehybnosti a Clay vyjádřil názor, že tak daleko od jejich rodiště je naživu udržovala pouze Bělokožcova vůle.

„Ještě je pořád sčítáme,“ řekl Arberus myšlenkami stále u mrtvých těl. „Je možné, že tady zemřelo přes sto tisíc lidí, našich i jejich.“

Lizanne se ohlédla ke Světlušce, která čekala na nádvoří s Clayem a Tekelou na palubě. Už se nemohla dočkat, až bude pryč, ale napřed vyžadovala určitá ujištění a na Arberusovo morbidní snění neměla čas.

„Pane generále Arberusi,“ oslovila ho formálně a úsečně, až zamrkal a otočil se k ní s obezřele staženým čelem.

„Vracíme se tedy k jádru věci?“ zeptal se.

„Ke Zkaženým,“ upřesnila. „Potřebuju vědět, jestli se budou brát ohledy na jejich podmínky.“

Varestijci se dosud neodvážili přiblížit méně než na míli ke kopci, kde se Zkažení původně shromáždili. Do značné míry s tím patrně souvisela skutečnost, že Zkažení si ponechali zbraně a kolem svého ležení rozestavili dělostřelecký kordon.

„Jen málokdo z těch, kterým velím, hoří touhou po dalším vojenském střetu,“ odpověděl Arberus. „To se však v následujících dnech může změnit. Jen málokteré srdce dokáže odolat vábení pomsty a toto vojsko má k pomstě mnoho důvodů.“

„Vykliďte Baštu,“ řekla mu Lizanne. „Předejte ji Zkaženým. Pak budou moct přinejmenším hájit silnou pozici, pokud na ně zaútočí Varestijci. Já mezitím začnu pracovat na splnění zbytku jejich podmínek.“

„Ty si vážně myslíš, že je to možné? Po tom všem?“

„Korporátní svět možná padl, ale domnívám se, že i ve světě, který ho nahradil, se lze dohodnout.“

* * *

O den později se Světluška setkala s Mimořádnou, která kotvila asi padesát mil jihovýchodně od průlivu Blaska. Tekela aerostat zkušeně naváděla silným protivětrem a nakonec úspěšně přistála na záďové palubě. Claye, stále poněkud shrbeného, ale jinak už víceméně opět při síle, po vystoupení z gondoly okamžitě objala jeho sestřenice a strýc.

„Jak se má Skaggs?“ zeptal se jich.

„Bude žít,“ ujistil ho Braddon Torcreek. „A obstaral si pořádnou jizvu, kterou se bude ještě roky chlubit.“

„Je mi líto, jak dopadl Kazatel, strýčku,“ řekl Clay. „Byl možná potrhlej jako potkan Modrou oblblej, ale asi mi bude dost chybět.“

„Aspoň teď nemusí zjišťovat, že se pletl,“ pokrčil rameny Braddon. „Všech Sedm kajícníků mělo v Dřině zemřít.“

„Působivý stroj, slečno.“ Lizanne se otočila a stanula tváří v tvář vysokému muži, kterého okamžitě poznala, ač se s ním dosud nikdy nesetkala. Hilemore si Světlušku prohlížel s nelíčeným ohromením, neboť jeho vojenská mysl si už určitě představovala, kolika různými způsoby by se takové technické zařízení dalo využít.

„Měli jsme jiné a ty byly ještě působivější,“ řekla a podala mu ruku. „Vy jste, předpokládám, kapitán Hilemore.“

„A vy zase slečna Lethridgová.“

Když si třásli rukou, formálně přikývl. „Ráda vidím, že jste se zotavil,“ dodala. „Slyšela jsem, že jste byl zraněný.“

„Jen boule na hlavě. Rána z té zbrusu nové rakety s námi pěkně tvrdě zacvičila. Já jsem vyvázl ještě dobře ve srovnání s mým kormidelníkem – ten má zlomenou čelist. Alespoň však bude chvíli mlčet.“

