Obsah:

- Předmluva

- Cesta do Moskvy

- I. VĚZENÍ

- Zatčení

- Hledání stop I

- Plakat se nesmí

- Korekce

- Vstřebávání dojmů

- Život v cele I

- Soud

- Hledání stop II

- Donašeči

- Osudy žen

- Život v cele II

- Transport

- Moskva – Butyrka

- Transport za polární kruh

- II. GULAG

- Vorkuta

- Život v táboře I

- Tábor Predšachtnaja

- Život v táboře II

- Sklad dřeva

- Pracovní normy

- Plány na stávku

- V tundře

- Kulturní činnost

- Zlodějství

- Zima

- Získávání brambor

- Purga, sněhová bouře

- Deprese

- Polární záře

- III. NÁVRAT DOMŮ

- Nové naděje

- Znovu transport

- Návrat domů

- Na svobodě

- Znovu do Vorkuty

- Slovníček

Ursula Ruminová

V ŽENSKÉM GULAGU

U LEDOVÉHO OCEÁNU

V milé upomínce mým rodičům

I spočinula tam na mně Hospodinova ruka a řekl mi: Vstaň a jdi na pláň, budu tam k tobě mluvit.

Ez 3,23

Originální vydání Im Frauen-GULag am Eismeer

Přeložil Jaroslav Voříšek

© 2005 by F. A. Fíerbig Verlagsbuchhandlung GmbH,

München – Wien Translation © Jaroslav Voříšek, 2005

ISBN 80-7243-250-8

Předmluva

Vorkuta! Již dávno se město i oblast tohoto jména staly synonymem pro donucovací pracovní tábory Sovětského svazu Josifa Stalina, neblahým symbolem archipelu GULAG. Zajišťováni a střeženi jednotkami ministerstva vnitra zde ve Vorkutě – za polárním kruhem na západní straně horního Uralu – od počátku 30. let 20. století nespočetní vězni za nezměrných obětí vystavěli velkoplošné barákové tábory, plahočili se na obrovských mýtinách při dobývání užitkového dřeva, vyhloubili v zemi tři tucty uhelných šachet a vybudovali výkonné cihelny. Vězni také postavili pečorskou dráhu, téměř 1850 kilometrů dlouhou železnici z Kotlasu do Vorkuty. A zde pak vězni vystavěli Vorkutu, která z vesničky vyrostla na město s dnes asi 100 000 obyvateli. Když roku 1953 zemřel Stalin, živořilo jen v pracovních táborech Vorkuty kolem čtvrt milionu politických i kriminálních trestanců. Byli vykořisťováni, trýzněni a zbaveni všech práv – existence, určené k smrti. Kdo zná skutečný počet těch, kteří nepřežili?

Uršula Ruminová přežila. Dobrotivý osud uchránil novinářku nejhoršího. Ve 28 letech byla 25. září 1952 vylákána agentem ze Západního Berlína do východní části tehdy rozdělené metropole a na stanici Friedrichstrase konspirativně zadržena. Místo studia DEFA, kam ji zdánlivě pozvali, byla přihrána do rukou sovětské tajné policie a převezena do věznice Berlín-Karlshorst. Záminka? Špionáž pro americkou tajnou službu. Byl to zcela nepodložený, ale tehdy hodně používaný trik. Stačilo libovolné udání a člověk se ocitl v děsivém soukolí represálií. Po více než dvou měsících trýznivé vyšetřovací vazby byla Uršula Ruminová přes svoji nevinu odsouzena sovětským vojenským tribunálem v Berlíně-Lichtenbergu k 15 letům nucených prací. Nespravedlivý rozsudek, postavený na nechvalně proslulém článku 58 zákoníku RSFSR. V polovině března pak byla spolu s více než dvěma tucty dalších německých žen dopravena přes Brest-Litevsk, Brjansk a Moskvu do Vorkuty. Dostala se do jednoho ze tří ženských lágrů, které tam v té době již existovaly vedle více než 30 mužských táborů. Byla nasazena na nucené práce za stěží snesitelných podmínek – k pecím v cihelně, na odklízení sněhu při sibiřských 30 stupních mrazu, a nakonec také na stavbu železnice. Po Stalinově smrti a pádu Lavrentije Beriji, obávaného šéfa policie, ji nečekaně amnestovali, takže se roku 1954 mohla vrátit domů do Berlína.

V předkládané knize autorka poutavě líčí časy svého utrpení v sovětském vězení: autenticky, přesvědčivě a důsledně podle reality všedního dne vězňů. Její individuální zpráva se tak stává obecně platným svědectvím, odrážejícím kolektivní osud německých vězňů v Stalinových pracovních táborech. Knihu lze doporučit jmenovitě mladým lidem.

Kolín nad Rýnem, září 2004 Karl-Wilhelm Fricke

Cesta do Moskvy

Letiště Berlín-Tegel, 21. června 1999. Stojím ve skupině 30 lidí a čekám na ohlášení našeho letu. V cestovní kanceláři jsem si zamluvila čtyřdenní cestu, abych se seznámila s ruským hlavním městem. Po perestrojce, glasnosti a německém znovusjednocení to už bylo zase možné. Všechny formality jako vízum a hotel vyřídila cestovka; turistovi stačilo jen zaplatit.

Byla jsem silně rozrušená a jen stěží jsem to skrývala, protože tutéž cestu jsem již jednou absolvovala – před 47 lety. Tehdy ovšem ne jako turistka, nikoli dobrovolně a samozřejmě také ne letadlem.

V březnu 1953 jsem byla jako politický vězeň spolu s 28 dalšími německými ženami dopravena z věznice Lichtenberg ve Východním Berlíně do Moskvy ve vězeňském vagonu, opatřeném nápisem „lůžkový vůz“. Na odstavné koleji mimo město jsme vyšplhaly do ruského „zeleného antonu“, kterému se zde říkalo „černý havran“, a vezli nás napříč noční Moskvou. Malým zamřížovaným okénkem v zadních dveřích, u nichž seděli dva ruští strážní s karabinami, jsme viděly široké osvětlené ulice, jasné domovní fasády a obchody.

Když auto projíždělo přes Rudé náměstí, jeden ze strážných ukázal karabinou ven a pateticky prohlásil: „Moskva, nejkrásnější město na světě!“

Vzdor nejisté situaci, v níž jsem se nacházela, i neznalosti vlastní budoucnosti jsem tehdy pocítila touhu stát jednou na Rudém náměstí jako svobodný člověk. V tuto chvíli ovšem s velice nepatrnou nadějí na splnění takového přání, protože jsem koncem roku 1952 byla sovětským vojenským soudem ve východním Berlíně odsouzena „za špionáž“ na 15 let nucených táborových prací. Přání však zůstalo živé i přes všechno, co se teprve mělo stát. Nyní, v roce 1999, se moje tehdejší přání vyplnilo – po 47 letech! Proto moje vzrušení před odletem do Moskvy.

Zatímco náš stroj letěl nad Polskem, vzpomínala jsem v pohodlném křesle na tehdejší dobu. Jak bylo před více než 50 lety v Německu? Válku jsme prohráli, země byla zpustošená a obyvatelstvo trýzněné a napůl vyhladovělé. Vítězové obsadili Německo. V červenci 1945 se na zámku Cecilienhof v Postupimi sešli a dobyté Německo si mezi sebou rozdělili na čtyři okupační zóny: na severu Britové, na jihu Američané a na západě Francouzi; největší část země, východ, si nárokovali Rusové. Německem se táhla hranice, oddělující Němce od Němců. Brzy bylo jasné, že Rusové ve své části Německa chtějí instalovat komunistický režim.

V samotném Berlíně to bylo podobné a přece jen jiné, totiž složitější a těžší. Konflikty mezi západními mocnostmi a Sovětským svazem zde vyšly najevo dříve a jasněji a studenou válku vyvolala mimo jiné blokáda města na přelomu let 1948/49. Když už byl v Západním Německu zase dostatek jídla, patřily k všednímu dni Západoberlíňanů pořád ještě potravinové lístky.

Ale vraťme se zpátky do Moskvy. Letadlo přistává na letišti Šeremetěvo a o hodinu později jsem už se svojí skupinou v autobusu na cestě po Moskvě v doprovodu pracovníka bezpečnosti a naší průvodkyně Olgy, která nám ukazuje místní pamětihodnosti: chrám Vasilije Blaženého s pestrobarevnými cibulovitými báněmi, kremelskou zeď s kamennými náhrobky sovětských prominentů a Spasskou věž s velkou rudou sovětskou hvězdou na vrcholku, jak jsem ji před 47 lety vídala zářit při každodenních vycházkách na střeše vězení Butyrka. Prohlédli jsme si největší moskevský obchodní dům GUM, kde mezinárodní návrháři nabízeli své modely za nedostupné ceny, a prochodili jsme Kreml s jeho nádhernými chrámy i muzeum ikon.

Bylo to sice silně působivé, ale všechno mě přímo táhlo na Rudé náměstí; oddělila jsem se od naší skupiny a za chvíli jsem už sama stála na velkém prostranství. Neodbytně se vynořila vzpomínka na tehdejší jízdu městem v „zeleném antonu“…

Nyní se tedy splnilo moje dávné přání stát zde jako svobodný člověk. Minulost mě zcela pohltila a nedařilo se mi zadržet slzy. Opravdu jsem něco takového prožila? Teď mi to připadalo jenom jako zlý sen.

Minulost se zase zpřítomnila a vzpomínala jsem, že za půlnoční jízdy v „zeleném antonu“ vypadaly ulice užší, temnější a celkově horší; byly jsme důkladně roztřesené. Asi po půlhodinové cestě auto zastavilo před vysokou a tmavou budovou. Brána se otevřela a vyložili nás na malém nádvoří.

Tentokrát při denním světle: Moskva, Rudé náměstí

Uvítala nás hlučná hudba z reproduktorů. Zakotvily jsme ve věznici Butyrka. Na smrt unavené nekonečnou jízdou ve vagonu z Berlína do Moskvy přes etapní věznice v Brestu-Litevském a Brjansku jsme musely ještě jednou podstoupit osobní prohlídku včetně gynekologického vyšetření, kterou prováděla tlustá a velmi nevábná lékařka. Bylo třeba zjistit, zda některá z žen není těhotná. Poté se šlo do sprchy a šatstvo na dezinfekci. Teprve pak se nám otevřely dveře cely ve třetím poschodí. Zděšením jsme však ustoupily; ze stropu a stěn stékala voda a kapala na dvoupatrové nary, palandy, na nichž se tvořily hotové kaluže. Zdráhaly jsme se vstoupit. Dozorkyně sice hlasitě nadávala, ale nakonec nás odvedla do jiné, suché cely. Prkny zatlučená okna nás sice nechránila před chladem, ale byly jsme tak unavené, že jsme se rozložily po palandách i bez dek a slamníků.

Byla to hodně neklidná noc! Proč, to ukázalo ranní světlo. Téměř všechny ženy byly doslova poseté zarudlými pupínky: štěnice! Pustily jsme se do pronásledování. Silnými stébly z proutěné metly, která měla sloužit k úklidu cely, jsme lovily v štěrbinách prken. Úspěch byl zdrcující! Štěnice se hrnuly jako hustý déšť. Opakovaly jsme celou akci několikrát a vždy se stejným výsledkem. Podařilo se nám zlikvidovat stovky štěnic.

Ze střechy Butyrky, kde byly vycházkové kóje pro ženy, jsme se mohly těšit z hezkého rozhledu. Jednou denně sem byly ženy odváděny na patnáctiminutovou vycházku. Měly jsme fantastický výhled na město: na moskevskou univerzitu s rudou hvězdou na vrcholku i na vysoké zdi, obepínající Kreml, a k tomu ještě všude cibulovité kopule chrámů.

Chtěla jsem zase vidět věznici Butyrku, rozumí se, že jen zvenčí, protože zevnitř jsem ji musela kdysi poznávat po 15 dní. Samozřejmě stojí pořád na stejném místě.

Toto vězení vedle Lubjanky znají a obávají se ho všichni Rusové. Zatímco v Lubjance byli většinou kriminální vězni, sloužila Butyrka jako shromaždiště pro politické vězně, kteří pak byli odsud rozesíláni do nekonečných dálek Ruska. Zdi věznice jsou silné jako u pevnosti a nepropouštějí ven sebemenší zvuk, přestože vězení stojí na frekventované ulici. Místní obyvatelé se oběma vězením vyhýbají velkým obloukem a dokonce nepoužívají ani chodník ze strachu, že by mohli být zadrženi a skončit uvnitř.

Rovněž tomuto městu zasadila válka strašné rány, ale stejně jako Berlín se již zotavilo; přinejmenším navenek. Obyvatelstvu se podle všeho nevede právě dobře, na každém rohu stojí žebrající, především starší ženy a děti, nastavující kolemjdoucím ruce, nebo se samy nabízejí za pár rublů.

Podobně tomu bylo v Berlíně v poválečných letech. Obyvatelstvo žilo v nejistotě ohledně své budoucnosti. Od června 1948 do května 1949 západní část města zablokovali Sověti, bylo přerušeno kolejové, pozemní i vodní spojení mezi Západním Německem a Západním Berlínem včetně dodávek proudu a plynu z podniků v sovětské okupační zóně.

Západní mocnosti tehdy odpověděly vytvořením leteckého mostu, který obyvatele Západního Berlína zásoboval vším nezbytným. Každé tři minuty startovalo americké nebo britské letadlo ze Západního Německa do Západního Berlína, přistávalo na letištích Tempelhof, Tegel a Gatow a přiváželo potraviny i další nutné zboží, k němuž patřily brambory stejně jako uhlí a suroviny pro průmysl. Během 278 228 letů byly do Západního Berlína dopraveny 2,3 milionu tun zboží. Berlíňané těmto letadlům láskyplně říkali „hrozinkové bombarďáky“, protože jim zajišťovaly přežití.

Butyrka, obávaná vyšetřovací věznice v Moskvě

A ještě něco tehdy i v následujících letech zaměstnávalo Berlíňany až do stavby zdi v roce 1962: na západě města neustále mizeli lidé! Byli unášeni pomocníky NKVD nebo Státní bezpečností služby, záludně odvlékáni a o jejich dalším místě pobytu a osudu se už nikdo nic nedozvěděl.

Lidé ve východní části města nebo ve východní zóně mizeli stejně tajemně; byli zatýkáni na ulici, doma nebo na pracovišti bez udání důvodu. Jejich počet nezná nikdo.

Objasňuje to článek v západoberlínském listu Tageszeitung z 28. července 1952 s názvem „Sabat čarodějnic – únosci z Berlína“:

„Byl to až případ dr. Waltera Linseho, který přiměl berlínský senát přijmout ochranná opatření proti odvlékáni západoberlínských občanů, ovšem bez většího úspěchu. Jen v tomto roce byly dosud registrovány 54 únosy resp. pokusy o únos. K nim ještě přistupuje 228 dalších případů, u nichž bylo nebezpečí únosu velmi pravděpodobné, ale neprokázané. Příslušnému referátu policejního prezidia denně přichází 10 až 15 oznámení, která ukazují na chystaná zavlečení anebo mají sloužit jejich objasnění. Každé jednotlivé oznámení se předává kriminalistům, jejichž práce není opravdu jednoduchá a ve většině případů také zůstává bezvýsledná.“

To jsem ještě netušila, že brzy budu sama vegetovat v podzemní vězeňské cele Sovětů vedle dr. Linseho. Klepáním přes zeď jsem se dozvěděla o jeho přítomnosti.

Jiné západoberlínské noviny k případu dr. Linseho uvedly:

„Největší rozruch vyvolává v létě 1952 únos dr. Waltera Linseho, vedoucího oddělení hospodářského práva vyšetřovacího výboru nezávislých právníků Západního Berlína. Byl přepaden cestou ze svého bydliště na pracoviště v Západním Berlíně; výstřelem do nohy jej ochromili a vtáhli do připraveného auta, které pak rychle zmizelo přes nedalekou hranici sovětské zóny.

Jak ukázala pozdější zjištění, únosy organizovala a páchala sovětská bezpečnostní služba ve východní zóně. A právě dr. Linse byl muž, který zahájil zápas o právo a spravedlnost obyvatel sovětské zóny, a nyní se stal sám obětí v boji proti teroru a stalinismu.“

Dr. Linse se už nikdy nevrátil.

Seznámila jsem se s ním při návštěvě jeho služebny v Berlíně-Nikolassee, kam jsem se přišla poradit před svou cestou do východní zóny, kde jsem z podnětu DEFA měla v rámci rešerší k dokumentárnímu filmu navštívit několik nápravných zařízení pro mládež. Šlo v zásadě o shromažďování materiálu pro film pojednávající o problému, proč se tito mladí lidé dostali do konfliktu se zákonem a museli být umístěni do nápravných ústavů. Proto jsem předem chtěla vědět z kompetentní strany, je-li moje cesta vhodná, zda by nemohla být nebezpečná a konečně jakých bych měla dbát bezpečnostních opatření.

Dr. Linse mě do jisté míry uklidnil a od chystané cesty neodrazoval. Měla jsem však být pro každý případ opatrná a nepouštět se do hovorů o politice. Toho jsem se také držela a vrátila se zase do Berlína. Později se vyšetřující soudce několikrát zmínil o mých kontaktech s dr. Linsem a vyslovil podezření z konspirativní spolupráce s tímto mužem, což jsem ale vždy odmítala jako nepodložené. Nebyl důvod popírat tuto známost a vypověděla jsem o své návštěvě v Nikolassee v souvislosti s rešeršemi v nápravných zařízeních z pověření DEFA. Nakonec se vyšetřující soudce přestal tou věcí zabývat.

Teprve mnohem později jsem se dozvěděla, že dr. Linse byl sovětským vojenským tribunálem odsouzen k trestu smrti. Často se stávalo, že lidé, kteří jen vykonávali své povolání a politicky se nijak neangažovali, upadli do drtivého mlýna Sovětů.

Jedním z takových případů byla také Irena Holbergová, fotografka módní rubriky jednoho západoberlínského listu. Ještě si dobře vzpomínám na novinovou zprávu po jejím zmizení: „Dopoledne opustila svůj byt ve Wilmersdorfu (západ), kde žila s manželem, dcerou a tchyní, a byla právě na cestě do redakce novin, kde chtěla odevzdat fotografie z módní přehlídky. Její muž, redaktor téhož listu, odešel z domova již ráno. Irena Holbergová však do redakce nedorazila.

Vyšetřování ukázalo, že ji náhodní chodci viděli nastupovat do tmavé limuzíny, která pak rychle odjela. Od té doby po ní chybí sebemenší známka života; rovněž její muž zmizel beze stop. Tisk i veřejnost jsou přesvědčeny o únosu.“

Zpráv tohoto druhu neustále přibývalo.

A jednoho dne dostali i mě!

I. VĚZENÍ

Zatčení

Byl krásný podzimní den 25. září 1952 a slunce ještě mile hřálo, když jsem v dobré náladě šla ze svého bytu na Hohenzollerndammu ke stanici metra na náměstí Fehrbelliner. Při vzpomínce na rozhovor s pracovníky DEFA, při němž mi přislíbili zadání nového scénáře, se mi nálada ještě zlepšila. Můj výdělek nebyl v té době právě skvělý, žila jsem, jak se říká, z ruky do úst, a teď se mi zdálo, že budu z nejhoršího venku.

DEFA – Deutsche Film AG – je jedinou filmovou společností ve Východním Berlíně a v ateliérech v Berlíně-Babelsberku znovu začíná natáčet první hrané filmy. Filmové studio v západoberlínském Tempelhofu bylo vybombardováno a zatím ještě čeká na své vzkříšení. Soukromník Arthur Brauner založil roku 1951 v Berlíně-Špandavě malou filmovou společnost, která se jmenovala CCC-Film. Pronajal si halu v bývalé továrně na jedovaté látky a zde vznikly první pozoruhodné filmy, zabývající se nedávnou německou minulostí, filmy, které „šly až na dřeň“.

Když jsem vycházela z nádraží na Friedrichstrase ve Východním Berlíně, oslovil mě nějaký muž jménem.

Zastavila jsem se a muž pokračoval: „Máme vás odvézt do DEFA k dohodnutému jednání. Jde, jak víte, o projekt nového filmu, k němuž máte napsat scénář. Prosím, zde je auto.“

Ukázal na černou limuzínu, stojící u chodníku. Muž byl podle všeho o věci informován, a proto jsem beze stínu podezření nastoupila do vozu, jehož dveře mi podržel další muž. Jágerstrase, kde je správa a kanceláře DEFA, nebyla příliš daleko, a proto mi bylo divné, že vůz vyrazil tak zběsilou rychlostí; podezření přišlo teprve ve chvíli, kdy jsme zamířili jiným směrem! Moje otázka po cíli cesty už zůstala bez odpovědi.

Matka mi neustále připomínala, že mám být opatrná jak při jednání s lidmi z DEFA, tak i při svých návštěvách východního sektoru města. Když pak asi po dvaceti minutách jízdy auto zastavilo před železnou bránou, kterou ihned otevřeli dva muži v uniformách, konečně mi svitlo: jsem v pasti, naletěla jsem na starý trik.

Nebyla to DEFA, kam auto zajelo! Přede mnou se tyčila dlouhá třípatrová budova s dřevěnými zástěnami na oknech – věznice! Pověstné podzemní vězení Sovětů v Berlíně-Karlshorstu. Bylo mi náhle jasné, že jsem v rukou MGB, sovětské tajné služby!

Věznice NKVD v Berlíně-Karlshorstu, bývalá nemocnice Antonius

Několik minut úplně změnilo celý můj život. Začíná odysea, která mě povede až do polární oblasti Ruska; přestávám být člověkem a stávám se vězněm hrozného politického aparátu.

V malé místnosti mně o něco později přistrčili dřevěný stůl; byla jsem obklopena muži, vojáky a vnímala jsem jen chaotické útržky hovoru, z něhož jsem ničemu nerozuměla, protože mluvili rusky.

Pak se přede mě postavil muž v uniformě a německy poručil: „Odložte šperky, kabát, kabelku, podvazkový pás i punčochy!“

Uposlechla jsem, co mi také jiného zbývalo. Pak mě vzal za vlasy a začal mi rozpouštět copy. Měl špinavé ruce a instinktivně jsem uhnula. Prudce mi z vlasů vytáhl sponu a ty se mi rozpustily na záda. Strážný si mě prohlédl odhadujícím pohledem a ušklíbl se: „Krasivo – hezké!“ Jiný uniformovaný muž mi přistrčil silnou černou knihu a podal pero. Chtěli potvrdit, že jsem jim odevzdala své věci. To byl můj první podpis v tomto domě – kolik jich ještě mělo později být!

O chvíli později už mě mladý voják odváděl chodbou do sklepení. Špinavě šedavým koridorem jsme míjeli mnoho dveří, opatřených čísly. Svítilo několik silných žárovek, klíče řinčely a bzučel ventilátor.

Konečně za mnou zapadly železné dveře. Byla jsem sama a začala se rozhlížet: malá cela bez oken, holá žárovka v drátěném koši nade dveřmi, dřevěná palanda od zdi ke zdi, v rohu plechový kbelík, jinak nic. Má to být napříště můj domov?

Nedokázala jsem srovnat myšlenky a sotva jsem se odvažovala dýchat, protože odporně nasládlý vzduch mi naháněl strach – není to snad plyn? Přede dveřmi své cely jsem slyšela děsivé zařinčení železa a v duchu jsem se chystala na nejhorší.

Jako dítě jsem kdysi s rodiči navštívila starou pevnost Silberberg v Sovích Horách. Bylo tam hradní vězení, kde vystavovali železné mučící nástroje, a při pouhé vzpomínce mi dodnes naskočí husí kůže.

Dveře cely se prudce otevřely a já jsem poděšeně vyskočila. Vešla Ruska v bílém plášti a špatnou němčinou řekla: „Svlékat se!“

Třesoucíma se rukama jsem jí podávala své oblečení. Brala kus po kuse a pečlivě je prohmatávala. Když jsem tam už stála jen v kalhotkách a podprsence, prohlédla mi celé tělo a nevynechala ani ohanbí. Odporné!

Přesto však nenašla nic z toho, co asi hledala: žádný hřebík nebo žiletku, kterými bych mohla spáchat sebevraždu. Ještě než odešla, naznačila mi, že se mohu zase obléknout. Železné dveře za ní zase zapadly a zůstala jsem sama se svým zmatkem v hlavě.

Jako hromádka neštěstí jsem dřepěla na kraji palandy a čas ubíhal nesnesitelně pomalu. Dveřním kukátkem mě ustavičně sledovalo bdělé oko. Zakrývala jsem si uši, abych neslyšela hluk a zvuky přede dveřmi, které jsem si neuměla vysvětlit.

Seděla jsem, bezmyšlenkovitě zírala do zdi, a čekala. Žádné rádio, noviny ani kniha, jen dunění v hlavě.

Všechno mě bolelo; už jsem nevěděla, jak se mám posadit, a kyčle jsem měla rozbolavělé od ležení na tvrdé dřevěné pryčně, zvané nary.

Nekonečné čekání mě přivádělo téměř k šílenství a myšlenky se mi točily v bludném kruhu: Co mi mohou vytýkat? Proč mě vylákali do téhle pasti? Co o mně můžou vědět? Otázky, na které nikdo neodpovídal. Moje práce pro DEFA to být nemohla, protože filmová společnost je zcela pod sovětskou kontrolou. Rusové rozhodují o tom, jaké filmy se natočí a kdo napíše scénář. Když jsem si však vybavovala několik posledních měsíců, prošlo mi hlavou několik událostí. Například práce na mém posledním scénáři k filmu „Osudy žen“, který jsem psala společně s nositelem národní ceny NDR a režisérem Zlatanem Dudowem.

Ve společnosti DEFA je běžné, že režisér má co mluvit do utváření scénáře, a navíc tak prominentní režisér jako Dudow. Zde však existoval ještě další spolupracovník, což bylo neobvyklé, „politický poradce“ Gerhard B. Film jako takový nebyl politický a pojednával o osudech žen ve Východním i Západním Berlíně. V srpnu byl poprvé uveden v kinech a Dudow za něj dostal Národní cenu NDR.

Zmíněný politický poradce mě během práce na scénáři navštívil doma v Západním Berlíně, aniž by se ohlásil, a choval se dosti neobvykle; prošel celý byt, vytahoval zásuvky a nahlížel do nádob na skříni i v knihovně. Bylo to snad už prověřování mého soukromého života?

A pak Dudow se svou snahou zatáhnout mě do politických rozhovorů. Když jsem na jeho hru nepřistoupila a řekla: „Politika mě nezajímá,“ odpověděl: „Když se nezajímáte o politiku, bude se jednoho dne politika zajímat o vás.“ Mělo to snad být varování?

Ano, byla to opravdu prorocká slova! Krátce poté jsem měla být obviněna ze špionáže pro Američany.

Po nějaké době, která mi připadala nekonečná, se objevil strážný a vyzval mě, abych jej následovala. Hrubě přikázal: „Ruki nazad!“ Nechápala jsem, co tím myslí. Netrpělivě mi strhl ruce dozadu a šel přede mnou.

Po schodišti jsme vyšli do prvního poschodí na denní světlo. Přede mnou se táhla dlouhá chodba; byla zde okna a zahlédla jsem několik stromů. Při další chůzi si strážný neustále poklepával velkým klíčem na sponu na opasku. Proč to dělal, to jsem se dozvěděla až později.

Také zde byla řada očíslovaných dveří. Jedny z nich strážný otevřel a postrčil mě do velké místnosti. Lampy mě oslňovaly a zpočátku jsem skoro nic neviděla. Pak jsem uslyšela tichý hlas se silným ruským přízvukem, který mě vyzval, aby přistoupila blíž.

Posadila jsem se na dřevěnou stoličku před širokým psacím stolem; proti mně seděl sovětský důstojník, jehož výložky zdobily zlaté prýmky. Pozorně si mě měřil pohledem a pak se zahleděl do papírů, které měl rozložené na stole. Vzduch v místnosti byl nepříjemně tísnivý a byl cítit těžkým nasládlým parfémem.

Všechno jsem přesně registrovala, ale působilo to nepravděpodobně jako nějaká kulisa.

Do místnosti vstoupili tři Rusové, dva z nich v důstojnické uniformě, třetí v civilu. Bezostyšně na mě zírali a bavili se ve své řeči – nejspíše o mně. Civilista měl poďobaný obličej od neštovic a byl zřejmě tlumočník, protože se na mě obrátil dobrou němčinou: „Tento sovětský důstojník je váš vyšetřující soudce.“ Při těch slovech pokynul hlavou k psacímu stolu. „Povede vaše vyšetřování a doufá, že mu všechno řeknete podle pravdy.“

Jeden důstojník jej rusky přerušil a tlumočník pokračoval: „Teď byste nám měla povědět o své zločinné činnosti proti Sovětskému svazu. Pro koho jste pracovala… mluvte!“

Zmateně hledím na muže a říkám: „To přece není žádné tajemství, že jsem zaměstnána u DEFA.“

Tlumočník přeložil a pokračoval: „Ne, tak nebyla naše otázka myšlena. Známe přirozeně zcela přesně váš život i vaše sociální poměry. Od vás chceme slyšet, pro kterou tajnou službu jste pracovala; uveďte jména i kdo byl vaším styčným agentem?“

„Nepracovala jsem pro žádnou tajnou službu.“

„My však víme, že jste pro tajnou službu pracovala. Proč nám lžete?“

„Když to víte, proč se ptáte? Potom víte víc než já.“

„Chceme to slyšet od vás, protože to významně ovlivní váš trest. Tak nám tedy vyprávějte všechno o své zločinné činnosti!“

Jakýpak trest, myslím si, a začínám se zlobit: „Nevím, o čem tu mluvíte. Dejte mi pokoj s takovým nesmyslem! Už bych chtěla konečně domů.“

Bylo mi zřejmé, že nevědí nic. Ale současně je mi také jasné, že mě chtějí nátlakem přinutit přiznat se k tomu, co ode mě chtějí slyšet, aby to stačilo na trest, který mi předem určili.

Důstojníci se spolu chvíli radili a tlumočník překládal: „Bohužel to, na co se vás ptáme, není žádný nesmysl, to víte sama velice dobře. Budete-li tak tvrdošíjně lhát, potrvá to hodně dlouho, než se zase dostanete domů. Tak tedy… začněte už konečně mluvit!“

Co jsem měla říkat? Vymyslet si něco, co by vyhovovalo jejich záměrům? Takovou radost jim neudělám. Jen ať se nejdřív projeví, abych věděla, co jim táhne hlavou. Pozorovali mě jako hladoví vlci na číhané. Pak začal jeden z nich mluvit rusky a vypadalo to, jako by na mě úplně zapomněli. Oba důstojníci odešli z místnosti, vyšetřující soudce listoval ve svých papírech a poďobaný si kapesním nožíkem lhostejně čistil nehty.

Seděla jsem, čekala a přemítala. V myšlenkách jsem se vracela k událostem v DEFA a k zakázce na scénář o mladých lidech v NDR, kteří byli z politických důvodů vězněni. V saské pevnosti Königstein je nápravné zařízení pro mladistvé, které jsem také navštívila a mluvila s několika vězni. Za tím účelem jsem se zdržela pět dní v pevnosti a měla jsem naprostou volnost pohybu.

Krátce po mém návratu do Berlína se jednomu mladistvému podařilo uprchnout. Byla jsem kvůli tomu v DEFA vyslýchána a vinili mě z jeho útěku; údajně jsem jej k tomu povzbuzovala a později mu zajistila i možnost utéct. Byl to znovu test k zjištění mé hodnověrnosti?

Potvrzení vystavené společností DEFA

Paní Uršula Ruminová, Berlín-Wilmersdorf, Hohenzollemdamm 36, pracuje pro nás na scénáři filmu o novém způsobu výkonu trestu. Paní Ruminová by si chtěla 12. 12. 51 prohlédnout domov mládeže Strausberg. Prosíme, aby byla podle možností podporována. DEFA – Deutsche Film-AG, Dramaturgie, (Brückner)

A ještě něco mě napadlo. V DEFA se stále znovu mluvilo o tom, že bych se měla přestěhovat do východního sektoru města i s malým synem, který vyrůstal u mých rodičů v Západním Německu. Dostala bych za to pevné pracovní místo u společnosti a byt ve Východním Berlíně.

Jak krásné byly pro nás dva poslední prázdniny, které můj syn strávil u mě v Západním Berlíně. Ingo byl čilý devítiletý chlapec. Skoro denně stával se mnou na malém balkoně, díval se dolů na Hohenzollemdamm a počítal projíždějící auta; nejdříve podle barvy a pak mi je hlásil podle jednotlivých modelů, které na rozdíl ode mě všechny znal. Užili jsme si také několik hezkých odpolední na koupališti ve Wannsee, kde byl nesmírně nadšený písečnými plážemi. „Jako u moře,“ říkal, protože dosud nic takového nepoznal.

Každý den jsme si někam vyjeli, vyrazili jsme s tetou Molly a strýčkem Bemhardem na Paví ostrov, ležící uprostřed Havoly a dosažitelný jenom lodí. Byla to jeho první plavba!

Strýc Bernhard uměl zajímavě vyprávět například o tom, jak Paví ostrov vznikl z rozmaru přírody usazeninami v době ledové. Před více než sto lety Theodor Fontáne popsal Paví ostrov těmi slovy: „Vyvstává přede mnou obrázek jako pohádka ze školky: zámek, palmy a klokani, pávi vřískají, papoušci hřadují na vysokých bidlech nebo dělají přemety, voliéry, fontány, stinné louky, hadovitě se klikatící stezky, které vedou všude a nikam – slovem tajuplný ostrov, oáza, květinový koberec uprostřed markrabství.“

Stále ještě to byla oáza klidu, ale na 76 hektarech plochy parku mezi Berlínem a Postupimí, jakémsi lesoparku, který z pověření pruského krále vytvořili Peter Joseph Lenné a dvorní zahradník Fintelmann, už nebyli ani klokani, ani papoušci nebo fontány.

Dnes vyznačují bóje ve středu řeky hranici s NDR a nebylo záhodno překročit ji motorovým člunem nebo plachetnicí, protože druhá strana byla bdělá a člověk mohl snadno upadnout do rukou východních mocipánů.

Po prázdninách jsem Inga odvezla ke svým rodičům a vrátila se zase do Berlína. Na hraničním přechodu Marienbom jsem musela vystoupit z vlaku, což se mi dosud nikdy nestalo. Zavedli mě do budovy, kde mi odebrali osobní doklady i platnou propustku. Po dlouhém čekání jsem konečně dostala papíry zpátky a mohla jsem pokračovat v cestě. Vlakové kontroly na hranicích vyvolávaly u cestujících ze Západu pocit nejistoty, protože právě při nich Sověti často zatýkali a po nich pak Lidová policie, a to mnohdy zcela bezdůvodně, jak se vždy později ukázalo.

Krátce poté mi DEFA nabídla nový filmový projekt na silně politické téma: nastupující komunismus ve Východní zóně a nadšení obyvatelstva po něj. Do takového námětu jsem se z mnohých důvodů neodvažovala pouštět. Své odmítnutí jsem zdůvodnila tím, že se „necítím dost vyzrálá na takový úkol“. Tehdy jsem to považovala ze velmi diplomatické, a možná to také i bylo, ale nyní při zpětném pohledu uvažuji, zda to rovněž nepřispělo k mému zatčení.

Noc míjí velice pomalu a na tvrdé židli už dokážu sotva sedět. Když vyšetřující soudce roztáhl závěsy, vidím šírat nové ráno. Jsem k smrti znavená a hladová. Než mě odvedli, přeložil tlumočník jízlivě poslední ruská slova: „Tuto noc jsme úplně promarnili, ale takových nocí bude ještě hodně, zůstanete-li tak vzdorovitá.“

Můj syn Ingo, „klučík“, u Wannsee v létě 1952

Strážný mě odvádí zpátky do podzemí, ale tentokrát otevírá dveře jiné cely. Uvnitř se nějaká žena rozespale zdvihá ze své pryčny. Má pobledlý obličej, hluboko zapadlé oči a matné, rozcuchané vlasy. Bledě žlutavé světlo navozuje neskutečnou, až strašidelnou atmosféru.

Strážný něco říká a hlučně zvenčí zamyká dveře cely. Zůstávám stát jako přikovaná a stěží dýchám zkažený vzduch. Po nějaké chvíli žena slabým hlasem říká: „Jen pojďte blíž, brzy se tady budete cítit jako doma. Jsem Líza Bauerová.“ Sedám si na kraj dřevěné pryčny a upřeně hledím na ženu. Budu snad brzy také vypadat jako ona?

„Už se vám nevyplatí ležet. Je ráno a za chvíli zazvoní k budíčku.“ Znovu se položila na tenoučký slamník a přetáhla si špinavou bavlněnou deku přes hubené tělo.

„Strážný mi nařídil, abych vás seznámila s vězeňskými pravidly. Ale sama brzy přijdete na to, co je dovolené a co zakázané.“

„V jaké jsme zde věznici?“ ptám se.

„Berlín-Karlshorst, bývalá nemocnice Antonius. Ještě jste o ní nic neslyšela, nemám pravdu? Vypadá to, že přicházíte ze Západu, je to tak?“

„Ano, ze Západního Berlína,“ a představuji se. „Byla jsem zatčena včera dopoledne.“

„Pročpak?“

„To bych také ráda věděla. Vyslýchali mě celou noc. Mám prý mít kontakty se západními tajnými službami. To je samozřejmě nesmysl. Musejí mě přece pustit, protože jsem neudělala nic nezákonného.“

Líza Bauerová se jen trpce usmívá. „To si myslí skoro každý, kdo se sem dostane. Ale koho mají jednou v ruce, ten už nikdy nevyjde na svobodu. Nedělejte si zbytečné naděje!“

Z chodby najednou pronikavě zazněl zvon. Vyděsila jsem se. Líza Bauerová protáhla obličej a vzdychla: „Na to si nikdy nezvyknu. Jak já ten zvon nenávidím!“

Vstala, složila svůj tenký slamník a přitom pokračovala: „Tak skvělou postel dostanete také; je trochu tvrdá, ale člověk si zvykne. Jak dobře se na tom spí a člověk po ní dokonce zatouží, zvlášť po dlouhém nočním výslechu.“

Hlavou se mi honily nejrůznější myšlenky a sotva jsem se vzmohla na otázku: „Kolik je vlastně hodin?“

„Šest… podjom, tedy budíček.“

Líza Bauerová zamířila do kouta cely, povytáhla si šaty a posadila se na plechový kbelík. Obrátila jsem se a žasla, jak samozřejmě koná přede mnou svou potřebu.

„Jen jděte také na kbelík, rychle! Celou noc jste přece seděla u výslechu. Vím, jak je to zpočátku před jinými trapné, ale to přejde. Musí to být, prostě to nejde jinak!“

Měla pravdu. Už několik hodin jsem nesnesitelně trpěla. V chodbě před naší celou bylo živo. Ozývaly se hlasy, kroky a odemykání dveří.

„Hned se budou vynášet kbelíky. Teď můžeme těžké vědro odnést společně, až dosud jsem ho musela tahat sama. Pro vaši informaci ještě tohle: když vstoupí do cely důstojník nebo strážný, musíte vstát. Je to tady jako na vojně.“

Právě zamkli vedlejší celu a teď jsme na řadě my.

„Voda v malém kotlíku nám musí vystačit na celý den a na celou noc, na pití i na umytí!“

Naše cela se hlučně otevírá a strážný velí: „Vynést kbelík, davaj!“

Vzaly jsme plechový kbelík i kotlík. Toalety byly na stejné chodbě ve velké vykachlíkované místnosti s pěti samostatnými kabinkami. Na podlaze leží dřevěná rohož a pod ní páchne hladina špinavé vody. Vyprázdnily jsme kbelík do záchodu a nasypaly do něj trochu chlóru.

„To je kvůli dezinfekci,“ říká Líza, „nepostříkejte se tím, dělá to ohavné skvrny a kdo ví, jak dlouho budeme muset nosit tyhle hadry.“

Vracíme se do cely. Rámus venku pokračuje; zavírání dveří, hlasy a kroky.