„Děkuju vám za všechno. Vím, že na této misi značně riskujete.“

Pousmál se a potom odpověděl: „Včera jsem od kapitána Trumana obdržel vzkaz, abych se dnes ráno hlásil na palubě vlajkové lodi Svobodného protektorátu. Silně pochybuji, že mi chtěl co nejsrdečněji pogratulovat a nabídnout kapitánské místo spadající pod jeho nové velení.“

„Nedělá to z vás vzbouřence? Možná psance?“

„Pak se toho mnoho nezměnilo. Tak či onak, a pokud mohu soudit, zákony, kterými jsme se dříve řídili, už nemají žádnou platnost. Což by znamenalo, že jsem soukromá osoba, která si může plout, kam se jí zamane. Tento postoj se mnou naštěstí sdílí i většina mé posádky, přinejmenším tedy prozatím.“

„Kam se vydáte, až se tato vaše mise završí?“

„Se svou… spolukapitánkou vyzvedneme ve Stockcombu její dceru. A potom…“ Hilemorovi se rozšířil úsměv. „Toužím se stát průzkumníkem. Můj děda po sobě zanechal dlouhý stín, stopu, které se snažím celý život vyrovnat. Jenže on byl vždycky spíše průzkumník než válečník. Možná že bych měl od této chvíle rozvíjet spíše tento odkaz. Navíc,“ Hilemorovi poněkud potemněl pohled, „ve světě, v němž existují zbraně jako ona raketa a váš úžasný aerostat, mne vojenská kariéra už tolik neláká.“

„Jak budete žít bez protektorátu? Loď potřebuje doplňovat zásoby, čas od času něco opravit.“

„V našem světě je spousta přístavů a všechny teď praskají ve švech nahromaděnými zásobami. Poctivému kapitánovi vždycky kyne příležitost něco vydělat.“

Lizanne se otočila, když ze Světlušky vystoupila Všeumělova hubená postava. Zůstal stát a prohlížel si loď s jejími spálenými palubami a poničeným vybavením a v jeho obvykle nicneříkajícím výrazu se objevily jisté obavy.

„Ve člunu jsem nikdy nebyl,“ vysvětloval, když se s Lizanne střetli pohledem.

„Toto je loď, pane,“ podotkl Hilemore zdvořile, ale důrazně.

„Obávám se, pane kapitáne, že na způsoby vašeho pasažéra si budete muset zvyknout,“ řekla Lizanne. „Poskytněte mu samostatnou kajutu, neustále ho zásobujte pery, inkoustem a papírem a zjistíte, že se s ním dá docela dobře vycházet.“

Přešla k Všeumělovi, na okamžik zaváhala a potom ho objala. Jeho hubené tělo zůstávalo toporně stát a kromě slabého poplácání po rameni na ni nijak nezareagoval. „Jsi si tímhle vším jistý?“ zeptala se, když se odtáhla. „Život v nové Mandinorské republice možná nebude tak špatný.“

„Vězení je vězení, a je jedno, jak je pohodlné,“ odpověděl. „Vzpomínky, které mi zanechal Mechanik, jsou v každém případě zajímavější. Pořád toho ještě můžu hodně objevit a nastudovat. A zbraně jsou navíc nuda. Dělají pořád jenom jedno.“

* * *

Lizanne se vydala kupředu a Claye našla na přední palubě ve společnosti mladé ženy, kterou poznávala z transu. „Máte to?“ zeptala se poté, co je Clay představil. Než Kriz odpověděla, podívala se na Claye. Když přikývl, natáhla ruku k řetízku, který jí visel kolem krku, odepjala z něj malý flakon a podala ho Lizanne.