„Pravděpodobně budeme dnes muset vytírat toalety, rádi na to berou nové. Ale pak dostaneme u snídaně zvláštní porce čaje a za to nám to stojí.“

Skutečně nás strážný za chvíli odvedl na zapáchající toalety. Naše práce mohla začít.

Po snídani, složené z kusu vlhkého a lepkavého černého chleba a půl litru oslazeného čaje, zavládlo zase na chodbě ticho.

Oči mě pálí únavou a bolí. Jak ráda bych teď spala, ale Líza mě upozorňuje, že je zakázané ležet přes den na pryčně. Vězeňský den má šestnáct hodin, čas ke spánku jen osm, pokud ovšem není zkrácen výslechem.

Aby mi Líza pomohla překonat únavu, líčí svoje výslechy. Je tu už více než čtyři měsíce a brzy očekává rozsudek. „O výši trestu si nedělám iluze,“ říká, „také já dostanu jednotný trest 25 let pracovního tábora.“

„Jak to jednotný trest,“ divím se, „pětadvacet let je přece doživotí!“

„Jistě, ale takový je obvyklý rozsudek. Asi tři čtvrtiny zavřených dostanou 25 let.“

Na chvíli se zamyslí a pak pokračuje: „Přirozeně že je to doživotí. Buď je člověk omilostněn, nebo pojde. Pětadvacet let vězení u Rusů žádný Němec nevydrží.“

Jsem zděšená: „Tak krutí dokážou být jen lidé.“

„Ano, je to kruté,“ potvrzuje Líza, „ale nemá smysl dělat si iluze. Rusové pro nás neznají ani milost, ani soucit. K tomu ještě přistupují pracovní podmínky. Kdo ví, kam nás odvezou, do kterého lágru… možná dokonce na Sibiř!“

Všechno mi připadá nepředstavitelné: „Musí přece být nějaká spravedlnost!“

Líza vysvětluje: „Brzy mě odvezou do Lichtenbergu, kde zasedá tribunál, a to je konec výslechů. Tam se také dozvím rozsudek. Každý čtvrtek odchází transport a cely se rychle naplní novými vězni.“

„Odkud tohle všechno víte?“ ptám se užasle.

„To se člověk dozví časem, tady mluví i stěny; tím myslím klepání na zeď z cely na celu.“

Později Líza vypráví, jak došlo k jejímu zatčení: „Začalo to vlastně už v roce 1949, když NKVD sebralo mého muže. Bydleli jsme tehdy v Eisenachu. Ervín byl sociální demokrat a zatkli ho kvůli politické opozici. Byl odveden z našeho bytu a už jsem ho nikdy neviděla. Dříve jsem se o politiku prakticky nestarala, ale po Ervínově zatčení jsem začala pracovat v socialistickém hnutí odporu. Cítila jsem to jako svou povinnost. Děti nemáme, a tak jsem se mohla plně věnovat takové činnosti. Mezitím jsem se přestěhovala do Berlína a přes den jsem pracovala v kanceláři jako účetní. Při výsleších mi předhazovali spolupráci s Američany. Víte sama, jakých prostředků používají, aby měli důvod k zatčení a odsouzení. Ať je to pravda nebo ne, jim se to hodí!“

Nebyla jsem schopna slova a v hlavě mi zmateně vířily myšlenky. Do čeho jsem se to jen dostala?

Na vězeňské chodbě bylo zase ticho. V krátkých intervalech se kolem šoural strážný v plstěných botách a kontroloval špehýrkou, zda neděláme něco nedovoleného. Strážní jsou sami tak trochu jako vězni se svými deseti hodinami pod zemí.

Malým okénkem velikosti pohlednice až nahoře pod stropem padal do cely bledý zásvit světla, které na protější stěně kreslilo nejasný věneček a pomalu postupovalo. Líza na něj ukazuje a říká: „To jsou moje hodiny. Když je světlo těsně přede dveřmi, je oběd. Ještě celá hodina a já mám už zase takový hlad! Je třeba si nejprve zvyknout na pozdní obědy. V sedm snídaně s trochou chleba a černým čajem, a s tím se musí vydržet až do čtvrté odpoledne do hlavního jídla. Proto je také večeře už jen o tři hodiny později.“

„Ale hlavně je třeba si zvyknout na jídlo,“ řekla jsem.

„Na to si člověk zvykne poměrně rychle; hlad k tomu donutí. Hned po jídle pak můžeme ťukat,“ řekla Líza.

„Jak to, proč ťukat,“ ptám se udiveně, „co je to?“

Líza se rozesmála: „No jasně, zapomněla jsem, že jste tu nová. Ťukání je dorozumívací řeč vězňů ze zdi na zeď. Máme abecedu svých znamení. Za A se ťukne jednou, za Z šestadvacetkrát podle toho, jak jdou za sebou písmena v abecedě. Rychlost závisí na cviku. Zpočátku je to dost namáhavé a žádá si to hodně času. Staří zkušení muklové se dorozumívají morseovkou.“

„A s kým si budeme ťukat?“

„S vedlejší celou vpravo. Sedí tam mladé děvče Sylvie Martensová, ostatně je také ze Západního Berlína. Ničeho se nebojí. Domlouváme se tak každý den. Znám celý její životopis. Je tu už třetí týden. Zprávy se šíří od cely k cele, a tak se dozvídáme, kdo tu ještě sedí.“

„Nemůžeme klepat hned?“

„Ne, musíme si vyčíhat správný čas, nejlépe po obědě. Kdo je dopaden při ťukání, dostane tři dny korekce o vodě a trošce chleba. Je to přísně zakázané.“

Z chodby je slyšet silné řinčení, které mě už jednou tak vylekalo, a teď se rychle přiblížilo. Líza si povšimla mého úleku: „Co má být? Teď bude jídlo. Tak rachotí kuchyňský vozík. Jeho příjezd se prostě nedá přeslechnout.“

Vydechla jsem úlevou a vyprávím Líze o svých obavách z mučících nástrojů. Nedokázala potlačit smích: „Vy máte ale fantazii, něco takového tady není… ovšem s jistotou to nevíme.“

Teď je na chodbě živo. Otvírání dveří, skřípění zámků, útržky slov… rozdává se jídlo.

Když pak sedím nad řídkou zelňačkou, v níž plave pár kousíčků masa, hrdlo se mi svírá. S odporem odstrkávám hnědou potlučenou emailovou misku.

Líza mě sleduje, opatrně mi misku zase přistrčí a říká: „Nemyslete na to a jezte. U snídaně jste vypila jenom čaj a chleba tu ještě leží. Musíte jíst, musíte myslet na své zdraví. Chcete přece odtud vyjít živá.“

Stírám si slzy a s přemáháním polykám pár lžic. Mám opravdu velký hlad, protože je to první jídlo po dvou dnech. A přirozeně chci přestát procedury, které mě tu ještě čekají.

Znovu se otvírá špehýrka a vidím velké oko strážného. Potom Líza povídá: „Tak, teď už můžeme vyťukávat. Dejte pozor na strážného a varujte mě, kdyby snad šel.“

Sedá si na víko kbelíku a její signály jsou tak rychlé, že ani nestačím počítat, zatímco hlídám u dveří.

Ještě než se strážný znovu objevil, Líza skončila a říká: „To byla Sylvie… dnes nemá nic nového.“

K večeři je nažloutlá hustá kaše. „To je kaviár – hrachová moučka se ságem,“ vysvětluje Líza, „máme to každý druhý den. Ale jednou týdně, v neděli večer, dostaneme nudle. I když jsou vařené jen ve vodě, je to tučné jídlo a celý týden se na to těším.“

Přesto mi ani tato vyhlídka neudělala „kaviár“ chutnější.

Nyní je na mně, abych Líze vyprávěla o svém životě: „Narodila jsem se ve Slezsku a s oběma svými bratry jsem prožila hezké dětství. Vyrůstali jsme v tkalcovské vesnici Langenbielau, kterou proslavil Gerhard Hauptmann dramatem Tkalci. Můj otec byl zaměstnanec velké textilní firmy, matka učitelka tělocviku. Po jednom roce na gymnáziu jsem absolvovala tříleté obchodní učení.

Langenbielau v Sovích Horách, se svými osmi kilometry tehdy nejdelší vesnice ve Slezsku, dostala městské právo a u příležitosti 700 let trvání měly být v nově zřízeném přírodním divadle uvedeni Hauptmannovi Tkalci. Téměř polovina obyvatel, mezi nimi i já a moje matka, dělala kompars. Herci byli z divadla v blízké Svídnici, které také dalo k dispozici kostýmy.

Při generálce stál Gerhard Hauptmann s vlající bílou hřívou na scéně a udílel poslední režisérské pokyny. Dodnes před sebou vidím jeho velkou, urostlou postavu v hrubém sportovním oblečení, jak velitelským gestem ruky řídí herce. Byla jsem tehdy dorůstající žabec a potají jsem ho zbožňovala. K premiéře 1. září však už nedošlo, protože vypukla válka a skoro všichni mladí muži byli povoláni do armády. Podléhala jsem civilní válečné službě a pracovala jsem v kanceláři leteckého výcvikového tábora v nedalekém Reichenbachu. Později jsem musela od sedmé ráno do osmnácté večer pracovat na mechanickém stavu v bývalé textilní továrně Christiana Dieriga, kde byl stále ještě zaměstnán i můj otec. Továrna dávala před válkou velké části okolního obyvatelstva práci a chléb. Nyní byla textilka přestavěna na výrobu obvazového materiálu pro frontu.

Oba moji bratři byli vojáci; starší Jochen sloužil jako námořník na křižníku Admirál Hipper a mladší Horst u tankistů.

V tanečních jsem se seznámila s příjemným mladíkem. Zamilovali jsme se do sebe a zasnoubili se. Pak musel do armády a mně po něm jako dárek na rozloučenou zůstalo dítě, protože se z války už nevrátil.“

V duchu se vracím do oné doby a vzpomínám na svého „klučíka“ … tak mu říkali moji rodiče i já, protože křestní jméno Ingo nám připadalo pro malého človíčka příliš strohé. V době svého těhotenství jsem četla román Gustava Freitaga Předkové, příběh „Inga a Ingrabany“, a jménem Ingo jsem byla okouzlená.

Klučík byl mojí láskou i špatným svědomím.

Moje matka byla skvělá, stála při mně, radila mi a uklidňovala. Když jsme společně o mém stavu informovali otce, který měl velmi přísné zásady, vypuklo pravé peklo.

Jako by to bylo dnes, vidím se před ním stát, malá a zkroušená, a slyším jeho slova: „Tak tak, moje slečna dcera bude mít dítě, nemanželského spratka! Na copak jsi asi při tom myslela?“

Samozřejmě že jsem „při tom“ nemyslela vůbec na nic.

Matka po mém přiznání ještě dlouho a hlasitě diskutovala s otcem, ovšem už beze mě. Nakonec se jí ho podařilo přesvědčit, že nemusím z domu, jak mi zpočátku hrozil, ale mohla jsem s „nemanželským spratkem“ zůstat. „Však my ho vychováme,“ řekla mi nakonec moje matka, obdivuhodná a statečná žena.

Líza jemně přerušila moje rozjímání a vyzvala mě, abych pokračovala.

„Když se válka chýlila ke konci a německá armáda stále více ustupovala, stalo se malé Langenbielau shromaždištěm uprchlíků z Vratislavi a okolí a poté i stahujících se vojenských jednotek.

15. února obklíčila sovětská armáda Vratislav. Tak rychle, jak německá armáda mizela přes Soví Hory, postupovali Sověti dopředu. Ve dnech 6. a 7. dubna dobyli Vratislav a obrátili ji v rozvaliny.

U nás se konfiskovaly domy a byty, všichni se museli uskromnit. Docházelo k případům rabování a znásilňování. Rodiče mě ukryli na půdě našeho domu mezi komíny, a jen za šera jsem mohla nepozorovaně slézt po žebříku do zadní části zahrady na čerstvý vzduch.

Nebylo co jíst a každý se musel ohánět, jak se dalo. Měli jsme naštěstí velkou zahradu, rodiče pěstovali brambory, zeleninu i ovoce, matka dokázala uvařit všechno možné, a tak jsme nouzí příliš netrpěli.

Netrvalo dlouho, přišli Poláci a požadovali od německého obyvatelstva poplatky. Protože se Rusové s Poláky příliš nesnášeli, docházelo k mnoha konfliktům, jimiž přirozeně nejvíc trpělo německé obyvatelstvo. Pro nás to byla doba naprosté bezmocnosti.

Do Langenbielau však nepřicházeli jen uprchlíci, ale na velké pastviny v pohoří bylo zahnáno také hodně dobytka z okolí. O krávy se nikdo nestaral, nedojil je, a proto hodně trpěly. Jejich zoufalé bučení bylo slyšet prakticky všude. Pro nás to bylo výhodné, chodili jsme je na pastviny dojit. Nebylo to však jednoduché – matka, vyzbrojená velký vědrem, se opatrně přikradla k vybrané krávě a začala ji dojit, zatímco já jsem musela držet zvíře pevně za rohy. Zpočátku býval výsledek dosti ubohý, ale dnem ze dnem se zlepšoval a my jsme si pak doma dělali skvělá jídla z čerstvého a tučného mléka.

Náš dům obsadil ruský plukovník se svým štábem a nás nastěhovali do dvou místností v horním poschodí. Plukovník, ruský Žid s dobrou znalostí němčiny, se stal naším přítelem a chránil nás, jak to jen bylo možné. Vystavil nám potvrzení, že jsme pod jeho ochranou, a i jinak nám velice pomohl. Asi jen díky tomu jsem byla ušetřena znásilnění.

Později se říkalo, že my Němci bychom si měli zvolit polskou státní příslušnost, ale to téměř nikdo nechtěl. Začaly kolovat zvěsti, že nás brzy čeká nucené přesídlení. Mluvilo se o tom stále víc, ale rodiče nechtěli dům v žádném případě opustit.

Na ulicích bylo stále nebezpečněji, v noci jsme nesměli z domu a ve dne jsme mohli vycházet jen v určité hodiny. Navíc jsme museli nosit bílou pásku na rukávu na znamení, že jsme Němci.

Ingo, který přišel na svět v domě mých rodičů, se pro ně stal sluníčkem, a jeho existence nakonec zachránila život mým rodičům i mně samé. Otec totiž ustoupil od své pohrůžky, že pokud jej Poláci budou nutit k odchodu, vyhodí dům i s námi do povětří.

A pak přišel den, kdy jsme byli vyzváni k opuštění města a museli jsme se odebrat do krajského města Reichenbachu, kde se sestavovaly transporty. Kam? To nikdo nevěděl!

Ještě jako dnes vidím, jak s batohy, kufry a taškami opouštíme dům; každý si směl vzít jen to, co dokázal unést. Také náš pětiletý Ingo dostal malý batůžek.

Bylo to krátce před Velikonocemi 1946 a v zahradách kvetly první petrklíče. Matka jich několik utrhla a při odchodu je položila na naše zavazadla. To je zatím všechno.“

Krátce před tím, než zvon ohlásil večerku, odvedli mě znovu k výslechu, a já se už tolik těšila na spánek. Chvěly se mi ruce i nohy, když se strážný zeptal: „Kak familija?“

Řekla jsem své jméno a šla za ním do prvního poschodí.

Místnost byla vysoká a studená. Zamřížované okno, psací stůl vyšetřovatele, vedle židle pro tlumočníka a stolička pro vězně. Je to stejný vyšetřovatel jako o den dříve a pro jeho obrovské uši jsem si jej v duchu pojmenovala „Ušák“.

Pak přicházejí tytéž otázky a stejná obvinění, která už znám. Také na ně stejně odpovídám. Snažím se skrýt své chvění. A proč se vlastně třesu? Nevím, ale nedokážu to potlačit.

Mnohahodinové výslechy patří k taktice lámání odporu, jednotvárným neustálým opakováním vysilují a jsou trýznivé ve zkaženém vzduchu, navíc s odpudivým parfémem vyšetřujícího i s cynismem vyslýchajících.

Od Lízy už vím, že mají různé metody výslechů. Někdy se tváří zdvořile až přátelsky, aby vězeň začal doufat, že nakonec bude všechno dobré. Při dalším výslechu je to úplně jiné, jsou hrubí, útoční a zraňující, nebo to zkoušejí s výsměchem, který zase může rychle přejít v hrozby i násilí.

Dnes používá vyšetřovatel spíše obezřelou taktiku a téměř laskavě se ptá: „Z pověření Američanů jste navštívila pevnost Königstein, abyste napomohla k útěku na Západ mladistvým, kteří tam jsou internováni pro politické přečiny. Vyprávějte nám o tom.“

„Když to víte, tak je vám také známo, že jsem dostala zakázku od společnosti DEFA. Měla jsem tam sbírat materiál k novému filmovému projektu o nápravných zařízeních pro mladistvé.“

Můj rodný dům ve slezském Langenbielau krátce před naším odsunem 1946

„My to však vidíme jinak. Vyprávějte o své trestné činnosti.“

A tak to jde pořád sem a tam. Konečně se vyšetřující vzdává a dělá přestávku.

Jsem už mezitím tak unavená, že sotva držím oči otevřené. Nespala jsem už dobrých 44 hodin a ovzduší v místnosti jen ještě více uspává. Hlava mi ustavičně padá, a když mě tlumočník osloví, polekaně sebou trhnu. Vlastně už více méně pořád podřimuji.

Pak smím konečně několik hodin spát. Lehám si na pryčnu oblečená, protože v cele je chladno. Tenký slamník ani nevnímám a už v polospaní si přetahuji deku až k bradě; přes hlavu je to zakázané. Pak upadám do spánku, podobného bezvědomí.

Hledání stop I

Život „venku“ jde zatím klidně dál. Kdo a kdy objeví moje zmizení? Jaké závěry se z něj udělají? Co si budou myslet rodiče, když o mně vůbec neuslyší… žádný telefonát, žádná pošta, nic! Vidím před sebou starostlivý obličej své matky. Co řekne mému malému chlapci?

Teta Molly, sestřenice mé matky, milá a starostlivá přítelkyně, ke mně jednou týdně chodívala na snídani, a proto jsem jí říkala moje „tetka snídaně“. Obložená žemlemi, uzeninami a sýrem stála pravidelně přede dveřmi a většinou jsme celé dopoledne mluvily o všem možném. Musela jsem jí vyprávět o práci pro DEFA, o svých plánech – všechno ji zajímalo.

Teta je Berlíňanka, rezolutní dáma, a na všechny události se dívá velice střízlivě. Určitě něco podnikne, tím jsem si jistá… ale jak může tušit, že zde v Karlshorstu sedím jako vězeň Sovětů? Tak daleko nesahá ani její fantazie. Nepochybně se bude poptávat, zvonit u sousedů a vyptávat se na mě v obchodě na rohu.

A také půjde na policii nahlásit mě jako pohřešovanou, ale ani tam jí nemohou dát žádnou velkou naději.

Psala také mým rodičům, a zde je alespoň výňatek z jejího dopisu:

„20. října 1952.

Moji milí! Máme tady stav pohotovosti, Ula zmizela! Jistě jste se také už sami divili, že o ní neslyšíte. To se sice stalo už častěji, že o sobě nějakou dobu nedá vědět, když se vrhne po hlavě do práce, ale den společné snídaně ještě nikdy bez omluvy nevynechala. Stála jsem přede dveřmi, zvonila, ale Ula neotvírala. Mnohokrát jsem jí také marně volala.

A teď seberte do hrsti rozum i srdce, protože budete obojí v budoucnu potřebovat. S Bernhardem jsme navštívili jejího domovníka, který nám po chvíli váhání řekl: „Možná že utekla, už tady kriminální policie dělala domovní prohlídku.“

Šli jsme na německou kriminální policii, ale tam o ničem takovém nevěděli, a byli jsme se informovat na prezídiu a také u americké kriminální policie. Pak jsme šli ještě na anglickou kriminálku, kam nás pustili až po zdlouhavých formalitách. Tam jsme slyšeli, že Ula 25. 9. odjela do východního sektoru a dosud se nevrátila. Provedli u ní domovní prohlídku, ale všechno bylo v pořádku. Pak jsme šli znovu na německou policii, ale tam nám řekli, že máme zatím vyčkat.

Tak vypadá výsledek našeho pátrání a velice litujeme, že vám nemůžeme podat jinou a lepší zprávu.

Dokážeme si představit vaše obavy a strach o Ulu, jen kdybyste věděli, kde múze vězet. Večer 24. 9. byla ještě u nás a říkala, že má druhý den jednání se společností DEFA a pak si chce něco vyřídit na Východě. Stále ještě doufáme, že se brzy vrátí. Něco se tam venku muselo přihodit, protože Ula by nikdy neudělala nic, co dělat nechce, ale to jsou jen domněnky…“

A ještě krátce z druhého dopisu z 22. října 1952: „Včera jsme byli na Ku’dammu v poradně pro utečence z Východu, aby nám obstarali adresu ,Bojového sdružení proti nelidskosti´. Tam si od nás vzali osobní údaje o Ule a telefonicky se informovali na hlavní služebně v Nikolassee (Západ), zda tam něco mají. Bylo nám řečeno, že Ula u nich několikrát byla a radila se s dr. Linsem (samozřejmě před svým zmizením). Bylo známo, že se zvláštním průkazem DEFA navštívila několik domů mládeže ve východní zóně kvůli sbírání materiálu pro nový film, a tuší se, že snad to je důvodem jejího zdržení. Možná jí dali nějaký nový úkol a teď je podrobována dlouhým výslechům.

V důsledku represálií je docela dobře možné, že udala naší adresu, nebo čmuchali v jejím zápisníku a našli tam západoberlínské adresy. Rozhodně neměla jezdit do Východního Berlína. Vidím teď všude špicly, ale přesto nemám strach!“

Plakat se nesmí

Lízu Bauerovou odvedli z cely. „Zase se uvidíme,“ říká na rozloučenou, „v Lichtenbergu nebo v pracovním táboře.“ Příští den zůstávám sama, přecházím po cele, dvakrát čtyři kroky tam a zase dvakrát čtyři kroky zpátky. Hodiny se vlečou zoufale pomalu; Líza Bauerová mi schází. Není, kdo by mě přemlouval k jídlu, odváděl od chmurných myšlenek, utěšoval a dobře poradil. Jak důležitá je v takové situaci zkušená přítelkyně! Bezvýchodnost mého postavení mě dohání bezmála k zoufalství a často pláču.

Když tak zase dřepím smutně na pryčně, otevřou se tiše dveře cely. Vchází strážný, povzbudivě mi klade ruku na rameno a říká: „Počemu plakatě? Plakat‘ nělzja! – Proč pláčete, plakat se nesmí!“ Koukám na něj užasle.

„Plakat ne dobře,“ říká tiše německy. „Ty pár let sedět, pak zase doma u dětičky!“

Vzdor všemu se musím usmát. Jak potěšující zjištění, že i tihle roboti v uniformě mají lidské cítění.

Není dne ani noci bez výslechu. Ušák to teď zkouší mravní cestou. Vyptává se po mém původu, který jistě zná, po mojí rodině a dítěti. Vytýká mi, že jsem přece jen špatná matka, když nechávám malého syna vyrůstat daleko u svých rodičů. „Dítě přece potřebuje svou matku! A co děláte vy? Pracujete pro americkou tajnou službu, zanedbáváte své dítě, neplníte své mateřské povinnosti. Jste naprosto bezcitná osoba!“ Používá každý prostředek k mému zdemoralizování.

Často tak trávím celou noc na dřevěné sedačce v prvním poschodí. Výslech se nekonečně táhne, vyšetřovatel je unavený… a já ovšem také. Přivolává strážného, který mě má hlídat, a opouští místnost.

Voják se o mě nestará, kouří, čte si v nějaké brožuře a jen občas na mě krátce pohlédne. Jeho úlohou je zabránit mi, abych neuprchla a hlavně neusnula.

Dívám se z okna. Noc pomalu končí, temno mizí a přechází do takové hry světel, jakou jsem ještě nikdy neviděla. Noc ustupuje do koutů, přechází postupně do fialové a pak do modré. Bělostná mlha, podobná krajkovému šátečku, stoupá z trávy a dostává barvu stále jasnějšího rozbřesku. Nebe je bledě modré a růžové v tak něžných a milých barvách.

Odněkud se ozve první ptačí hlas, je to kos, a pak mu odpovídá jiný. Voják vzhlédne, hlučně se vysmrká, a potom si čte dál s lokty na stole a hlavou v dlaních. Jistě je už také unavený a proklíná svou nudnou službu.

Znovu se dívám ven. Noční tma už mezitím úplně ustoupila dennímu světlu. Kos vábivé klokotá. Někde bijí hodiny; počítám do pěti.

Vyšetřovací soudce se vrací a vypadá osvěžený. Odvádějí mě zpátky do cely.

Sprchování vězňů je jednou týdně, mě až dosud vynechávali. Nyní mě vede ta samá Ruska, která mě první den kontrolovala.

Sprchy jsou ve sklepě a jedna cela slouží za šatnu. Ještě než dozorkyně zavře dveře, podává mi místo mýdla trochu pracího prášku… pálí na těle jako oheň.

Po asi deseti minutách, kdy mě Ruska nepřetržitě pozoruje špehýrkou, odvádí mě mokrou a nahou do třetí místnosti, kde leží moje oblečení; mezitím je prohledali a vydezinfikovali.

Když mi Ruska podává vězeňské prádlo, které si mám obléknout, nemohu potlačit smích… v ruce držím hodně předimenzované tílko a dlouhé obnošené pánské spodky.

„Tohle si mám obléknout,“ protestuji hlasitě, „do toho se vejdu třikrát.“ „Obléknout,“ říká stručně a já s povzdechem uposlechnu. Ohrnuji si v pasu příliš dlouhé spodky; vypadám tak sice bachratější, ale to tady nehraje žádnou roli.

Za chvíli pro mě přichází strážný a jde se znovu do sklepa. V malé cele je fotoateliér; fotograf je voják s bílým pláštěm přes uniformu. Píše moje osobní data bílou křídou na černou dřevěnou tabulku a přidržuje mi ji před hrudí. Chápu, o co jde, a říkám: „Asi pro kartotéku zločinců, že?“

Zůstává dlužen odpověď.

Leica dvakrát cvakla: profil a zpředu. Potom mi odebírají otisky, z každého prstu zvlášť, pak ještě otisky palců a nakonec celé ruky. MGB pracuje důkladně!

Následující dny k výslechu nechodím. Co to znamená? Že by na mě zapomněli?

Taková nejistota politické vězně zneklidňuje a unavuje a nedrásá jim nervy o nic méně než samotné výslechy. Neznát ani důvody zatčení, ani skutečné obvinění, to je opravdu velká zátěž. Nechávat čekat v nejistotě patří k trýznícím metodám MGB. Využívám svých znalostí autogenního tréninku, který mě naučil známý mojí rodiny. Dříve žil jako lékař ve Švédsku a seznámil se tam s teosofickým učením, které bylo v Hitlerově Německu zakázané. Autogenní trénink mi nyní pomáhá úplně „vypnout.“ Sedím nehybně jako socha na kraji pryčny a nevnímám své okolí. Jsem duchem nepřítomná, cítím lehkost i teplo a mám v sobě naprostý klid. Tak dokážu mnohdy dřepět po celé hodiny a upřeně hledět na zeď před sebou. Je světle zelená se skvrnami a nerovnostmi, místy je také barva opadaná. Sedím před ní a vidím ty nejkrásnější obrazy. Je to, jako bych se dívala oknem na nádhernou krajinu, která těší srdce, a zapomínám na všechno kolem sebe.

Děsí mě však stále se vracející obraz: Vidím pahorek se třemi různě velkými kříži… jinak nic. Podobně vypadá vyobrazení ukřižování Krista a dvou lotrů na Golgotě.

Dostávám strach, že se mým rodičům a Ingovi něco stalo, nebo že jsou v nebezpečí.

Dalším prostředkem, jak se uchránit uzoufání, je zpěv. A tak tedy zpívám.

Občas zaslechnu hudbu a usilovně naslouchám, abych ji neztratila. Jednou jsou to dětské písničky, jindy etudy, které jsem kdysi musela přehrávat v hodinách klavíru. Nejčastěji slyším Mozartovu Malou noční hudbu, snad proto, že jsem ji dobře znala a sama často a ráda hrávala. Ne sice nějak mistrovsky, ale jako hodná a pilná klavírní žačka.

Moje matka si vypracovala rafinovanou metodu, jak mě dostat ke každodennímu cvičení na klavíru. Když otec po obědě zase odešel do služby, matka si ráda dala šlofíka, jak tomu říkala. A také dodávala, že si nejlépe užije poledního klidu, když mě slyší hrát na klavír. To mi tenkrát jako devíti až desetileté velice lichotilo. Nikdy jsem nepřišla na myšlenku, že moje milá matka obětuje svůj spánek mojí ne právě dokonalé hře na klavír.

Vzpomínky mohou být pěkné, ale zda působí také vždy povzbudivě, to už je jiná otázka. Ohlédnutí zpět na náš odsun z rodného Slezska není právě nejvhodnější k vyvolání euforie. A stejně tak málo to dokáže příběh mého mladšího bratra Horsta, který se teprve roku 1947 vrátil z francouzského zajetí a jednoho dne přišel k nám do Detmoldu celý pohublý a úplně vyděšený.

Roku 1942, přímo ze školní lavice, se jako sotva sedmnáctiletý přihlásil do jednotek SS, protože byl nadšeným členem Hitlerovy mládeže. Po prvním pěchotním výcviku v Alsasku a následném vyškolení na tankistu byl roku 1943 nasazen do bojů u italského Cicina.

Jeho tank byl zasažen a on sám těžce zraněn. Po uzdravení byl poslán na ruskou frontu severně od Černého moře. Proběhly tam těžké boje s velkými ztrátami.

Začátkem roku 1945 byl u Klagenfurtu zajat jugoslávskými partyzány, všemožně týrán, a dokonce měl být zastřelen. V červnu 1945 byl nakonec předán Američanům, kteří jej také různě šikanovali. Kvůli své příslušnosti k SS byl považován za politického zajatce. Každodenní výslechy a špatné zacházení byly jeho údělem. Nutili jej klečet před Hitlerovým portrétem a říkat: „Jsem německá svině.“ Když to neudělal, byl odsouzen k 28 dnům temnice s trochou jídla a dohola ostříhanou hlavou. Takové zážitky v něm zanechaly trauma až dodnes.

Po pár dalších přemístěních prošel u Francouzů několika zajateckými tábory. Po šesti neúspěšných pokusech se mu podařilo uprchnout z tábora Mutzig u Štrasburku. Přes zaminované území Špicherské vrchoviny, na odcizeném kole, v uhelném vlaku, pěšky a bez jídla vedla jeho cesta do Detmoldu k rodičům.

Tam jsme se znovu uviděli. Bratr byl na tom žalostně a trvalo to dlouho, nežli se alespoň trochu zotavil. Protože však neměl propouštěcí doklady od Francouzů a tedy ani občanský průkaz, nedostal nikde práci. V poválečné době bylo i bez toho těžké sehnat práci. Horst se ničím nevyučil, protože mu bylo teprve 17 let, když se dobrovolně přihlásil do armády. Nyní mu bylo 22.

Bratr Horst po návratu ze zajetí v říjnu 1947

Angličané na něj vyvíjeli nátlak, chtěli jej využít ke špionáži, což zpočátku odmítal, až mu nakonec pohrozili vydáním Francouzům.

Svěřil se mi. Byl bezradný a nevěděl, co má dělat. Byl bezmocný a zoufalý; tak má vypadat nový začátek? Naznačoval, že přemýšlí i o sebevraždě.

Nakonec jsem se rozhodla k něčemu velmi nejistému, co mi tehdy připadalo jako jediné východisko. Bylo to v březnu 1948. Vyhledala jsem britskou služebnu v Detmoldu, kde se Horst musel pravidelně hlásit, a požádala jsem o rozhovor s velitelem. Posílali mě z jedné kanceláře do druhé, a když jsem nakonec seděla před britským důstojníkem a líčila mu stav svého bratra, sklidila jsem jen nedůvěřivý pohled. Co jsem chtěla svou návštěvou dosáhnout?

Prosila jsem, aby nechali mého bratra na pokoji a nevystavovali jej takovému nátlaku. Také jsem Brity žádala, aby bratrovi vystavili doklady.

Důstojník, vůbec ne nesympatický, mi dal naději a odkázal mě na příští návštěvu. Když jsem se tam po několika dnech znovu objevila, přijali mě dva jiní důstojníci a stručně mě odbyli slovy: „Vašemu přání nemůžeme vyhovět.“

Byla jsem zklamaná, rozčilená a impulzivně jsem vyhrkla: „Pak si vezměte mě a bratra nechte na pokoji. Prosím, tady jsem!“ Přijali mou nabídku, zavázali mě ke spolupráci a mlčenlivosti a po několika „zkušebních úkolech“ v okolí města jsem byla vyslána do Berlína. Mého bratra pak už nechali na pokoji a vystavili mu doklady.

Znovu noční výslechy. Ušák je smířlivě naladěn a začíná klidným tónem: „Proč nám nedůvěřujete? Chceme pro vás přece jen to nejlepší, věřte mi. Kdy už budete konečně rozumná a řeknete nám všechno, co víte? Své vazby, kontakty a místa schůzek. Vaše mlčení nemá smysl, jednoho dne nám stejně všechno řeknete. Čas pracuje pro nás, ne pro vás.“

Jsem náležitě hrdá na to, že jsem odolala vyšetřujícímu soudci a nepřiznala to, co by rád slyšel, totiž že jsem agentka.

Ale jsem také nesmírně vyčerpaná a už nemohu poslouchat další žvanění. Říkám mu: „Proč mi přesně neřeknete, co vlastně ode mě skutečně chcete, mohli bychom o tom jednat.“

Udiveně se na mě podíval a obočí mu vyletělo vzhůru.

„Možná jsme na vás byli dosud až příliš hodní, ale to se může změnit,“ říká se zúženýma očima a chladným pohledem.

Hodinu za hodinou dřepím tuto noc na dřevěné stoličce, už ani nevím, jak si sednout, a všechno mě bolí. A navíc o sobě dává vědět řídká zelňačka. Konečně to už nemůžu vydržet a žádám o dovolení jít na toaletu. Ušák se na mě výsměšně podívá, pak sahá po telefonu a přivolává tlumočnici, která mě doprovází. Ani na takovém místě nesmím zůstat sama.

Na závěr každého výslechu se píše protokol, často je to až deset stran formátu A4 v ruštině.

Vězeň musí podepsat zvlášť každý list, přestože neví, co vlastně podepisuje, pokud nezná ruský jazyk. Nikdo tedy také neví, zda svým podpisem nepotvrzuje činy, které jsou mu kladeny za vinu.

Vyslýchající používají rozličné metody a postupně se je učím znát. Nejzáludnější je metoda útočení na psychiku vězně. Mezitím však si s tím už umím poradit a dovedu se bránit, protože jsem poznala, kam tím míří. Chtějí, aby vězeň „změkl“, položil se, povolily mu nervy a mluvil „nic než pravdu“. To znamená, že má říkat to, co chtějí slyšet.

Tak například to Ušák na mě zkouší s hrozbou: „Co byste tomu řekla, kdybychom s vámi odjeli do lesa a vrátili se bez vás?“

V duchu se usmívám tak primitivnímu triku a povídám: „Pak bych byla nejspíš mrtvá, zastřelená v lese.“

Beze slova si zase sedá za stůl. Chvíli mlčí a pak říká: „Možná si myslíte, že se vám u nás vede špatně, ale bude to pro vás mnohem horší, pokud budete odmítat spolupráci. Tady je tak jako tak všechno,“ a důrazně položí ruku na spisy.

Můj vyšetřující soudce je zřejmě elitní komunista, po celý život přísně vedený k stranické disciplíně, ovčácký pes, který drží pohromadě stádo sovětských lidí.

Nijak mě tedy nepřekvapuje, když se mne snaží obrátit na komunistickou víru. „Musíte studovat učení dialektického materialismu; vezměte si tuto knihu a na cele ji čtěte.“

Pokládá přede mě knihu s titulem Dějiny komunistické strany Sovětského svazu (bolševiků), stručný kurs. „Prostudujte si především kapitolu o historickém materialismu, protože je jádrem našeho učení!“ Čistě z dlouhé chvíle začínám číst. Studuji, co tam stojí o revoluci z roku 1905, a zjišťuji, že tehdy ještě v Rusku panovaly idylické časy.

Když se ve špehýrce objeví špiclovské oko, vstávám a směrem ke dveřím hlasitě a pateticky říkám: „Dialektický materialismus je světovým názorem marx-leninské strany!“, nebo provolávám: „Ať žije Stalin a Velká říjnová socialistická revoluce!“

Slyším, jak za dveřmi cely strážný říká druhému: „Ta už se taky pomátla!“

Příští výslech začíná Ušák znovu hrát na morální strunu ohledně mých mateřských povinností vůči synovi. Protože jsem na to mimořádně citlivá, reaguji vznětlivě: „Mého syna už laskavě z té hry vynechte!“ „To není žádná hra,“ říká, „a vy to víte docela přesně!“

„Je to ještě víc než hra,“ křičím už dočista, „je to hotový cirkus.“ Obličej mu ztuhl jako maska a pak odpovídá: „Tak cirkus říkáte? No, však jej brzy poznáte!“

Výslech okamžitě končí, vracím se do cely a strážný za mnou zamyká dveře.

Korekce

Krátce poté jsem znovu vyzvednuta z cely, ale strážný mě nevede obvyklou cestou k výslechu, nýbrž do sklepa. Zastavuje před masivními dveřmi, otvírá je a postrkuje mě do jakési tmavé díry. Odněkud se objevuje Ruska a nařizuje mi, abych se svlékla; košili a spodky si mohu ponechat. Pak do mě neurvale strčí a já klopýtám po schodech dolů.

Pokud to dovedu rozeznat, jsem v prázdné místnosti, v podzemním sklepení, kde není vůbec nic než jen rezavý železný kruh na stěně. Kamenná podlaha je studená, a tak přešlapuji z nohy na nohu. Hrdlo mi svírá neurčitý strach; sedám si ke stěně a rukama objímám kolena.

Náhle cítím na nohou vlhko a hmatám rukou po podlaze. Voda! Chtějí mě snad utopit jako kotě? Zmocňuje se mě naprostá rezignace.

Voda rychle přibývá; vstávám a opírám se o stěnu, na níž nade mnou visí železný kruh, kterého se mohu chytit, kdyby se hladina stále zvedala.

Ledový chlad mi stoupá po těle. Teď už voda dosahuje k bokům a stále pokračuje výš a výš. Nemohu ovládnout jektání zubů ze strachu i z chladu. Na rty se mi derou slova, chci se pomodlit – Otče náš –, ale nedostanu se přes samotný úvod. Jak je to dlouho, co jsem se modlila? Snažím se modlit Otčenáš, ale nedaří se mi to. Pak nacházím alespoň několik slov a mluvím s Bohem, k němuž jsem v posledních letech měla tak daleko. Teď cítím, že je mi blízko, i já jsem mu blíž, slyší mě a neopustí ve chvíli nejvyšší nouze; porozumí i mé zajíkavé, úpěnlivé prosbě.

Najednou se rozsvítí, až oslněním zavírám oči. Pravděpodobně chtějí vědět, zda jsem ještě naživu. Ale tak rychle se vzdát nehodlám! Cítím se naplněna takovou vůlí k životu, jakou jsem dříve nikdy nepoznala.

Voda teď zase rychle klesá a jen s obtíží se pouštím železného kruhu křečovitě zaťatýma rukama. Jsem jako bez života. Snažím se udělat pár pohybů po kluzké podlaze. V mokrém oblečení zoufale mrznu, a tak si raději stahuji spodky, protože košile je dost dlouhá.

Kde zůstal můj anděl strážný? Proč tohle všechno připustil?

Vybavuje se mi jedna dávná událost. Když mi bylo pět nebo šest let, prolomil se pode mnou při bruslení led a zachránili mě tehdy na poslední chvíli. Po překonání prvního šoku mě matka vzala za ruku a řekla: „Měla jsi štěstí, má milá, a můžeš za to děkovat svému andělu strážnému.“

„Proč andělu strážnému,“ odsekla jsem zlostně, „vždyť nedával dobře pozor.“

„Ale ano, dával pozor, protože jinak by ses určitě utopila. Možná se právě na chvilku zadíval někam jinam, když se ti to přihodilo.“

„Asi máš pravdu… tak tedy, děkuji ti, andělíčku strážný,“ řekla jsem tiše.