„Složení,“ dodala Kriz a Lizanne podala kus papíru s celou řadou symbolů. „Pokusila jsem se napodobit chemický zápis používaný v této době,“ pokračovala. „Ačkoli plasmolog by měl před pokusem o jeho znovustvoření provést důkladný rozbor. A ty křišťály?“

Lizanne si obě věci vložila do kapsy a poté kývla směrem k zádi. „Jsou vyložené a čekají na vaši kontrolu. Poctivý obchod, neřekla byste?“

„Vlastně jsem přesvědčená,“ dodala ještě Kriz, i když už se měla k odchodu, „že vašemu světu prokazuji tu největší službu tím, že je beru tam, kde je nikdo nenajde.“

Lizanne se dívala, jak odchází, načež se obrátila ke Clayovi: „Až dojedete na místo, spojte se se mnou v transu. Byla bych také ráda, kdybyste mě informoval, jak se vám daří, pokud byste měl chuť mě o tom zpravovat.“

„Velice rád. Najít všechny zápisníky slečny Ethelynne bude asi chvíli trvat. Mám tušení, že po celým Vnitrozemí měla rozesetou pěknou spoustu skrýší. Napřed se podíváme na Enklávu a ujistíme se, že tam už nepobíhají žádní malí Bělokožci.“

Podíval se jí do očí a zvážněl. „Vy si vážně myslíte, že na tu vaši dohodu přistoupí? Vím, že je všechno jinak a vůbec, ale vy je žádáte, aby se vzdali přesně toho, co ze starýho světa udělalo to, čím byl.“

„Mám pocit, že s tímhletím,“ Lizanne si poplácala kapsu s Kriziným flakonkem a receptem, „bych mohla požádat o veškerý čaj v Dalcii a našla by se dlouhá řádka lidí, kteří by se mezi sebou byli ochotní porvat, aby mi ho mohli poskytnout.“

Odmlčela se, protože si nebyla jistá, co má ještě říct. V transu toho spolu sdíleli tolik, že slova jí nyní připadala nedostatečná, až jaksi neobratná. „Na shledanou, pane Torcreeku,“ pronesla nakonec. „Bylo mi… velmi velkou ctí.“

„To pochybuju,“ řekl. „Ale stejně díky že to říkáte. A taky samozřejmě za to, že jste mi zachránila život. Napadá mě, že za tohle jsem vám ještě nepoděkoval.“

Neobjali se ani si na rozloučenou nepotřásli rukama. Připadalo jim to podivně formální, dokonce nesmyslné. V mysli budou spojení ještě tolik let, kolik budou naživu. K žádnému rozloučení mezi nimi nikdy doopravdy nedojde.

Lizanne se otočila k zádi, když uslyšela, jak Světluška startuje motor. Naposledy se na Claye usmála a vydala se na konec lodi, přičemž cestou pozdravila Braddona Torcreeka. „Pokud jste připravený, kapitáne.“

Ten přikývl a do drtivého sevření si přitáhl svou dceru. Když ji pustil, Loriabeth mrkala, aby se zbavila slz, a řekla: „Vzkaž mámě, že ji brzo přijedu navštívit.“

„Pojeď se mnou a nic jí vzkazovat nebudu muset,“ odpověděl Braddon.

Loriabeth se podívala na opodál stojícího poručíka korvantinského námořnictva a sklonila hlavu. „Promiň, tati. Myslím, že je nejvyšší čas, abych si našla svoje vlastní kontrakty.“

Když se Lizanne začala soukat do Světlušky, Hilemorův mohutný zástupce štěkl rozkaz, po němž se na záďové palubě postavila do pozoru celá řada námořníků. Kapitán zasalutoval, jakmile si vlezla do gondoly, a po krátkém zaváhání ji následoval i Braddon Torcreek. Uzavřela dvířka a Tekela aerostat naklonila, aby mohli vzlétnout.

„Zpátky na Horu,“ řekla jí Lizanne. „Domnívám se, že kapitán Trumane se už vrátil.“

Lizanne poté upřela pohled k okénku na pravoboku a přihlížela, jak se pod nimi Mimořádná rychle zmenšuje. Hilemore jí nepřestával salutovat, dokud ho byla schopná rozeznat. Loď se zakrátko proměnila v maličkou tečku na nesmírně rozlehlém oceánu, a když odlétli, zmizela jim z dohledu.

EPILOG

ADRESÁT: MADAM LEWELLA TYTHENCROFTOVÁ

NEJVYŠŠÍ ZVOLENÁ PŘEDSTAVITELKA

SEVEROMANDINORSKÁ REPUBLIKA

SANORAH

ODESÍLATEL: LIZANNE LETHRIDGOVÁ

SPOLUŘEDITELKA VÝROBNÍ SPOLEČNOSTI

TOVÁRNA POD HOROU

PRŮLIV BLASKA

VARESTIE

Dne 5. lebella 1601

Věc: Návrhy týkající se uspořádání budoucích vztahů

Výrobní společnosti Továrna pod Horou

a Severomandinorské republiky

Vážená madam Tythencroftová,

dovolte mi, abych se na úvod tohoto listu osmělila Vám co nejupřímněji poblahopřát k Vašemu nedávnému zvolení. Jak jste si bezpochyby vědoma, zprávy v těchto zajímavých časech putují mnohem déle, než bývalo obvyklé, takže mi prosím odpusťte, že jsem Vám nenapsala dříve, ale o Vašem jmenování jsme se dozvěděli teprve před několika málo dny.

Předpokládám, že komodor Trumane Vás již podrobně informoval o výsledku návštěvy, již v našem podniku vykonal po ukončení nedávných vojenských střetů. Píši Vám v návaznosti na debatu započatou během tohoto setkání s nadějí, že bude možné zvrátit její poněkud trpký závěr a že ustavíme přívětivější základ pro naši budoucí spolupráci.

Než Vám předložím to, co považuji za rozumný základ pro budoucí jednání, ráda bych se vyjádřila k situaci týkající se velkého množství osob, které v této době prodlévají na Varestijském poloostrově a jsou všeobecně známy pod označením Zkažení. Přiznám se, že mně samé není tento specifický výraz po chuti, ale poněvadž se nám prozatím nedostává rozumné alternativy, za účelem co nejstručnějšího vyjadřování jej budu ještě užívat. Jak jste si patrně vědoma, Zkažení se na poloostrově aktuálně nacházejí v opevněné tvrzi a ze strany svých varestijských sousedů nejsou nijak obtěžováni. Postupně však slýchám stále více hlasů vznášejících vůči jejich přetrvávající přítomnosti námitky a domnívám se, že je pouze otázkou času, než nevyhnutelně dojde k nějakému násilnému střetu. Zkažení sami navíc ve svém současném působišti nadále prodlévat netouží. Jak uvedli v původních podmínkách své kapitulace, přejí si být přepraveni na arradsiánský kontinent. Situaci dále komplikuje skutečnost, že drtivá většina varestijských kapitánů se odmítá vůbec zamýšlet nad tím, že by Zkažené nechali nastoupit na své lodi. Mnozí se také silně zdráhají plout do arradsiánských vod navzdory ujišťování, že zcela pominula hrozba útoku ze strany Modrokožců.

Další důležitý aspekt se týká záležitosti, o níž Vás již určitě zpravil komodor Trumane na předním místě svého hlášení pro Váš úřad a která se týká jedné konkrétní látky, jež se nyní nachází v mém vlastnictví. Jsem si jista, madam Tythencroftová, že osobě Vašeho vhledu a rozhledu nebude třeba vysvětlovat, jakou má tato látka důležitost. Jsem rovněž přesvědčena, že v podobném duchu nebude třeba důležitost této věci obšírně vysvětlovat nedávno jmenované První občance Korvantinské republiky, pokud by mne vůbec napadlo ji na ni upozorňovat. Domluva něčeho takového by neměla být nijak složitá, jelikož za svého osobního přítele považuji generála Arberuse, vrchního velitele korvantinské Lidové osvobozenecké armády.

Pokud jde o povahu této látky, naši vlastní plasmologové potvrdili její účinnost coby syntetické náhražky Modré varianty plasmy draggů – pro další informace laskavě nahlédněte do přiloženého hlášení, kde jsou tato zjištění detailně popsána s výjimkou několika odstavců, které byly odstraněny z důvodu zajištění korporátní bezpečnosti. Ve shrnutí můžete vidět, že naši plasmologové jsou přesvědčeni, že pokud budou k dispozici dostatečné zdroje, vědomosti získané z jejich analýzy časem umožní produkci syntetických verzí dalších variant produktu (samozřejmě s výjimkou Bílé, jejíž chemický základ dosud neodhalily ani ty nejbystřejší plasmologické mozky).