Voda už zase stoupá, a tak jen zatínám zuby…

Nemám tušení, kolik času uběhlo, než moje soužení skončilo. Vím jen, že jsem se nějak dopotácela zpátky do cely a tam se hroutím.

Jen pomalu se zotavuji. Během příští noci není žádný výslech.

Pak mě znovu vyvádějí, tentokrát v neobvyklou dobu. Nohy se mi podlamují; cožpak „cirkus“ ještě neskončil?

Tentokrát mně strká strážný do jasně osvětlené místnosti. Udiveně se rozhlížím. Na kratší straně místnosti stojí velká, bílá dřevěná tabule, ozářená silnými svítilnami. Vedle čtyři důstojníci, jedna Ruska a rotmistr.

Nežli si stačím uvědomit, co to všechno má znamenat, Ruska ke mně přistupuje a nařizuje, abych se svlékla. Jsem zděšená, protože v místnosti jsou čtyři muži. Když Ruska vidí moje zdráhání, začíná mě svlékat sama. Rezignuji, protože vím, že nemá smyl klást odpor. Když mi však bere košili a spodky, prudce protestuji.

Ruska něco říká jednomu z důstojníků, který se ke mně obrací a křičí: „Jen pěkně svlékněte všechno, my jsme na nahé ženy zvyklí. Teď vám ukážeme, co je to cirkus!“ Pak se nechutně rozchechtá a ostatní se přidávají.

Jakmile jsem nahá, Ruska mě chytá za ruku a strká před dřevěnou desku do plného světla lamp. Nevím, kam s očima; je mi hrozně trapně. Jeden z mužů říká: „Postavte se těsně ke stěně a stůjte klidně!“

Automaticky plním příkaz. Abych se nemusela dívat na odporně se šklebící obličeje, zavírám oči. Okamžitě zahřmí hlas: „Otevřít oči! Tak teď začne cirkus!“ a znovu se rozesměje.

Jeden z důstojníků si mezitím stoupl na malý stůl, stojící na druhém konci místnosti. Bere do ruky za čepel nůž, jaký používají v cirkusu vrhači. S hrůzou sleduji, jak se s ohavným svištěním těsně vedle mě jeden po druhém zabodávají do dřevěné stěny. Pokaždé ucítím lehký závan rozráženého vzduchu. Není slyšet nic jiného než svistot nožů.

Něco takového nelze dlouho vydržet… Nohy mi vypovídají službu, hystericky křičím a hroutím se na zem.

Když zase přicházím k sobě, vidím nad sebou příjemný dívčí obličej: „Tak už jste zase tady,“ říká a usmívá se.

Vracím se do života a jsem v jiné cele.

„Co to s vámi dělali, že jste omdlela?“

Když vidí, že ještě nejsem schopna kloudné odpovědi, povídá: „No to nic, nejdřív si odpočiňte, vyprávět můžete třeba potom. Jsem Sylvie Martensová a tohle je Karin Brandtová,“ ukazuje na vedle stojící ženu. „Jste v cele 31 na malé chodbě.“

Sylvie Martensová, „telegrafistka“ z vedlejší cely!

Když jsem po „cirkusu“ znovu vytažena k výslechu, vede mě strážný do dosud neznámé místnosti a také vyšetřovatel je jiný; tentokrát je to klidný, starší důstojník, mluvící dobře německy a působící vcelku sympatickým dojmem. Tlumočníka nepotřebuje. Jeho otázky jsou stručné a přesné, ale jsou to pořád ty samé otázky. Zjevně je nenapadá nic nového. O cirkusu se nemluví, jako by se nic takového nestalo.

Chvění rukou i nohou nepřestává, ale už nemám strach.

Když jednou ve čtvrtek paní Brandtovou odvedli i s jejími věcmi, věděly jsme, co to znamená: čeká ji tribunál v Lichtenbergu.

Nyní jsem sama se Sylvií a protože výslechy už nejsou tak časté, máme dost času pro sebe.

„Pocházím z Východního Pruska. Až do roku 1945 jsem žila u matky, otec padl již v roce 1942. Když Rusové vtrhli k nám do Východního Pruska, zahnali nás obě až do Lipska. Krátce nato matka zemřela na zápal plic; nedokázala se z útěku zotavit.“

Její vyprávění náhle přerušuje hrozný křik jednoho z vězňů. Tajíme dech a posloucháme. Musí přicházet z nedaleké cely, protože rozumíme slovům. Jasný hlas patří zjevně mladému člověku: „Pusť mě k vodě, kamaráde, musím pít… pít!“

„No tak jen chlastej svině, chlastej…!“

Sylvie s odporem říká: „Tím MGB odrovná i toho nejsilnějšího muže… Jen si to poslechněte, oni je mohou zabít.“

Zmučený hlas prosí: „Rozvažte mi ruce, chci jíst… mám hlad!“ Jídlo se rozdávalo už před hodinou a Sylvie se dál rozčiluje: „Pevně ho připoutali a jídlo mu postavili pod nos.“

Mladý muž plačky žadoní: „Mami, pomoz mi přece! Copak mě neslyšíš? Nic jsem přece neudělal! Proč jsem tu zavřený? Pusťte mě ven! Otevřete! Otevřete!“

Slyšíme, jak spoutanýma rukama tluče do dveří cely a křičí: „Chci jíst a pít! Rozvažte mi ruce! Co mi to děláte?“

Slova přecházejí do vzlykání a rvou srdce.

Strážný má pro něj jen cynický výsměch: „Že by se ti u nás nelíbilo? Jen si křič, matinka tě stejně neslyší!“

Zakrývám si uši, protože takové trýznění už nemohu vydržet. Mladému muži selhávají nervy, pronikavě křičí, a je jistě slyšet po celé věznici: „Mami, mami, tak pomoz mi přece. Pane Bože…“

Strážný výhrůžně buší klíčem na dveře cely a křičí: „Buď už konečně zticha! Rozmlátím ti palici!“ Pak už neslyšíme nic. Schopnost vězňů vyrovnat se s utrpením je různá a obecně lze konstatovat, že ženy mají lepší nervy a déle vydrží psychické útoky. Je ovšem také pravda, že se s nimi špatně zachází jen zřídka, například v korekci, kdežto u mužů je to na denním pořádku.

Sylvie, moje společnice na cele, je milá a čilá dívka, která bere věci tak, jak přicházejí, a nedělá si iluze. „Měla jsem smůlu,“ říká pouze.

Svým způsobem mi také hodně pomáhá; vážné vidí méně vážně a výslechy jsou pro ni příležitostí ke změně, k popuštění fantazii, a vůbec mě všemožně povzbuzuje a odvádí od černých myšlenek. Vždy při návratu z výslechu má pohotově nějaké překvapení. Nesmírně ji těší, když může přivést vyšetřujícího do rozpaků, a to už je opravdu něco.

Když je volána k výslechu, prorokuje: „Dnes zase svého vyšetřovatele vyvedu z míry. Když mu položím otázku, na niž ho v kurzu nepřipravili, často se telefonicky radí s nadřízeným.“

Vstřebávání dojmů

V srpnu 1994 stojím se svým synem a jeho dvanáctiletou dcerou Sabinou před budovou v Berlíně-Karlshorstu, v níž jsem roku 1952 byla jako vězeň Sovětů několik měsíců zavřená a kde mě noční výslechy téměř zničily.

Můj syn přijel do Berlína, aby se po pádu zdi v roce 1989 konečně podíval na žaláře, v nichž jeho matka seděla jako politický vězeň. Rovněž jeho Sabina, čilé a zvědavé děvče, se živě zajímá o osud své babičky.

Budova věznice v Berlíně-Karlshorstu je dnes prázdná; možná se pro ni nenašlo vhodné použití. Až do konce války to byla nemocnice Antonius. Stojí v hezké části Berlína a obklopují ji rodinné domy se zahradami. Když si Sověti roku 1945 udělali z této čtvrti města svůj hlavní stan, museli obyvatelé domy opustit a nastěhovali se do nich Rusové s rodinami. Celá oblast byla obehnána vysokým plotem, jehož železnou bránu střežili sovětští vojáci a nebylo možné vejít bez propustky.

Nyní stojíme před opuštěnou budovou. Omítka místy zpuchřela a opadala, okenní skla popraskala, a všude vysoko bují plevel. V zadním dvoře jsou ještě znatelné vycházkové ohrady, z nichž se zachovalo několik zdí. Zde se mohli vězni každý den 15 minut procházet kolem dokola.

Později navštěvuji s Ingem a Sabinou také vězení v Lichtenbergu na Magdalenenstrase, kde jsem v roce 1952 stála před vojenským tribunálem a vyslechla si rozsudek: 15 let trestního tábora!

Berlín-Lichtenberg: zde zasedal soud

Ingovi ani dnes není zcela jasné, co se tehdy dělo: „Proč vlastně vojenský tribunál u Rusů?“

„Až do roku 1957 měli Rusové rozhodující slovo ve všem, o čem se domnívali, že se týká jejich věcí. Vězni, proti nimž bylo vzneseno příslušné obvinění, přišli před sovětský vojenský soud a byli souzeni podle sovětského vojenského práva. Stávalo se sice, že Sověti předávali vězně úřadům východní zóny, ale to šlo pravděpodobně o případy, které pro ně nebyly zajímavé. Takoví vězni pak byli stavěni před soudy NDR, jejich trest býval o něco nižší než u Rusů a dostávali se do věznic NDR v Budyšíně, Hohenschönau, v Postupimi nebo Torgau.“ Snažíme se dostat do budovy, která na rozdíl od Karlshorstu nepůsobí zchátrale. Vedle vstupu je zvonek; tiskneme jej a za chvíli se dveře otvírají. Nějaký muž se ptá, co si přejeme.

Dřevěné pryčny ve věznici Berlín-Karlshorst, bývalé nemocnici Antonius, na kterých uvězněné ženy ve vyšetřovací vazbě spaly

„Můžeme dovnitř?“ ptám se.

„Ne, to nejde. Co tu chcete?“

„V roce 1953 jsem tu seděla jako politický vězeň a ráda bych se podívala na cely.“

„Ty už tu nejsou. Dům byl právě přestavěn na nemocnici. Je mi líto.“

Sabina se ptá: „Babi, a proč chceš vidět cely?“

Musím se usmát, protože to je pouze drobný důvod mého přání. „Pryčna v mé cele měla velkou díru po suku, do níž jsem ukrývala figurky, vymodelované z chleba. Byl mezi nimi také žehnající Kristus, takový, jakého mají v Rio de Janeiru. Myslela jsem si, že je tam snad ještě najdu.“

Život v cele I

Zavedly jsme si určitý druh denního pořádku. Po budíčku a vynesení kbelíku máme „hodinu kosmetiky“. Možná to zní absurdně, ale opravdu se snažíme, jak to jen jde.

Nemáme sice ani zubní kartáček, ani mýdlo, jen kousek starého hřebenu, a samozřejmě už vůbec ne pleťový krém. Nikdy jsem si nemyslela, že bych se bez těchto věcí mohla obejít.

Když jsem měla své období, zaklepala jsem na strážného. Na prosbu o pár dámských vložek nebo vatu mi přinesl krepový papír. Všechny ženy zde s tím mají stejné zkušenosti.

Vypracovaly jsme si metodu, jak se dostat k troše „pleťového krému“: sbíráme nepříliš početná mastná oka, plovoucí na povrchu naší každodenní zelňačky, a používáme je jako krém. Tuk předem několikrát promýváme v pohárcích na čaj, abychom jej zbavily soli.

Z vlhkého a lepkavého černého chleba, kterého dostáváme na den asi třicet deka, si děláme malé kalíšky, které pak necháváme několik dní vysušit a používáme je jako nádobky na krém.

S tímto kosmetickým krémem si pak úsporně masírujeme obličeje a ruce. Velmi důležitá je rovněž každodenní masáž nohou, ovšem bez tuku. Většina žen zde už má vodu v nohou a není proti tomu jiný prostředek než každodenní masáže.

Dostáváme nový přírůstek. Je jím Gerda Hoppeová, asi devětadvacetiletá, stejně pobledlá jako my a tedy žádný nováček. Mně i Sylvii je od prvního okamžiku nesympatická. Sylvie mi šeptá: „Pozor na pusu!“ Počítáme s tím, že může být provokatérka, a chceme ji podrobit zkoušce.

Vyprávím tedy smyšlený příběh pana Lehmanna z Výmaru a žertovně naznačuji jeho život slovy: „Kdo ví, zda tam dnes ještě je. Pravděpodobně utekl do Západního Německa, protože byl starý nacista.“

A skutečně již při dalším výslechu mě vyšetřující soudce vyzývá, abych vyprávěla o Výmaru, kdy jsem tam byla a co jsem tam dělala.

Stěží se mně daří potlačit úsměv a povídám: „Výmar neznám a nikdy jsem tam nebyla. Prý je to hezké město.“

Vyšetřující soudce listuje rozčileně ve svých spisech a ptá se: „Takže vy nikoho ve Výmaru neznáte? Ani pana Lehmanna?“

Záměrně otálím z odpovědí a pak ukazuji na obrázek na stěně za soudcem: „Tohle je pan Lehmann, pekařský mistr z Výmaru. Znám ho z tohoto obrázku, ale bohužel jsem neměla potěšení se s ním osobně seznámit. Obrázek je totiž nejméně 50 let starý.“

Cela 51: měsíce utrpení

Vyšetřující zalapá po dechu, krční žíly mu nabíhají, a pak výhružně říká: „Poslyšte… co tím chcete říct?“

„Tím chci, pane vyšetřující soudce, říci, že jsem pomocí pana Lehmanna odhalila paní Hoppeovou v naší cele jako bonzáka. Nedůvěřovala jsem jí od prvního okamžiku.“

Soudce rychle hmátl po telefonu a chvíli s někým mluvil.

Krátce poté byl výslech ukončen. Když se vracím na celu, je tam už jen Sylvie. „Paní Hoppeovou právě odvedli se všemi věcmi. Co to má znamenat?“

„To znamená, že je bonzák, špicl!“

Jednou ráno, právě když Sylvie provádí mimořádně atraktivní cvik, ozývá se hromové bušení na naše dveře a strážný křičí: „Eto nělzja! Sadajtě! – To se nesmí! Sednout!“ Pozoroval Sylvii špehýrkou. Ta se však tím nenechala rušit, pouze otočila hlavu směrem ke strážnému a vyplázla na něj jazyk. Oko zmizelo a nikdo už ji neobtěžoval.

Náš chléb, promísený se slinami a řádně prohnětený, tvořil modelovací hmotu. Formovala jsem z ní postavičky a hlavičky, protože jsem si pořád ještě nezvykla na vlhký chléb a nikdy jsem jej celý nesnědla. Jedna figurka se mi obzvlášť daří. Je to malá madona, podobná těm, které se často vidí vyřezané ze dřeva, se sepjatýma rukama, skloněnou hlavou a v řasnatém rouchu. Nechávám ji několik dní vyschnout a od té doby si ji beru s sebou k výslechům, schovanou v ruce jako talisman.

Malou madonu jsem později přes všechny možné kontroly i tělesné prohlídky dokázala dopravit do Vorkuty a pak zase zpátky do Berlína. Za tu dobu ztuhla na kámen a leskne se jako leštěné dřevo.

Okradla jsem svého vyšetřujícího soudce! Jsou to vypálené zápalky, které v nestřeženém okamžiku lovím z jeho popelníku a rychle ukrývám. Používáme je na čištění zubů a k péči o nehty. Na nehty jako takové nemáme nic lepšího než zuby a musíme si je okusovat; dosahujeme v tom udivující zručnosti. Později Sylvie přináší z vycházky na dvoře kousíček cihly a ten nám pak slouží jako pilníček na nehty. Na denním světle vycházky zjišťuji, že se mně na obou rukou i pažích šíří malé hnědé skvrny, a samotná pokožka je jako citron… nejspíš důsledkem nedostatku kyslíku v buňkách i denního světla.

Znovu se snaží zlomit mě v ledové cele. Mám ten dojem, že každý vyšetřující soudce jednou použije přísnosti, tedy korekce, aby z vězně dostal požadovanou odpověď. To znamená buď tři dny normální korekce, vodní korekce, ledové korekce, nebo tzv. cirkus, jak už jsem měla příležitost poznat. Od svého nynějšího vyšetřujícího soudce jsem to sice nečekala, protože se mně zdál být klidnější a přívětivější než jeho předchůdce, ale v tom jsem se zklamala.

Ledová cela, do níž mě strážný odvádí, leží ve třetím poschodí; tenký slamník je veškeré vybavení, které dokážu najít. Okno nemá tabulky, topení nefunguje.

Hrozně mrznu ve svém chatrném oblečení a nepomáhají ani staré pánské spodky. Čím se mám na spaní přikrýt? Zkouším se nějak zabalit do slamníku, ale nejde to. Nakonec si lehám na želené lůžko a přetahuji slamník přes sebe. Výsledek se rovná nule.

Když mě sem přivedli, byla jsem připravena na bití, které bych podle svého náhledu snášela spíše než takovou temnou bolest v celém těle. Každá kost mě již bolí od ležení na tvrdém kavalci, tělem proniká chlad, a k tomu ještě nesmírná touha po spánku i ustavičný hlad.

Jsem již úplně podvyživená, mám oteklé nohy, nadmuté břicho a bledý, strhaný obličej. Jídlo, na něž jsem si zde zvykla, osahuje navíc sodu, která má potlačovat sexuální pud, a dále kmín k vyrovnání nedostatku pohybu, jenž nepříznivě ovlivňuje zažívání vězňů.

Ve své ledové cele slyším, že vězně v okolních celách vyvádějí na kbelík, tedy na toaletu, a že dostávají snídani… u mě se však neděje nic. Sedím a čekám, zírám do zdi a duní mi v hlavě. Všechno mě bolí a nevím, jak si sednout.

Někdy kolem poledne mi dovnitř strážný strká plechový hrnek s vodou a tenký krajíc chleba… to je všechno na celý den. Žádný oběd, žádná večeře, nic teplého.

Protože v mojí cele není kbelík a strážný mě nepouští na toaletu, močím nakonec ze zoufalství do kouta.

Když pak na mě naléhá velká potřeba, nechává se strážný konečně obměkčit a odvádí mě na toaletu. Posadím se, strážný stojí v otevřených dveřích a přihlíží. Když potom žádám toaletní papír, zavrtí hlavou, ušklíbne se a říká: „Máš přece prsty.“

Co mi realita upírá, vynahrazují vzpomínky. Jak jsem se těšila z toho, že jsem mohla prožít šťastné a klidné dětství. Poznávám, jak jsou důležité krásné prožitky, které nelze nikomu vzít a jimiž se můžeme posilovat v extrémních situacích.

K mému prvnímu setkání s Rusy v Berlíně došlo při návštěvě východního sektoru. Tehdy v říjnu 1949 jsem tam znovu zajela navštívit sestru jedné naší přítelkyně v Detmoldu, která žila ve velice skromných poměrech ve Východním Berlíně. Tu a tam jsem jí přivážela nějaké potraviny na přilepšenou.

Během cesty na nádraží Friedrichstrase jsem narazila na kontrolu. Přede mnou stáli dva lidoví policisté a žádali osobní průkaz. Oba si mě přísně prohlíželi a ukázali na moji nákupní tašku: „Co tam máte?“

Po pravdě jsem odpověděla: „Nějaké potraviny.“ Policista dále vyzvídal: „A co s tím v socialistickém sektoru chcete dělat? Prodávat?“

„To jistě ne,“ ujišťovala jsem rychle, „jedu jenom navštívit jednu starou paní a chci ji tím trochu potěšit.“

„Tím ji nemůžete potěšit,“ prohlásil demagogicky, „v demokratické sektoru Berlína se dá koupit všechno, co člověk potřebuje.“ Když vlak zastavil, vyzvali mě, abych je následovala. „Musíme zjistit vaše osobní data!“

„Ale to přece stojí v mém průkazu,“ namítám. Nebylo to nic platné, vzali mě mezi sebe a odvedli na nádražní strážnici.

Pak s mým západoněmeckým průkazem zmizeli a zůstal se mnou pouze jeden mladý policista. Čas ubíhal a nic se nedělo. Pomalu jsem začínala být neklidná; jsem snad už u nich na černé listině? Vím, že dělají krátký proces s těmi, proti nimž hledají nějakou záminku, a také vím, že strach dotyčného je jejich nejlepším spojencem. Rozhoduji se nedat najevo obavy a postavit se jim pevně na odpor. Pak oba zase přicházejí a já říkám: „Jak dlouho mám ještě čekat?“

„Tak dlouho, než budete odvezena,“ zní odpověď.

„Co to má znamenat,“ povídám rázně, „kým a kam?“

Sklidila jsem pouze němé pokrčení rameny.

Hned poté vstoupil do místnosti další muž v uniformě, pravděpodobně důstojník lidové policie, protože měl na výložkách lametu. „Pojďte,“ řekl stručně a zdvihl mě za paži.

„Co se děje,“ ptám se a nedávám najevo strach. „Co ode mě chcete?“

„Však uvidíte, jen pojďte!“

Musela jsem vyzvání uposlechnout, co mi zbývalo jiného.

Černá limuzína nás rychle vezla městem. Nevěděla jsem, kam jedeme, protože východní sektor tak dobře neznám. Auto zastavilo před zátarasem a viděla jsem dva ruské vojáky otvírat bránu. Srdce mi bušilo až v hrdle! Co to má všechno znamenat?

V budově mě předali nějakému civilistovi, který chvíli rusky někam telefonoval.

O dvacet minut později jsem seděla proti třem Rusům v civilu. Jeden z nich mi sebral kabelku a vysypal její obsah na stůl. Poprvé v životě jsem zalitovala, že nosím u sebe tolik drobností; nikdy jsem se nezamýšlela nad tím, co všechno se vejde do malé kabelky.

Ti tři zjevně žasli rovněž a při třídění obsahu se zubili. Udělali dvě hromádky; na jednu přišly pro ně nezajímavé věci jako kapesník, hřeben, zrcátko a rtěnka, na druhé ležely klíče od bytu a několik fotografií. Nejdůležitější a nejzajímavější je však pro ně můj kapesní diář. V duchu se rychle probírám zapsanými telefonními čísly a ptám se, tentokrát ještě zdvořile: „Pánové, nechcete mi říci, co je mi vytýkáno? Co jsem udělala, že mě zde držíte a jednáte se mnou jako s vězněm?“

Podívala jsem se na ně bezelstně, pak významně na hodinky, a řekla jsem: „Teď máme půl desáté, za půl hodiny musím být doma.“

„Přivezla jste potraviny ze Západního Berlína do demokratického sektoru. Proč?“

„Proč?“ opakovala jsem ozvěnou, „protože jsem chtěla udělat radost jedné staré chudé ženě.“

„U nás nejsou žádné chudé ženy,“ napomíná mě tlumočník. „Kdo je ta žena?“

Řekla jsem jim to. Chtěli zná adresu, a tak jsem jim hned vysvětlila, odkud dotyčnou paní znám.

„Vy tedy přicházíte častěji do východního sektoru, je to tak?“

„Jen jednou týdně k paní Schmidtové.“

„A o čem se s tou paní Schmidtovou bavíte?“

„O čem? O tom, o čem staré ženy rády mluví: o jejích dětech, rodině a o chorobách.“

„To je všechno?“

„Ano,“ odpověděla jsem, „to je všechno.“

Chvíli se bavili rusky a jeden z nich listoval v mém diáři. Pak ukázal na adresy s telefonem a chtěl vědět, co to je za lidi. S klidným svědomím jsem řekla, že to jsou zcela prostí a nevinní lidé.

Potom ukázal na zápis, který se každé tři týdny opakoval. Nejspíš se domníval, že přišel na nějaké tajné znamení nebo schůzky.

Tlumočník zaútočil přímo: „Co je to za tajná znaménka každý měsíc? Přiznejte se, že pracujete pro americkou tajnou službu!“

Znělo to tak jistě jako amen v kostele a téměř mě až zamrzelo, že ho musím zklamat. Nejprve jsem si nechala přesně ukázat, jaké značky má na mysli. Tlumočník řekl: „Tady, každý čtvrtý týden!“

„Ne,“ odporovala jsem, „každý třetí týden.“

„No dobrá, tak třetí,“ připustil, „tak tedy co to má znamenat?“

Všichni tři na mě nedočkavě zírali. Zasmála jsem a pomalu řekla: „Taková znaménka si dělá každá rozumná žena, která na sebe dbá. Jsou to dny mé menstruace.“ Dívali se na sebe zaraženě a všimla jsem si, jak jim bylo trapné, že sami sebe tak říkajíc doběhli.

Zdvihli se a já s nimi, protože jsem myslela, že sedánka skončila a mohu jít domů.

„Teď ještě něco malého zakousneme, jistě už musíte mít hlad.“

Vida, řekla jsem si, najednou mají starost o moje blaho. Bylo by mi rozhodně milejší, kdyby mě už nechali běžet.

Následovala jsem je do vedlejší místnosti a uviděla bohatě prostřený stůl. Potom jsem jedla kaviár s bílým chlebem a slaninou, a poprvé v životě jsem se napila vodky. Otřásla jsem se. Tři muži se na mě pobaveně dívali a tlumočník se spokojeně zeptal: „Tak co, už je dobře?“

Pokývla jsem hlavou; ať už si to vysvětlí, jak chce.

Jídlo se už táhlo přes hodinu a stále znovu jsem musela zdvihat sklenici s vodkou.

Jeden z Rusů si hlučně odstraňoval ze zubů zbytky jídla, druhý mluvil a tlumočník překládal: „Líbíte se nám, slečno a věříme, že jste k nám byla upřímná. Proto se ptáme, zda byste nám chtěla pomáhat?“

Nevím co myslí tím „pomáhat“, a proto se ptám. Měl by být jednoznačnější, nemám právě náladu na hádanky. Je tedy pregnantnější, a to víc, než je mi milé.

„Chtěli bychom, abyste pro nás pracovala.“

„Jak mohu pro vás pracovat,“ zeptala jsem se, „jsem přece jenom nezkušené děvče.“

„Ale to nám stačí,“ říká s úsměvem.

„Když myslíte,“ odpověděla jsem pomalu a horečně přemýšlím, jak z téhle pasti vyklouznout. Takový obrat jsem nečekala a ani trochu se mi nelíbí.

„Co nám k tomu řeknete?“

„Dejte mi trochu času a budu o tom přemýšlet,“ požádala jsem. Je mi jasné, že této prosbě nevyhoví a že se odtud nedostanu dříve, než řeknu „ano“.

„Tak jsem to nemyslela, pánové,“ začala jsem poznovu, „chtěla bych mít víc času k přemýšlení, řekněme tak týden.“

Tlumočník zavrtěl hlavou: „To je příliš dlouho, musíte se rozhodnout hned teď, ještě dnes večer.“

„Ano, ale…“ začala jsem se zajíkat, vždyť to je vydírání! „Tak rychle se nemohu rozhodnout. Nic takového jsem ještě nikdy nedělala. Odkud můžete vědět, že se k tomu hodím?“

„Bez obav, my už vám pomůžeme,“ a říká to tak, že jsem jasně vycítila dvojsmysl. Také si myslím, že mi pomohou, pokud neuposlechnu.

„A kdybych se dnes večer nedokázala rozhodnut?“

„Pak zde zůstanete tak dlouho, až se rozhodnete. My máme času dost.“

Teď je to zcela jasné a není už vlastně o čem mluvit.

Kapitulovala jsem, protože bylo jasné, že jsem v pasti. Čím dříve jim vyhovím, tím rychleji budu zase doma.

„Tak dobrá,“ řekla jsem poslušně, „máte mě v rukou, vzdávám se.“

Pokrytecký chlápek však uraženě předstírá úžas: „Ale ne, slečno, my vás přece nechceme nutit, to si o nás nesmíte myslet. Musíte se rozhodnout úplně sama.“

Podepsala jsem listinu neznámého obsahu, protože je v ruštině.

Pak mi vrátili kabelku se vším, co v ní bylo.

Tlumočník překládal: „Budeme se scházet jednou týdně, poprvé příští pátek v 15 hodin. Zapamatujte si místo: za nádražím na Alexandrově náměstí je malá ulička. Tento pán,“ a ukázal na černovlasého, „tam přijde s malou drobnou ženou. Až je oba uvidíte, nenápadně je s jistým odstupem následujte. Zavedou vás do bytu, kde si můžete nerušeně promluvit. Je vám všechno jasné?“

Chabě jsem přikývla, protože po přestálém napětí se mě zmocnila nesmírná únava.

Muži se zdvihli. Brunet mi dokonce podal ruku a topornou němčinou řekl: „Já Alexandr, rozumět?“

Pak znovu naplnil sklenice a tlumočník pronesl: „Rádi bychom si s vámi připili na úspěšnou spolupráci.“

Co mi jiného zbývalo; pořádně jsem si lokla a v duchu poslala všechny tři do pekla.

Krátce poté mě svým autem nechali zavézt do západního sektoru. Ve voze jsem byla sama s řidičem. Než jsem vystoupila, vtiskl mně do ruky obálku. „Prro fás!“ řekl a nechal si potvrdit přijetí.

Otevřela jsem pak obálku; vypadlo z ní 200 východních marek. Bolestné? Ať už je tomu jak chce, je to mizerný dar. Od měnové reformy v červnu máme na Západě zase solidní peníze, za které se dá koupit dobré zboží.

Byly tři hodiny, když jsem se vrátila z výletu domů; celá jsem se chvěla jako v horečce. Máme nový přírůstek, Irenu Holbergovou, také už tři měsíce obyvatelku zdejší věznice. Okamžitě se mi vybavil článek z novin, který jsem četla před svým zmizením; byl v něm popsán únos fotografky módního časopisu Ireny Holbergové.

Irena se diví, že její zmizení bylo tak rychle zpozorováno. „Ale to nebylo všechno; nikdo nemohl vědět, co se dělo dál. Oslovili mě na ulici s tím, že můj muž měl nehodu na Innsbruckém náměstí a měla bych se tam rychle dostavit. Nehoda byla fingovaná a přistavené auto mě odvezlo rovnou do Karlshorstu. Můj muž je zde také, už mě s ním konfrontovali a vypadal otřesně. Na čele velkou bouli, opuchlé rty a na bradě strnisko!“

Ptám se: „A co vyplynulo z konfrontace? Co vám a vašemu muži předhazují?“

„Přirozeně špionáž, jak se ani nedalo jinak čekat. Můj muž je politický redaktor listu Tagesspiegel, a to pro lidi zde znamená jenom jediné: špionáž!“

Teď se zase ptá Sylvie: „Mohla jste se svým mužem mluvit nebo se s ním alespoň obejmout?“

Irena se jen trpce usmívá: „Na to nebylo ani pomyšlení. Sice jsem se o to pokusila, ale strážný mě okamžitě strhl zpátky a vztekle zařval: ,Nesmíte mluvit bez dotázání. Dívat se a dávat znamení je zakázáno!´ Jak absurdní byla naše situace! Zákazu jsme přirozeně nedbali a povzbudivě jsme se na sebe nenápadně dívali. Otázky, které nám kladli, se nijak nelišily od obvyklých dotazů při výslechu. Bohužel naše shledání rychle skončilo. Franka odváděli kolem mě a než tomu mohl strážný zabránit, objali jsme se. Skoro okamžitě nás odtrhli a tlumočník běsnil: ‚Nechte toho! Víte, že se to nesmí! Chcete do korekce?´ Úplně klidně jsem řekla: ‚Za to mi to stálo!´ a Frank se se smíchem nechal odvést. Vyšetřující soudce někam telefonoval a tlumočník odešel z místnosti. Seděla jsem na dřevěné pryčně a ještě cítila Frankovy doteky. Kdybych si je tak mohla podržet navždy!“

Sylvie: „Bylo to jen jednou, kdy jste se směla vidět se svým mužem?“

„Zpočátku ano, protože příští den jsem šla do korekce.“

„Do vodní korekce?“ ptám se zděšeně při vzpomínce na své mučení.

„Ne, do bahnité korekce, to bylo děsné! Cela byla temná a prázdná díra. Rychle jsem zpozorovala, že kolem mě stoupá něco vlhkého a lepkavého.“ Irena se při vzpomínce chvěje ještě teď. „Bylo to husté a odporné, a zápach mně doslova vyrážel dech. Bála jsem se, že mi ohavná břečka vystoupí až k hrdlu. Když však dosáhla k lýtkům, dál už nestoupala. Po nějaké době zase bahnitá potopa klesla. To se opakovalo každou hodinu. Mezitím se vždy krátce rozsvítilo. Po propuštění mě strážný odvedl do sprchy, kde jsem dostala čisté prádlo. Po celý život na něco takového nezapomenu!“

Na rozdíl od bonzáka Gerdy Hoppeové je nám Irena Holbergová sympatická.

Když jsou lidé tak těsně pohromadě, hraje sympatie nebo antipatie důležitou roli; kromě výslechů jsou ve dne v noci odkázáni jeden na druhého a neexistuje žádné tabu.

Do jednotvárného průběhu dne si vnášíme trochu změny. Gumovým podpatkem si kreslíme na pryčnu hrací desku na mlýnek. Pak si z chleba modelujeme kameny, necháváme je dva dny vyschnout, a trávíme hodně času hrou.

Když mě jednoho dne zase vyvádějí z cely, zpočátku si myslím, že půjde jako obvykle o výslech. Avšak „kluk“, tedy strážný, mě vede do levého křídla s místnostmi vyšetřujících a pracovnou ředitele věznice.

Ředitel je v této věznici odpovědný za všechna svinstva, kterým jsou vězni vystaveni při výslechu. Vítá mě ruským „požalujsta“ a vybízí k usednutí.

„Kouříte?“ Přisouvá mi krabičku papiros, druhu, který mají jenom prominenti.

„Jak se vám vede? Jak se cítíte? Máte dost jídla?“

Pak převádí hovor na počasí a já si říkám, co vlastně po mně chce. Po chvíli mluvení o bezvýznamných věcech se konečně dostává k tomu hlavnímu: „Mohla byste si svou situaci hodně zlepšit.“

Je to jasné, chce mě získat za špicla.

Ptám se se zájmem: „Propustíte mě, když budu pro vás pracovat?“

„I to může být,“ říká, „ale ne hned, teprve až k vám budeme mít trochu důvěru.“

Zamačkává cigaretu v popelníku a já dělám totéž.

„Můžete pro nás vykonat cennou práci. Opatříte nám jisté informace, které jsou pro nás velice důležité.“

„A co za to dostanu?“

„Tak tedy mluvme konkrétně,“ pokračuje. „Ve vaší cele je paní Holbergová, Irena Holbergová. Při vyslýchání nám neřekla všechno, co ví. Vězni často řeknou ostatním mnohem víc než vyšetřujícímu soudci.“

„Co tedy dostanu za takovou informaci?“ ptám se, protože je mi jasné, jakou má pro něj cenu.

„Už nemusíte hladovět. Dostanete kouření, lepší žíněnku a deku.“

Říká to naprosto věcně a obchodnicky.

Dostávám vztek při pomyšlení, že si o mně vůbec myslí, že bych byla schopná dělat bonzáka. Přemýšlím jen krátce a pak důrazně říkám: „Zbytečně mluvíme, moje odpověď zní jasně ‚ne´. Dejte mi raději ještě jednu papirosu.“

Na okamžik ztrácí řeč a přisouvá mi krabičku cigaret.

Všechno se odehrálo pod velkým obrazem Stalina, který už brzy zemře na záchvat mrtvice, a pod portrétem Beriji, na kterého už čeká kulka do týla.

V duchu se divím, že moji trýznitelé mluví u výslechů stále jenom o Američanech, pro které jsem měla údajně pracovat; na Angličany nikdy nepřijde řeč. Snad nanejvýš v tom smyslu, když zcela všeobecně mluví o „západních tajných službách“. Pokud jde o moji spolupráci s Angličany, zjevně tápou ve tmě, a to je mi jenom milé. Pokud by to věděli, jistě by se toho okamžitě chytili. Rovněž se nezmiňují o schůzkách s Alexandrem, přestože o nich jistě vědí. Ty by však mluvily spíše v můj prospěch a nehodí se jim to do konceptu; proto je ignorují.

V době podvečerního klidu se najednou tiše otevírají dveře naší cely. Už to je samo o sobě zvláštní. Strážný, asi sedmnáctiletý drobný mládenec, vklouzl do naší cely. Známe ho dobře, protože často rozdává vězňům obědy nebo večeře. Sylvie málokdy vynechá příležitost trochu si s ním zakoketovat. On pak zato vždy svou naběračkou sáhne hlouběji do polévkového kotlíku a v našich jídelních miskách je spíše zelí než voda.

Teď však stojí před námi a dává si prst před ústa. Rozumíme. Pak přistupuje k Sylvii, uklání se před ní a bere ji v pase. Dříve než Irena pochopí, co má v úmyslu, tančí s ní po cele a pobrukuje k tomu melodii.

Druhý strážný strká hlavu otevřenými dveřmi a vesele se šklebí, protože malý je jeho přítel.

Po pár kolech se Sylvie zastaví a povídá: „Řekni, malé pivo, proč jsi vlastně tady?“

Není mu zjevně do řeči, sedá si mezi nás na okraj palandy a drbe si hladce vyholenou hlavu. Pak sotva slyšitelně šeptá: „Já milovat hezké děvče. Děvče také milovat mě. Ale děvče bydlíš v Západním Berlínu. Já za ní chodit, ale to zakázané!“

Chápeme dobře, že je vězeň jako my. Sylvie se vyptává dál: „A kolik let ti dali?“

Pokrčí rameny: „Já neznáš. Žádný soud. Ale až já volný, pak znovu jdu za děvče a nevrátit se už nikdy!“

Po těch slovech klade Sylvii ruku na ústa a naléhavě říká: „Prosím, neprozradit!“

Při příštím výslechu mě čeká překvapení.

Samotný výslech probíhá jako obvykle. Mám dojem, že už je nic nenapadá. Mezitím už přede mnou sedí třetí vyšetřující soudce, tmavý a brutální typ, kterému týrání vězňů dělá zjevně potěšení.

Dnes mi nastavuje před obličej kapesní zrcátko a říká jízlivě: „Nu, chcete se vidět? Dobře vypadáte, móóc dobře!“ a mečivě se rozchechtává, jako by udělal dobrý vtip. Jeho slova jsou opravdu krutý žert, protože velmi dobře vím, jak vypadám; říká mi to jasně zrcadlový obraz v čajovém kotlíku.

Raději odvracím hlavu, protože mu nechci popřát potěšení nad svým úlekem.

On se však chce za každou cenu bavit, přidržuje mi hlavu a povídá: „Ale ne, jen se dívejte! Vaše dítě, nikdo už vás nepozná!“ Zavírám oči; při zmínce o dítěti se mi do nich derou slzy. To je moje nejslabší místo a on to ví velice přesně. Vrací se k psacímu stolu a telefonuje. Tlumočník opouští místnost.

Zanedlouho se zase vrací a v rukou drží velký podnos. Když poznávám, co tam je, nestačím žasnout… jak dlouho jsem si něco takového musela odříkat: bílý chléb, šunka, kaviár, ovoce a vodka… nemohu se toho pohledu nasytit.

Vyšetřující soudce s tlumočníkem si sedají ke stolu a mě si nevšímají. S hlasitým mlaskáním se pouštějí do jídla a živě se při tom baví.

Podle všeho jim nijak nevadí, že na ně koukám, protože soudce s plnými ústy říká: „Nu jak, paní, máte hlad?“ Takový hnusák! Chladně odpovídám: „Ne, nemám hlad. Zdejší jídlo je přece dobré a hojné!“

Chvíli na mě užasle kouká, ale žvýká dál. Pak opouští místnost a tlumočník se začíná šťourat v zubech. Jsem ponechána sama sobě a vzpomínám na svou práci v baru, kterou jsem přijala před zatčením, abych si vylepšila příjem. Jako barmanka jsem sice byla neškolená, ale všechno se nechá naučit. Jen jsem si zpočátku těžko zvykala, že noc byla pro mě dnem a pořád jsem se cítila unavená. Ale i na to se dá zvyknout. Bar byl v Meineckestrase ve Wilmersdorfu a poznala jsem tam několik dobrých a vlídných lidí. Zdalipak mě teď pohřešují?

Musím také myslet na první setkání s Alexandrem v malé uličce za náměstím ve Východním Berlíně. Poté co jsem se s Alexandrem poznala, jsem už vlastně vůbec nechtěla jezdit do východního sektoru, jenže pak bych se musela vzdát práce pro DEFA i s tím spojeného výdělku. A když jsem navíc ještě informovala svého anglického řídícího důstojníka o nedobrovolné známosti s Alexandrem, dával najevo velký zájem.

S rozpornými pocity jsem tedy jela na schůzku. Když jsem zabočila do zmíněné uličky, spatřila jsem ho. Držel se za ruku s malou ženou. Vyšli mi vstříc a pak zmizeli ve vchodu jednoho domu. Následovala jsem je do prvního poschodí, kde na dveřích stálo jméno Krause.

Vešla jsem do malého bytu, který působil chladně, neosobně a byl vybaven jen nejnutnějším nábytkem. Na oknech visely závěsy, takže z protějšího domu sem prakticky nebylo vidět.

Malá žena se představila: „Jsem Táňa, tlumočnice pana Alexandra. Budu vás vždy provázet.“

Táňa byla štíhlá a měla příjemný, sympatický obličej, jenom její oblečení mi připadalo trochu komické: tmavošedý nepromokavý plášť, k tomu jasně červený klobouk a v uších dlouhé nemoderní náušnice.

Alexandr mi nabídl papirosu a mlčky jsme kouřili.

Pak Táňa řekla: „Těší nás, že jste přišla, a doufáme v dobrou spolupráci. Co jste nám přinesla?“

Zahrála jsem udivenou: „Jak přinesla? Co jsem vám měla přinést?“

„No, například jména některých návštěvníků baru.“

„Ale ty já přece sama neznám. Není obvyklé, aby se hosté barmance představovali.“

„Přirozeně že ne, to víme. Ale jistě se s tím nebo oním pánem u baru dáte do hovoru, zatančíte si a možná s ním příští den poobědváte.“

„Ano,“ říkám, „to se stává.“

„A tento pán vám jistě také řekne své jméno.“

„Ano, to udělá.“

„Záleží přece na vás, s kterým pánem si vyjdete, třeba na taneček. Když se vám nějaký host obzvlášť líbí, dáte mu přece najevo, že byste jej chtěla poznat blíž. Nebo snad ne?“

„Ano,“ říkám váhavě a dál se stavím naivní.

Táňa pokračuje: „O barmankách se říká, že se dobře vyznají v lidech. Nevíme, zda to platí také o vás, ale můžeme se domýšlet, že velmi rychle pochopíte, kdo by pro nás mohl být zajímavý.“

Opatrně jsem připustila: „To nevím, ještě jsem nic takového nedělala, ale mohu se o to pokusit.“

„Právě o to jsme vás chtěli požádat,“ řekla Táňa. „Jistě se vám podaří zjistit, jaké povolání dotyčný pán má a také kde bydlí. Naše pozornost platí především Američanům a Angličanům.“

O jé, pomyslela jsem si, už je to tady, a říkám: „Také o to se mohu pokusit, ale nevím, zda se mi to podaří.“

„Tak jen to zkuste a pak uvidíme.“

Ti dva mě museli mít za trochu natvrdlou a přesně toho jsem chtěla dosáhnout; snad mě pak odepíšou jako beznadějný případ.

Táňa pokračovala: „Také vás prosíme, abyste své hlášení pokaždé přinesla písemně, abychom měli něco v ruce… jistě nám rozumíte?“

Přikývla jsem a řekla: „Ano, to mohu udělat, ale nejsem žádná velká spisovatelka a ve škole jsem často chyběla.“

Rovněž i to podle všeho spolkli, a abych je odvedla od nepříjemného tématu, povídám: „Ruka ruku myje. Jistě nečekáte, že to budu dělat jen tak zadarmo. Budu mít výdaje…“

Táňa přeložila Alexandrovu odpověď: „Přirozeně, i na to jsme mysleli. Samozřejmě to nebudete dělat zadarmo. Na příští schůzku vám přineseme nějakou částku, ve východních markách.“

„Co mám dělat s východními markami,“ ptám se, „za ně přece u nás nic nedostanu!“

„V demokratickém sektoru ano.“

„Pak ale nemohu nakupovat v Západním Berlíně, to byste měli vlastně také vědět. Chtěla bych západní peníze.“

„No dobrá, budeme vám dávat každý měsíc 200 západních marek.“

„Ó,“ říkám jenom.

Táňa: „Jste překvapená výší částky?“

„Ne, právě naopak. Nesmíte zapomínat na riziko, kterému se vystavuji už jen tím, když každý týden jedu do Východního Berlína. Mohlo by to být nápadné.“

„Tak dobrá, zaplatíme vám výdaje,“ uzavřel Alexandr a podle všeho to byla nejkrajnější mez, kam až byl ochoten zajít.

„V pořádku,“ řekla jsem, „zůstaňme tedy při tom. Budete-li se mnou spokojeni, jistě moji odměnu zvýšíte, nemám pravdu?“

Na to už mi raději nedopověděl.

Po zhruba hodině odcházíme. Když jsme stáli na chodbě, Táňa ještě řekla: „Ode dneška za týden a ve stejnou dobu.“ V domovních dveřích mně dala přednost a já jsem rychle odešla.

Po tomto setkání následovala ještě dvě další, která proběhla stejně. Alexandr a Táňa se však ode mě mnoho nedozvěděli, jenom jména několika bezvýznamných návštěvníků baru ze Západního Berlína.

Sylvie má bohaté muklovské zkušenosti a opravdu žasnu, jak bezstarostně snáší svou situaci i prostředí.

„Žádný Rus mě neuhodil,“ vysvětluje, „a nebyla jsem ani den v korekci, ale jenom proto, že jsem při výslechu vždy ukazovala nohy nebo jsem nechávala trochu pootevřít výstřih blůzky. Jinak by se mi jistě vedlo stejně špatně jako ostatním ženám.“

Vědělo se, že Rusové při výslechu někdy používají bití. Také Sylvie o tom věděla své: „Když jsem byla sama, dorozumívala jsem se morseovkou se svými sousedy, kteří si prožili svoje. Přes zeď mi vyprávěli, že je tloukli pěstmi nebo obušky, často také bičíky nebo železnými tyčemi. Před tím si museli lehnout na podlahu.“

Po měsíce každou noc u výslechu, málo jídla a zoufalý nedostatek spánku, to vůbec nebyla legrace. Kdo má slabé nervy, toho rychle vyřídí. Pokusy o sebevraždu jsou na denním pořádku, ale to se jim nehodí do konceptu; vězeň má mluvit a ne zemřít. Má povědět všechno, co ví a co se od něj chce slyšet. Každých několik dní v celách hledají sebevražedné nástroje, slídí v každé skulince po kousku skla nebo hřebíku, kterými by bylo možné otevřít tepnu.

Je také jasné, proč se nově příchozím odebírá všechno, čím by se dala nahradit oprátka. Smrtící zbraně na oděvu jako knoflíky, háčky a zipy, to všechno se musí odstranit.

„Dosti rozšířené je oběšení,“ vysvětluje Sylvie, „ale není to jednoduché. Můj soused Peter mi jednou řekl, že k usmrcení je zapotřebí viset nejméně sedm minut, jinak dokážou člověka ještě oživit. A protože se špehýrkou kontroluje v krátkých intervalech, je těžké se zabít.

Ti, které omrzel život, však bývají nápadití: škubají vlákna z bavlněné deky a splétají z nich tenký motouz, který pak spletou do oprátky. Peter říkal, že není třeba věšet se vysoko, stačí se jen zadkem trochu vznášet nad podlahou a už putuje dušička do nebe.“

„Odkud to ví,“ ptá se Irena, „zkoušel se snad sám také oběsit?“ „Ano,“ přisvědčuje Sylvie, „pokusil se o to hned na začátku vazby, ale neúspěšně. Včas jej objevili.“

„Tenhle Peter bude podle všeho hodně všestranný člověk,“ říkám a Sylvie souhlasně přikyvuje. „Dá se to o něm říci. Co všechno mi vyprávěl o různých korekcích, tomu se ani nechce věřit. Existuje také korekce bez odtokového kanálku, a tam na vězně shora pouštějí vodu.“ Když se příští den vracíme do cely z vynášení kbelíku, vytasí se Sylvie s novinkou: „Ireno, mám pro vás poštu!“

Užasle na ni koukáme a říkáme si, že snad začíná blouznit.

Ale Sylvie zdvihá nad hlavu malý lístek a říká: „Ten jsem právě našla za záchodovou mísou. Jmenuje se váš muž přece Frank?“

Irena jí vytrhává papírek z ruky. „Ano!“ a pak nahlas čte: „Od Franka Ireně. Myslím na tebe, drž se!“

Irena se směje i pláče najednou a líbá papírek.

Sylvie jí radí: „Roztrhejte ten moták a hoďte ho do kbelíku. Stačí obyčejná kontrola a máte zaručené nejméně tři dny korekce. Kromě toho tím bude odhalena skrýš.“

O dva dny později Sylvie u nás končí. Do cely se vrací vzrušená. „Díky Bohu,“ volá, „dokázala jsem to!“ a při těch slovech mává krabičkou cigaret. „Těmi mě poctil sám vyšetřující soudce. Pravděpodobně je rád, že se mě zbavil!“

Jestliže jsem byla na začátku svého věznění jako ochromená, nedokázala jsem dát dohromady kloudnou myšlenku a všechno se točilo kolem otázky, co se to se mnou stalo, pak později všechno tohle polevilo. Přirozeně že mě nadále zaměstnávalo přemýšlení, do jaké míry se DEFA podílela na mém zatčení a kdo měl v té hře prsty. Někdo se musel podílet na tom, že jsem byla telefonicky pozvána k pohovoru, který se nekonal a skončil v cele v Karlshorstu.

Po nějaké době také zjišťuji, že jsem uvolněnější ve styku se ženami i ve způsobu chování. Počáteční ztuhlost pomalu povoluje a stávám se přístupnější.

Přestože jsem zpočátku byla jako živoucí tělesná schránka, která mechanicky vykonává všechno, co se od ní očekává, a nemá v sobě místo na vlastní myšlenky, dnes už vidím věci jinak. Přísloví o tom, že si člověk zvykne na všechno, platí i na mě. To samozřejmě neznamená, že bych se vzdala; právě naopak, naděje jen vzrostla a byla nakonec tím, co mi dovolilo všechno snášet. Člověk musí všechno přestát a zvládnout!

Nikdy jsem nepřemýšlela o tom, co znamená prosté zavření dveří, když chci zůstat sama, nebo otevření okna, pokud se mi zachce světla. Teprve nyní poznávám, jakou cenu má možnost jednat podle svého rozhodnutí, i když jde o docela všední věci.

Moje výslechy se pomalu chýlí ke konci, jsou už obvykle kratší a také vyšetřující soudce je přístupnější. V noci mohu většinou spát.

Vyšetřovatel však má pro mě ještě překvapení zcela zvláštního druhu, když se náhle ptá: „Víte vůbec, komu vděčíte za své zatčení?“

Vrtím hlavou.

„Znáte Ericha P.? Tomu můžete poděkovat!“

Jako kdyby do mě udeřil hrom! Proč právě Erich P.? Dvakrát nebo třikrát jsem se s ním viděla ve společnosti, jednou jsem k němu a jeho ženě byla pozvána na kávu na Jihozápadní korzo ve Friedenau, ale bylo to zcela bezvýznamné odpoledne.

Vyslýchající pokračuje: „Pan P. byl neopatrný. Zatkli jej ve východní části města a vykoupil se uvedením pěti jmen německých špionů. Bylo mezi nimi i vaše.“

Tedy Erich P., udavač, který svévolně uvedl některá jen povrchně mu známá jména, aby se sám zbavil podezření. Pan P. poté, co mě udal sovětským místům, nepochybně také dodal poslední důkaz mojí „viny“, na jehož základě jsem byla zatčena. Podle všeho se takto postupně shromažďovala fakta, která měla ospravedlnit moje zadržení: odmítla jsem nabízený byt na východě města i stabilní zaměstnání u DEFA, nechtěla jsem napsat scénář k silně politickému filmu s odůvodněním, že se na takový úkol necítím zralá, a konečně po mé návštěvě nápravného zařízení mladistvých v pevnosti Königstein několik vězňů uprchlo. Nepochybně k tomu patřila také neohlášená návštěva politického poradce scénáře filmu DEFA Osudy žen, který si důkladně prohlédl můj byt, stejně jako Dudowova provokace: „Když se nezajímáte o politiku, bude se jednoho dne politika zajímat o vás.“ A nakonec samotné udání Erichem P. To všechno dohromady jim bohatě stačilo k vystavení zatykače.

O několik týdnů později se na ženské sběrné cele pouštím do hovoru s Uschi Spitzovou. Spolu se svým mužem byla odvedena z bytu ve Východním Berlíně a dopravena do Karlshorstu. Oba patřili mezi pět osob, jimiž se Erich P. vykoupil, a také ona se o tom dozvěděla od svého vyšetřujícího soudce.

Když jsme se v roce 1954 vrátili ze zajetí, přinesl o tom Stern podrobnou zprávu. Pod titulkem „Když P. zapískal, přišli Rusové“ se psalo: „Vedoucí oddělení Karel Sp. a jeho žena, oba až do svého zatčení činní na ministerstvu zahraničí zóny, se ve Východním Berlíně spřátelili s P a pak s domněle stejně smýšlejícím mluvili o komunistickém režimu. Manželé Sp. vyhověli přání P. a obstarali mu plán hospodaření zóny. P. jim přislíbil protislužbu: budou-li chtít na Západ, zajistí jim to.“

Místo pomoci s útěkem stálo o půlnoci 11. září 1952 v ložnici manželů šest Sovětů a důstojník komentoval zatčení sovětskou tajnou službou za údajnou špionáž slovy: „SSSR a NDR jsou jako otec a syn; otec přece musí na syna dohlížet!“

Čtvrtým člověkem, kterého P. udal, byl západoberlínský majitel půjčovny aut Hainberg. Erich P, který Hainbergových služeb často využíval, si v prosinci 1952 den před Vánocemi objednal Opel Olympii. Hainberg zajel s vozem na Jihozápadní korzo ve Friedenau, kde v bytě P. vypil několik likérů… a probudil se v cele sovětské věznice v Karlshorstu. Erich P. drogou omámeného Hainberga přihrál přímo do rukou sovětské tajné policie. Vojenský tribunál odsoudil majitele půjčovny za údajnou špionáž k 25 rokům nucených prací.

Agent P. pak odvezl pronajaté auto zpět do Západního Berlína. Policie ho sice na základě oznámení Hainbergovy manželky zajistila, ale musela jej zase propustit. Vyslýchající kriminalisté nedokázali vyvrátit jeho výpověď, že auto do Východního Berlína neřídil on, ale Hainberg. Tam pak měli být zatčeni, ale Sověti propustili pouze P. To byla obrovská lež!

Když jsem spolu s Uschi Spitzovou po našem návratu chtěla tento případ vysvětlit od nejvyšších míst, dostalo se nám odpovědi, že se Erich P. hned po našem zmizení vystěhoval s rodinou do USA.

Kdo byl pátým z udaných, to jsem nikdy nezjistila.

Nyní je tedy na řadě Sylvie, aby v „zeleném antonu“ odjela do Lichtenbergu a tam si vyslechla rozsudek. Byla dobré mysli, když se s námi loučila: „Rozsudek už nebude tak vysoký. A proč také? Jen proto, že jsem měla za přítele Arnika? To přece není zločin.“

V posledních týdnech mě Sylvie naučila morseovku a teprve teď vím, jak byla pro mě cenná. Dorozumívání morseovkou je nesmírně důležité a evropské děti by se to měly učit ve škole! Tak jsem uvažovala, když mi ruský nadporučík jednou v noci řekl: „Brzy obsadíme Západ. Naše tanky se budou valit po Paříži a své koně napojíme z Biskajského zálivu!“

Pokud by se jim to podařilo, seděla by polovina Evropy v jejich věznicích.

Co je cela bez morseovky? Vězeň sedí v betonové díře a dusí se ve vlastních vzpomínkách. Po třech týdnech má sám sebe dost. Nejsou zde ani noviny, ani rádio. Nemá nikoho, s kým by si mohl pohovořit.

Je to úžasné umět morseovku; zdi najednou začínají mluvit. Tisknu ucho na stěnu a poslouchám příběh člověka, kterého jsem nikdy neviděla. Zeď, přivádějící jeho signály do mojí cely, spojuje naše duše. Začíná dialog a po několika dnech nám připadá, jako bychom se znali od dětství.

Při dalším výslechu je v místnosti kromě vyslýchajícího ještě jiný důstojník. Vyšetřovatel říká: „Dnes vaše vyslýcháni uzavřeme. Toto je pan prokurátor, který bude vést soudní jednání před tribunálem. Rozmyslete si ještě jednou dobře, zda jste nám řekla všechno a na nic nezapomněla. Ještě není pozdě. Pan prokurátor vaši výpověď přijme.“ Trvám na svém: „K výpovědi nemám co dodat.“

„Jak chcete. Podepište se!“

Podává mně list papíru a tiskne do ruky pero.

„To je poslední podpis, který ode mě chcete?“ ptám se.

Vyšetřující s trochu nuceným smíchem říká: „Ne, to jistě ne…“ Přemýšlím, kolikrát jsem se za poslední týdny a měsíce podepsala na každou jednotlivou stránku protokolů. Vychází mi asi 52 výslechy vždy s 5 až 40 stranami protokolu!

Soud

Je 2. prosinec 1952, den mých 29. narozenin, když se poprvé vezu „zeleným antonem“ v malém pažení, ne větším než strážní budka. V úzké chodbičce stojí voják. Slyším, že jsou obsazené také ostatní klece. Spolucestující o sobě dávají vědět jenom pokašláváním, mluvení je zakázané.

Rychle projíždíme městem. Slyším tramvaje, hluk aut i hlasy chodců. Ještě nikdy jsem si nepřála zažít dopravní nehodu, teď v ni doufám. Možná by se mi při ní podařilo uprchnout…

Když auto krátce zastavuje, nejspíše na červenou, slyším dvě ženy, jak se baví o dětech. Život je tak blízko a přece nesmírně daleko!

Věznice Berlín-Lichtenberg. Nechávají nás jednotlivě vystupovat, nikdo nesmí spatřit druhého nebo s ním dokonce promluvit. Přede mnou se zdvihá vysoká čtyřpatrová budova s velkými okny, zakrytými dřevěnými deskami. Rychle jsem odváděna do budovy vzhůru po schodech a končím v malé cele.

Rozhlížím se. Také zde je dřevěná pryčna s tenkým slamníkem, ke stěně přiklopené železné lůžko i obligátní kbelík, podobný zavařovacímu hrnci, jaký používala moje matka. Ale kromě slamníku je tu také prostěradlo a modře kostkovaný, slámou nacpaný polštář. Jaký luxus na rozdíl od Karlshorstu! Okno má široké skuliny a dovnitř vane studený zimní vzduch. Nad dřevěnou zástěnou vidím kousíček oblohy. Čtyři žebra radiátoru jsou studená.

Zpočátku zůstávám sama. Noc je mimořádně mrazivá. Úplně oblečená ležím pod bavlněnou dekou nebo přecházím sem a tam po cele.

Protože vím, že se blíží soud, používám nejbližší sprchu, umývám si vlasy a přepírám svou bílou hedvábnou blůzu. Svůj rozsudek si chci vyslechnou v každém ohledu „čistá“. Plecháčem, plným horkého čaje, si žehlím blůzu, což není vůbec jednoduché. Když jsem odváděna, působím upraveně… alespoň mně to tak připadá.

Na shromážděný tribunál to však nijak nepůsobí. Za dlouhým stolem s rudým ubrusem zasedli soudci, kteří o výši mého trestu jistě už dávno rozhodli. Uprostřed sedí prokurátor, kterého jsem již poznala, a po obou stranách dva přísedící v civilu. U malého vedlejšího stolku zasedli tlumočník a zapisovatel.

V přiměřené vzdálenosti od stolu soudců stojí dřevěná židle pro obžalované. Jsem nesmírně rozčilená, protože co teď nastává, co se nyní stane, rozhodne o mém dalším životě. Děsivý sen příštích let začíná čtením obžalovacího spisu a rozsudku v ruštině.

Sbírám veškerou odvahu a říkám: „Žádám obhájce, který přísluší každému obžalovanému.“

Tlumočník překládá prokurátorovu odpověď: „Co máte na svoji obhajobu, to můžete říci sama. Bude k tomu přihlédnuto. Podle všeho vám není jasné, že zde stojíte před sovětským válečným soudem, kde nejsou žádní obhájci.“

Líčení v ruštině pokračuje a protože nerozumím ani slovu, dívám se znovu z okna, které zde není zakryté pažením. Odpoledne pomalu přechází ve večerní soumrak. Vidím, jak v protějším domě začíná zářit jedno okno za druhým.

V soudní síni zatahují závěsy a rozsvěcují lampy. Jednání tribunálu pokračuje.

Jeden z přísedících, mladý muž, mě chce ještě i teď přimět k doznání. Je to vlastně on, kdo řídí průběh celého procesu, a klade mi jednu otázku za druhou. Samé otázky, které již nesčíslněkrát zazněly, otázky po mých kontaktech, jménech, adresách, ukládaných úkolech i místech schůzek.

Pak tlumočník oznamuje: „Soud se odebírá k poradě.“

Při odvádění ze soudní síně se mi dostává ujištění, že se ještě dnes dozvím rozsudek.

Od mého návratu do cely uplynulo asi sedm hodin. Neklidně přecházím sem a tam, čekání mi připadá nekonečné. Snažím se myslet na něco pěkného, ale nedaří se mi to. Konečně si vzpomínám na růže v otcově zahradě. Byl to jeho koníček. Měl několik překrásných odrůd, které jsem vždy obdivovala, a otec byl hodně pyšný na jejich bujnou krásu.

Znovu mě přivádějí do soudní síně, důstojníci se pomalu zdvihají a tlumočník začíná okamžitě číst rozsudek… rusky. Snažím se porozumět, jak vysoký trest mi byl vyměřen, ale bez úspěchu. Pak konečně opakuje výrok soudu německy a sotva stačím sledovat, jak rychle vypočítává paragrafy, podle nichž jsem obžalována:

„Špionáž § 58,5, antisovětská propaganda § 58,10, vyzrazení sovětských státních tajemství § 58,14, dále vědomost o tom a pobuřování.“ Protokol zahrnuje čtyři stránky. A pak přichází rozsudek: „15 let pracovního tábora.“

Nic nechápu, koukám na muže za stolem, a nevěřícně se ptám: „Kolik?“

Tlumočník opakuje: „15 let pracovního tábora.“

Ještě jsem plně nepochopila dosah jeho slov a jenom si tiše říkám „Patnáct let?!“

Prokurátor dává zapisovateli pokyn a ten mi přistrkuje list papíru a pero. Tlumočník dodává: „Podepište se.“

Vracím se do reality a vyděšeně říkám: „Tohle mám ještě podepsat? Vlastní rozsudek smrti?!“

Rychlým pohybem beru do ruky pero, hystericky se směju a silnou čarou přeškrtávám předložený papír, až se pero ohýbá a inkoust stříká kolem. Zapisovatel mi vytrhává dokument z ruky a tlumočník volá: „Co to děláte?“

Nedokážu už klidně stát, zatínám pěsti, vzrušeně přecházím před stolem sem a tam a vykřikuji: „Patnáct roků! Doživotí! Snad jste konečně spokojeni, že jste mi zničili život! Ale ještě je spravedlnost na tomto světě, a ta vás jednoho dne také dostihne.“

Strážný mě odvádí. Při odchodu za mnou ještě nesympatický přísedící volá: „Patnáct let je pro vás ještě příliš málo!“

Cestou do cely se rozpláču. Strážný, mladý muž s dobromyslnou tváří, říká: „Ale paní, neplakat. Plakat ne dobře! Ty brzy zas doma!“ Nyní je mi definitivně jasné, že jsem politický vězeň v rukou Sovětů. Musím vydržet tak dlouho, než budu zase jednoho dne volná. Tato naděje mi pak umožnila všechno snášet.

Výnos ministerstva spravedlnosti Německé demokratické republiky z 5. září 1951 říká: „V sovětské vojenské zóně nejsou žádní političtí vězni. Dnes není nikdo trestán vězením za své smýšlení. Kdo však útočí na náš antifašistický a demokratický řád, kdo narušuje budování našeho mírového hospodářství a dopouští se trestného jednání, bude za své zločiny potrestán. Trestanci tohoto druhu proto také nejsou političtí vězňové, nýbrž kriminální zločinci. Označování takových trestanců za politické vězně se tímto zapovídá.“

Hledání stop II

Všichni jsou hluboce šokováni. Moje matka dělá všechno pro to, aby mohla co nejrychleji odletět do Berlína, což v té době není jen tak jednoduché. Němec k tomu potřebuje povolení Spojenců.

Nakonec dostává pas k cestě mezi zónami a povolení odletět z Hannoveru do Berlína. Jak přílet, tak i odlet musí být ohlášen příslušnému obvodnímu úřadu v Berlíně-Wilmersdorfu.

4. listopadu 1952 přistává matka na letišti Berlín-Templhof a „tetka snídaně“ ji vyzvedává. Bude bydlet u ní ve čtvrti Grunewald a povolení k pobytu jí platí do 13. listopadu.

Matka má druhé klíče od mého bytu a její první cesta vede právě tam. V doprovodu své sestřenice vešla se sklíčeným srdcem do mého opuštěného domova. Hromada novin, tiskopisů a dopisů ležela na zemi přede dveřmi. Můj modrý plášť visel na ramínku, deštník byl na svém místě ve stojánku. Na stole v obýváku bylo ještě na stole použité nádobí od snídaně a stála tam váza s uschlými květinami. Okrasné rostliny na okenním parapetu uvadly. Na křesle ještě leží pestrobarevný šál. Matka stojí a dívá se, neschopná slova. Také postel v malém výklenku zůstala neustlaná a na polštáři je ještě vidět otisk mé hlavy. Matka se s pláčem hroutí na kanape.

Dopis bez data, který jsem zanechala v bezpečnostní schránce ve svém bytě

Moji milí! Toto bude asi na dlouho poslední dopis, než o mně zase uslyšíte. Měla jsem vždy štěstí, a proto věřím, že se u Vás zase brzy ve zdraví objevím. Ať také Vám zdraví slouží a dejte za mě políbení mému klučíkovi. Všechny Vás vroucně objímám. Ula mámě.

A potom, stále v doprovodu sestřenice, navštěvuje příslušné úřady, hlásí moje zmizení, ale nikde se nedozvídá o mém pobytu. Podle všeho nikdo nic neví, ani německé, ani americké nebo britské úřady jí o něm nemohou nebo nechtějí podat informaci.

Když se pak v noci matka v mém bytě zabývá balením a vyprazdňuje skříně a zásuvky, objevuje v bezpečnostní schránce ve zdi na několikrát přeložený dopis bez data. Psala jsem jej pod dojmem neurčitého vnuknutí: jednoho dne mi svitlo, že vedu v Berlíně dosti neklidný až nebezpečný život. Nechtěla jsem rodičům nic říkat, abych je zbytečně neznepokojovala, a proto jsem zanechala tyto řádky tak říkajíc pro každý případ, aniž bych tušila, co by se skutečně mohlo stát. Matka jej užasle četla (viz dopis na str. 67).

Dopis mojí matky společnosti DEFA

Pan ředitel Bortfeld Defa, Berlín

Vážený pane řediteli, protože jsem Vaše jméno našla v poznámkách své dcery U. Ruminové, Berlín-Wilmersdorf, Hohenzollemdamm 36, a vím o Vašem zájmu o její práci, obracím se na Vás jako matka s prosbou o jakoukoli informaci o své dceři. Jediné, co jsem při svém zdejším pobytu dokázala zjistit, je skutečnost, že se nevrátila z cesty do východního sektoru. Byla tam v ten den? Existují o tom nějaké zprávy? Vyrovnám se s jakoukoli skutečností, ale taková nejistota je zdrcující. Mohu doufat v odpověď? Předem Vám děkuji.

V dokonalé úctě D. R.

Bylo jí jasné, že jsem něco věděla nebo tušila. Co jiného by mě přimělo k napsání takových řádků? Můj byt úplně vyklidila. Nábytek byl dán do úschovny a drobnější věci byly v bednách a krabicích odeslány do Západního Německa.

Pak se matka vrátila domů a odtamtud podnikala nejrůznější kroky. Nejdříve až do úmoru psala přátelům, známým a kolegům s prosbou o informaci a podporu. Poté burcovala oficiální místa, psala německé policii, britským vojenským služebnám, Bojovému sdružení proti nelidskosti i Pomocnému výboru pro politické vězně v Západním Berlíně.

Po nějaké době přišla odpověď (viz str. 70).

Matka nevynechala jedinou možnost jak něco zjistit o mém zmizení, ale všechno nadarmo; rouška tajemství se neodhrnula. Dopis filmové společnosti DEFA (viz str. 68) zůstal bez odpovědi.

2. prosince psala matka své sestřenici do Berlína:

„Dnes má Ula 29. narozeniny a já tu sedím a lámu si hlavu, ale bezvýsledně. Jak se jen mohlo něco takového stát? Kdo mi na to odpoví? Když byla Ula ještě v září u nás, zdálo se být všechno tak krásné a harmonické a Ingo byl tolik šťastný se svou mamičkou. Pořád na to vzpomínáme.

Jak strašná je nejistota i to nekonečné čekání! A nikdo nám podle všeho nemůže pomoci! Milá Molly, ty znáš takové chvíle, kdy si člověk zoufá a myslí, že už dál nemůže. Ale s tím se musím vyrovnat a myslet na to, co bude s naší malým Ingem. Je to už velký a rozumný chlapec i naše jediná radost v těchto smutných dnech.“

Na gratulaci k narozeninám od přítele, která byla matce přeposlána z Berlína, odpověděla:

„Vaše upřímné blahopřání znovu zjitřilo všechny rány. Ula nám v září přivezla zpátky Inga a zůstala zde na krátkou dovolenou. 23. září odjela zase do Berlína. Dokážete si představit, jak nám asi je! Na její 29. narozeniny už nikdy nezapomenu. Objeví se ještě někdy? Moje nitro říká, že ne, protože Ula je tak snadno zranitelná, a kdo zná Rusy tak dobře, jako jsme je poznali my ve Slezsku, ten také ví, že jsou schopni úplně všeho. Něco takového Ula nepřežije. Tak to dnes vypadá v naší otčině; lidé beze stopy mizí a nikdo na to nezná odpověď!“

Pomocný výbor pro politické vězně v sovětské zóně Paní Dora Ruhmová

Věc: Uršula Ruminová, Váš dopis z 27. 5. 1953 Vážená paní Ruminová!

Na Váš list Vám sdělujeme, že jsme o pobytu Vaší dcery bohužel dosud nic nezjistili, přestože je již po nějakou dobu u nás registrovaná.

V našem hlášení rádia RIAS o pohřešovaných v pondělí 22.6.1953 v době od 7,20 do 7,30 hod. uvedeme její jméno. V případě úspěchu Vám dáme okamžitě zprávu. Pro doplnění našich spisů Vás prosíme o vyplnění a zpětné zaslání přiloženého formuláře.

V dokonalé úctě (Kummer)

Vážená paní Ruhmová

Věc: Vás dopis z 8. prosince 1952

Bylo provedeno pátrání a podrobnosti jsme také sdělili berlínské policii, která na případu Vaší dcery spolupracuje.

Pravděpodobně jste v této věci znovu vyhledala také britského představitele.

Jakékoli informace o Vaší dceři, jejíž pobyt je neznámý, Vám neprodleně sdělíme.

S úctou D. U.

Milostivá paní!

Ohledně Vašeho dopisu z 23. srpna 1953 Vám s politováním sdělujeme, že nemáme žádné další informace o pobytu Vaší dcery.

Bylo zjištěno, že Vaše paní dcera je na adrese v Hohenzollemdamm známa a přihlášena pod jménem Klossová-Ruminová. Prosíme Vás, abyste v další korespondenci uváděla pouze toto jméno. Dále Vám navrhujeme pokračovat v dotazech na ústředně německé policie, Berlín-Charlottenburg, Kaiserdamm 1, a to s udáním spisové značky 171/53 GB (7.9.53)

Odpovědi na dopisy mé matky

Bojové sdružení proti nelidskosti Paní Dora Ruhmová Hiddesen b. Detmold

Věc: Ursula Klossová-Ruminová Vážená paní Ruhmová!

Ve věci Vašeho dopisu z 5. 1. 1953, jehož pozdní zodpovězení nám laskavě promiňte, Vám sdělujeme, že až dosud bohužel nemáme žádné bližší informace o zmizení Vaší dcery.

Jsme Vám velice vděčni za uvedení adresy inženýra Kurta Nugenta a věcí se budeme i nadále zabývat.

Jakékoli nové zprávy ve věci Vaší dcery Vám samozřejmě sdělíme bez vyzvání.

V plné úctě (podpis)

Donašeči

Velice záhy po svém odsouzení jsem odváděna z cely. Znovu ruce za zády, pohled upřený dopředu a strážný na sponě u opasku bubnuje klíčem výstražný signál všem mimojdoucím. Jdeme do třetího poschodí a přede mnou se otevřou dveře velké sběrné cely pro ženy.

Okamžitě jsem obklopena několika ženami, které mi pomáhají odložit deku a jídelní nádobí, vzlykavě uvádím výši svého trestu a bezmála se lekám, když mi odpoví salva smíchu. Jedna z žen říká: „Proto ještě nemusíte hned plakat, my všechny tady máme 15 nebo 25 let; tak jako tak si je neodsedíme.“

Později zjišťuji, že všechny nově příchozí jsou vítány takovým optimistickým hlaholem. První hodiny po vyhlášení rozsudku jsou pro všechny vězně nejhorší a ženy se je snaží tímto způsobem utěšit.

Mám zde 18 společnic, které si svůj rozsudek vyslechly již před několika dny nebo týdny. Osazenstvo sběrné cely ustavičně roste. Když dosáhne určitého počtu – obvykle asi 25 a 30 žen – sestavují naši žalářníci transport a cela je zase volná pro nové odsouzené. Cíl odcházejících transportů zůstává pro ženy v cele záhadou do té doby, než jsou samy na řadě. Základním pravidlem MGB je nechávat každého vězněného v nejistotě o tom, co s ním bude! Taková nevědomost vyvolává trvalé napětí a záměrně uvádí vězně do úzkostných stavů. Rozhlížím se po sběrné cele; je asi čtyřikrát větší než samotka a má tři velká okna, samozřejmě že také s dřevěnými zástěnami. Dřevěné pryčny se táhnou od stěny ke stěně a zabírají asi třetinu šířky místnosti. Na stěnách visí sklápěcí železná lůžka, která je dovoleno rozložit jenom na noc. Pak je zde ještě velký stůl, dva vysoké kbelíky s víkem a nádoba na vodu. Pro osobní hygienu devatenácti vězněných jsou k dispozici pouze dvě emailová umyvadla. Ve dveřích obvyklá špehýrka a kromě ní ještě dvě velká podélná okna ve zdi do chodby, jimiž mohou strážní přehlédnout celou místnost.

To tedy bude pro příští týdny můj domov.

Už nejsou žádné výslechy a denní program je do jisté míry přenechán nám. Jen pomalu si zvykám na společnost tolika lidí kolem sebe. Ženy sedí kolem stolu, hrají šachy nebo halmu, další posedávají v malých skupinkách na kraji pryčny a povídají si, ostatní jenom přecházejí sem a tam po cele. Z vězeňské knihovny můžeme mít tři knihy týdně, vesměs sovětskou literaturu v němčině. Šachy dodala vězeňská správa a halmu si ženy znovu vyrobily samy; skládá se z vyšívaného kapesníku a chlebových figurek. Jednou týdně máme také na dvě hodiny k dispozici tři jehly a nitě na správku oděvů.

Jsme zde pestrá společnost žen mezi 20 až 60 lety a rovněž z velice rozdílných rodinných i profesních poměrů.

Náhle se otvírají dveře a dovnitř jako vítr vtrhne Sylvie. Její smích a přátelský pozdrav hned plní celou místnost. „Mám patnáct let!“ volá a obvyklé optimistické uvítání zjevně nepotřebuje. Pak se mně se svou osvěžující bezprostředností vrhá kolem krku.

Již příští den i zde začíná s výukou gymnastiky a baletu; u některých žen tím vyvolává nelibost, ale ostatní se k ní přidávají.

V cele druhého poschodí je žena, která již patří k vězeňskému inventáři. Nikdo ji nezná a také se neví, kdy sem byla dopravena. Nesčetné výslechy a nejspíš také mučení ji připravily o rozum a Rusové zjevně nevědí, co si s ní počít. Celé noci slyšíme její naříkání, pláč, křik a nesrozumitelný zpěv. Je to strašné a pro vězně jen stěží snesitelné. Každou noc se ozývá bušení na dveře a volání po klidu. Službu konající strážný si zjevně neví jiné rady, než že nešťastnici přemisťuje do cely na vzdálenější chodbě.

O několik dní později přivádějí do naší sběrné cely Irenu Holbergovou. Zlomeným hlasem říká: „Dali mi 25 roků pracovního tábora.“

Beru ji za ruku a snažím se ji utěšit.

Svého muže už pak nespatřila. Sylvie však prohlašuje: „To se brzy změní. Zkusíme morseovkou zjistit, zda je ještě zde!“

Když přijde vhodná doba na vyťukávání, pouští se do práce a loví „pátrací hlášení“ po Frankovi. Všechny napjatě čekáme, zda dostaneme odpověď.

Přešlo několik klidných dnů a odvádí mě strážný. Jsem z toho vyděšená, protože po oznámení rozsudku se odsud obvykle již nevyvádí. Co ode mě ještě chtějí?

Ve výslechové místnosti znovu stojím před svým starším vyšetřovatelem.

„Jde jen o formalitu,“ říká na uvítanou, „potřebuji od vás ještě podpis, na který se během výslechu zapomnělo.“ S úlevou vydechuji a ještě jednou zvěčňuji svoje jméno na popsaný list papíru. Mezitím si vyšetřovatel zapaluje papirosu a pak také mně přisouvá krabičku.

Potom začne tiše mluvit, ale nedívá se při tom na mě: „Jste dobrá žena a chci vám pomoci.“ Krátká pauza. „Řeknu vám o možnosti útěku z tohoto vězení, ale nesmíte o tom mluvit… absolutně s nikým.“

Koukám na něj užasle a nevím, co si myslet. Říká to vážně nebo jde o léčku? Chtějí mě snad na útěku zastřelit? Upřímnosti jeho slov se přece nedá věřit.

Vyšetřující tlumeným hlasem pokračuje: „Až budete v neděli s ostatními ženami vytírat chodbu, uvidíte okno na zadním schodišti, které vede zvenku k jednacímu sálu tribunálu. Je to v této budově jediné okno bez mříží. Když na něj vyšplháte, nemusíte seskočit hluboko, protože těsně pod ním je střecha a po třech krocích jste na úrovni obvodové zdi věznice. Odtamtud pak skočíte na ulici a jste volná. Rozuměla jste mi dobře?“

Dokážu jen mlčky přikývnout jak omámená.

Když mě strážný znovu odvádí do sběrné cely, buší mi Rusova slova v hlavě jako kladivo. Co mám dělat? Kdybych se tak mohla někomu svěřit! Ale to se neodvážím. V cele je Inge Müllerová, kterou podezírám z bonzování; několikrát se již hlásila k veliteli věznice a to budí nedůvěru. Pozorují mě snad už? Vím, že útěk z této věznice je bez ohledu na zvolenou cestu nemožný. Jsou zde stráže na věžích, které mají přehled po celém objektu, a také psi, kteří ihned začnou štěkat. Kromě toho je z Lichtenbergu na východě do Západního Berlína daleko. Snažím se raději na nebezpečnou nabídku zapomenout.

24. prosinec – Vánoce!