A vrátím‑li se k nastolené záležitosti, vyjadřuji svou ochotu poskytnout Severomandinorské republice jak tuto látku, tak postupy potřebné pro její výrobu výměnou za souhlas s následujícími smluvními závazky:

1. Arradsiánský kontinent nebude nikdy kolonizován a nebude docházet k dalším pokusům o vykrvování draggů nebo jejich chování pro účely vykrvování.

2. Severomandinorská republika poskytne dostatečné množství plavidel za účelem převozu Zkažených do Arradsie, a to v nejbližším možném termínu.

Vezměte prosím na vědomí, že o těchto podmínkách nelze jednat a moje nabídka platí po dobu tří měsíců od doručení tohoto listu.

Na závěr, vrátím‑li se k návštěvě komodora Trumana, sděluji, že mne velmi mrzí, že jsem panu komodorovi nemohla být nápomocna při splnění jeho hlavního úkolu. Není však v mých silách mít přehled o všech mých bývalých zaměstnancích. Zároveň nemám žádné informace o skutečné totožnosti člověka, s nímž se komodor Trumane tak vehementně toužil setkat, neboť nám všem byl znám pouze jako Všeuměl. Nezbývá mi než vyjádřit naději, že se s ním sama někdy ještě uvidím, ale kde a kdy k takovému setkání dojde, to nemohu v této fázi určit. Stejně tak mi i navzdory zvláštně důrazným prohlášením komodora Trumana není ani v nejmenším známo, kde se nachází bývalá loď korvantinského císařského námořnictva Mimořádná, její kapitán nebo kterýkoli člen její posádky.

Pokud jde o ony prapodivné křišťály, které byly dle našich zjištění v držení Bělokožce, musím se přiznat, že o jejich osudu nemám nejmenší tušení. Raketa vypálená Svobodným protektorátem za vrcholící Bitvy o Baštu uvolnila mimořádně velké množství výbušné energie a mám za vysoce pravděpodobné, že tyto křišťály byly při explozi zničeny. V zájmu navázání co nejpřátelštější spolupráce bych Vás chtěla požádat, abyste se touto záležitostí již dále nezabývala, neboť jsem toho názoru, že tato věc je uzavřená a uzavřená navždy zůstane.

S velkým zájmem očekávám Vaši odpověď a těším se na dlouholetou plodnou a vzájemně přínosnou spolupráci.

S úctou

Lizanne Lethridgová

spoluředitelka Výrobní společnosti Továrna pod Horou

průliv Blaska

Varestie

DRAMATIS PERSONAE

MIMOŘÁDNÁ, PLAVIDLO

KOVOLODNÍHO PROTEKTORÁTU

Corrick Hilemore – kapitán na Mimořádné

Steelfine – rodák z Bariérových ostrovů a první důstojník na Mimořádné

Dravin Talmant – poručík na Mimořádné

Naytanil Bozware – vrchní strojník na Mimořádné

Myratis Lek Sigoral – poručík Císařského námořnictva, bývalý dočasný kapitán lodi Mimořádná

Scrimshine – odsouzený pašerák a trestanec v lossermarské věznici, později kormidelník na Mimořádné

Claydon Torcreek – neregistrovaný Krvožehnaný a člen Nezávislé kontraktorské společnosti Dlouhé pušky

Krizelle „Kriz“ – bývalá příslušnice Filoské kasty

Braddon Torcreek – strýc Claydona Torcreeka. Kapitán a hlavní akcionář Nezávislé kontraktorské společnosti Dlouhé pušky

Loriabeth Torcreeková – dcera Fredabel a Braddona, pistolnice v učení u Nezávislé kontraktorské společnosti Dlouhé pušky

Cwentun Skaggerhill – hlavní vykrvovač v Nezávislé kontraktorské společnosti Dlouhé pušky

Kazatel – odsvěcený duchovní Prorokovy církve a střelec v Nezávislé kontraktorské společnosti Dlouhé pušky

Zenida Okanasová – Krvožehnaná a bývalá kapitánka pirátské lodi Královna větru. Krvožehnaná navigátorka na Mimořádné

Akina Okanasová – Zenidina dcera

VARESTIE

Lizanne Lethridgová – Krvožehnaná. Bývalá tajná agentka Útvaru mimořádných operací Kovolodního obchodního syndikátu. Spoluředitelka Výrobní společnosti Továrna pod Horou

Jermajah Tollermine – technik a zaměstnanec Výrobní společnosti Továrna pod Horou

Profesor Graysen Lethridge – nezávislý technik. Syn Daruse Lethridge, vynálezce mikroskopu a spoluvynálezce termoplasmatického pohybového stroje. Otec Lizanne Lethridgové

Tekela Akiv Artoninová – osiřelá dcera korvantinského šlechtice purkrabího Artonina. Lizannina schovanka. Hlavní pilotka pro Výrobní společnost Továrna pod Horou

Madam Hakugenová – bývalá revizorka v přístavu Lossermark ve Východním konglomerátu. Později spoluředitelka Výrobní společnosti Továrna pod Horou

Makario Bovosan – skladatel, hráč na mechanické piano a bývalý trestanec v císařském vězeňském městě Skorazinu. Lizannin přítel

Garrit Verricks – kapitán na lodi Ziskový podnik Kovolodního protektorátu

Benric Thriftmor – člen Výboru Kovolodního syndikátu a ředitel Útvaru pro mimokorporátní záležitosti

Zakaeus Griffan – Krvožehnaný působící na lodi Ziskový podnik, manžel Sofiye

Sofiya Griffanová – Krvožehnaná působící na lodi Ziskový podnik, manželka Zakaeuse

Wulfcot Trumane – kapitán na Příhodné příležitosti Kovolodního protektorátu

Praporčík Tollver – důstojník na Příhodné příležitosti Kovolodního protektorátu

Dr. Weygrand – lékař na Příhodné příležitosti Kovolodního protektorátu

Alzar Lokaras – uchazeč o vůdcovskou roli v klanu Okanasů a správce Highwallu

Morva Lokarasová – Krvožehnaná. Alzarova osvojená neteř

Arshav Lokaras – spolupředseda Varestijské vládnoucí rady, uchazeč o vůdcovskou roli v klanu Okanasů a nevlastní bratr Zenidy Okanasové

Ethilda Okanasová – spolupředsedkyně Varestijské vládnoucí rady, matka Arshava

SANORAH

Lewella Tythencroftová – dočasná šéfredaktorka Voličských novin. Zasloužilá členka Aliance práv voličů

Fredabel Torcreeková – manželka Braddona Torcreeka a spolumajitelka Nezávislé kontraktorské společnosti Dlouhé pušky. Vůdkyně carvenportských uprchlíků v Sanorahu

Sigmend Talwick – hlavní dopisovatel Sanoražského zpravodaje

Molly Pinsová – bývalá obyvatelka Carvenportu

STOCKCOMBE

Jillett – Krvožehnaná. Členka Aliance práv voličů a Svobodného stockcombského vládního výboru

Coll – člen Svobodného stockcombského vládního výboru

Plukovnice Ethany Kulvetchová – velitelka korporátních sil ve Stockcombu

BĚLOKOŽCOVA ARMÁDA

Catheline Dewsminová – Krvožehnaná. Bývalá mandinorská společenská celebrita. Bělokožcova vyvolená služebnice

Sirus Akiv Kapazin – generál, bývalý kurátor morsvalského Císařského muzea starožitností

Henris Lek Morradin – bývalý velkomaršál Císařských korvantinských legií. Spolugenerál a Sirusův soupeř

Veilmist – bývalá rodačka z Bariérových ostrovů. Vrchní statistička Bělokožcovy armády