Ženy již několik dní nemluví o ničem jiném. Hannelore přechází po cele a potichu si deklamuje vánoční příběh; chce nám jej večer přednést. Další ženy se snaží vzpomenout si na vánoční básničky a říkanky a Uschi již několik týdnů modeluje z uspořeného chleba figurky jesliček.

K obědu je jako vždy „kaviár“, vskutku opulentní vánoční hostina!

Na německé svátky se Sověti zásadně neohlížejí, pro ně platí jenom Říjnová revoluce, Stalinovy narozeniny a ruské pravoslavné Vánoce 6. ledna.

Ztěžka polykáme kaši z hrachové moučky, nemluvíme a do očí se nám derou slzy.

Najednou ani nedýcháme. Z ulice je slyšet vyhrávat dechovku: „Narodil se Kristus Pán…“ Duní kostelní zvony a my brečíme jako děti!

V naší sběrné cele máme zavedený určitý režim. Každý den se dvě ženy střídají v mytí jídelních misek, dvě další zametají podlahu a udržují v čistotě obě umyvadla, v nichž se 19 žen může umýt nanejvýš jednou denně, protože na víc voda nestačí.

Pak je zde „kráječka chleba“, od níž se očekává mimořádná obratnost. Pevně napnutým tenkým provázkem se dá velice měkký a lepkavý chleba nakrájet skoro stejně dobře jako ostřím nože. Proto se také můžeme oddávat iluzi, že jíme krajíce dobrého chleba, nakrájené na strojku.

Dvakrát denně se vynášejí velké kbelíky. Tato pochůzka je hodně žádaná, protože umožňuje alespoň omezený kontakt s mužskými celami, které jsou přímo proti záchodům. Při chůzi letmo zdviháme záklopky na okénku, jimiž se do cel podává jídlo, a můžeme si tak s muži promluvit… za předpokladu, že je strážný dostatečně daleko. Díky tomu dobře víme, kdo uvnitř sedí, a tak také objevujeme Franka Holberga.

Irena je silně rozrušená a po dohodě s ostatními ženami chodí několik dní vynášet kbelíky i mimo pořadí. Frank už čeká u záklopky, a tak si mohou oba spolu promluvit.

Ještě než nám pronikavé zvonění dovolí ulehnout, zazpívá nám Christel pokaždé krátkou písničku. Pak už je ve všech celách ticho a ani strážní o sobě nedávají vědět.

Když se jednoho dne u nás objevuje náčelník věznice a ptá se po případných stížnostech a přáních, stavíme se do řady a velitel „vykonává přehlídku“. Lilii, které od svého přítele zná trochu rusky, nám překládá jeho slova. Některé ženy se hlásí a přednášejí své žádosti.

Velitelova návštěva trvá jen krátce a než odejde, stavím se před něj s prosbou, abych mohla pracovat ve vězeňské krejčovně. Odpověď zní: „Uvidíme,“ a vizita končí.

Sotva za ním zapadly dveře cely, spustí na mě hromobití rozčilených ženských hlasů: „Jak jste se mohla odvážit hlásit se?“

„Tak jako tak nepřijdete na řadu, protože většina z nás se už k té práci přihlásila!“

„To od vás není kamarádské, proč jste si o tom s námi předem nepromluvila?“

Jsem šokována, protože takovou reakci jsem nečekala. Snažím se vysvětlit, že mě ta myšlenka napadla zcela náhle a že jsem jednala spontánně. „Práce ve vězeňské prádelně je pro mě příliš těžká,“ říkám zaraženě, „a dlouho bych to přece nevydržela.“

Některé ženy se ode mě zlostně odvracejí a trestají mě hodinami ignorování.

Sylvie mi kamarádsky klade ruku na rameno a povídá: „Nic si z toho nedělejte, však se zase uklidní.“

Margot, pobledlá dívka ze Saska, si sedá ke mně na pryčnu a vypráví, že neměla obvyklý soud jako my, nýbrž že dostala dálkový rozsudek z Moskvy.

O něčem takovém jsem ještě nikdy neslyšela, a tak ji žádám, aby vyprávěla. Margot pokračuje: „Byla jsem ve vězení čtyři měsíce, nejdřív v Budyšíně a pak v Hohenschönhausenu, až jsem se dostala sem do Lichtenbergu. Obvinění jako vždy: špionáž! Před třemi týdny přišel do mé cely důstojník a položil přede mě listinu, kterou jsem měla podepsat. Když jsem váhala, začal mi ji předčítat: ‚Podle dálkového rozsudku z Moskvy jste odsouzena k 25 rokům pracovního tábora.´ To bylo celé sdělení. Nemohla jsem se bránit ani protestovat. Podepsala jsem. Tak takový byl můj celý tribunál!“

„Ale jak jste k tomu vůbec přišla?“

„Docela jednoduše. 21. srpna jsem v národním podniku na výrobu žárovky seděla jako obvykle u psacího stroje a dělala jsem svoji práci. Byla jsem nervózní, protože můj snoubenec Heinz byl na cestě do Západního Berlína. Podnik směl opustit pod záminkou, že se hodlá zúčastnit školení elektromontérů v Oberschöneweidenu. Já jsem měla zmizet příští den a chtěli jsme se později sejít v západoberlínském uprchlickém táboře Marienfelde. Když jsem se však vrátila domů, kde jsem žila s matkou, čekali tam už na mě tři gauneři. Heinze dopadli při kontrole průkazů, a protože nemohl uvést konkrétní důvod, proč v době učebního kurzu sedí ve voze, směřujícím do Západního Berlína, na místě ho sebrali a znovu jsme se setkali až ve vězení, ale jen krátce; nemohli jsme si spolu už ani promluvit.

Ale proč jsem dostala dálkový rozsudek z Moskvy, to sama nevím, jenže 25 let je 25 let!“

V nedělním dopoledni mezi Vánocemi a Novým rokem odvádějí osm žen na úklid vězeňských chodeb a schodiště; mezi nimi také Irenu a mě.

Ve všední dny uklízejí v budově ruští vězňové, tedy vojáci, kteří se během služby něčím provinili. Tak nám alespoň neděle dává možnost na chvíli se dostat ven a nenápadně se kontaktovat s vězni v jiných celách. Vždy nás sice doprovázejí a hlídají strážní, ale nemohou mít současně pod kontrolou všechny ženy. Téměř každá zde má rodinného příslušníka, přátele nebo známé a všechny se s nimi také chtějí nějak dorozumět.

Po dohodě s ostatními uklízí Irena chodbu, kde je cela jejího muže. Mezitím byl zase převeden na samotku. Doprovázím ji a zatímco umývám podlahu, jde Irena se svou utěrkou od jedněch dveří ke druhým, až se nakonec dostává k těm správným.

„Haló, Franku, jsi tam?“

„Ano, Ireno, jak se ti vede? Už máš rozsudek?“

„Jistě, 25 let jako všichni. A ty?“

„Dali mi trest smrti!“

Ireně se úlekem podlamují kolena a jen stěží potlačuje výkřik.

Vidím, že se strážný otáčí, a varuji Irenu. Horlivě tedy pokračuje v úklidu a poslouchá Frankův hlas: „Už jsem si podal žádost o milost, miláčku, nedělej si starosti. Doposud všechny tresty smrti změnili na 25 roků.“

Strážný se pomalu blíží, a tak znovu vysílám varovný signál Ireně, která na odchodu chvatně povídá: „Sbohem, Franku, musím pryč, jde sem bachař.“

Vidím, že při uklízení pláče.

Pak přicházíme do jiné chodby, která vede k zasedacím sálu tribunálu. Je to ta, o níž mluvil můj vyšetřovatel. Nyní mám možnost si ověřit, zda je pravda, co mi říkal. Upřeně hledím na okno zadního schodiště; skutečně nemá mříže! Za neustálého stírání podlahy se opatrně blížím a nenápadně nahlížím ven. Vidím plochou střechu, pokrytou dehtovou lepenkou. To by tedy souhlasilo, ale schází mi odvaha, a tak uklízím dál. Promarnila jsem šanci nebo se naopak uchránila léčky?

Na cele pak k všeobecné zábavě přispívám pantomimou. V kroužku přátel tam venku jsem již něco takového dělala častěji: teď předvádím mládence, který se rozespale hrabe z postele, myje se, holí a obléká. Ženy se prohýbají smíchy.

Vtom se rozletí dveře cely, strážný na mě ukazuje a se smíchem říká: „Ty holit, da?“ Sledoval celé představení špehýrkou. „Nu vot, pokračovat,“ povídá a já přidávám další číslo. Teď jím čerstvou broskev a šťáva mi stéká po prstech. Když náležitě ocucám pecku, vyplivuji ji na podlahu.

Znovu se otvírají dveře, ale tentokrát je strážný v obličeji brunátný a hřímá: „Ty žena nic dobrá. Proč přede mnou odplivnout? Já dobrý strážný!“ Pak se dveře s třeskem zavřou a nám je jasné, že vyplivnutí pecky považoval za osobní urážku. Na rozdíl od holení scéně s broskví nerozuměl.

Někdy přichází nuda a snažíme se nějak zabít čas, většinou vyprávěním příběhů a filmů. Někdy si tiše prozpěvujeme tak dlouho, než nás strážný okřikne, protože zpěv, smích a pláč jsou ve věznici na indexu. Vlastně je zakázáno všechno!

Možností dorozumívání se morseovkou je ve sběrné ženské cele několik. Trubek ústředního topení používáme jako telefonní linky do vedlejších cel. Pod spuštěným železným kavalcem, který stojí pod špehýrkou a tedy mimo zorné pole strážných, je možné se pomocí převráceného umyvadla dorozumívat s celou o poschodí níže.

Hannelore, která často signalizuje až příliš bezstarostně, protože je přesvědčena, že ji nedopadnou, sedí zády ke stěně na pryčně a ťuká zbytkem hřebenu. Až dosud měla štěstí, ale dnes ji opouští.

Neuvěřitelnou rychlostí se otvírá špehýrka, strážný neforemným prstem ukazuje na Hannelore a křičí: „Ty klepat! Vědět, že eto ne dovolené!“

Sylvie sarkasticky říká: „Pomalu se chystej, Hannelore, korekce tě nemine!“

Obvyklý trest za vyťukávání jsou tři dny korekce o chlebu a vodě.

Za necelých deset minut Hannelore odvádějí. Při odchodu na nás ještě volá: „Schovejte mi něco k jídlu!“

Když zase dveře zapadly, Sylvie soucitně povídá: „Ta naše chuděrka Tabakí.“

Hannelore dostala tuhle přezdívku podle Kiplingova šakala proto, že po jídle pátrala ve všech miskách po zbytcích.

Osudy žen

Mezitím dostáváme nové přírůstky. Ingeborg Wolterovou, mladou dívku, kterou zatkli na východě města přímo ve svatebních šatech. Místo nich dostává na 15 let vězeňský mundůr. Její ženich, rovněž zatčený, odešel od soudu s 25 roky.

Pak je zde asi pětatřicetiletá malá, zavalitá paní s veselým obličejem. Okamžitě ji objímá několik žen, s nimiž už seděla na cele v Karlshorstu. „Haló, Bonzo,“ volá Margot, „tak za kolik ti to dali?“

Bonzo jen rezignovaně pohodí hlavou: „No, 25 let jako všichni. Můj vyšetřovatel mi dal ještě na cestu povzbuzení: ‚S tím svým tlustým zadkem budete na Sibiři dobře rozpouštět led!‘“

Bonzo byla zatčena na svatební cestě u Baltského moře. Manžela nechali klidně spát dál, protože o jejích záležitostech s uranem neměl tušení.

Bonzo je vážně nemocná; při prvním astmatickém záchvatu se všechny děsíme. Sedí na pryčně a lapá po vzduchu. Až dosud se jí nedostalo sebemenší lékařské pomoci.

Díky Haně Steinové se dostáváme k čokoládě! Při zatčení měla náhodou v kabelce dvě tabulky, které jí samozřejmě zabavili. Po žádosti veliteli věznice je zase dostala zpět. Každá z nás teď dostává tři kousky; ještě nikdy jsem si čokoládu tak nevychutnala!

Gerda Kochová je terčem častých žertíků. Při zatčení měla u sebe malý kufřík, kde byl mimo jiné koupací plášť, froté ručník a mýdlo. Po rozsudku jí věci na její žádost vrátili. Jako jediná z nás se každé ráno myje voňavým toaletním mýdlem a pak se pyšně prochází po cele v koupacím plášti s ručníkem malebně ovázaným kolem hlavy. Některým ženám se to přirozeně zvlášť nelíbí a dělají hloupé poznámky.

Poslední den roku 1952. Panuje stísněná nálada. Každá z nás se zabývá svými myšlenkami a všechny se obíráme stejnou otázkou: Co nám přinese nový rok? Máme vůbec vyhlídku na budoucnost? Díky ustavičným novým přírůstkům se cela zdá být menší a místa ke spaní na dlouhé pryčně jsou stále těsnější.

Nejistota o tom, co s námi bude, v nás vyvolává podrážděnost i depresi.

Tři ženy se snaží poněkud pozdvihnout náladu a složily písničku. Na melodii Bizetovy Carmen nám kostrbatě přednášejí:

„Prokurátore smělý, pozor si dej, pozor si dej, že tě krásná Carmen ošálí, nezapomínej, nezapomínej…“

Píseň má ještě dvě sloky… temné kouzlo je zlomené a nálada se zase zlepšuje.

O půlnoci, když zazní třaskání prvních silvestrovských rachejtlí, stojíme na pryčnách. Na ulici před věznicí je hlučno, a do toho ještě duní zvony.

Když příští ráno vycházíme po pěticích na dvůr, leží tam tenká a nedotčená bílá pokrývka. V noci napadl první sníh. Podle předpisu opisujeme kolečko a necháváme za sebou špinavě hnědé stopy. Vězňům je dovoleno zahřívat se běháním a také toho využíváme; většina z nás má ještě letní oblečení. Navykla jsem si během vycházky pravidelně a zhluboka dýchat.

Vtom přes zeď přilétá sněhová koule a dopadá mi k nohám. Rychle ji zdvihám. Strážný na věži si toho zjevně nepovšiml. Z přilehlé cely slyším významné mužské zakašlání. Pokračuji v obchůzce dvora, pozorněji si prohlížím bílý pozdrav, a pak sněhovou kouli rozlamuji. Uvnitř je z chleba vymodelované srdíčko s nápisem Irena/Frank, do zadní strany je vyškrábané dnešní datum.

Polohlasem, ale tak, aby to za mnou chodící Irena slyšela, říkám: „Mám zase pro tebe poštu! Až pak, na cele!“

Kdyby bachaři věděli, na jaké fígle vězni přicházejí, aby si mohli navzájem předávat stručná sdělení i znamení útěchy a lásky!

Když jednou slyšíme dětský křik, věříme na halucinace. Ale dětský křik se opakuje… není pochyb, ve věznici je kojenec.

„Na gestapu to dělali také,“ říká Sylvie, „proč by mělo být MVD lepší než nacisté? Asi je ten kojenec také špion!“ Od té doby jej slyšíme křičet každý den a křtíme ho na „malého špionka“. Musí být v cele pod námi, protože tu a tam je slyšet i tichý, konejšivý ženský hlas.

Toho dne přichází k nám na sběrnou celu Magdalena, která je v šestém měsíci těhotenství.

„Neříkala jsem to?“ dovolává se Sylvie. „Vůbec jim nevadí zatknout těhotnou ženu!“

Magdaleně je 23 let, má vysokou postavu, hnědé oči a měkký hlas. Vypráví nám, že byla zatčena spolu se svým mužem. On pracoval ve skupině protikomunistického odporu, ale nic o tom neříkal, protože ji nechtěl znepokojovat.

Magdalena je ve vězení už přes tři měsíce a vyslýchající od samého počátku nebrali nejmenší ohled na její stav; spíše se ji ještě nekonečnými nočními výslechy snažili přimět, aby „změkla“.

„Jsem nevinná,“ říká, „přece mě nemohou odtáhnout do Ruska s miminkem…“

A přesto dostala 25 let jako všichni. Utěšujeme ji, jak jen umíme.

Co však bude s dítětem? Z Elfriedina kombiné šijeme dvě košilky; strážný nám dal jehlu a nit.

O několik dní později nějaká žena pronikavě a ustavičně křičí. Strašný zvuk přichází z poschodí pod námi a proniká až do morku kostí. Pak je křik tišší, přechází v bědování, a nakonec utichá úplně. Takové věci člověka dokáží odrovnat stejně spolehlivě jako noční výslechy.

Odpoledne nám do cely šoupají nováčka, usouženou mladou ženu. Její opuchlé oči hledí prázdně. Beze slova si sedá na okraj pryčny a upřeně se dívá před sebe. Sedí tak dlouhé hodiny, nemluví, nejí, a my se bojíme, že umírá. Na otázku, zda jí můžeme nějak pomoci, jen vrtí hlavou.

Večer najedou vykřikne: „Sebrali mi dítě…!“ Je to matka „malého špionka“.

Pak nám vypráví svůj příběh; musí se toho zbavit, aby se nezalkla: „Když začaly první bolesti, žádala jsem lékaře. Přišli dva důstojníci a prohlásili, že porodím v civilní nemocnici pod falešným jménem a s podmínkou, že budu mlčet. Po porodu, který proběhl dobře, jsem ležela na pokoji se šesti ženami. Měly návštěvy, dostávaly květiny a dárky. Já jsem neměla nic a jedinou útěchou mi bylo dítě, zdravé děvčátko. Po osmi dnech mě odvezli zpátky do věznice a umístili na samotku. Nemohla jsem dítě kojit, měla jsem málo mléka, ale naštěstí mi nějaké přinesli. Večer jsem směla děťátko vykoupat v prádelně a vyprat pleny. Přes den nás s malou nechávali venku ve vycházkové ohradě. Už jsou to tři týdny. A dnes ráno mi dítě vzali! Řekli, že přijde do dětského útulku.“

Je to pro nás hotový šok, sedíme jako ochromené a všechny pláčeme. Nepláče jen Magdalena, nastávající matka. Sedí mrtvolně bledá a upřeně hledí do zdi. Když nás příští ráno vyvolávají na vycházku, žádné z nás není nápadné, že se staví za dveře jako první. Jdeme koridorem podél schodiště, které vede do přízemí. Když sestupujeme po schodech, Magdalena se náhle vrhá daleko dopředu. Je to tak nečekané, že ji nikdo nedokázal zadržet. Magdalena padá po kamenných schodech až do přízemí a tam zůstává nehybně ležet.

Vyděšený strážný nás zahání zpátky do cely.

Večer se dozvídáme, že je Magdalena mrtvá; vykrvácela ještě před příchodem lékaře.

Jsme v šoku! Myslím na svého malého Inga a jsem šťastná, že je u mých rodičů. Co by se s ním stalo, kdyby mě sebrali dříve, než jsem ho koncem prázdnin odvezla k prarodičům? Nechci na to ani pomyslet…

Život v cele II

Je několik metod, jimiž se dostává polévka do našich jídelních misek. Kuchař polévku v kotli náležitě promíchá a pak vyklopí jednu naběračku do misky. Výsledek: člověk se nenasytí. Druhá metoda je ještě horší; kuchař nemíchá a nabírá polévku svrchu. Výsledek: samá voda. Třetí metoda je nám nejmilejší: kuchař nabírá ode dna, kde se usazuje zelí a kousky brambor. Výsledek: člověk se tak trochu zasytí.

Strážný jídlo rozdává podle sympatie. Muži dostávají víc vody než ženy, ale také u žen jsou dost značné rozdíly. Zjišťujeme, že s ním musíme trochu flirtovat.

Když se na chodbě ozve jídelní vozík, vysíláme ke dveřím Sylvii s nastavenou miskou. „Dej jen husté,“ říká, „pěkně ode dna. Až mě propustí, můžeš mě navštívit!“

Strážný se usmívá a pokračuje v rozdávání. Pokud mu občas něco zbývá, dává to naší cele. Abychom si jeho náklonnost udrželi, vymýšlí Sylvie každý den něco nového. Buď si trochu pootevře blůzku, nebo mu poodhalí nohu. Strážný je spokojený a my také; nikdo nemá hlad.

Pak je v naší cele starší paní, která se tolik bojí hladu, že by klidně snědla pět porcí. Je tak dychtivá, že než začne jíst, šilhá do všech misek, zda někdo nemá o půl brambory víc nebo trochu plnější misku. Také si myslí, že když Sylvie v době jídla stojí u dveří a přebírá naše příděly, zajišťuje si tím jen větší porci. To je ovšem nesmysl a abychom ji uchlácholily, stavíme naplněné misky do řady vedle sebe a říkáme: „Vyberte si jako první.“

Dělá to sice, ale stejně zůstává nedůvěřivá a myslí si, že ji podvádíme. Nakonec povídám: „Postavte se zítra sama ke dveřím a odebírejte misky.“

Když ji kuchař druhý den vidí, říká: „Proč tu stojí tahle?“

„Myslí si, že ji podvádíme s jídlem.“

„Vede se vám příliš dobře, tloušťka vám začíná tlačit na mozek. Budu vám nabírat jen svrchu!“ A dává nám čirou vodu. V mojí misce plavou přesně tři nudličky zelí a jinak nic. Všichni mlčí a dívají se na starou vyčítavě.

Ta najednou prudce zdvihá misku a hází ji po mně. Rychle se shýbám, miska udeří do zdi, a obsah se rozstřikuje po cele. Staré vyhrknou slzy a začíná se vzdycháním polévku stírat dohromady.

Hladovíme až do večera. Pak se Sylvie znovu staví ke dveřím a kuchař spokojeně říká: „Vida, jak rychle jste zase přišly k rozumu!“ Nabírá nám hustou polévku, je po nejhorším hladu, a stará také přestala ostatním pošilhávat po miskách.

Už dva dny je u nás na cele Soňa. Je veselá a hovorná. Kdyby ji nesebralo MVD, byla by nyní zasnoubená s nástrojářem Alfrédem. Byl sociální demokrat, Rusy nesnášel a ve svém závodě rozdával letáky. Soňa říká: „Nevěděla jsem, jak hodně byl do té věci zapletený. Mně o tom nikdy nevyprávěl.“

Když Alfreda odváželi, vzali ji také s sebou a ze zásnub nebylo nic.

Trošičku naříkala nad nábytkem, který si už z největší části obstarala. Měli naději na dvě místnosti, byla už téměř u cíle svých tužeb… a pak do toho přišlo MVD! Brala však celkem vyrovnaně, že prozatím sešlo se zasnoubení a z brzkého sňatku. Vyprávěla toho o svém Alfrédovi tolik, až jsem měla pocit, že jsem s ním zasnoubená já sama. Kdykoli o něm mluvila, byla opravdu nadšená a oči se jí rozněžnily. Alfréd má hnědé vlnité vlasy, světle modré oči a měří 173 cm; umím si ho docela dobře představit. Dokázala by o něm básnit bez ustání.

Sousední cela je nově obsazená, a tak vyťukáváme morseovku a ptáme se na jména. Jsou to muži a mezi nimi Alfréd. Soňa radostí až zbledla, chvěje se a je na ní vidět, že jde o skutečně velkou lásku.

Celý den tancuje po cele a po večeři klepáme na Alfréda. Je tím tak vyvedený z míry, že zpočátku neodpovídá, ale pak signalizuje jako kulomet.

Soňa celou noc nespí a jen se převaluje a pak zamyšleně povídá: „Když si tak představím, jakou krásnou noc jsem mohla s Alfrédem prožít.… Kdybychom byli alespoň zasnoubeni.“

„To se dá přece udělat,“ říkám, „můžete se zasnoubit i přes zeď.“

Chvíli se na mě zaraženě dívá a pak povídá: „To je skvělý nápad! Ale já bych chtěla zasnoubení s prstýnky.“

Po budíčku začínáme splétat dva prstýnky z vláken, vytahaných z našich kapesníků. Pak ťukáme na Alfréda a říkáme mu, že se s ním Soňa chce zasnoubit.

Alfréd hned nechápe a signalizuje zpátky: „Proč?“

Soňa: „Abys mi zachoval věrnost.“

„S jakou bych tě tady asi mohl podvádět?“ odpovídá na otázku otázkou.

„Tak chceš nebo ne?“ zní další otázka Soni.

Teď je na řadě on a vyťukává: „Samozřejmě že chci.“

Tkaný prstýnek pro Alfréda zatlačujeme do kousku mýdla a ukrýváme na záchodě, kam chodíme vynášet naše kbelíky, a pak signalizujeme: „Prstýnek je v mýdle.“

Alfréd mýdlo i prsten našel a děkuje přes zeď. Potom Soňa pečlivě formuluje slavností výrok: Chceš mi být navždy věrný, i kdybychom museli sedět 25 let?

Jsem proti tomu, ale Soňa říká: „Jestli to neodpřísáhne, tak mě nemiluje a nechci už o něm slyšet.“

Nakonec je všechno hotovo, Stavíme se slavnostně ke stěně sousední cely a vyťukáváme: „Zde Soňa.“

Okamžitě přichází odpověď: „Zde Alfréd.“

Teď signalizujeme Soninu slavnostní větu a Alfréd odpovídá: „Chci ti být navždy věrný.“

„Až přijde signál, Soňa si navlékne prsten; udělej totéž.“

A Soňa si slavnostně navléká tkaný prsten.

Musíme na chvíli přestat, protože strážný se najednou dosti dlouho dívá špehýrkou, aniž by ovšem tušil, že právě probíhají zásnuby.

Soňa má slzy v očích. Pak vysíláme: „Soňa tě líbá.“ Přistupuje ke zdi a líbá beton. Má při tom zavřené oči jako žena, která má skutečné zásnuby, a dokonce naznačuje objetí.

Klepeme dál: „Jménem zákona jste nyní zasnoubeni.“

Pak začíná čilé vyťukávání z obou stran. Strážný přibíhá, prudce otvírá a křičí: „Zbláznily jste se?“

Ale Soňa je šťastná a jako zjasněná. Celý den sedí na kraji pryčny, pozoruje prstýnek a spokojeně říká: „Teď jsem řádně zasnoubená.“

Dávám jí k zásnubám malou brož, vymodelovanou z chleba a po vysušení okrášlenou barvou, seškrabanou ze stěn cely. Při obědě objevuji ve své polévce dva kousky masa a dávám je Soně do misky. Objímá mě se slovy: „Jsi moje nejlepší přítelkyně… byly to krásné zásnuby.“

Překvapivě mě odvádějí z cely. „Věci brát, všechno, jít!“ přikazuje strážný. Ve spěchu popadám deku, jídelní nádobí a loučím se s ženami.

Co se stane? Skončí jednou tahle nejistota?

Přede mnou se otvírají dveře cely pro dvě osoby. Žena, kterou ještě neznám, mi pomáhá ukládat věci a s úsměvem říká: „Také vám se dostalo výhody pracovat v krejčovně?“

Moje prosba byla tedy vyslyšena a jsem přidělena na práci švadleny. Nová společnice na cele se jmenuje Marie Krügerová a je to klidná žena kolem čtyřicítky. Je zde už tři týdny a dozvídám se od ní, že mé nové místo nebude nadlouho. Vždy po čtyřech až šesti týdnech dochází k výměně.

Krejčovna je v témže poschodí jako ostatní cely, ale vypadá trochu jinak. Je tu velký dřevěný stůl, dva šicí stroje a tři židle. Okno se dá otevřít, ale má také dřevěnou zástěnu.

Marie mě zasvěcuje do nové práce. Nemám žádné zvláštní krejčovské znalosti, ale to zde naštěstí není nutné, jak se rychle ukazuje. Strážný přináší mužské kalhoty, jejichž majitelé jsou den ode dne hubenější, a my je musíme upravovat. Každý týden držíme v ruce tytéž kalhoty. Ze součástí ženského oblečení, blůzek a sukní odstraňujeme knoflíky, háčky i zipy a nahrazujeme je látkovými knoflíky vlastní výroby. Také musíme látat špinavé mužské ponožky a zašívat košile.

Zpočátku mě nezvyklá práce a sezení bez pohybu unavuje, ale rychle si na to zvykám. Pracovní doba je od 8 ráno do 17 odpoledne. Jídlo je o něco lepší a pokud v kotli něco zbývá, dostáváme nášup. Kromě toho nám dávají každý týden půl balíčku machorky, hrubě řezaného levného tabáku, i novinový papír na kroucení cigaret.

Máme také dovoleno natáhnout se po práci na pryčně. V neděli je volno a můžeme spát tak dlouho, jak chceme. Z vězeňské knihovny dostáváme knihy, a tak si s chutí popřávám vzácných hodinek čtení. Při rozhovorech a oddávání se myšlenkám je život v cele snesitelnější, i když jen nakrátko.

Rovněž strážní jsou vůči nám vlídnější; tu a tam s námi dokonce pohovoří dveřním okénkem.

Mám radost, že jsem unikla ruchu a hluku sběrné cely. Marie Krügerová je příjemná společnice. Vypráví mi svůj příběh: „Zatkli mě v zóně spolu s oběma dcerami, Gretl a Hanni; je jim 16 a 17 let. Jako uprchlíci z východní zóny jsme byli tou dobou v provizorním táboře v Západním Berlíně. Můj muž byl bez zaměstnání a přijal nabídku pracovat jako agent pro francouzskou tajnou službu. Nevedlo se nám dobře, protože jsme byli odkázáni jen na jeho peníze, a těch opravdu nebylo mnoho. Pobyt v provizorním táboře se protahoval víc, než jsme předpokládali. Jela jsem proto s děvčaty ještě jednou k příbuzným ve východní zóně a tam nás zatkli a odvezli do Karlshorstu.

Hned první den mi ruský důstojník nadiktoval dopis mému muži, který byl v západoberlínském táboře. Dopisem jsem jej musela požádat o setkání ve Východním Berlíně.

Byla jsem zoufalá, protože mi bylo jasné, že tím lákám muže do pasti; chtěli jej dostat a já s děvčaty jsem byla návnada. Co jsem ale měla dělat? Mohla jsem jen doufat, že můj muž pozná, že text dopisu není můj, i když je psán mojí rukou. Napsala jsem tedy přesně všechno, co mi důstojník diktoval. Mluvil sice dobře německy, ale s výrazy a slovosledem, jaký bych já nikdy nepoužila. Dopis jsem podepsala celým jménem i příjmením – tak mi muž nikdy neříkal. Doufala jsem, že z toho pozná, že jsem dopis napsala pod nátlakem. Vyšetřovatel mi však řekl, že s děvčaty zůstanu ve vazbě jako rukojmí tak dlouho, než dostanou mého muže.

Jednoho dne mně prostě sdělili, že my budeme potrestané namísto mého muže. Nevběhl tedy do pasti. Mám z toho velkou radost, protože nás tři by v opačném případě také nepustili, tím jsem si jistá.

Marie Krügerová „vyfasovala“ od tribunálu 25 let pracovního tábora, dcery 10 a 12 roků.

Od staršího strážného, kterému říkáme „fotřík“, dostáváme dovolení samy si prát své prádlo ve vězeňské prádelně. Je to velké zvýhodnění, které také umíme náležitě ocenit.

Prádelna je ve sklepě a má dvě místnosti. Od žen, které zde pracují, už víme, že prádlo vězňů se vyvařuje ve velkém kotli, máchá ve dvou velkých vanách a poté jde do sušárny, kde se věší na dřevěné tyče.

Pokaždé, když své prádlo vypereme ve vanách v horké vodě a jádrovém mýdle, noříme se tam samy, protože takovou příležitost si ve vězení nesmíme nechat ujít.

Týž večer má službu „Casanova“ a zjevně nám chce udělat drobnou radost, protože nám dovoluje vysprchovat se mimo pořadí. Samozřejmě mu neprozrazujeme, že jsme si už ráno vydatně užily koupele.

Když stojíme pod sprchou, vidím, jak se na nás Casanova šklebí přes nevysokou zeď, která odděluje sprchovou místnost od ostatních cel.

Marie, které neuniká můj vyděšený pohled, povídá: „Jen ho nechte koukat, to je jeho odměna za zvláštní povolení!“

O několik dní později Marii z krejčovské cely odvádějí; její čas zde vypršel. Ale dlouho nezůstávám sama. Mám radost, když sem strážný přivádí Irenu Holbergovou. V krejčovně jsme kvůli vzájemné kontrole zaměstnány vždy dvě, protože jinak by samotná žena mohla snadno spáchat sebevraždu ostrými nůžkami nebo spolknout jehlu.

A protože jsme si s Irenou vzájemně sympatické, užíváme si příjemných stránek krejčovny dvojnásobně.

Jednoho dne nás Casanova překvapuje, když v doprovodu dalšího strážného před nás klade několik nastříhaných kusů látky, z nichž máme na stroji ušít čepici.

Žádná nemáme tušení, jak se to dělá, ale společně se nám daří stvořit něco podobného čapce. Casanova však vypadá spokojeně, když si příští den naše umělecké dílo odnáší, a slibuje nám zvláštní příděl jídla.

Tím u nás začíná hromadná výroba. Všichni strážní chtějí pro sebe nebo pro své děti rovněž takovou čepici, a tak pracujeme naplno. Také Irena vypráví svůj životní příběh, jak je mezi ženami obvyklé: „Jsem nefalšované dítko Berlína, narodila jsem se přímo v centru blízko Alexandrova náměstí. Můj otec měl malou drogerii a později ji rozšířil o fotoateliér, kde jsem se také vyučila. Matka, pokud si vzpomínám, byla neduživá a zemřela dost mladá.

Navštěvovala jsem obecní školu, byla jsem v Dívčím svazu, pak přišla ženská pracovní služba a později nějaký čas také polní práce, jak bylo za Hitlera obvyklé. Za války jsem podléhala povinné válečné službě a musela jsem pracovat ve vojenské nemocnici. Otec už byl příliš starý na vojenskou službu. Když roku 1943 náhle zemřel na TBC a zápal plic, jeho obchod vyvlastnili. Vlastně jsem jej měla převzít já. Pak válka skončila a protloukala jsem se velice obtížně; v Berlíně bylo všechno rozbombardované a všem se vedlo špatně. Při jednom náletu jsem se dostala do cizího krytu; toulala jsem se právě po ulicích a sháněla něco k jídlu. Pak nedaleko od nás vybuchla bomba a zasypalo nás to. Naštěstí nás včas našli.

Mezi zavalenými byla také starší paní, dosti vážně zraněná. Protože jsem tak jako tak nevěděla, kam se vrtnout, doprovodila jsem ji na sanitu, kde ji ošetřili a obvázali. Pak jsem se k ní nastěhovala; žila sama a tak jsem se starala o ni i o sebe. Bylo to oboustranně prospěšné.

V roce 1948 jsem se poznala s Frankem. Byl ze Západního Berlína a dali jsme se do řeči v malé kavárně, která jako zázrakem unikla bombardování. Pak jsme se vídali častěji, byla to zkrátka sympatie na první pohled. Frank byl volontér berlínských novin, které zase jako jedny z prvních začaly vycházet. Byl to myslím ,Večer´. Pak pracoval ještě u jiných novin v Západním Německu, ale vrátil se do Berlína a vzali jsme se. Žil ve Wilmersdorfu u své matky, jejíž byt přečkal bombardování bez úhony, a nastěhovali jsme se tam. O půldruhého roku později se narodila naše malá dcerka Barbora. Teď jsou jí dva roky… no a v červenci nás unesli.“

Při vycházce na dvoře sebou leknutím trhneme, když náhle zahoukají tovární sirény a rozezní se zvony. Co se to děje? Je 5. března 1953. „Možná zemřel Pieck nebo Grotewohl,“[1] povídá Irena, „nacisté dělali to samé, když šel někdo z nich pod kytičky.“ Teprve po několika dnech se dozvídáme o senzaci, a to ještě jen náhodou. Casanova nám zase přináší půl balíčku machorky a list novin na balení. A v novinách je fotografie Stalina, ležícího uprostřed moře květin a věnců! Stalin je mrtev, proto vytí sirén!

Okamžitě se šíří spekulace: Snad se něco změní na našem věznění! Možná bude amnestie!

Strážný nám však jako obvykle přináší šatstvo na opravu a my se musíme zabývat šitím a záplatováním. Tomuhle strážnému mezi sebou říkáme „Honzík“. Je to vysoký blondýn a jediný ze strážných, který mluví dobře německy. Jednoho dne se nám svěřuje, že jeho matka byla Němka, ale víc nechce prozradit. Sotva Honzík odešel z místnosti, Irena náhle z hromady šatstva vytahuje sako a tiskne je k sobě. Chvějícím se hlasem šeptá: „To je Frankovo!“

Stále znovu a znovu k němu voní a ukrývá v něm obličej.

Pak se pouštíme do práce. Irena opravuje podšívku saka a nahlas uvažuje: „Jak to udělat, abychom mu mohli doručit zprávu?“

„Můžeme mu nasypat do kapsy trochu machorky,“ navrhuji.

„Ale jak bude Frank vědět, že je ode mě?“

„A co vyšít své iniciály na poutko?“

Irena s tím hned začíná. „To Frank jistě nemůže přehlédnout!“

Když se Honzík odpoledne objevil, aby si odnesl opravené hadry, podáváme mu je s tlukoucím srdcem. Snad náš malý trik neprokoukne.

Již za týden se objevuje totéž sako. Irena se tentokrát nemohla strážného ani dočkat. Konečně rozčileně sako ohmatává a vytahuje zmuchlaný kapesník, z něhož vypadává malý lístek s Frankovou zprávou.

Od té chvíle začíná čilá výměna informací mezi našimi celami. Irena vyšívá kapesník černou přízí a svěřuje mu slova lásky.

Frank pak zase přízi vytahuje a píše na kapesník svou krví; pravděpodobně pomocí zápalky. My vždy kapesník vypereme a znovu vyšíváme. Poselství tak každý týden cestují sem a tam, aniž by byla odhalena.

Tímto způsobem se Irena dozvídá, že Frak byl omilostněn na 25 let, že se mu vede obstojně a pevně věří v brzké shledání.

Jídlo se den ode dne zhoršuje co do kvality i kvantity, takže je mnozí vězni odmítají. Jeden strážný nám pod slibem mlčenlivosti prozrazuje, že denní dávka tuku pro vězně byla snížena z 63 na 18 gramů. Zatímco dosud jsme dostávaly řídkou polévku z bílého zelí s několika mastnými oky, představuje dnes naše jídlo jen několik zelných plátků v ostré břečce s množstvím sledích hlav, ocásků a očí. Opravdu nepoživatelné!

Rozhoduji se stávkovat; taková páchnoucí kaše se jíst nedá. Předstírám proto prudké bolesti žaludku a břicha, svíjím se před pohledy strážných a odmítám polévku! Objevuje se lékařka, mladá Ruska v bílém plášti a s červenou čapkou. Dává mi „univerzální tablety“, jaké se podávají při kašli, rýmě i bolestech nohou. „Účinnost“ takového léku se po vězení už dávno rozkřikla a žádný vězeň je zásadně nebere.

Během těchto dní jsem odkázána na třistagramovou denní porci chleba a hladovím. Pátý den přichází lékařka znovu a pěstí mi silně tlačí na žaludek. Hlasitě křičím, přestože nic necítím.

Moje hladovka měla úspěch. Hned při dalším rozdávání jídla dostávám dietní stravu. Místo černého chleba je to 300 gramů bílého, asi 30 gramů tučného masa a lžička sádla. V poledne střídavě nudlová a bramborová polévka, k večeři krupičná kaše, vařená ve vodě, nebo polévka z hrachové moučky. Konečně si s Irenou dopřáváme slušnější jídlo.

Znovu slyšíme křičet mimino; hlasy dítěte i matky přicházejí z cely pod námi.

Navazujeme s dolejší celou spojení pomocí trubek od topení v krejčovně a okamžitě dostáváme odpověď. Matka dítěte je Karol Münsterová a přivezli ji z nemocnice dnes ráno. Ptá se, zda jí můžeme nějak obstarat plenky a košilky.

Radíme jí, aby o ně požádala Casanovu, který má dnes službu a je slušný strážný. Hned příští den se dozvídáme, že naše rada se ukázala jako dobrá, protože Casanova u nás objednává ušití dětské výbavy.

Z prostěradla, které používáme na záplaty, šijeme dětské prádélko, a je nám při tom smutno. Znovu žena, která brzy své dítě ztratí v ruském sirotčinci.