Lesní kopí – kmenový válečník z Arradsie

OSTATNÍ

Arberus Lek Hakimas – generál korvantinské Lidové osvobozenecké armády

Hyran – Krvožehnaný. Arberusův pobočník

Jelna – Krvožehnaná. Bývalá revolucionářka a pobočnice Prvního občana

Varkaš – bývalý pirát a trestanec v císařském vězeňském městě Skorazinu. Admirál korvantinské Lidové osvobozenecké armády

Attcus Tidelow – kapitán lodi Vzdálené světlo Jihomořského námořnictva

PODĚKOVÁNÍ

Opět děkuji mé americké redaktorce Jessice Wadeové, mému britskému redaktorovi Jamesi Longovi a mému agentovi Paulu Lucasovi za jejich podporu a vedení v průběhu prací na třech dlouhých a spletitých knihách. Děkuji také mému korektorovi Paulu Fieldovi, který mi stále nechce dovolit, abych mu zaplatil, a především díky všem čtenářům, kteří se ke mně na této cestě přidali. Loučení je vždycky smutné, ale každý příběh musí dospět do konce.

Anthony Ryan

ŘÍŠE POPELA

Paměti draka 3

Z anglického originálu

The Empire of Ashes

vydaného v roce 2018 nakladatelstvím Ace Books

v New Yorku přeložil Milan Žáček

Redigovala Veronika Macková

Odpovědný redaktor Jiří Štěpán

Technický redaktor Petr M. Dorazil

Obálka Zuzana Doňková

E‑book připravil Jaroslav Bulíček

Vydalo nakladatelství Host

Radlas 5, 602 00 Brno

roku 2020. První elektronické vydání

www.hostbrno.cz

ISBN 978‑80‑275‑0331‑5 (Formát PDF)

ISBN 978‑80‑275‑0332‑2 (Formát ePub)

ISBN 978‑80‑275‑0333‑9 (Formát MobiPocket)