Okénkem ve dveřích cely si povídám s Honzíkem. „Povězte, kdy zase půjde transport? Víte o tom něco?“

„Ne, nevím, ale asi už brzy.“

„Kam jdou transporty?“

„O tom nesmím mluvit, ale je tam strašná zima a hodně záškodníků. Buďte ráda, že jste tady. Máte teplo, jídlo a nemusíte pracovat!“

„Budu celých 15 let v zajetí?“

„Ale kdepak. Budete trochu pracovat a pak půjdete zase domů. Na všechno zapomenete.“

Honzík se při řeči opatrně rozhlíží, pak najednou rychle vyskočí a spouští záklopku; nejspíš se blíží jeho kolega. Strážným je přirozeně zakázáno mluvit neslužebně s vězni.

Jsem tedy trochu chytřejší a okamžitě Ireně říkám: „Zřejmě je cílem transportů Rusko. Kde jinde je hrozná zima a mají tam spoustu záškodníků… tím asi myslel štěnice.“

Pak konečně přichází očekávaný a obávaný den. Okénko se otvírá a objevuje se Honzíkova tvář. Šeptá: „Dnes je transport; ty také.“ A rychle zase zavírá.

Tak to by bylo! Začínám si skládat svoje věci. Díky práci v krejčovně jsem mohla pokoutně sehnat pár hadrů, k nimž bych se jinak nikdy nedostala: světle žluté vojenské kalhoty, obnošenou zelenou rubášku, ručník, dva nátělníky, čtyři kapesníky vlastní výroby a malý kartáč na vlasy, který mi obstaral „Fotřík“. Potom signalizujeme vedlejším celám a předáváme zprávu.

Příští odpoledne mě odvádějí a Irena v krejčovské cele zůstává sama. Musím do sběrné cely, kde mě vítají hlasitým pokřikem. Ženy už jsou informovány, jen se neví, kdo všechno s transportem půjde. Začíná nekonečné dohadování.

Poslední den v Lichtenbergu vyšíváme. Soňa si totiž něco vymyslela; odtrhává pás látky z dlouhé vězeňské košile, dost veliký, aby se na něj vešla jména všech žen v cele. Černou přízí pak velkými písmeny vyšíváme:

Neztrácíme odvahu! Vezou nás do Ruska! Bojujte za naši svobodu! Nálezce se prosí, aby šátek odevzdal policii na Západě!

Jsme přirozeně neklidné, protože není jisté, zda se nám pás látky podaří pronést tolika kontrolami. Soňa je však optimistická: „Jen to nechte na mně!“ Později za jízdy vlakem pouští na záchodě šátek mezi koleje.

Službu konající strážný vstupuje do cely a z papíru předčítá 23 jmen včetně mého.

Pak musíme kolem něj jednotlivě vycházet; v místnosti zůstává šest žen.

Ve velké cele v přízemí nás čeká šmon, tělesná prohlídka. Provádí ji několik dozorkyň v bílých pláštích přes uniformu. Odebírají mi machorku, mýdlo i kartáč na vlasy, a všechno končí v koutě na hromadě. Na moje protesty nikdo nedbá a já těch cenností velice želím.

Potom nás oblékají; voják nám hází obnošené vojenské pláště, staré armádní boty – o pět čísel větší! – a ruské ušanky. Jsme šokované, protože tohle oblečení mluví jasně o naší budoucnosti. Odvádějí nás na vězeňský dvůr, kde už čeká „zelený anton“ s otevřenými dveřmi. V jisté vzdálenosti vidíme stát muže; předpokládáme, že jsou také určeni pro transport.

Počítají nás, musíme říkat svoje jména, a pak po řadě nastupujeme do vozu.

Dosti dlouho jedeme městem. Tísníme se zavřené v maličkém prostoru a snažíme se zachycovat zvuky, přicházející zvenčí. Margot říká: „Kdybychom aspoň mohly dát o sobě vědět!“

Na to však není ani pomyšlení.

Konečně přijíždíme na nákladové nádraží a vystupujeme na odstavné koleji. Soňa se do jisté míry v Berlíně vyzná a domnívá se, že jsme na nádraží Hohenschönhausen.

Řetěz strážných s nasazenými bajonety tvoří uličku od vězeňského auta až k osamoceně stojícímu vagonu. Psi u jejich nohou sebou trhají a zuřivě poštěkávají.

Musíme nastupovat do vagonu jednotlivě. Ještě než jsem na řadě, vidím, že na vagoně velkými písmeny stojí „Lůžkový vůz“ a že v oknech jsou mléčná skla a mříže.

Vnitřek vagonu ovšem nemá s lůžkovým vozem nic společného. Je tam dlouhá chodbička a vpravo od ní cely se zamřížovanými dveřmi.

Ženy jsou po dvanácti zavírány do kobek, kde je pouze kolem dokola dřevěná lavice, na níž může sedět nanejvýš devět osob; ostatní dřepí na podlaze mezi nohama sedících. Po nějaké chvíli jsou zde i muži. Vedou je rychle kolem našich cel, abychom s nimi nemohly promluvit.

Je již šero, když začínají vagon připojovat k lokomotivě.

Cesta začíná. Jaký je její cíl?

Transport

Je 17. března 1953, když se vydáváme na cestu. Zatím jsme ještě na německé půdě. Když vlak projíždí nějakým nádražím, slyšíme hlášení v němčině. Později nám rachocení kol prozrazuje, že přejíždíme po dlouhém mostě, a odněkud říká mužský hlas: „Most přes Odru!“

Strážný okamžitě zasyčí: „Tiše – Ticho tam!“

Přejeli jsme most u Frankfurtu nad Odrou. Naše cesta vede na východ, o tom není pochyb. Po další dva dny dřepíme v těsné cele a sotva se můžeme pohnout. Nedávají nám najíst ani napít. Je téměř nemožné dostat se na toaletu. Když má některá z nás konečně úspěch, musejí zůstat dveře otevřené a strážný přihlíží… co kdyby někdo uprchl záchodovým otvorem!

V lůžkovém voze je hlučno, ze všech stran se ozývá volání po vodě. Aby předešli nepokojům, rozdávají strážní každé z nás polovinu slanečka a kousek lepkavého chleba. Máme takový hlad, že slanečka dychtivě polykáme. To je ovšem chyba, protože teď je žízeň doslova nesnesitelná! Teprve po několika hodinách nám přinášejí hrnek vody; na každou ženu jen několik doušků.

Za tmy cesta pokračuje. Moje myšlenky se vracejí zpět: právě před sedmi lety, v roce 1946, jsem s rodiči a svým klučíkem byla spolu s našimi sousedy i ostatními obyvateli rodného města nacpána do dobytčího vagonu a odvážena vstříc nejisté budoucnosti. Už nikdy, myslela jsem si tenkrát, nebudu tak uboze cestovat! Tehdy jsem ještě žila nadějí, že jednou bude život zase normální. A také jsem tehdy nebyla sama, měla jsem rodiče a malého chlapce ve věku, v němž všechno ještě nepřipadá tak těžké.

Na spaní není také ani pomyšlení. Jednak kvůli stísněným podmínkám, a také proto, že se každý mučí otázkou, kde naše cesta skončí.

V cele je už skoro tma, jenom z chodbičky k nám proniká slabá záře světla. Naproti mně sedí těsně u sebe sestry Gretl a Hanni, a vedle jejich matka Marie Krügerová. Jsou viditelně šťastné, že mohou cestovat spolu. Vedle mě dřepí Sylvie; má sice zavřené oči, ale pochybuji, že by spala.

Nejstarší je mezi námi Ema Vogelová. Její 59 let a je to milá a tichá paní z Rostocku. Jejího muže před několika měsíci unesli z domova a už o něm neslyšela.

Margu Schmidtovou, učitelku tělocviku z východní zóny, zatkli společně s mužem. Pak jsou zde ještě „Bonzo“ a Ilsa Grunerová z Jeny, inteligentní mladá žena, vdova po padlém ve válce. Po jeho smrti vedla Ilsa zděděnou chemickou továrnu spolu se svou pětasedmdesátiletou matkou, která nyní zůstala doma sama.

K osazenstvu naší cely patří ještě Soňa, Margot a Eva, matka „malého špionka“.

Náhle se z vedlejší cely ozývá hlas, v němž poznávám Irenu: „Franku, jsi tady?“

Vzápětí přibíhá strážný a řve: „Tiše! Tiše! Čort vozmi!“

Rovněž z dalších cel jsou teď slyšet útržky slov a tlumené hlasy. Teď mluví nějaký muž; sice polohlasem, ale srozumitelně: „Ano, Ireno, jsem tady!“

Když vězni znovu naléhavě žádají vodu, strážný v chodbičce hlasitě říká, aby všichni slyšeli: „Tri raz v den voda, tri raz v den toaleta. Voda až zavtra.“

Hned s rozbřeskem začínají muži zase rámusit; požadují vodu a puštění na toaletu. My ženy se bouřlivě přidáváme a Soňa svůj pokřik koření ruskými kletbami. Pomáhá to; jedna po druhé můžeme na toaletu a pak nám dávají vodu. Příliš málo na žízeň po slanečku.

Po čtyřech dnech a nocích, kdy naše utrpení už nemohlo být větší, konečně vlak zastavuje a posunují s námi sem a tam. Pak je náhle klid. Vyvolávají nás jménem a musíme jednotlivě seskakovat ze stupátka. Vidím, že vagon stojí na vedlejší koleji malého nádraží. Kordon se táhne od vagonu k vězeňskému autu a strážní si nás předávají z ruky do ruky, až konečně mizíme v zeleném antonu. Projíždíme malým městem se zoufale děravými ulicemi. Pak auto odbočuje do dvora a jsme na místě. Před námi se tyčí žlutá budova o pěti poschodích. Předjíždějí dva další antony, z nichž vylézají muži z našeho vagonu. Nějaký důstojník nás počítá a čte naše jména. Musíme jednotlivě předstupovat a hlásit svoje paragrafy. Mezitím se každá snaží najít v řadě mužů známý obličej. Irena vidí Franka a kradmo si očima dávají znamení. Soňa objevuje svého snoubence Alfréda. Není k udržení a chce k němu. „Později,“ tiším ji, „později, Soňo, příležitost se najde.“

Pak se stal malý zázrak. Vydávají nám naše věci, které nám při zatčení zabavili. Tisknu k sobě svou černou koženou tašku, ale až na cele mám možnost podívat se dovnitř: malé kapesní zrcátko, hřeben, rtěnka, automatická tužka se zlatým pouzdrem i zdobený kapesníček, vonící skutečně po mém parfému. Pak ještě objevuji úzký podvazkový pás a nylonové punčochy. Jsem bohatá, držím přece v ruce malý zbytek svobody!

Každý vězeň ví, jak důležitý je charakter a stav věznice. Poloha a velikost cel hrají nesmírnou roli. Proto si okamžitě podle možností prohlížíme prostory a konstatujeme: jsme v „pěkném“ vězení.

Na rozdíl od Lichtenbergu nebo dokonce Karlshorstu zde okna nemají dřevěné bariéry, zato ovšem neprůhledná skla. Ale v cele je jasno, a to je důležité. Chodby a schodiště jsou široké a čisté, podlaha v cele obložená.

Na dvoře jsou velké vycházkové ohrady s betonovou podlahou a růžově natřenými zdmi, nahoře ukončenými věncem ostnatého drátu. Můžeme se zde dosti dlouho procházet a zimní slunce zahřívá i naší náladu. Od ředitele věznice se dozvídáme, kde jsme. „Zde být Brest-Litevsk,“ vysvětluje na naši otázku, „bývalé Hitlerovo vězení.“ Říká to se zlomyslným úsměvem a dodává: „Jak dlouho vy zde, já neznat.“ Pak z kapsy kalhot vytahuje papirosy a rozdává kolem; balíček je okamžitě prázdný. Později objevujeme na stěně cely první štěnici… vůbec první štěnice v našem životě.

Nejprve si ji se zájmem prohlížíme. Podle všeho nemá naspěch, jen sedí a tře si nožky. Skoro je nám líto, že tak neškodného tvorečka musíme zabít. „Jenže kde je jedna štěnice, tam jsou i další,“ říká Soňa a my jí věříme. Hledáme nějaký smrtící nástroj, objevujeme v cele staré koště, a vytahujeme z něj silný prut. Kdo se však odhodlá k činu?

Zdráháme se, až se hlásí nejmladší z nás, Hanni; kupodivu likviduje štěnice rychle a bezmála profesionálně.

Ve věznici, zjevně jen málo obsazené, je klid. Přesto však z cely kdesi nad námi zní ruská píseň a pak se tancuje; strop jen duní rytmickým podupáváním. Sylvie hned znalecky konstatuje: „To je oblíbený ruský tanec.“ Soňa k tomu suše dodává: „Ještě štěstí, že Hitler nechal postavit vězení tak důkladně, jinak by nám tanečníci nejspíš spadli na hlavu.“

Po deseti dnech nás zase nakládají. Na nákladovém nádraží na nás čeká ruský vězeňský vagon, říkají jím stolypinski. Je stavěný na široký ruský rozchod kolejí a také vnitřkem se liší od německých. Cely jsou větší a kromě dřevěné lavice mají ještě kolem dokola jakési mezipatro, kam nás rozmisťují. Stát se dá jen dole, nahoře se musí ležet. Mřížové dveře cel vedou také zde do dlouhé průběžné chodby. Okna cel jsou jen zamřížovaná a nemají dokonce ani závěsy; můžeme se dívat ven.

Nakládají také muže. Irena zjišťuje, že je mezi nimi i Frank, a Soňa objevuje svého Alfréda. Okamžitě začíná polohlasná rozprava mezi muži a ženami; strážní jsou velkorysí a nezakazují to. Všechno je zde trochu volnější a také cesta na toaletu není tak obtížná. K jídlu dostáváme prosnou kaši se slanečkem a chléb.

Pak s námi stolypinski drkotá další dva dny krajinou. Na volné trati najednou stop, zelený anton a věznice. Pohlcuje nás prastará stavba s mohutnými zdmi.

Zde se poprvé setkáváme s jinými vězeňkyněmi, Ukrajinkami, které jsou také na cestě na shromaždiště.

Některé mluví německy, a tak zjišťujeme, že jsme ve věznici v Brjansku, malém městě severovýchodně od Kyjeva.

Hustě natlačené na sebe stojíme v malé cele s plným páchnoucím kbelíkem. Některé ženy bubnují na dveře a žádají vodu. Najednou se Irmgarda kácí na zem jako podťatý strom. Také mě je špatně a jen stěží lapám po dechu. Ženy stále hlasitěji volají strážného. Konečně přichází, otvírá dveře a vidí na zemi ležící postavu. To je proti předpisům! Objevuje se další strážný, zdvihají Irmgardu a vynášejí ji ven.

Pak následuje to, co se odehrává v každé věznici: sprcha, dezinfekce šatstva a lékařská prohlídka.

Před námi stojí dvě Rusky v bílých pláštích a v ruce drží připravené dlouhé břitvy. Chtějí nám snad oholit hlavy? Ne, holí nám všem ochlupení podpaží a ohanbí, aniž by břitvy omývaly nebo dezinfikovaly. Jde to jako na běžícím pásu. Třetí Ruska nám zatím v hlavách pátrá po vších.

V přilehlé koupelně nám na hlavu plácají jakousi hustou páchnoucí kaši, kterou pak pod sprchou splachujeme. Protože mi v posledních měsících vlasy hodně povyrostly, snažím se této proceduře vyhnout, ale Ruska zpozorovala můj úhybný manévr a překlopila mi na hlavu celý obsah misky.

Potom stojíme mokré, nahé a chvějící se zimou v ledové místnosti a čekáme na své oblečení, které se ještě nevrátilo z dezinfekce. Konečně nám Rusové házejí dvě hory šatstva a se smíchem sledují, jak si co nejrychleji každá hledáme své hadříky.

Pak s mokrými vlasy a vymrzlé následujeme dva strážné do jiné budovy, do podzemní cely. Je zima a točí se zde vítr. U stěn stojí železná lůžka bez slamníků.

Zoufale se rozhlížíme a Sylvie říká: „Tady máme strávit noc? To přece nejde!“

Od rána nám nedali nic k jídlu a dvě noci jsme již nespaly. Promrzlé, hladové a na smrt znavené bušíme zkřehlýma rukama i nohama na železné dveře, a sklepem se ozývá temné dunění.

Strážný, který se konečně objevuje, je starší muž. Zjevně je mu nás líto, ale nemůže naši situaci změnit. Utěšuje nás nadějí na ráno; v tuhle dobu už všichni velitelé spí.

Hned ráno zase začínáme s bubnováním a konečně se nám dostává pomoci. Strážný nás odvádí do prvního poschodí a otvírá větší a relativně teplou celu. Na železných kavalcích jsou slamníky a my se na ně hned s únavou vrháme.

Přinášejí nám jídlo a na uvítanou dostáváme salát ze slanečků. Taková delikatesa! Vůbec nám nevadí, že jsou ryby vyvržené a očištěné jen hodně ledabyle. V druhé míse jsou stříbřité rybky, na které se také dravě vrháme. Místo obvyklých aluminiových lžic zde máme dřevěné a pestře pomalované.

Na chodbě před naší celou hlídkují ženské stráže a usuzujeme z toho, že jsou zde vězněné pouze ženy. Jak později zjišťujeme, muži opravdu sedí v jiném traktu věznice.

Ledovou noční proceduru jsem nepřestála bez úhony, jsem nemocná, mám horečku a cítím se bídně. Sylvie a Soňa mě zásobují horkým čajem a dávají mi studené obklady. Každý ví, jak je zlé onemocnět ve vězení. Bez lékařské pomoci se člověk jen pomaličku zase staví na nohy. Zůstávám ležet na pryčně, i když je to také zde zakázané. Rychle se objevuje Ruska a žádá, abych vstala. Ženy se mě zastávají a mluví do ní tak dlouho, až nakonec beze slova opouští celu.

Naše vězení má v oknech jen mříže a obyčejná skla, takže se můžeme dívat na dvůr. Vycházkové ohrady jsou obehnané jen nízkým dřevěným plotem. Země je z vlhkého jílu a Sylvie zjišťuje, že se znamenitě hodí k tancování bugy-vugy. Když začíná divoce vytáčet figury, usmívá se dokonce i strážný ve své kukani.

Příští ráno už zase sedíme ve vězeňském autě, kterému zde říkají čornyj voron, černý havran. Nejedeme však daleko, protože auto uvízlo v moři bláta. Muži z eskorty vystupují, my stojíme v otevřených dveřích a odborně jim radíme, ale také neskrblíme drobnými zlomyslnostmi. Jeden ze strážných se stále nervózněji dívá na hodinky; pravděpodobně jsme v časové tísni. Nakonec se objevuje druhý náklaďák a na laně nás po několika marných pokusech vytahuje z jámy. Strážní nadávají a klejí, až se nakonec záchranná akce daří a pokračujeme v jízdě. Řidič se snaží dohonit zmeškaný čas a závodním tempem doráží na malé nádraží. Stojí tam už lokomotiva a my šplháme do přistaveného stolypinskiho. Na vedlejším vagonu vidím tabulku, udávající jako cílovou stanici Moskvu. Vlak se hned rozjíždí. Slyšíme, že uvnitř jsou už také muži. Lehám si na břicho na horní palandu a věřím, že mám nejlepší místo v naší pojízdné cele, protože oknem na chodbičce mohu nerušeně pozorovat sněhem zaváté pláně Ruska, malé vesnice a cibulovité báně kostelíků.

Moskva – Butyrka

Po dvou dnech a nocích na kolejích nás přijímá moskevské vězení Butyrka. Odvádějí nás na toaletu a my poněkud bezradně stojíme před několika plochými vanami, podobnými sprchovým, které mají uprostřed velký otvor. Nevíme si s tím rady a ptáme se dozírající Rusky. Jen se pousměje, vyhrne si sukni, postaví se do vany a sedá si do dřepu. Následujeme jejího příkladu a děláme si legraci ze své nemotornosti.

Ve vycházkové ohradě na střeše věznice se seznamujeme s několika Ruskami a Ukrajinkami, zavřenými jako my. Některé z nich mluví německy, a tak se dozvídáme o našem současném domově. Butyrka je ústřední sběrnou všech do Ruska dopravených vězňů. Zde se pak rozdělují a jsou dále odváženi do pracovních táborů včetně Sibiře.

Nejsme ušetřeny ani seznámení s kriminálníky. Netrvá ani deset minut a Margot přichází o svůj plášť. Náhle ji obstupuje šest Ukrajinek a než si vůbec stačí uvědomit, co se děje, je o část oděvu chudší. Naše výčitky a hrozby na ně nijak nepůsobí, a když je odvádějí, drze se nám vysmívají. Cestou ze střechy do naší cely objevujeme na schodišti okno, kterým vidíme dolů na nádvoří. Rozpoznáváme tam muže, kteří se procházejí ve vycházkových ohradách, podobných rozkrájenému dortu. Uprostřed „dortu“ je strážní věž, z které je rozhled do všech sektorů. Musíme se tedy vzdát naděje, že jednou muže potkáme na vycházce. Zvláště pevně v to doufaly Irena a Soňa.

Přes ustavičné pronásledování se nedokážeme zbavit štěnic. Pociťujeme takové soužení jako nelidské a přejeme si mluvit s ředitelem věznice. Objevuje se u nás až za dva dny a klidně naslouchá naší stížnosti. Pak odpovídá dobrou němčinou: „Zde jsou všechny cely plné štěnic, s tím nemůžeme nic dělat. Ale prosím, jak si přejete, dostanete jinou celu.“

Ještě ten den je nám vykázaná nová cela o několik dveří dál. První, co vnímáme, je ohlušují hlas reproduktoru z vězeňského dvora. Od šesti ráno až do dvou hodin v noci z něj burácí ruská lidová hudba. Moskevský rozhlas neúnavně dbá o to, aby se sovětští vězni bavili.

Ostatně štěnice jsou zde stejně hojné jako v bývalé cele, a tak rezignujeme. Ředitel věznice měl pravdu.

Před spaním děláme ze Soni mumii. Ovíjíme jí kolem těla všechno možné, ale štěnice si k ní přesto pokaždé najdou cestu.

Nakonec jí vězeňská lékařka přináší trochu úlevy v podobě jedovatě zelené tinktury; Soňa vypadá, jakoby se chystala na karneval.

Hanni objevuje ve stěně nad pryčnou vyškrábaná jména a mezi nimi jedno, které známe ještě z Berlína. Jeho nositelku odeslali transportem před námi. Hanni nahlas čte: „Je tu Gertruda Wolterová, nějaká Marie, Líza Bauerová…“ Skáču jí do řeči: „S tou jsem byla v Karlshorstu…“ a Hanni pokračuje: „Ilsa Kramerová, Karin S., já jsem nevinná!“

„To jsme všechny,“ zní jednohlasně! „Hanni, Ruth K., Uschi Spitzová, Christel Benzová…“

„Kde teď asi mohou být?“ uvažujeme. „Možná se s nimi setkáme v táboře nebo v jiném vězení.“

Jména na stěně vnímáme tak trochu jako útěchu i pozdrav, a svým následovnicím chceme zanechat totéž; rezavým hřebíkem zvěčňuje Hanni naše jména do stěny cely.

Do naší kobky přivádějí dvě cizí ženy, které ostýchavě zůstávají stát u dveří. Jsou to Němky nebo Rusky? Učitelka tělocviku Magda říká:

„Tak odkud jste?“ Obě ženy si s úlevou vydechly: „Bohudík jste Němky!“

„Odkud se tu berete tak samy?“

„Až dosud jsme byly pohromadě s Ruskami a Ukrajinkami. Proč nás od posledního transportu oddělili, to také nevíme. Jsme z Postupimi. A vy?“

„My jsme všechny z Berlína-Lichtenbergu a sedíme tady už pátý den. Nevíte náhodou, kdy se bude pokračovat v cestě?“

„Ne, nemáme ponětí. S těmi Ruskami to bylo hrozné, člověk si nebyl jitý životem. Žádná disciplína, žádný pořádek. Měly nějaké peníze a ve vězeňské kantýně si mohly koupit potraviny a machorku. Věčně rámusily a hádaly se.“

„A kdo jste a jak vám říkají?“

„Já jsem Eva Winterová a tohle je Elfrieda Rienerová.“

Eva je hezká dívka, asi tak kolem 21 let, a hned nám dělá módní přehlídku: ukazuje nám své ostře žluté bikini, prochází se v nich po cele a viditelně jí náš obdiv působí potěšení. „Zatkli mě cestou na pláž; proto jsem pod letními šaty měla plavky.“

Eflrieda Rienerová je pravým opakem Evy, nevelká a tmavovlasá, asi tak kolem třicítky. „Můj muž padl ve válce a mám osmiletou dceru. Bydlely jsme s mojí tchyní v Budyšíně. Proč mě zatkli, to opravdu nevím, nic jsem neprovedla.“

Jsou Velikonoce a čeká nás překvapení.

Při obědě náhle za otevřenými dveřmi cely vidíme dvě malá děvčátka, asi tak kolem čtyř nebo pěti let. Ostýchavě se tisknou na zeď a zvědavě nakukují do naší cely.

Všechny na ně udiveně zíráme. Eva však je podle všeho zná a oslovuje je jmény: „Nu, děvočky, iditě sjuda, Tamara i Olga! – Jen pojďte dál, děvčata!“ Ruska, která nám rozdává jídlo, hladí děti po hlavičce a usmívá se.

Maličké plaše vstupují do cely, natahují k nám ruce a hrdě ukazují dvě pestré kraslice. Se zářícíma očima je drží před námi a my je hlasitě obdivujeme.

Od Evy se dozvídáme, že na společné cele s Ruskami a Ukrajinkami byly také matky s dětmi, mezi nimi i tato dvě děvčátka. „Matky to považují za správné, že mají ve vězení svoje děti. Co by si takoví tvorečkové počali doma bez mámy? Často nemají otce nebo je také zavřený; je tedy lepší, když jsou u svých matek.“

Po tomto intermezzu mlčky sedíme, až ticho přeruší slabý hlas:

„V zahradě mého otce teď určitě kvetou petrklíče a jsou krásné.“

„Možná už jsou také první tulipány,“ hádá Hanni.

„Když si vzpomenu na petrklíče, vidím se v duchu před ženskou věznicí v Berlíně-Moabitu,“ říkám zamyšleně.

„Jak to?“ ptá se Sylvie. „Tam jsi taky seděla?“

Musím se smát: „Bezmála ano, dokonce jsem chtěla dobrovolně dovnitř!“

Všechny ženy se na mě nechápavě dívají a tak pokračuji: „Psala jsem povídku, měl z toho být film pro DEFA, něco jako příběh odehrávající se mezi Západním a Východním Berlínem. Už i titul byl pěkný: ,Pod střechami Berlína´. Měla tam být také žena, sedící ve vězení. Abych to mohla náležitě podat, chtěla jsem nasbírat zkušenosti ve věznici; proto jsem se ohlásila u vězeňské správy v Moabitu a žádala jsem o přijetí na krátkou dobu do ženského oddělení.“

Sylvie: „A jaké to tam bylo?“

„Nevyšlo to. Řekli mi, že když přijde na celu nováček, který není ,opravdový´, kriminálníci na to okamžitě přijdou a pak bych mohla dopadnout špatně. Takovou odpovědnost nechtěl na sebe nikdo vzít.“

„Nebylas tam tedy?“

„Ne, ale zato teď mám vězeňských zkušeností dost…“

„A jak to, že si na to vzpomeneš, když kvetou petrklíče?“

„Protože před moabitskou věznicí je květinový záhon, a když jsem tam přicházela, kvetly na něm petrklíče. Je to přesně rok!“

Dny se vlečou, nic se neděje. Mezitím se z nás stává opravdová rodina, každý zná každého, a pokud je to jen trochu možné, respektujeme vzájemně svoje zvláštnosti.

Tu dává Soňa návrh: „Pojďme si tykat, připadá mi hloupé někomu tykat a jinému vykat.“ Návrh se přijímá.

Nemáme knihy ani šachy na ukrácení dlouhé chvíle, a tak přicházíme na nápad, že si budeme knihy vyprávět. Každá může něčím přispět od ,Neposedy´ přes Schillerův ‚Zvon´ až po Rilkovy verše, někdo vypráví pořekadla, vtipy či dětské říkanky. Christel hezky zpívá a často se přidáváme.

Já se stávám vypravěčkou filmů. Protože jsem nevynechala jediný film se Zarah Leanderovou, Marikou Rökkovou nebo Willy Birgelem, mám materiálu dost a dost. Vyprávím také filmy s Brigitte Horneyovou, Christine Söderbaumovou a Gustavem Fröhlichem.

Opravdu se nám tím daří na čas zapomenout na ledové stěny cely.

Ženy sledují napjatě děj a prožívají s hrdiny jejich utrpení, jako by se týkalo jich osobně. Občas dokonce zahlédnu i slzy v očích.

Při vězeňských zážitcích, týrání nebo v korekci zůstávají jejich oči většinou suché!

Soňa mi klade otázku a tím spouští hotovou lavinu. „Jaké to je, psát scénář? Jak se to dělá? Ty jsi autorka, proč se to jmenuje scénář a ne třeba filmová kniha?“

„Správně se tomu říká filmový scénář, protože jde o předlohu pro film. Ten se skládá z jednotlivých scén a odtud je také pojmenování.“

Sylvie má znovu nápad: „Vždyť můžeme společně připravit film. Ula napíše scénář, vysvětlí nám, jak se něco takového dělá, a my jí s tím pomůžeme.“

„To je bezva nápad,“ povídám, „udělejme to!“

Teď se začínají ze všech stran hrnout otázky: „Ale co to má být za film?“

Soňa se samozřejmě přimlouvá za milostný film.

„Ne, film o přírodě,“ ozývají se další hlasy. „Hloupost, jak se tady v těch zdech dostaneme k přírodě?“

Mínění se rozcházejí, vlny vášní se dmou, a proto navrhuji: „A proč ne film o nás, když nás osud svedl dohromady?“ Návrh je přijat.

Marie Krügerová už má také vhodný titul: „My z cely 373“.

„Titul je dobrý, protože vede přímo k podstatě dění. Všechno vám vysvětlím… času máme víc než dost.“

Náhle se otvírají dveře a strážný křičí: „Krüger, Margareta, věci vzít, vsjo, jdem!“

Dřepíme jako ochromené a koukáme na strážného. Gretl pořád ještě sedí bez pohnutí na pryčně a mlčí.

Strážný důrazně opakuje rozkaz. Vyskakujeme a zahrnujeme strážného otázkami: „Proč Margareta, naše malá Gretl?“ „Jak to, že jen ona?“ „Co to má znamenat?“

Marie Krügerová se s Gretl objímá, zatímco Hanni snáší její věci a ostatní pobíhají jako vyděšené slepice. Strážný už doslova řve: „Nu vot! Davaj! Davaj!“ Sestry si s pláčem padají kolem krku, matka hladí Gretl po hlavě a jako v šoku šeptá: „Ale proč Gretl, a proč tak sama? Kam ji odvedou?“

Strážný ji popadl za ruku a přes odpor vleče z cely: „Mami, kam mě to táhne? Já nechci…!“

Dveře hlasitě zapadají a my bezmocně pláčeme.

Dřevěné pažení na oknech má široké skuliny, jimiž se můžeme dívat na dvůr. Sylvie je první, která si na to vzpomíná, a hlásí, že na nádvoří stojí houf mužů a proti němu menší skupina žen. „Támhle odvádějí Gretl!“ Hanni a Marie se hned tisknou k oknu. „Teď nastupují do antonu,“ říká Hanni. „Gretl se k nám nahoru podívala! Kam jí to jen odvezou?“ V cele je příšerné ticho; odpověď nezná nikdo.

Konečně po třinácti dnech v tomto pohostinném domě je to tady. Jakmile zazní: „Věci vzít, vsjo!“ už víme, že se vydáváme na cestu. Po obvyklých formalitách, které už mezitím dobře známe, stojíme pohromadě na vězeňském dvoře naproti mužům, které sem přivedli již dříve. Neustále kolem nás obchází několik strážných s pistolemi na opascích. Irena objevuje Franka, vrhá se k němu, a ten ji objímá a líbá. Všechno se událo tak nečekaně, že strážní reagují pozdě. S nadávkami je odtrhávají a strkají Irenu zpátky do skupiny žen. Má rozzářené oči, přestože ví, že Franka nejspíš viděla na dlouhý čas naposledy.

Dva strážní nám rozdávají proviant na cestu: chléb, slanečky a trochu cukru. Říkají, že nám to má vystačit na čtyři dny.

Potom šplháme do „černého havrana“ a jedem zase přes město, tentokrát bez chvalozpěvu na Moskvu. Míjíme nádraží, divadlo, několik jezdeckých soch a kostelů s cibulovými báněmi, často pozlacenými. Konečně pak už mimo město zastavujeme těsně u lesíku a vystupujeme. Skrze ještě holé větve stromů vidíme nedaleko stolypinskiho. Kromě nás široko daleko ani človíčka.

Přes zasněžené jámy, kořeny a výmoly klopýtáme k vagonu. Tam už nás čekají strážní s připravenými pistolemi a výhružně vrčícími psy. Znovu nás rozdělují do cel a pak nastupují muži.

Transport za polární kruh

Hodinu za hodinou, den za dnem jedeme v stolypinskim na sever. Strážní nám roztáhli špinavé závěsy na oknech, a tak se můžeme dívat ven. Našim pohledům se nabízí liduprázdná krajina, nekonečné pláně, jen řídce porostlé vegetací, a pak zase hustý les, skoro pohřbený pod sněhem. Tady není ještě ani stopy po jaru.

Dvakrát denně dostáváme vodu, malý pohár na osobu, a dvakrát za den smíme na toaletu. Vzduch by se dal krájet, všechna okna jsou zavřená, a do přeplného vagonu neproniká sebemenší vánek. Ve vedlejším vagonu strážných, který je s naším spojen harmonikou, vaří kuchař jídla pro důstojníky a vojáky z eskorty. Čas od času k nám zavane lákavá vůně pečeného masa. Máme dovoleno ji dychtivě vdechovat.

Jedeme stále na sever. Nikdo z nás nezná zeměpis Ruska, a proto také nevíme, kde se nacházíme; jisté je jen tolik, že postupujeme stále severněji. Zpočátku ještě občas projíždíme vesnicemi, spíše malými osadami, ale i ty se stávají stále vzácnější. Přibývá lesů a kraj je pořád opuštěnější. Trať je zde jenom jednokolejná a znovu a znovu nás odstavují na čekací smyčku, protože přednost mají nákladní vlaky s uhlím a dřívím, jedoucí ze severu. Čím více se blížíme k polárnímu kruhu, tím rychleji také řídne les, stromy jsou stále menší a brzy vidíme jenom křoviny. Začíná tundra, nekonečná rovina s nízkou vegetací, pokrytá sněhem. Okny na chodbičce máme rozhled do daleka.

Ve vagonu se ochladilo a okenní tabulky se pokrývají silnou vrstvou ledu. Naštěstí v něm strážný vyškrabal otvor, takže vidíme sníh, nic než vysoký nedotčený sníh.

Když nakrátko zastavujeme na malém nádraží, přistupují mladiství, skoro ještě děti, s dohola ostříhanými hlavami. Drží se namačkáni v malém hloučku a s číhavými pohledy míjejí chodbičkou naše cely. Slyšíme, jak je zamykají do cely na konci vagonu. Později se dozvídáme, že to jsou malí kriminálníci na cestě do tábora. Ostatně brzy zase vystupují.

Konečně mizí poslední stromy a pak už vidíme jen bílou plochu. Po pěti dnech vlak zastavuje; venku je tma.

Otvírají se mřížové dveře a chodbička se zaplňuje důstojníky a vojáky. Jsme u cíle naší cesty? Vyvolávají nás podle jména, musíme jednotlivě vyskakovat z vagonu do metrového sněhu, a pak se hned stavět do řady. Počítají nás a porovnávají naše jména se seznamem transportu. Ze všech stran na nás svítí silné baterky. Dozvídáme se, že náš vagon s muži ještě pokračuje dalších šest kilometrů do mužského tábora.

Naše skupina vyráží, obklopena strážnými se samopaly a štěkajícími psy. Je taková zima, že mrzne dech před ústy. Jen stěží stačíme vpředu kráčejícím důstojníkům, protože jsme si ještě nezvykly na zimu a hluboký sníh. V důsledku oslabení nedostatkem kyslíku ve vagonu jen s největším vypětím zdviháme nohy v těžkých vojenských botách.

Široko daleko žádné stavení a zdá se, že hvězdnaté nebe visí nad námi docela nízko. V dáli vidíme zářit světlomet a v jeho světle strážní věže, vymezující velký čtyřúhelník – lágr! Pak se noří ze tmy baráky, kterým místy vyčnívají ze sněhu pouze střechy.

Příjezd do lágru

Na smrt znavené přicházíme k táborové bráně, oslněné namířeným reflektorem. Vycházejí dva strážní. Táborová ulice je zavátá sněhem, po obou stranách stojí před baráky několik žen ve vatovaných oblecích a mává na nás: „Haló, bledule, odkud jste?“

„Z Berlína,“ odpovídáme.

„Je vidět, že jdete přímo z věznice, ale tady brzy dostanete barvičku!“

Jedna z žen se přiblížila, tiskne některým z nás ruku, a povídá: „Jsem Inge Müllerová z Berlína. Brzy vás přijdu navštívit.“

Důstojník nám nařizuje, abychom vstupovaly jednotlivě do strážnice. Znovu nástup na počítání i kontrola jmen a paragrafů.

Pak nás vítá peresylka, rozdělovna a karanténa. Je to vlastně malý tábor v táboře, dva baráky s vysokým plotem z ostnatého drátu. Všichni nově příchozí vězni jsou zde tři nebo čtyři týdny drženi v izolaci a poté rozděleni do ostatních baráků a pracovních brigád.

Vstupujeme do nízké místnosti, v níž jsou kromě stolu, stoliček a ruské hliněné pece dvoupatrové dřevěné palandy, které zabírají nejvíc místa.

Z vedlejší místnosti slyšíme hlasy a hned nato se objevuje několik žen, které mají čas karantény už téměř za sebou. Nalézáme známé z Berlína, mezi nimi i Lízu Bauerovou. Zdravíme se jako staré přítelkyně.

Pak začíná křížová palba otázek, které nás všechny zaměstnávají: „Kde jsme.“

„Jak dlouho už jste tady?“ „Co je to za tábor?“

Postupně se dozvídáme to nejdůležitější? „Je to Vorkuta nedaleko Ledového oceánu poblíž severního výběžku Uralu.“

Pohoří Ural, které se z jižního Ruska táhne až daleko na sever do polární oblasti, tvoří hranici mezi západním a východním Ruskem.

Jedna z nás nových by ráda věděla, jaký je zdejší tábor.

„Tady je kirpič, tedy cihelna. Pak existuje ještě 2. cihelna a velký tábor Predšachtnaja. Dále tu máme 32 mužských táborů s uhelnými doly.“

„Co vlastně znamená tábor nucených prací, tábor mlčení?“

„To znamená, že pracujeme z donucení, tedy na rozkaz. A tábor mlčení zase znamená, že my Němci nesmíme psát domů ani dostávat poštu. Pro svět venku, pro rodiny a přátele, jsme prakticky mrtví.“

„Ale mezi sebou mluvit smíme?“

„Mlčení se vztahuje na korespondenci a je to asi nejtvrdší a nejnespravedlivější část rozsudku.“

O chvíli později už ležíme natlačené na pryčnách. Jsme „na místě“!

II. GULAG

Vorkuta

Po staletí byl nejsevernější cíp evropského Ruska považován na neobyvatelný. Nad polárním kruhem blízko Severního ledového oceánu je po devět měsíců trvající zimy vystaven mrazům až minus 65 stupňů, sněhovým bouřím i ledovému severnímu větru.

Vorkuta byla rozsáhlým teritoriem s tábory nucených prací, nejsevernější trestaneckou oblastí Sovětského svazu. S tradiční představou věznic, káznic nebo pracovních táborů to mělo jen málo společného, byl to svět s vlastními zákony a životními zvyklostmi, téměř stát ve státě.