Obsah

Anthony Ryan

ŘÍŠE POPELA

I

MECHANIKŮV STÍN

KAPITOLA I

CLAY

KAPITOLA II

LIZANNE

KAPITOLA III

SIRUS

KAPITOLA IV

HILEMORE

KAPITOLA V

LIZANNE

KAPITOLA VI

CLAY

KAPITOLA VII

LIZANNE

KAPITOLA VIII

SIRUS

KAPITOLA IX

LIZANNE

KAPITOLA X

HILEMORE

KAPITOLA XI

LIZANNE

KAPITOLA XII

CLAY

KAPITOLA XIII

LIZANNE

KAPITOLA XIV

SIRUS

KAPITOLA XV

LIZANNE

KAPITOLA XVI

CLAY

KAPITOLA XVII

LIZANNE

II

HOŘÍCÍ MOŘE

KAPITOLA XVIII

HILEMORE

KAPITOLA XIX

LIZANNE

KAPITOLA XX

CLAY

KAPITOLA XXI

SIRUS

KAPITOLA XXII

LIZANNE

KAPITOLA XXIII

CLAY

KAPITOLA XXIV

HILEMORE

KAPITOLA XXV

SIRUS

KAPITOLA XXVI

LIZANNE

KAPITOLA XXVII

SIRUS

KAPITOLA XXVIII

CLAY

KAPITOLA XIX

LIZANNE

KAPITOLA XXX

HILEMORE

KAPITOLA XXXI

CLAY

KAPITOLA XXXII

LIZANNE

KAPITOLA XXXIII

SIRUS

KAPITOLA XXXIV

CLAY

III

ČERVENÝ PŘÍLIV

34. VORELLA

35. VORELLA

KAPITOLA XXXV

HILEMORE

KAPITOLA XXXVI

LIZANNE

KAPITOLA XXXVII

CLAY

KAPITOLA XXXVIII

SIRUS

KAPITOLA XXXIX

LIZANNE

KAPITOLA XL

HILEMORE

KAPITOLA XLI

LIZANNE

KAPITOLA XLII

CLAY

KAPITOLA XLIII

SIRUS

KAPITOLA XLIV

LIZANNE

KAPITOLA XLV

SIRUS

KAPITOLA XLVI

LIZANNE

KAPITOLA XLVII

SIRUS

KAPITOLA XLVIII

HILEMORE

KAPITOLA XLIX

LIZANNE

KAPITOLA L

CLAY

KAPITOLA LI

SIRUS

KAPITOLA LII

LIZANNE

KAPITOLA LIII

HILEMORE

KAPITOLA LIV

CLAY

KAPITOLA LV

SIRUS

KAPITOLA LVI

CLAY

KAPITOLA LVII

LIZANNE

EPILOG

DRAMATIS PERSONAE

MIMOŘÁDNÁ, PLAVIDLOKOVOLODNÍHO PROTEKTORÁTU

VARESTIE

SANORAH

STOCKCOMBE

BĚLOKOŽCOVA ARMÁDA

OSTATNÍ

PODĚKOVÁNÍ

Table of Contents

Anthony Ryan

ŘÍŠE POPELA

I

MECHANIKŮV STÍN

KAPITOLA I

CLAY

KAPITOLA II

LIZANNE

KAPITOLA III

SIRUS

KAPITOLA IV

HILEMORE

KAPITOLA V

LIZANNE

KAPITOLA VI

CLAY

KAPITOLA VII

LIZANNE

KAPITOLA VIII

SIRUS

KAPITOLA IX

LIZANNE

KAPITOLA X

HILEMORE

KAPITOLA XI

LIZANNE

KAPITOLA XII

CLAY

KAPITOLA XIII

LIZANNE

KAPITOLA XIV

SIRUS

KAPITOLA XV

LIZANNE

KAPITOLA XVI

CLAY

KAPITOLA XVII

LIZANNE

II

HOŘÍCÍ MOŘE

KAPITOLA XVIII

HILEMORE

KAPITOLA XIX

LIZANNE

KAPITOLA XX

CLAY

KAPITOLA XXI

SIRUS

KAPITOLA XXII

LIZANNE

KAPITOLA XXIII

CLAY

KAPITOLA XXIV

HILEMORE

KAPITOLA XXV

SIRUS

KAPITOLA XXVI

LIZANNE

KAPITOLA XXVII

SIRUS

KAPITOLA XXVIII

CLAY

KAPITOLA XIX

LIZANNE

KAPITOLA XXX

HILEMORE

KAPITOLA XXXI

CLAY

KAPITOLA XXXII

LIZANNE

KAPITOLA XXXIII

SIRUS

KAPITOLA XXXIV

CLAY

III

ČERVENÝ PŘÍLIV

34. VORELLA

35. VORELLA

KAPITOLA XXXV

HILEMORE

KAPITOLA XXXVI

LIZANNE

KAPITOLA XXXVII

CLAY

KAPITOLA XXXVIII

SIRUS

KAPITOLA XXXIX

LIZANNE

KAPITOLA XL

HILEMORE

KAPITOLA XLI

LIZANNE

KAPITOLA XLII

CLAY

KAPITOLA XLIII

SIRUS

KAPITOLA XLIV

LIZANNE

KAPITOLA XLV

SIRUS

KAPITOLA XLVI

LIZANNE

KAPITOLA XLVII

SIRUS

KAPITOLA XLVIII

HILEMORE

KAPITOLA XLIX

LIZANNE

KAPITOLA L

CLAY

KAPITOLA LI

SIRUS

KAPITOLA LII

LIZANNE

KAPITOLA LIII

HILEMORE

KAPITOLA LIV

CLAY

KAPITOLA LV

SIRUS

KAPITOLA LVI

CLAY

KAPITOLA LVII

LIZANNE

EPILOG

DRAMATIS PERSONAE

MIMOŘÁDNÁ, PLAVIDLOKOVOLODNÍHO PROTEKTORÁTU

VARESTIE

SANORAH

STOCKCOMBE

BĚLOKOŽCOVA ARMÁDA

OSTATNÍ

PODĚKOVÁNÍ