Nucené práce a teror mají v Rusku starou tradici. Po staletí se tresty za kriminální i politické delikty odpykávaly spíše v táborech nucených prací a ve vyhnanství než ve věznicích a káznicích. Nucená práce, katorga, byla známa již od tatarské nadvlády (1237-1480). Nejčastějším trestem za politické delikty bylo vyhnanství, tedy nucená práce v trestním táboře, případně ještě zostřená jako tábor mlčení, tzn. bez spojení s vnějším světem. Roku 1931 bylo na březích Vorkuty vysazeno prvních 400 dělníků na nucené práce, kteří si obytná doupata museli vyhrabat ve zmrzlé půdě. Pak bylo v této oblasti objeveno uhlí. Na začátku druhé světové války byli povolžští Němci deportováni do polární pustiny a začali zde se stavbou prvních kolonií. Po nich následovali vypovězení Pobalťané a západní Ukrajinci. Během dvou desetiletí vzrostl počet uhelných šachet ze dvou na 32 a souběžně s tím se zvětšoval i tábor.

Pro uhlí a komunismus držel Stalinův režim v ledové pustině desetitisíce svévolně odsouzených lidí, označených za špiony, agenty a nepřátele lidu.

Moskva poslala první inženýry, techniky a organizátory. Začalo vytěžování nalezišť uhlí a město Vorkuta rostlo. Pak k tomu ještě přibyli váleční zajatci.

Na půdě tundry během několika málo let vybujelo město přízraků s až 50 000 obyvateli. Lidé přivyknou všemu, a tak se Vorkuta stala jejich domovem. Lidé deportovaní ze západních oblastí SSSR i političtí vězni z mnoha zemí se krutému klimatu přizpůsobili. Vedle někdejších dřevených baráků se začaly stavět kamenné vícepodlažní domy, postupně vzniklo divadlo, nemocnice a škola a záhy měla Vorkuta dokonce i plovárnu a lázně. V zimě tvořil ulice pevně udusaný sníh a led, v létě bahno a bláto z hlušiny uhelných dolů.

Ještě v roce 1952 bylo do Vorkuty zavlečeno přes 2000 německých vězňů, převážně z NDR, ale také ze Západního Německa. Bývalá vězeňská kolonie Vorkuta měla odhadem 180 000 obyvatel a byla jedním z mnoha důležitých průmyslových měst Ruska. Se svým nejméně milionem vězňů drželo Rusko za mřížemi mnohem víc lidí než kterákoli jiná země, většinu z nich v pracovních táborech.

V polární oblasti trvá léto pouze tři měsíce. Není tam prakticky žádný přechod mezi zimou a létem; počasí se změní přes noc a místo sněhu je všude voda. Ve třech letních měsících je sluneční žár doslova vražedný a v jeho paprscích se rojí obrovská mračna komárů i malých bodavých mušek. Přívalové deště rozpouštějí silnou sněhovou pokrývku a mění krajinu v bezedný močál. Roztává však jen povrch, pod ním zůstává zem zmrzlá na věčný led, a sněhová voda proto nemůže odtékat.

V oněch letech vzniklo v areálu Vorkuty asi 30 mužských táborů. Každý z nich byl sám o sobě malým městem s ozbrojenými vojáky na strážních věžích, reflektory, s ploty z ostnatého drátu a poplašným zařízením, spojeným s nejbližšími kasárnami. Asi deset metrů široký prostor mezi dvěma řadami ostnatého drátu kolem každého tábora byla zapreščonnaja zóna, „zakázaná zóna“, bezpečnostní pás. Kdo se tam odvážil, byl bez výstrahy zastřelen.

Mužské lágry byly od vnějšího světa naprosto izolovány a napojeny koridorem na příslušnou uhelnou šachtu. Všichni vězni pracovali pod zemí a říkalo se, že veškerá potřeba uhlí lidnatého a průmyslového Leningradu je kryta z Vorkuty.

Mezi bývalými vězni, kteří tam museli zůstat i po propuštění a směli se pohybovat pouze v okruhu 30 kilometrů, byli mj. zpěváci a herci z Moskvy nebo Leningradu, hudebníci z Rumunska nebo třeba lékaři z Kyjeva. Našli si práci, mohli zakládat rodiny a mít děti, ale nesměli opustit vymezenou oblast, přestože si trest odpykali.

Vorkutou prochází železniční trať z Moskvy, která má jednou pokračovat až k Severnímu ledovému oceánu. Zatím ještě končí v tundře, kde zajaté ženy s nasazením života pokládají těžké pražce a kolejnice.

Ve správním obvodu Vorkuty byly tři ženské tábory, ležící od sebe šest resp. deset kilometrů. Největším z nich byla Predšachtnaja se 3000 uvězněných, pak následovaly 1. cihelna s 1200 a 2. cihelna se 600 vězeňkyněmi. Oba poslední tábory se zabývaly výhradně výrobou cihel, které sloužily ke stavbě domů pro město Vorkutu. Cihlářská hlína se dobývala ve velkých jamách, což pro ženy představovalo nesmírně těžkou práci.

Ženy v lágru Predšachtnaja byly určené na všechny ostatní potřebné činnosti. Patřilo k nim odklízení sněhu ve městě, práce ve skladu dřeva, v lomu a skladišti potravin, ale také stavba železnice v tundře.

Život v táboře I

Příští ráno nás probouzí pronikavé řinčení, vzdáleně připomínající zvonění. Strašně mrzneme, protože přes noc oheň v kamnech vyhasl. Malé okénko má ledový povlak, a dokonce i stěny se třpytí ledem.

Přestože ještě nejdeme do práce, musíme také v pět ráno vstávat. Bylo nám řečeno, že v létě i v zimě platí následující předpis: večer v deset je večerka, baráky se zvenku zamykají a kolem půlnoci umlká vyřvávající reproduktor, který je na každém baráku a ráno má dodávat chuť ke vstávání.

Objevuje se tlustá Ruska a podává nám základní poučení o táborových pravidlech: „Je zakázáno opouštět karanténní zónu. Není dovoleno stýkat se během karantény s ostatními vězni tábora. Pracovní nasazení začíná zítra.“

„Jak je to s pracovním oblečením?“ ptá se jedna žena. Otázka zůstává bez odpovědi a Ruska rychle odchází.

Některé ženy mají na sobě ještě letní šatstvo od doby zatčení, pouze spodní prádlo bylo nahrazeno pánskými košilemi a spodky. Na začátku transportu nám dali ruské vojenské pláště.

V předsíni baráku se rozdává snídaně: řídká zelňačka a kaša, prosná kaše s několika gramy makového oleje, a skrojek černého chleba. Pak se jde na lékařskou prohlídku, která je jako obvykle zcela povrchní. Lékařka zapisuje nález na „kartotéční lístek“, což je tenká dřevěná tabulka. Dřeva je zde dost, naproti tomu papír je vzácný. Při zmíněné prohlídce se také rozhoduje o naší pracovní schopnosti: všechny nové ženy jsou zařazeny do kategorie I a tedy prohlášeny za plně práceschopné.

Večer nás podle slibu navštěvuje Inge Müllerová. Nechce nám prozradit, jak se dostala do naší zajištěné karantény.

Všechny jsme dychtivé dozvědět se něco víc o táborovém životě a druhu i tempu práce. „No tak, pěkně popořadě,“ brání se Inge, když se na ni spouští příval otázek.

„Vezmeme to pěkně od začátku. Jakmile skončí vaše karanténa, budete rozdělené na baráky. Kam kdo přijde, to záleží většinou na tom, k jaké brigádě vás přidělí. Vybírat si nelze,“ říká našim zvědavým pohledům.

„V době karantény se pracuje v táboře: tahání pilin do nové chladírny, dobývání jantaru, tj. latrínová brigáda, pak odklízení sněhu z táborových cest a otloukání ledu z baráků. Nikdo ať tu nepočítá s nějakou mzdou!“

„Jak to vypadá s ostatními ženskými tábory?“

„V obvodu Vorkuty jsou tři ženské lágry a všude musejí ženy dělat těžké práce venku, protože muži pod zemí těží uhlí. Musíme odklízet sníh ve městě a pálit cihly na stavbu domů. Práce ve skladu dřeva spočívá ve vykládání pokácených uralských stromů z vagonů. Stromy se ve skladu vrší na hromady a později loupou, to znamená, že se zvláštními noži zbavují kůry. Pak se znovu nakládají na vagony a někam odvážejí na další zpracování.“

„A nemůžeme si samy říci, kde bychom chtěly nejraději pracovat? Vlastně by to tak bylo férové,“ říká Eva.

„Ne, jak jsem už řekla, vybírat si nelze. A pak je tu ještě tundra. Tam se mýtí menší stromy i keře a pokládá se železniční trať, a to je hodně tvrdá práce. Zvláště v zimě je to hotové peklo. Pak je ještě někde venku kamenolom, ale o tom sama mnoho nevím.“

„Jak to vypadá s oblečením?“ ptá se Soňa. „Dostaneme prádlo a teplé svetry?“

„Lágrové oblečení tvoří vatovaná kazajka, vesta, vatované kalhoty a valenki, vysoké plstěné boty. Spodní prádlo je pěkně pestré a také poměrně teplé. Dostanete je zítra nebo pozítří.“

„A jak to vypadá v létě?“

„Na léto jsou černé kartounové šaty, černé bavlněné punčochy, vysoké boty z umělé kůže, onuce a dvě sady spodního prádla, vždy lila nebo zelené. Bude se vám to líbit! Ostatně bušlat, tedy vatovaná kazajka, se většinou nosí i v létě a často také i vatované kalhoty, protože ráno a večer bývá hodně chladno.“

„Jak vypadají takové brigády a z kolika žen se skládají?“

„Z 20 až 28 podle toho, na čem pracují. Vedoucí brigády je brigadýrka, většinou Ruska nebo Ukrajinka, která má rozhodující slovo. Co řekne, to se musí udělat.“

„Jaké ženy bývají v brigádě?“

„V každé brigádě jsou většinou ženy všech národností. Proč tomu tak je, to nevím. Mnohé z nich jsou Ukrajinky, které mají v táboře většinu, a proto také…“

„Kolik je zde Němců?“

„To opravdu nevím, ale vyptáváme se. Tak a teď musím zase zmizet, aby to nebylo nápadné. Brzy zase přijdu, krasotinky moje!“

Jako duch se zjevila a stejně tak zase zmizela.

Dozvěděli jsme se toho tolik, že nad tím musíme dlouho přemýšlet. Pak je konečně čas jít spát, po čemž už dávno toužíme, protože máme co dohánět.

Příštího rána ještě za hluboké tmy se objevuje službu konající uniformovaná Ruska v hodnosti poddůstojníka a určuje nás do brigád.

Naší brigadýrkou se stává asi padesátiletá žena z Leningradu.

Pak s námi odchází na druhý konec tábora k chladírně, lépe řečeno k jámě, odkud se berou piliny pro vznikající chladírnu. Rozvláčně nám vysvětluje, o co jde. Malé baráky se úplně pokryjí sněhem a hodně polijí vodou, která ihned zmrzne na silný led. Na led se pak nakupí co možná nejvíce pilin. Piliny chrání led a sníh před roztáváním, a tak se v malých barácích udržuje stejnoměrná teplota. Nahoru pak ční roura ventilace – a ejhle, chladírna je hotová.

Protože kupa pilin ještě nedosáhla potřebné výšky, musíme je na místo tahat v papírových pytlích.

Dlouhou vazbou a nedostatečnou stravou jsme tak oslabené, že se brzy už jen s námahou držíme na nohou. Piliny jsou mokré a promáčejí nám oblečení, které okamžitě mrzne a těžkne jako olovo. Ženy z ostatních brigád, které cestou od jámy k chladírně potkáváme, se nás snaží utěšovat slovy: „Máte tu nejlehčí práci v táboře!“ Je těžké tomu věřit.

Týden jsme odsouzeny k této práci, pak přichází neděle a máme volný den.

V našem baráku se objevuje mladá Ruska a představuje se jako „Tamara“. Je hezká, má dlouhé tmavé vlasy a velké černé oči. Ptá se po osobních věcech nově příchozích a chce je koupit za rubly. Protože vězňové nesmějí nosit jiné než táborové oblečení, můžeme se bez svých věcí obejít a nabízené rubly lákají. V lágru je malá prodejna, kde se dají koupit základní potraviny. Rychle se rozhoduji, loučím se s popelínovým pláštěm, spodním prádlem a nylonovými punčochami a dostávám za plášť 100 a za ostatní věci 45 rublů. Teprve později, když už jsem se lépe seznámila s lágrovými cenami, zjišťuji, že jsem byla podvedena.

Také ostatní ženy prodávají část svých osobních věcí a Tamara slušně vydělává. Pak s tím obchoduje po táboře, což je sice zakázané, ale nejspíš to za riziko stojí. Její zákaznice, Rusky a Ukrajinky, budou brzy propuštěné a na svobodě by si nylonové punčochy nikdy nemohly koupit. Jako pilné pracovnice však v táboře dobře vydělávají a obchod všem vyhovuje.

Když jsou obchodní záležitosti k oboustranné spokojenosti vyřízené, Tamara si sedá k nám na pryčnu a vypráví, proč ji zatkli: „Krátce před koncem války jsem s německými důstojníky přišla do Německa a stala jsem se přítelkyní kapitána, který bydlel v Berlíně. Zpočátku s ním byl krásný život a nic mi nescházelo. Ale když Rusové dobyli Berlín, dopadli mě a deportovali. V Moskvě mě odsoudili na 20 let pracovního tábora. Podle nich jsem až příliš načichla západním světem a při těžké práci mám na něj zapomenout. Ale jak vidíte, pořád ještě jsem úplně nezapomněla!“

„Kolik let už máš od té doby odseděných?“ ptá se Soňa.

„Ani ne polovinu,“ povídá zaraženě a odchází z baráku.

Jsem bohatá! V táborové skladu si kupuji nejnutnější: hřeben, mýdlo a zubní kartáček. Pak jdu do kantýny, kde se lze za hotové peníze najíst, a dopřávám si makaróny, karbanátky a sušené ovoce: Konečně jsem zase jednou sytá!

Z peresylky se dostávám dírou v plotě, kterou mezitím již skoro každá používá jako tajný průchod.

Po šesti dnech dostáváme novou práci. Odveleli nás na úklid a máme zbavovat sněhu a ledu táborové cesty i přístupy k barákům. Rychle zjišťujeme, že je to ještě horší práce než vláčení pytlů s pilinami. Za dvě hodiny má každá z nás očistit určitou plochu. To je začátek „znormované práce“. Bez norem nejde nic, a kdo je ve stanové době splní, je odměněn několika rubly. Pro nás to ovšem ještě neplatí, protože za práci v táboře se vzdor normám neplatí.

K vůbec nejdůležitějšímu v táboře patří pravděpodobně latríny. Naše – a je jich celkem osm – jsou malé otevřené boudy bez dveří. Uprostřed se po délce táhne příkop, lemovaný po obou stranách prkny na kůlech. Na nich se dřepí a vykonává potřebné. Z počátku jsem se musela k jejich návštěvě hodně přemáhat. V naší hantýrce jim říkáme „vlaštovky na drátě“.

Příkop latríny je třeba pravidelně vyprazdňovat, aby nepřetekl. Pěkně těžká práce, protože obsah se musí vybírat šoufkem na dlouhé násadě, vyklápět do vědra a odnášet na přistavený vůz. Jakmile je vůz plný, zvláštní komando jej vyváží do tundry.

V zimních měsících, kdy je všechno zmrzlé, musíme obsah vykopávat, vynášet z jámy a lopatou nakládat na vůz.

Je to práce pro nás nové a zaučují nás dvě Ukrajinky.

Znovu máme co dělat s těžkými lopatami. Sympatický dojem, který vyvolával výraz „dobývání jantaru“, okamžitě mizí, jakmile je před námi ubornaja, tedy latrína.

Sylvie a Hanni se lopotí v jámě, Margot a já musíme nakopané kusy rukama nakládat do věder, které pak Margot s jednou z Ukrajinek odnášejí na vůz. Tam od nich vědra odebírají další dvě ženy.

Zabýváme se tím tři dny a nijak nás neutěšuje ujišťování, že v létě je tato práce ještě mnohem horší.

Je nepopsatelná zima a nedostatečné oblečení nás nezahřívá, i když se při práci potíme. Ustavičně fičí mrazivý severní vítr purga, dující od oceánu. Se zaťatými zuby pracujeme dál…

Jako sklo ostré sněhové vločky se zařezávají do kůže a ledový vítr proniká každým oblečením; není před ním ochrany. Sněhová bouře, purga, je to nejhorší v této kruté zemi.

Purga doráží stále zuřivěji. Poblíž našeho pracoviště stojí baňa, lázeňský barák s topeništěm na horkou vodu. Nakonec se tam uchylujeme. Brigadýrka není v dohledu; jistě si také už dávno zalezla někam do teplého koutku. Zatímco tiskneme ztuhlé ruce na horká kamna, vyprávíme si o jaru v Německu. Teď v květnu je to právě ta nejkrásnější doba, ale my jsme tu pohřbené pod sněhem a ledem.

Na baráku dostávám milou návštěvu. Líza Bauerová mi vypráví, jak se jí vedlo od té doby, co nás rozdělili v Karlshorstu: „V Lichtenbergu jsem dostala jednotný trest 25 let. Přes etapní věznice v Brestu a Gorkém[2] jsem s dalšími 25 ženami putovala do Moskvy a nakonec do Vorkuty. U vás to bylo stejné?“

„Ano, stejné. Tady si Lízo všechny tykáme. Budeme i my?“

„Samozřejmě, s radostí. Ale než půjdu, musím se ti ještě s něčím svěřit. V táboře jsou dvě ženy, matky s kojenci. Jsou ubytované v maličké místnosti jednoho baráku a už jsem je tam navštívila. Bylo to hodně deprimující.“

„Vzala bys mě tam někdy? Ráda bych je poznala.“

„Jistě, hned jak opustíš peresylku. Můžeme tam zajít večer po práci.“

Pomalu přichází konec května, sníh mizí a není už taková zima. Naše čtyřtýdenní karanténa končí.

Na barák nám to přichází oznámit dežurnaja. Současně nám přiděluje malé bílé obdélníčky z plátna s černými číslicemi. Každá dostáváme dva stejné kusy a poučení, že si je máme přišít na oblečení: jeden nahoru na levý rukáv a druhý na pravou nohavici ve výši stehna.

Sylvie zuří: „Teď už nejsme definitivně lidé, ale opravdoví trestanci, pouhá čísla!“

Dostávám číslo 2A-173. Při denním sčítání musíme rusky hlásit své číslo, už ne jméno.

Spolu se Sylvií, Marií a Evou se dostávám do brigády, pracující v cihelně. S dvaceti dalšími ženami stojíme ráno u táborové brány a čekáme na odchod. Vidím mezi nimi Lízu Bauerovou a nenápadně se k ní posouvám. Už mi vyprávěla, že v cihelně pracovala, a jaká je to robota. Především v „rudé peci“, na vůbec nejhorším pracovišti, kde se po vypálení ještě žhnoucí cihly vynášejí ven. Nabízí se mi skutečně příšerný obraz, když s naší brigádou konečně přicházíme k cihelně. Ve dne v noci se zde lidé lopotí a pálí cihly na stavbu domů ve Vorkuiě. Ženy jsou oblečené jen nalehko a mají velké asbestové rukavice. V bráně velké klenuté místnosti bezděky zděšeně couvám, protože proti mně vyráží nesnesitelný žár.

Brigadýrka přiděluje Sylvii, Evu a mě s dalšími třemi ženami na práci v rudé peci a rozdává nám asbestové rukavice. My tři nové se vyděšeně rozhlížíme: tady máme pracovat?

S Evou a dvěma Ukrajinkami vstupuji do pece, odkud musíme ještě žhnoucí cihly vynášet. Šplhám na převrácený trakař, abych dosáhla na nejvyšší řadu rozžhavených cihel, a Eva s Ljubou je ode mě odebírají. Žár ohně téměř nedovoluje dýchat a pot se mi řine po celém těle.

V dlouhé historii otroctví je těžké najít něco otřesnějšího než pohled na zpocené a ukoptěné ženy ve vorkutské cihelně. Vypalovací pece jsou ještě horší než uhelné šachty mužů. Když se pec po vypálení vybírá, dosahuje teplota 60 až 70 stupňů. Kdo zde musí pracovat delší dobu, zničí si zdraví. V kirpičnych zavodach, kde ženy pálí cihly, spalují současně i svůj život. Kdykoli ve velkých dřevěných bednách vlečou uhlí a topí jím v cihlových pecích, roztápějí také ve svém vlastním krematoriu. Doslova se ničí zaživa! A přesto dívky a ženy téměř všech národů východního světa i zde používají rtěnku, protože ani v takové robotárně nechtějí zapomenout, že jsou ženy. Zde však nejsou žádní muži, kteří by na tyto žárem rozpraskané a po troše něžnosti toužící rty vtiskli polibek. Z mladých ňader, stvořených k vyživování nového života, se stávají tvrdé a bolestivé uzlíky. Cihelné pece vysilují a stravují ženám těla.

Večer uléhám na pryčnu a únavou nemohu usnout. Pokožku mám od žáru rozpraskanou a i když jsem se umyla, jemné saze se mi usadily v pórech, oči a rty mám opuchlé.

V cihelně musím přetrpět čtyři týdny a pak jsem převelena na dobývání hlíny, tvarování cihel a jejich ukládání do hranic.

Vidím přijíždět Lízu s překlápěcím vozíkem plným žhavých cihel, které se převážejí k vychladnutí a uložení do skladiště. Vozík řídí společně s Lotyškou a nešťastnou náhodou jí kolo přejíždí levou nohu. Chci ji varovat… ale už se stalo. Děsný výkřik a Líza se hroutí. Běžíme k ní, snažíme se ji postavit, a Líza se zaťatými zuby chrčí: „Není to tak strašné, hned pokračujeme…“ Vracíme se na pracoviště a Líza belhavě dál tlačí vozík.

Večer, když si chce vyzout neforemné pracovní boty, je noha tak oteklá, že potřebuje pomoc. Když jsme ji botu stáhli téměř násilím, přičemž bolestí křičela, vidíme že noha je opuchlá a plná krve.

Okamžitě ji odnášíme do stacionara, lazaretu. Lékařka tam naštěstí ještě je, prohlíží nohu, vypisuje Líze pracovní neschopnost a posílá ji na pokoj. Pro příští dny má konečně klid; téměř jí to závidím.

Večer po skončení práce jdu Lízu navštívit. Není to pro mě právě snadné, protože jsem pořád strašlivě unavená a šťastná, když si mohu lehnout.

Líza je v lazaretu na pokoji se třemi ženami, Lotyškou, Estonkou a Ukrajinkou. Estonka mluví trochu německy a Líza se dozvídá její osud, který mi teď polohlasem opakuje: „Soňa byla studentka umění a v Lotyšsku žila s rodiči v dobrých majetkových poměrech. Jednoho dne přišli Sověti a zatkli ji, protože byla členkou politické organizace mládeže. Je ve Vorkutě už pět let a o rodičích dostává zprávu jen tu a tam.“

Líze klid prospívá, rychle se zotavuje, a otok na noze ustupuje. Také jídlo je zde o něco lepší a prostředí utěšenější. Přikrývky jsou bíle povlečené, na oknech visí bílé mulové záclony a na stěnách září levné barvotisky z časopisů.

Přestože doba naší karantény již prošla, stále ještě nás nepřidělují na táborové baráky. Je nouze o místo, a tak dál spíme v peresylce, těsně namačkané na dlouhé palandě. Když se jedna chce otočit na druhou stranu, musí to udělat celá řada.

Teď už pracujeme regulérně a na konci měsíce máme dostat své první rubly.

V peresylce už nejsme izolované. V pět ráno nás budí rádio Moskva z burácejícího tlampače a bušení do zavěšeného kusu kolejnice. Tento lágrový gong se rozeznívá těžkým kladivem.

V zimě se vězni nemusejí mýt kvůli nebezpečí, že by vlhká pokožka namrzla. Slézáme tedy již skoro úplně oblečené z palandy, obouváme si plstěné holínky – v létě šněrovací boty z umělé kůže –, oblékáme bušlat a spěcháme tmou do jídelního baráku, kterému se zde říká stolovaja. Po vystání fronty u výdeje jídla je hlavní najít si místo u stolu k chvatnému spořádání kaše a chleba.

Vracíme se na náš barák, kam přichází služba na prověrku, tedy sčítání vězňů, a nakonec odcházíme k táborové bráně, kde se sestavují brigády. A znovu prověrka; počty musí souhlasit, jinak se brána neotevře.

Naši malou brigádu rozdělili; Margot, Bonzo, Irenu a Evu přidělují k dopravě uhlí. Musejí lopatami nakládat uhlí na malé dvoukoláky a rozvážet do jednotlivých baráků. Přestože vorkutské tábory stojí doslova na moři uhlí a štoly se táhnou kilometry daleko do tundry, dostávají vězni k vytápění svých baráků jen těžební odpad, hrudkovitý mour, který špatně hoří.

Na několik dní se ze mě stává výpomocná dněvalnaja. Jde o ženu, vybranou z vězeňkyň, která odpovídá za úklid baráku a zajišťování uhlí i vody včetně vytápění. Jde tedy o jakýsi druh vězeňské samosprávy. Dněvalnaja pak za svou službu dostává od žen na baráku několik rublů.

Ze vzdáleného baráku musím ve dvou dřevěných vědrech dopravovat vodu. Rusky k tomu požívají dřevěného jařma, které si položí na šíji, a na každý konec zavěsí po vědru. Neumím s tím zacházet a nosím vědra v ruce, což je mnohem namáhavější.

Později během dne musí dněvalnaja pomáhat s úklidem baráku, k čemuž je zapotřebí hodně vody, protože hlavním nástrojem je šůrovadlo, kartáč na násadě s gumovými proužky.

Při této práci přicházím poprvé do styku se ženami, které jsou ve Vorkutě už roky.

Jedna osmapadesátiletá Němka, vypadající spíše na osmdesát, je ve vězení již sedm let; z toho čtyři roky ve Vorkutě.

Vysedává den co den na pryčně a svým kolegyním dělá různé ruční práce, za které dostává pár rublů. Pro vysoký věk a chatrné zdraví je osvobozena od práce v lágru. Povídá se o ní, že umí předvídat budoucnost. Každému říká, že budeme brzy na svobodě, i když do tábora průběžně přicházejí transporty s novými vězni z Německa. Její víra a naděje ji však drží při životě.

Dněvalnaja je žena z Moskvy, která vládne panovačně a dokonce i večer se snaží zapřáhnout mě do práce, a tak dochází k nepěkným střetům.

Některé z našich žen si povšimly, že si dněvalnaja nechává makový olej ke kaši a podvádí nás o náš příděl.

Když se jednou Marie a Elfrieda předčasně vrátily z práce, překvapily ji, jak si s dvěma kamarádkami dopřává pěkně omaštěné kaše a na oleji opečených brambor.

Napůl plná láhev zpronevěřeného oleje stála na stole a Ruska ji nestačila včas odklidit.

Tentýž večer se koná soud. Jekatěrina je na rozpacích a snaží se zatloukat. Jednomyslným rozhodnutí ji sesazujeme z funkce dněvalnoj a příští den musí k uhelné lopatě.

Na barák vbíhá rozrušená Eva a hlásí: „Představte si, že během práce ke mně přišel nějaký chlapík a ptal se, zda nechci bonbony a máslo. Taková otázka, myslím si, a říkám: ‚Samozřejmě.´ Zašklebil se a říká, že nejdřív s ním musím jít do hliniště. Hned jsem nepochopila a ptám se: ‚Proč?‘ Řekl, že uvidím. Pak mi svitlo a nechala jsem ho být. Co to může být za chlápka a jak se dostal do ženského tábora?“

Žena z vedlejší místnosti peresylky vysvětluje: „To je Voloďa, bývalý vězeň a vypovězený Ukrajinec. Pracuje na pile a skoro každé dívce dělá takové návrhy. U některých má úspěch a svůj slib s bonbony a máslem také dodržuje.“

V táboře je rovněž „barák invalidů“, kde jsou starší a od práce osvobozené ženy. Lágrová lékařka však uznává invaliditu pouze tehdy, když je žena totálně opotřebovaná.

Nejstarší ženě v táboře je 76 let a je to Uzbečka. Nikdo neví, kdy a proč se dostala do Vorkuty; patří už prostě k inventáři.

Všechny invalidní ženy jsou v každém ohledu zkracovány, ať jde o jídlo nebo oblečení. V zimě nedostávají plstěné válenky jako ženy z pracovních brigád ani teplé prádlo, a zásadně nikdy žádné nové věci, jen staré a obnošené.

Když je nedostatek lidí na lehčí práce v táboře, jsou povolávány, ale ani pak nedostávají lepší jídlo ani mzdu.

Snaží se tedy vydělat si pár rublů jako švadleny, pletařky a nákupčí. Z řídkého levného kretonu, který se dá koupit v táborovém skladu, tak vznikají jednoduché šaty, sukně a blůzy na letní měsíce. Z rozpáraných svetrů nebo starých bavlněných dek vyrábějí ponožky a rukavice. Materiál jim dodávají zaměstnavatelky, Rusky nebo Ukrajinky, a při odevzdání práce dostávají od nich pár rublů, které jsou jejich jediným příjmem a možností k nákupu toho nejnutnějšího.

Seznamuji se s padesátiletou invalidní Němkou. Elisabeth Görlitzová je obdivuhodná žena, která svůj osud bere s humorem a optimismem. Dozvídám se od ní, že roku 1950 jejího muže zatkli Sověti, protože byl důstojník a předtím v civilu policista. Žili tehdy ve Východním Berlíně.

„Můj muž seděl v pověstném lágru Waldheim v Sasku. Spolu s naším chlapcem jsem se jako švadlena protloukala spíše hůře než lépe. Přesto se mně podařilo dokázat, že Honzík měl jít na gymnázium, protože se dobře učil. Jednou měsíčně jsme směli navštěvovat mého muže ve Waldheimu a přinést mu malý balíček. Takové shledání bylo stále těžší, především pro chlapce, protože neuměl pochopit, proč je otec zavřený. V roce 1952 mě sebrali také a obvinili ze štvaní proti NDR. Chlapce si vzali k sobě příbuzní.“

Elisabeth uznali za invalidní, protože nemá nohu a musí nosit protézu.

Spolu se šesti dalšími ženami jsem přidělena na práci do malé „divize“ nedaleko našeho tábora. Divize je určena pro část zdejší vojenské posádky a vedle kantýny a kuchyňského baráku má ještě učebny, stáje s koňmi i ohrady vepřů a kachen. Na nádvoří je primitivní sportovní náčiní a dvě fotbalové branky. Zde jsou sovětští vojáci vychováváni na sportovce.

Také tady zanechala zima všemožný odpad a nečistoty, které se zpoza tajícího sněhu musí odstraňovat těžkými špičáky. Práci nám naštěstí zpestřují různé nálezy, které se nám náramně hodí. Odkrýváme horu veteše a vytahujeme z ní – kromě larev a červů – části uniforem jako kalhoty, blůzy, kožešinové čepice a potrhané prádlo. Některé věci „necháváme zmizet“. V táboře je hodíme do horké vody a pak pro sebe upravíme.

Ve staré kádi na vápno nalézám aluminiovou nádobku, hotový poklad, protože až dosud jsem jídelní misku neměla a musela jsem si ji vypůjčovat.

Příští den objevujeme na střeše jednoho z baráků divize dva muže, kteří na nás mávají a tváří se přátelsky.

Když se s nimi později dáváme do řeči, ukazuje se, že to jsou němečtí vězni, kteří zde pracují jako malíři a štukatéři. Opravují fasády baráků a kamenných staveb, natírají okna i dveře a také izolují střechy.

Jeden z mužů se projevuje jako zábavný společník, alespoň dokud nám to náš strážný dovoluje. Dozvídáme se, že měl prosperující dovozní a vývozní firmu v Římě a že tam platil za renomovaného obchodníka. Roku 1951 navštívil veletrh v Lipsku a byl zatčen jako špion. Neztratil však humor a často jej vídáme, jak si na střeše pohvizduje a dělá svou práci.

V záchodových kabinkách malé divize objevujeme velký kornout bonbonů, který tam pro nás uschoval.

Naše bývalá učitelka tělocviku Marga Schmidtová nám na jednom sportovním náčiní – asi to mají být bradla – ukazuje, co ještě umí.

Vyšvihla se nahoru, vytahuje se do stoje na ramenou, a pak dělá kotoul dopředu. Jsme ohromené a nestačíme žasnout.

Najednou je kolem několik vojáků, kteří si její pohostinské vystoupení nechtějí nechat ujít. Když Marga seskakuje z nářadí, nadšeně tleskají.

Když jsme zase samy, říká: „Byla to fuška, schází mi trénink, ale nemohla jsem se přece před diváky blamovat.“

Při jiné pracovní akci poznáváme zblízka město Vorkutu. V doprovodu strážného odjíždíme na náklaďáku a máme tam odklízet led z ulic. S krumpáči se pouštíme do práce a dáváme si na čas, jelikož chceme vidět něco z města a ze života na ulicích. Obyvatelstvo nás sotva vnímá, protože je na takový pohled dávno zvyklé; samo zčásti také kdysi patřilo k takovým brigádám.

Dům, k němuž máme očistit od ledu přístupovou cestu, je masivní dvoupatrová budova z cihel. Naše brigadýrka Galina se dozvídá, že tam bydlí důstojníci s rodinami. Podle všeho jsme zde ve čtvrti důstojníků a partajních funkcionářů, protože všechny domy jsou zděné a podobají se sobě jako vejce vejci.

Třetí den práce vychází z domu asi tak třicetiletá Ruska. V ruce nese uzlík s dítětem. Kdykoli vězněné ženy někde vidí dítě, snaží se k němu dostat. Nejinak je tomu i v našem případě. V trojici se blížíme k ženě, která stojí na schůdku a mžourá do slunce. Zvědavě nahlížíme do uzlíku a k našemu překvapení matka směsí němčiny a ruštiny říká: „Eto můj Voloďa, krasivyj, da?“ Ano, i my uznáváme, že je krasivyj, hezký, a dozvídáme se od ženy, že za války byla nasazená na práci v Německu, a proto ji po návratu zatkli. Dostala se do lágru a ještě před rokem byla vězeň jako my. Když jí po sedmi letech věznění propustili, provdala se za poručíka Rudé armády a brzy se jí narodilo dítě. Vysvětluje nám, že v Rusku neznají dětský kočárek, rozhodně ne zde na severu, a proto se děti balí a zavazují do pevného sukna, aby se mohly nosit.

Pak nám přináší chléb s cibulí a trochu bonbonů. Strážný se otáčí a dělá, že nic nevidí.

Dozvídáme se také, že ženy se po propuštění z lágru většinou mají kam obrátit, protože si už během věznění našly přítele, který má ve městě práci a bydlení. Ten je ještě za pobytu v táboře zásobuje potravinami a po propuštění se pak u něj ubytují. Obvykle také brzy uzavírají manželství.

Častěji potkáváme kolony mužů, vězňů jako my, mezi nimi také Němce. Voláme na sebe naše jména, ale rozhovory strážní netrpí.

Bez jakéhokoli přechodu je tu najednou léto. V těchto vysokých zeměpisných šířkách neexistuje jaro ani podzim. Léto však nezačíná sluníčkem, ale ustavičným deštěm. Obloha otvírá stavidla a tváří se, jako by je nikdy nechtěla zarazit.

V dešti odcházíme z tábora a v lijáku se vracíme. Naše šatstvo přes noc neuschne, i když v susilce – sušárně – je jako v peci. Vatované kazajky visí podél stěn v několika vrstvách na skobách. Valenki, plstěné boty po kolena, sáknou vodu jako houba, a kdo už nosí šněrovací boty z umělé kůže, má také pořád mokré nohy.

Není to však teplý letní deštík, ale ledově studené mokro, před nímž se nikdo nemůže uchránit. Závěje mizí stále rychleji, hory sněhu tají přes noc, a všude jsou velké a hluboké kaluže.

Do této hrozné doby spadá naše přemístění do jiného tábora, do Predšachtnoj. Bohužel už není kvůli transportu příležitost navštívit spolu s Lízou Bauerovou ženy s malými dětmi, čehož velice lituji.

Za chvíli už dřepíme na náklaďáku; jsou zde skoro všechny ženy z poslední etapy. Líza sedí vedle mě a máme radost, že jsme vyvázly z cihelny. Přes rachot motoru je slyšet nesmělý hlas: „Kdybychom se takhle mohly vrátit domů…!“

Tábor Predšachtnaja

Cesta ubíhá pomalu, protože všude jsou díry a jsme celé roztřesené; dvěma strážným s puškami se ostatně nevede lépe.

Zpočátku jedeme směrem na Vorkutu. Po obou stranách cesty stojí malé dřevěné domy a mezi nimi občas už také nějaký ten zděný. Čím více se blížíme k městu, přibývá zděných budov. Jsou to obydlí důstojníků a stranických funkcionářů s rodinami, kteří nesmějí chybět ani zde na dalekém severu.

Na ulicích jsou překvapivě dobře oblečení lidé a také děti mají hezké šatečky. Před obchody se spotřebním zbožím stojí dlouhé fronty. Přejíždíme náměstí a míjíme divadlo, jehož fasáda je ozdobena transparenty s hesly. Když naše auto projíždí kolem rozestavěného cihlového domu, slyšíme německé volání. Udiveně se rozhlížíme, protože to jsou první vězni, s nimiž se setkáváme mimo tábor.

Podle německých měřítek je Vorkuta maloměsto; téměř žádný automobilový provoz, jen několik starých autobusů, a cyklisté zde podle všeho nejsou vůbec.

Je už odpoledne, když nás vítá Predšachtnaja. Seskakujeme z náklaďáku před velkou dřevěnou branou tábora, podobnou 1. cihelně. S úlevou zjišťuji, že nikde není vidět vysoký komín.

Ve zdravotnickém baráku, kde jsou nově příchozí podrobováni prohlídce, dlouho sedíme, než se konečně objevuje lékařka. Smíme se vzdálit pouze na toaletu, ubornuju, která je hned vedle. Právě když se tam s Lízou odebíráme, staví se nám do cesty poněkud nevšední žena a ptá se: „Jste z nového transportu z 1. cihelny? Již jsme o vás slyšeli. Dovolíte, abych se představila? Jsem hraběnka z Trautenau, Margharete z Trautenau. Jak dlouho jste již ve Vorkutě?“

Aniž by počkala na odpověď, pokračuje: „Já jsem zde už čtyři roky, ale nebude to dlouho trvat a všichni budeme na svobodě.“

Trochu pochybovačně na ni koukáme a žena neúnavně mluví dál: „Ale ano, můžete mi věřit. Něco vám prozradím, ale nesmíte o tom s nikým mluvit, protože je to zakázané. Máme tu spiritistický kroužek, báječnou věc, to si pište! Při posledním sezení jsme vyvolali Napoleonova ducha a ten nám řekl, že nás již brzy propustí. A Napoleon určitě nelže!“

Vyměňujeme si s Lízou významný pohled, protože hraběnka nám nepřipadá normální. Už jen její vzhled vybočuje z obvyklého rámce; její asi padesát let, ale snaží se vypadat jako třicetiletá. Do čela jí padají šedivé kadeře, rty a obočí má silně namalované, řasy se lesknou černou tuší a obličej je pokrytý mohutnou vrstvou pudru a rtěnky. Svá slova zdůrazňuje energickými gesty stále ještě hezkých rukou.

Hraběnka pokračuje: „Až se zde trochu zabydlíte, zvu vás do našeho kroužku na takové sezení. Zajímá se o ně celý tábor, ale bohužel i táborové vedení, a proto musíme být opatrné. Tak tedy brzy na shledanou!“

Elegantně nám kyne a vzdaluje se vznosným krokem; audience skončila. Odchází tak, jako by nás pozvala na recepci do svého zámku. S pobaveným úsměvem se vracíme do zdravotnického baráku.

Později se dozvídáme, že to je skutečně hraběnka, jejíž duch utrpěl hroznými zážitky ve vězení. Protože je však dobromyslná a vždy ochotná pomáhat, nechávají ji ženy přicházet do svých baráků a trpělivě poslouchají její řeči. Jsme rozdělovány po malých skupinách do různých baráků. Spolu s Lízou a Soňou nás odvádějí na barák 9, kde potkáváme dalších pět německých žen. Ostatních asi 90 žen z našeho baráku je z Ukrajiny, Polska a Lotyšska. Protože je i zdejší lágr přeplněný, musíme první noc strávit na podlaze; na další den nám bylo přislíbeno řešení.

Službu konající, děžurnaja, mi vykazuje místo v patře pryčen mezi dvěma Ukrajinkami. Kde bylo dříve místo pro dvě ženy, tam nyní přichází ještě třetí, a navíc Němka – 40 centimetrů pro každou.

Ukrajinky hlasitě protestují a ani já nemlčím, protože chci být společně s krajankami. Ty však jsou na ostatních pryčnách stejně tak namačkané jako já; protesty nepomáhají.

Záhy chápu, jak je pro každého vězně důležité mít „svoje“ místo a také jak si je třeba je bránit, protože se to rovná ochraně vlastnictví.

Od té chvíle nemám ani minutu klidu a neustále mě šikanují, ubližují mi slovy i činy, kde je to jen možné. Jen odejdu do malé barákové umývárny, už mi schovají mýdlo, vylijí vodu nebo zmizí moje boty a onuce. Když si svůj bušlat pověsím do sušárny, není k nalezení.

Nevím, co mám dělat! Opravdu se snažím k ženám chovat přátelsky a vycházet jim vstříc, ale marně. Teprve průběhem doby chápu, že právě pokus o uchlácholení byl špatný. Tím vlastně přiznávám svou podřízenost, svoji slabost. V lágru je třeba vystupovat rázně, nic si nenechávat líbit a bojovat stejnými zbraněmi.

Soňa, Líza a já jsme přidělené do jedné brigády, v níž je i dalších pět německých žen. Nemáme ještě pevné pracovní místo a jsme tu i onde krátkodobě nasazovány podle potřeby.

Naše brigadýrka se jmenuje Galina, je světlovlasá, velká a pěkně urostlá a je jí asi 30 let. Nějakým záhadným způsobem si opatřila peroxid vodíku a sobě i přítelkyním jím odbarvuje vlasy. Galina až dosud pracovala v táboře jako kadeřnice, stříhala bradky důstojníkům i hlavy jejich ženám a vedla relativně příjemný život. Kvůli nějakému incidentu upadla u táborového vedení v nemilost a byla nakomandována k službě brigadýrky.

1953, naše brigadýrka Galina (uprostřed)

Uklízely jsme zapreščonuju zónu, zakázanou zónu, kde mizící sněhová břečkou odhalovala všemožné smetí. Půda zóny musí být vyčištěna a uhlazena tak, aby na ní byla ihned vidět každá stopa.

Galina nám dopřává čas, nehoní nás, tu a tam nařizuje přestávku, a dokonce nám nabízí papirosy. Takovou brigadýrku si samozřejmě necháváme líbit a doufáme, že s ní zůstaneme dlouho.

Při jedné přestávce nám dokonce vypravuje, proč byla zatčena: „Před válkou jsem se vdala za španělského pilota, ale po jeho hrdinské smrti jsem se vrátila do Ruska. Tam mě nejdříve kvůli mým západním zkušenostem izolovali a pak mi dali 15 let pracovního tábora. Ve Vorkutě mám zapomenout na všechno, co mi život na Západě nabízel.“

Galina k nám byla tak přátelská bohužel jen první dny a brzy se nelišila od ostatních brigadýrek. Možná dostala mezitím přesnější instrukce o svém přednostním postavení: čím více žen v brigádě splní normu, tím víc brigadýrka vydělává, protože dostává určitý procentní podíl z jimi vytvořené hodnoty.

Nakonec se začala Galina nafukovat do té míry, že jsme jí jednoho dne řekly své mínění: „Nenecháme se od vás už tak pohánět do práce. Víme, že musíme pracovat, ale takové zbytečné honění nechceme!“

Galina si nás mlčky vyslechla, jenom přikývla a od té doby se ovládala.

V tomto lágru jsme byly považovány za táborovou brigádu a nedostávaly jsme žádné peníze. Uplyne ještě několik týdnů, než se dostaneme ke skutečnému pracovnímu nasazení, ale přesto se již nyní nabízela příležitost dospět s Galinou k vzájemnému porozumění.

Nedaleko od tábora byly kotce pro psy MGB. Naším úkolem bylo nabílit prkenný plot, který kotce obklopuje. Když nás přivádějí k bráně, zdráháme se vstoupit dovnitř, protože psi okamžitě spouštějí děsivý koncert. Slyšíme je divoce cloumat řetězy… nakonec jsou cvičeni na vězně a reagují zcela adekvátně.

Teprve když jsou psi zavřeni do klecí, vstupujeme do dvora. Dva strážní nám přidělují štětce na dlouhých tyčích a vápno si mícháme ve starých vědrech. Několik psovodů stojí u nás a sleduje naší práci. Jejich zájem však brzy ochabuje, a tak se nakonec loudají do baráků.

Sledujeme, jak naše Galina vesele flirtuje s jedním psovodem. Vůbec se nenamáhá ztišit své hihňání a vrkání, zní to jako vrnění kočky. Pak mizí s vojákem v baráku; podle všeho jí dozor nad brigádou už nepřipadá tak důležitý.

Pracujeme dál, protože do večera máme být s natíráním plotu hotové. To nám ovšem nebrání ve výměně žertíků a škodolibých poznámek o Galině. Uzavíráme sázky, kdy se asi zase objeví.

Před branou stojí na stráži mladý voják a má hlásit případné návštěvy; pak přibíhá a také mizí v baráku. Hned poté se objevuje Galina, trochu zmatená, se zardělými tvářemi a s rozcuchanými vlasy.

Několik žen se tváří škodolibě, kvitují to stydlivým úsměvem, ale mlčí. Od nynějška máme Galinu v hrsti a ona to ví. Brigadýrkám je přísně zakázáno navazovat styky s muži.

Večer se brigády vracejí z práce téměř současně. Od táborové brány vede cesta přímo do stolovoj, do jídelního baráku. V tu dobu zde vládne strašlivý zmatek. Stojím s ostatními ženami ve špinavém pracovním oblečení u stolu a čekám, až se uvolní nějaké místo.

U vedlejšího stolu vidím sedět Sylvii a Margu, jak klidně pořádají kašu, aniž by se nechaly rušit okolní skrumáží. Kývají na mě.

Za Sylvií stojí Ukrajinka a netrpělivě čeká na uvolněné místečko. Připadá jí to dlouhé a také hned jedná; podtrhává náhle Sylvii stoličku a křičí: „Davaj, madam! Ty žrát jako ta kráva!“

Sylvie padá na zem a okolostojící ženy se smějí. Rychle se však vzpamatovala z překvapení, zuřivě vyskakuje, vrhá se na Ukrajinku a snaží se jí stoličku vytrhnout z ruky. Nakonec se stoličky skutečně zmocňuje a buší s ní do soupeřky. Za chvíli už oběma vlasy divoce vlají kolem hlavy, oči metají blesky a tváře planou.

Jedna přítelkyně přichází Ukrajince na pomoc a rovněž Sylvie dostává posilu. Hrubé nádavky létají sem a tam. Kruh zápasících se okamžitě zvětšuje, povzbuzován ještě přihlížejícími. Vypadá to, jako by boj zachvátil celou jídelnu, protože se do něj zapojuje stále více žen.

Vtom se objevuje děžurnaja a hromovým hlasem rozhání zápasící. Vzniká nepřehledný chaos a skutečný viník, Ukrajinka, v něm rychle mizí pryč. Ženy se pomalu uklidňují a rozcházejí, a tak konečně nacházím místo u stolu.

Do tábora přiváží náklaďák Němku po nehodě a případ se rychle rozkřikuje. Žena je velmi těžce zraněná. Protože jsou smrtelné úrazy v ženském táboře vzácné, hrozná událost nás všechny sbližuje. Stalo se následující: Brigáda pracovala na rušné silnici, vedoucí do Vorkuty, a hustá mlha omezovala ženám viditelnost. Jedna z nich, Imgarda Paulsenová, byla navíc silně krátkozraká. Brýle jí sebrali už ve vězení, a tak neviděla rychle se blížící náklaďák. Řidič ji nejspíš také zpozoroval pozdě, a tak auto Irmgardu zachytilo a ještě kus vleklo. Ženy strašlivě vykřikly a Irmgarda zůstala ležet na zemi. Řidič náklaďáku ji rychle dopravil do tábora. Lékařka konstatovala těžká vnitřní zranění, všechny příznaky ukazovaly na zlomeninu spodiny lebeční. Mohla jí však jen sotva pomoci, protože by bylo nezbytné udělat rentgenové snímky, ale nic takového v táboře nebylo. Nešťastnice musela být dopravena do vorkutské nemocnice, ale převoz nevydržela.

Irmgarda zemřela ve večerních hodinách.

Vězeňkyně stojí kolem lazaretního baráku a bouřlivě diskutují; všechny jsou rozčilené a vzrušené.

Táborová brigadýrka nám prozrazuje, že pohřeb je stanoven na pozítří. Vedení lágru to však chtělo udržet v tajnosti, protože se obávalo demonstrací za zemřelou.

Ženy, pracující v tundře, sbírají traviny, květiny a větvičky, přinášejí je do tábora a dělají z nich věnečky. Čtyři dívky, Irmgardiny přítelkyně, jsou uvolněné z práce, aby mrtvou odnesly na malý hřbitov v tundře. Rakví je táborovým truhlářem narychlo sbitá bedna – kvůli jedné mrtvé se nebudou dělat žádné okolky.

Dopoledne pak malý pohřební průvod s dřevěnou bednou vychází z táborové brány. Ženy nesou v rukou rýče a lopaty na vykopání hrobu, pod kazajkami ukrývají věnečky. Na vězeňský hřbitov asi šest kilometrů od tábora je doprovází brigadýrka a strážný se samopalem.

Zbývá jim pouze kratičký čas na modlitbu za zemřelou a k položení věnečků na malý rov.

Život v táboře II

Nastal červen. Denní život v táboře se po příchodu z práce stále prodlužuje. Ve 22 hodin je prověrka, počítání na barácích, ale ani potom nejdeme spát. Zůstává ještě dlouho světlo, a tak posedáváme v malých skupinách před baráky nebo se procházíme po táborovém „bulváru“.

Vzduch je příjemně teplý, ani stopy po mrazu, a lehký večerní vánek k nám přináší vůni kvetoucí tundry. Několik málo nuzných keřů v táboře se téměř přes noc zazelenalo, ale květiny zde nejsou žádné.

Vyrážíme si s Lízou na večerní procházku táborem a obdivujeme nádherný západ slunce. Kráčíme vedle sebe a já srovnávám začínající léto v tundře s létem v naší vlasti. Na této roční době je v Německu nejpůvabnější dozrávání ovoce a bobulovin. Zde však nejsou ani ovocné stromy, plodové keře, ani zelenina. Vysazují se a v krátkém létě dorůstají pouze brambory, zelí, mrkev a ředkvičky. Chybí podzim, v němž by dozrály i jiné plody.

Nepříliš daleko je mužský tábor, v němž jsou ruští kriminální delikventi. Během naší procházky objevujeme několik žen, které stojí na žebříku i na střeše latríny a dívají se naproti do mužského tábora. Zastavujeme se a večerní větřík k nám ze sousedního tábora přináší kouzelný tenor i jemný hlas kytary.

Letní omítka na barácích opadala a v táboře začíná horečná práce. Jednou v roce, vždy začátkem tří letních měsíců, navštěvuje tábor komise z Vorkuty a kontroluje stav a vzhled budov. Každému táborovému veliteli nesmírně záleží na dobrém posudku komise.

Všechny baráky se omítají a natírají. Dřevěné předměty se vynášejí ven a ponořují do velké kádě s vroucím desinfekčním roztokem proti štěnicím. Uklízejí se táborové cesty a sypají se struskou, kdejaký kout se zbavuje harampádí a natírá se táborový plot.

Tyto práce ovšem vykonávají vězeňkyně až po náročném dni v brigádě a někdy se protahují téměř do půlnoci.

Již dlouho před příchodem komise nacvičuje kulturní skupina divadelní hru. Letos je to Sluha dvou pánu Carla Goldoniho a vybral ji velitel města.

Predšachtnaja, jeden ze zbylých táborových baráku

V kulturní skupině jsou ženy všech zdejších národností s výjimkou německých. Proč byly vyloučeny, neví nikdo.

Protože se o práci kulturní skupiny zajímám a diskriminaci německých žen pociťuji jako nespravedlivou, doptávám se a zjišťuji následující: Vedení kulturní skupiny, rusky Ká Vé Čé, je v rukou čtyřiatřicetileté Rusky. Nina byl provdána za německého důstojníka a za války žila v Drážďanech. Když její muž padl, vrátila se do Ruska, byla okamžitě zatčena a odsouzena k 15 letům pracovního tábora. Z nich má již odseděno sedm roků. Nina je velice muzikální a hraje téměř perfektně na klavír a akordeon; oba nástroje jsou v táboře k dispozici. Společně s moskevskou herečkou vede kulturní skupinu a má volnou ruku ve výběru spoluúčinkujících. Vedle divadelní hry se jednou v roce pořádá také tzv. koncert, na němž táborový sbor zpívá ruské písně, několik žen s dobrým hlasem přednáší árie ze známých oper a soubor šesti dívek předvádí ruské lidové tance.

Představení mají pět až šest repríz, protože jídelna pojme jen několik brigád, a všem ženám se má dostat možnost shlédnout vystoupení.

Čtvrtý večer je na řadě náš barák. Těsně stlačené sedíme v jídelně a netrpělivě čekáme na začátek divadelního představení. Hraje se v ruštině.

Herečky jsou však tak dobré, že jim rozumí i ženy, které Goldoniho komedii neznají a rusky neumějí. Na závěr sklízejí umělkyně nadšený potlesk, jsou znovu a znovu vyvolávány na malou scénu a zasypávány květinami a dárky, jak to snad nezná ani Bolšoj teatr v Moskvě. Zde přirozeně nelétají růže, šeříky a karafiáty, ale jen zvonky, blatouchy, smolničky a podobné květenstvo tundry. Herečkami jsou však přijímány jako orchideje.

Obě Ukrajinky, mezi nimiž stále ještě ležím na palandě, se mnou uzavřely smír; již si zvykly na mou přítomnost, a dokonce mi vyprávějí své životní příběhy.

Pavlína je čtyřiadvacetiletá dívka, statná a pracovitá. Před zatčením byla členkou partyzánské skupiny a spolu s muži i ženami bojovala za svobodu své ukrajinské země. Když ji Rusové dopadli, dostala 20 let pracovního tábora.

Mé sousedce po levici, Olze, bylo necelých 27 let, když ji odsoudili na 10 let pracovního tábora. Patřila k sektě Svědků Jehovových, která je v Rusku zakázaná.

Pode mnou spí na dolní palandě čtyřiačtyřicetiletá Uzbečka, teta Genia, všemi nazývaná ťoťa. Byla odsouzena na 12 let ze stejného důvodu jako Olga. Jedenáct let si již z trestu odseděla a pořád neztrácí víru. Dozvídám se, že v táboře je mimo ně ještě hodně jejich souvěrkyň.

Jednoho nedělního rána se stávám svědkem bohoslužby Svědků Jehovových, konané v sušárně baráku. U dveří drží stráž jedna dívka, aby mohla přítomné varovat. Taková bohoslužba je v táboře zakázaná stejně jako každé jiné shromáždění. Táborové vedení o ní ví, ale zcela ji ignoruje. Kdyby však do shromáždění náhodou vpadl nějaký důstojník, jeho prestiž by jej nutil k zakročení.

Nenápadně jsem proklouzla do sušilky a z temného kouta sleduji asi dvacet žen, seskupených kolem vychladlé pece. Na obětní desce leží bílý šátek a na něm stojí malý, prostý svatý obrázek. Ťoťa Genia má ke svým sestrám ve víře krátké kázání; nevím, proč právě ona. Její hlas je tichý a monotónní. Obličeje klečících jsou uvolněné, mírné a plné nábožného rozjímání. Modlí se společně, pak následují církevní písně a znovu modlitby. Obřad trvá asi 30 minut a zbožnost přítomných ve mně zanechává silný dojem.

Ráno si všímám, že Olga, ťoťa Genia i jejich souvěrkyně před odchodem do práce klečí na svých pryčnách a modlí se. Totéž dělají i před spaním. Přestávají při tom vnímat svět a neruší je sebesilnější hluk ani ostatní ženy kolem nich.

Jedna z nich, asi čtyřicetiletá Ruska Marie Alexandrovna, mi večer vypráví svůj příběh:

„Se svým mužem a třemi dětmi jsem bydlela v malém městě poblíž Leningradu. Muž byl za války na frontě, a tak jako tolik jiných žen jsem zůstala s dětmi sama. Pak přišli němečtí vojáci. Nemohu si stěžovat, nic mi neudělali a také nám nic nevzali. Byli jsme chudí lidé a ženy, které měly děti již větší, musely pracovat; já jsem s nimi směla zůstat doma. Příbuzní mi opatřili lehkou domácí práci, takže jsme vždy měli nejnutnější k životu.

Víte sama, jak dlouho zůstala německá armáda v naší zemi, a pak znovu přišli Sověti. V našem městečku dělali to nejhorší a každého honili do práce. Chtěli to i po mně, ale odmítala jsem, kdo by zůstal u malých dětí? Můj muž se z války nevrátil, padl za Rusko. Sověti si však nedali pokoj, a když jednou zase jeden z nich přišel, dostala jsem už vztek: ‚Co po mně chcete? Mám nechat děti samotné? Ani za Němců jsem nemusela pracovat a vy mě k tomu nutíte! A z mých dětí pak naděláte komunisty!´ ‚Ivane,´ povídám svému nejstaršímu synovi, ,podej mi sekeru, abych mu mohla rozbít hlavu!´ Soudruh se zarazil a pak rychle zmizel. Myslela jsem si, že už mě konečně nechají na pokoji, ale příští ráno přišli tři a sebrali mě. Říkali, že mám nejvyšší čas naučit se pracovat a děti musejí dostat náležitou výchovu; že prý z nich už udělají dobré komunisty. Dali mi 20 let pracovního tábora a ujistili mě, že své děti už nikdy neuvidím. Teď už jsem tady osmý rok a také tu nejspíš umřu.“

Spřátelila jsem se s pěti německými ženami, které byly na baráku již před naším příchodem. Se jmény některých z nich jsem se setkala už v Moskvě na zdi cely: Christel Barová, Ruth K. a Ilsa Kramerová. Dozvídám se od nich také o tzv. „kroužku inteligence“ v táboře, o ženách, které před zatčením působily jako učitelky, novinářky a právničky. V neděli o pracovním volnu se setkávají na jednom z baráků k výměně myšlenek a procvičování cizích jazyků.

Kroužek inteligence je pro většinu zchátralou lůzou a stálým terčem útoků. Bez skutečného zájmu o cokoli nemá život těchto proletářek z nejnižších společenských vrstev jiný obsah než žvanění a pomlouvání. Je mezi nimi také několik pouličních holek a věznění snášejí s téměř obdivuhodnou lhostejností. Jako děti vyrůstaly většinou v sirotčinci nebo na ulici a nikdy nepoznaly příslušnost k rodině a pocit zajištěnosti.

Německé ženy nehrají v táboře žádnou významnější roli, protože jsou v menšině a nemají ani takový pocit sounáležitosti jako třeba Ukrajinky. Kamarádství panuje jenom v malých skupinkách. Při tvrdých pracovních podmínkách jsou Němky pro svou průměrně slabší konstituci v nevýhodě.

V ženském lágru také neexistuje žádná politické organizace, jako je tomu v mužských táborech. Podíl německých žen je zde vyšší než u mužů, ale přesto se německá řemeslnice nikdy nedostane do preferovaných, dobře placených tzv. speciálních brigád. Jakmile se nějaké místo uvolní, dostane je přítelkyně brigadýrky, která se pak ovšem musí nechat náležitě vidět, když například dostane balíček od rodiny. Na rozdíl od německých vězňů dostávají ostatní národnosti dopisy a hlavně potravinové balíčky, kterými si pak napomáhají k postupu na lepší místa. Německé ženy jsou od vlasti zcela izolované, odsouzené k „pracovnímu táboru mlčení“, což znamená, že nemají žádné spojení s vnějším světem. Nikdo z jejich rodinných příslušníků netuší, zda jsou ještě naživu a že se nacházejí v pracovním táboře u Severního ledového oceánu.

Postavení Němek bez státní příslušnosti je nevyjasněné. Cítí se být Němkami a lpí na Německu. Německými ženami však většinou nejsou uznávány za Němky, ale spíše jsou označovány za Ukrajinky.

Naproti tomu zase Ukrajinky v nich nevidí své krajanky a říkají jim Němky. Ovládají ovšem oba jazyky a mají před Němkami výhodu, že mohou dostávat poštu od rodin z Ukrajiny a západních pohraničních oblastí.

Jako jediná národnostní skupina, převážně přátelská k Němkám, jsou Židovky; přinejmenším jsou laskavější než ostatní.

Je zde německá žena jménem Johanna, která se marně snaží bránit represáliím ze strany své brigadýrky, a ustavičně musí vykonávat nejnepříjemnější a nejtěžší práci. Neví si rady jinak, než že při každé příležitosti brigadýrku pomlouvá a zesměšňuje. Když má jednou brigadýrka obzvlášť špatnou náladu, nadává a šikanuje Němky ze své brigády, Johanna výsměšně říká tak, aby to brigadýrka slyšela: „Aňa by zase potřebovala chlapa a kořalku, aby byl na chvíli pokoj.“

Ženám nemohlo ujít, že jejich brigadýrka na pracovišti čas od času zmizí v křoví se strážným.

Aňa se celá rudá obrací k Johanně se sekerou nad hlavou. Johanna stojí jako zařezaná. Brigadýrka se blíží se zlostně pokřiveným obličejem… je už zcela mimo sebe a pak sekera zasviští vzduchem.

Až do té chvíle se Johanna domnívala, že jí chce brigadýrka jen pohrozit. V posledním okamžiku se jí daří sekeře uhnout. Kolem stojící ženy vyděšeně křičí a snaží se oddělit obě sokyně.

Večer Johanna vyhledává v lágru svědky, jde za velitelem tábora a oznamuje mu incident.

Velitel předvolává brigadýrku, která přichází rovněž se svými svědky. Případ se projednává, velitel naslouchá, ale nevyjadřuje se a posílá ženy zpět na baráky. Ještě ten večer Johannu odvádějí do korekce; tři dny o chlebu a vodě!

Moje brigáda se rozhoduje k malé rebelii. Stále ještě nemáme lžíce ani jídelní misky a musíme si je od ostatních půjčovat, což je pochopitelně stále obtížnější. Každodenní žebrání o zapůjčení lžíce na čtvrt hodiny je nám tak nepříjemné, že vyhledáváme táborového velitele. Stojíme před ním v jednom šiku, ale bez naší brigadýrky, která účast odmítla.

Naše mluvčí říká zdvořile: „Chtěly bychom vás poprosit o jídelní náčiní, protože žádné nemáme. Za práci nás neplatí, takže si je nemůžeme koupit. Chcete po nás práci, ale nadáváte nám peníze, tak ať nám vydají alespoň plechové lžíce.“

Stal se zázrak – máme úspěch. O tři dny později nám rozdávají lžíce. Ostatní ženy žasnou, protože je to poprvé, kdy táborové vedení vydalo vězněným jídelní náčiní.

Jednoho dne se Lise, Ireně a mě dostává cti pozvání k spiritistickému sezení. Hostitelkou je hraběnka Margharete z Trautenau, která na nás od našeho příchodu zjevně nezapomněla.

Spiritismus je v táboře kromě lásky a návratu domů hlavním tématem hovorů. A přirozeně že se také chceme něco dozvědět o tajemných sezeních, o nichž stále znovu slyšíme.

Po skončení pracovní doby tedy přicházíme k naší hostitelce. Ženy již kolem ní sedí v půlkruhu na palandě. Je zde šero, protože celý barák má jen dvě malá okna, která ani nejdou otvírat. Navíc je zde ještě v nohách palandy závěs jako nezbytné opatření proti zvědavým pohledům.

Seskupujeme se kolem malé dřevěné desky o rozměrech běžné šachovnice, na níž leží naostřená tužka; po okrajích desky jsou nakreslená písmena a číslice.

Jedna z žen tužku na desce roztáčí a třikrát vyvolává ducha George Washingtona. Chytáme se za ruce, vytváříme řetěz, a napjatě sledujeme tužku, která se po chvíli zastavuje a hrotem ukazuje na písmeno K. Nevím, co to má znamenat.

Žena znovu roztáčí tužku a ptá se, jak dlouho ještě musíme zůstat ve vězení. Při tom jako v transu sleduje desku… stejně jako my!

Otáčení tužky a otázky se opakují, pak žena náhle hru přerušuje a říká: „Dnes to nejde, nebyla zvolena správná hodina. Musíme to zopakovat jindy. Washingtonův duch se nechce zjevit, neozval se nám.“

Po sezení jedna z žen prozrazuje, že mezi ženským a mužským táborem existuje zakázané dopisování. Například muž Gerdy Klugeové je v 6. důlním táboře a má s ním už dva měsíce spojení. Malé lístečky, obalené kolem kamínku, házejí mužským brigádám při setkání cestou na své pracoviště. A muži dělají totéž.

Udiveně povídám: „Není to nápadné? Co tomu říkají strážní?“

„Táborové vedení o tom ví, ale nic proti tomu nedělá. Při odchodu i příchodu do tábora jsou sice kontroly, ale jen zřídka se podaří takový dopis objevit. Ženy se už vyznají a vymýšlejí stále nové úkryty na svém těle. V případě odhalení dopisu dostane jeho majitelka pár dní izolace, tedy korekce.“

Irena se vzrušeně vyptává, kde pracují ženy, kolem nichž procházejí mužské brigády. Ráda by takový dopis doručila, i když neví, zda je Frank právě v 6. důlním táboře. Gerda Klugeová jí slibuje, že se o to postará. Později dochází touto cestou k navazování přátelství a dokonce i k zásnubám. Někteří optimisté zasílají ženám svatební slib a pokud je k tomu příležitost, tak rovněž drobné dárky, mezi nimi i zásnubní prsteny. Jsou to obyčejné kovové kroužky, kupované ve vorkutském obchodě, mnohdy jde o vlastní výrobu.

V ženském táboře nehraje politika žádnou roli, ale v táboře mužů je tomu jinak. Zde panuje špiclovský systém MGB. Až do přelomu let 1949/50 byly ve vorkutských táborech kriminální i političtí vězni společně. Teprve později je oddělili, protože na denním pořádku byly spory, končící smrtí.

Od roku 1952 již nejsou také v ženských táborech ani kriminální delikventky, ani členky zločineckých organizací. Siegrig Schröderová, mladá Němka z našeho baráku, mi vypráví typický případ, který sama zažila: „Bylo to v létě 1949. Ležela jsem tehdy na dolní palandě mezi Ukrajinkou a Ruskou, která byla blatnaja. Ráno jsem se probudila a uviděla vedle sebe ležet Rusku mrtvou; v noci jí hlavu roztříštily sekerou. Palanda byla zbrocená krví a mozek Rusky mi potřísnil deku. Všechno proběhlo tak tiše, že si nikdo ničeho nevšiml a nikdy také nebyla zjištěna pachatelka. Táborové vedení nemohlo nic dělat.“

„Tak to si dnes žijeme opravdu klidně,“ povídám.

„Ano, co jsou blatnyje pryč, vrátil se do tábora klid. Potom jsme také dostaly poprvé zaplaceno za práci i jídlo bylo o něco lepší a v neděli jsme měly většinou volno.“

„Co znamená blatnoj?“ ptám se. „Jde o zločineckou organizaci, zahrnující celý Sovětský svaz. Je to jistý druh volně propojeného bratrstva se železnými zákony, společnost zločinců, žijících podle přísných pravidel. Jedno z nich říká, že nikdy nesmí pro nikoho pracovat, a zvláště ne pro vládu. Žijí výhradně z krádeží a vražd, ale většinou berou bohatým a dávají chudým. Pokud někdo z nich poruší pravidla a dopustí se něčeho, co je blatnoj nedůstojné, například když přijme práci, dostane označení suka, to je čubka, a je svými společníky zlikvidován. Je to zrádce a zasluhuje horšího opovržení než vládní úředník.“

Večer potkávám na táborovém korzu Sylvii. Zve mě, abych jí někdy po práci navštívila ve stájích. Byla odvelena do lágrového hospodářství a pracuje tam jako jediná Němka spolu se třemi Ukrajinkami, dvěma Polkami a dvěma Estonkami, a proto se cítí osaměle.

Přestože dříve nikdy nepřišla do styku se zvířaty, práce s koňmi, vepři, slepicemi a kachnami ji těší. Musí je krmit a čistit jim stání. Sylvie se také mezitím naučila jezdit s povozem a přitom si vytvořila zvláštní vztah ke „svému“ koni.

Po příchodu do stájí se mi nabízí tak neobvyklý obrázek, že zůstávám ohromeně stát. Připadám si jako na německém selském dvoře. Nízko stojící slunce svítí na pařící se hnojiště a z otevřených dveří stájí a chlévů slyším dívčí smích a zpěv. Před stájí stojí tři koně, malí a dosti slabí, několik koz se popásá na malém kousku trávníku, a všude pobíhají slepice a kachny. I na zvířatech je vidět, že se konečně po dlouhé zimě dostala ze svých temných kotců.

Sylvie vychází ze stáje a volá: „Váňa, póójď!“ Ze skupiny se odděluje kůň a jde k Sylvii.

Hrdě říká: „To je můj Váňa; není krásný?“

Krásný mi právě nepřipadá, spíše vychrtlý, ale to si nechávám pro sebe a popleskávám ho po šíji.

Jen nerada později opouštím tento pokojný koutek a rozhoduji se častěji navštěvovat tuto zdánlivou idylku.

Skromné produkty dvora – vejce, mléko a maso – nejsou samozřejmě určené k obohacení kuchyně ženského lágru, nýbrž výhradně pro rodiny důstojníků a strážního mužstva.

Škoda přeškoda, protože žádná z nás by neodmítla ke snídani na měkko uvařené vejce nebo čerstvé kozí mléko.

Jak mi Sylvie při pozdější návštěvě prozrazuje, ženy, které zde pracují, umějí znamenitě nechat tu a tam něco zmizet.

Téměř všechny ženy v táboře s výjimkou invalidních jsou ve zralém pohlavním věku a většinou hodně trpí nucenou abstinencí. Zatčení je vytrhlo z normálního pohlavního života. U mnoha žen je ovšem sexuální pud dost potlačen v důsledku mimořádně těžké práce, a také se jim někdy nedostavuje menstruace. U mladších zase často dochází k lesbickým vztahům.

Je znát, že se do lágrového jídla nepřidává tolik sody jako ve věznicích.

Již první dny v táboře je mi nápadné, že některé ženy chodí jen v dlouhých kalhotách, zdůrazňují mužské způsoby chování a dávají přednost krátkým vlasům. Většinou se vyskytují ve společnosti něžně vyhlížejících dívek, které jsou na táborové poměry oblečené příliš úhledně. Často dochází k hlasitým střetům, protože „mužský“ partner si žárlivě střeží své přítelkyně. Ženský partner zase často dostává drobné dárky.

V táboře je také hodně rozšířená masturbace. Sexuální vznětlivost žen se nezřídka zvrhává v násilnosti. Mnohé využívají jakékoli příležitosti ke styku s muži, aniž by se ohlížely na věk a vzhled. Na pracovištích mimo tábor je mnoho možností zmizet na chvilku za dřevěným plotem nebo za latrínou ať už s ruským strážným nebo s vězněm, který pracuje v blízkém objektu. Tyto styky jsou zakázané, ale táborové vedení o nich ví a nic proti tomu nedělá.

V našem baráku je také jeden takový „pár“, přesněji řečeno trio. Od Traute, která má přezdívku „Paša“, se dozvídám jejich příběh: „Před půl rokem jsem ještě pracovala v 2. cihelně a Helga byla moje nejlepší přítelkyně. Pak mě přeložili sem a Helga tam zůstala. Tady se stala mojí novou přítelkyní Gábi. Před dvěma měsíci však sem s novým transportem přišla Helga. Hodně plakala, že mám novou přítelkyni, a tak jsem ji znovu přijala pod podmínkou, že se obě ženy budou snášet a nebudou mi dělat potíže. Tak jsem přišla ke dvěma přítelkyním a dobře si rozumíme.“

V mužských táborech vypadá tento problém jinak. Mnozí vězni se obávají, že dystrofií v důsledku trvalého nedostatku proteinů přijdou o svou pohlavní potenci. 70 gramů ryb obsahuje asi 30 gramů proteinů, což je příliš málo k pokrytí potřeby lidského organismu. Jejich zárodečné žlázy proto podléhají procesu degenerace. Ani za normálních životních podmínek není možná regenerace a pohlavní potence se už nikdy nedosáhne.

Je zde široce rozšířená homosexualita. Tito muži tvoří skupiny, jejich erotické zájmové společenství je současně i sociální, a navzájem se podporují. Vedení tábora se také k homosexuálům chová zdrženlivě; hlavní je pouze plnění norem!

Třikrát do roka povoluje velitel tábora ve volných nedělích taneční zábavu, která se pořádá ve vyklizené jídelně. Spolu s Irenou a Ilsou navštěvuji takové „povyražení“ a vypozoruji při tom zarážející věci.

Více než kdy jindy je možné rozeznat „páry“. Nora, velká a silná žena s černými krátkými vlasy a zdravou barvou v obličeji, oddaně tančí s drobnou dívkou. Drží se v těsném objetí a hledí si do očí. Je zde rovněž Paša s oběma přítelkyněmi a tancuje střídavě s jednou i druhou. Obě žárlivě dbají na to, aby se dodržovalo pořadí.

Na pódiu sedí Nina a vyhrává na akordeon. Jsou povoleny valčíky, polky a slowfox.

Najednou vidím Sylvii, jak jde na pódium k Nině a něco jí šeptá.

Nina spouští bugy-vugy. Tančící páry se chvíli zaraženě dívají, protože taková hudba není v táboře povolená. Sylvie však popadá nejbližší dívku a začíná s ní tančit takové bugy-vugy, že by to lépe nesvedli ani v pařížském klubu existencialistů. Přihlížející nadšeně tleskají do taktu; něco takového Vorkuta ještě nezažila.

Když se později vracíme na barák, nabízí se nám téměř nepopsatelný pohled. Tři Ukrajinky sedí nepohnutě na stoličkách, kolem nich poskakuje Moskvanka Jadviga a ošetřuje jim obličeje. Ukrajinky je mají pokryté silnou vrstvou bílého krému a zavřené oči jsou silně podmalované černou barvou. Překvapeně obcházíme skupinku, než nám dochází, oč se jedná: ženy si nechávají barvit obočí a řasy.

Bývalá kadeřnice Jadviga dostává z Moskvy kosmetické zboží a za šest rublů dělá spolu vězněným obličejové masky a barví jim řasy i obočí. „Salon krásy“ v táboře nucených prací u polárního kruhu!

Ze své palandy mohu sledovat výsledek kosmetického ošetření: tři Ukrajinky se nechávají od kamarádek obdivovat a zdá se, že jsou se zkrášlovací procedurou velmi spokojené.

Mezitím zjišťuji, že jen velmi málo německých žen obývá spodní patra paland a pokud ano, pak jen ty, které jsou v táboře už hodně dlouho. Dolní místa jsou obsazena převážně ženami jiných národností, především Ukrajinkami.

My Němky považujeme horní palandy za výhodnější, protože jsou teplejší. Pod stropem baráku se hromadí teplo pece i teplejší vydýchaný vzduch. Máme pouze bavlněnou deku, zatímco ostatní ženy si během let již pořídily vatované. Vyrábějí se zdlouhavě a namáhavě z vaty a levné látky a po práci při tom obvykle pomáhají všechny přítelkyně. Taková vatová deka je malý poklad a spoří se na ni po měsíce.

Ženy, kterým se po letech v táboře chýlí trest ke konci, zase spoří na dobu po propuštění. Za peníze, které dostávají za svou práci, si nekupují ani bonbony ani cigarety jako většina ostatních. Také při nákupu potravin někdy téměř až skrblí. Za největší část výdělku obvykle kupují levné látky, z nichž si ve volném čase šijí ložní prádlo a zdobí je často velmi vkusným vyšíváním. Takto si pořizují výbavu na dobu po propuštění. Zatímco ostatní ženy obvykle po vyčerpávající práci leží na pryčnách, vysedávají Ukrajinky pohromadě, porovnávají si své výbavy a zpívají k tomu občas teskné lidové písně.

Je mezi nimi mnoho takových, které po odpykání několikaletého trestu odcházejí na svobodu s kompletním vybavením. Za tím účelem plní až zarputile pracovní normy a vydělávají někdy i 250 rublů za měsíc. Můj nejvyšší výdělek vyskočil jednou na 120 rublů, ale takové částky jsem pak už nikdy znovu nedosáhla.

Převážná část obyvatelek našeho baráku je ze západní Ukrajiny, proto tvoří většinu a mají také hlavní slovo. Německé ženy téměř bez výjimky nenávidí, protože za války byly v Německu nasazené jako dělnice na nucených pracích. Když se vrátily do vlasti, platily samy automaticky za nepřítele a bez soudního procesu putovaly na 25 let do lágru.

Rusky mají v táboře menšinu. Většinou pocházejí z Moskvy, Leningradu či z Kyjeva, jsou to sekretářky, herečky nebo zpěvačky a je mezi nimi také moskevská lékařka. Téměř vždy zní důvod k zavření: styky s cizincem.

Ve svém těsném místečku na spaní mám kromě tenkého slamníku – tvrdého a těžkého, protože je nacpaný pilinami – už jen slabou bavlněnou deku. Proto se ještě přikrývám každým vhodným kusem oblečení. Ruční koženou tašku jsem si vycpala na polštář zbytky látek, které používám také jako náhradní onuce. Abych nenarážela hlavou na strop baráku, musím se oblékat pololeže.

Šplhání z palandy vyžaduje také určitou obratnost. Protože zde samozřejmě není žebřík, musím se nejdřív postavit na spodní palandu a druhou nohou tápat po zemi, což je vždy záminkou ke sporům s dolejší sousedkou. Jinak to ovšem nejde.

Na pracovištích se od ženských brigád vyžadují stejné výkony jako od mužských. V průměru odvádějí brigády žen dokonce vyšší výkon, a proto jsou hodně žádané pracovními kancelářemi, které přidělují práci ve volných objektech.

Za pilné a práce dychtivé platí především Ukrajinky, což spočívá v jejich touze našetřit si co možná nejvíc peněz ke dni svého propuštění. V táboře mají možnost vydávat peníze jenom pro sebe na rozdíl od dřívějšího života. Tyto ženy většinou pocházejí z chudých poměrů, z rodin, kde musí každý přispívat na živobytí. Naproti tomu v táboře si mnohé Ukrajinky naspořily i 1000 rublů pro vzdálený den své svobody.

Zda byly německé ženy odsouzeny do pracovního tábora nebo do tábora nucených prací, nehrálo žádnou roli, protože přišly do téhož lágru a vykonávaly tutéž práci.

Preferované ženy tábora, opět Ukrajinky, pracují ve „vyžírkové brigádě“, ve skladu potravin, umístěném v dlouhém baráku těsně před táborem. Víme také, jak se potraviny pašují do tábora, ukryté na těle nebo zastrčené do vysokých plstěných bot. S jídlem se pak obchoduje nebo se vyměňuje za sobí maso, tuk i brambory. Zatímco si německé ženy musejí v jídelně nejdříve vybojovat jídlo a pak i místo k sezení, aby si mohly sníst řídkou zelňačku a rychle spolykat kašu, v některých barácích to voní pečeným masem.

K baráku 14 přiléhá malá přístavba kuchyně. Zde se však nevaří pro vězně, nýbrž je k soukromé dispozici ženám, především z „vyžírkové brigády“. Je možné si uvařit z toho, co nabízí táborová prodejna a co nám dovoluje skromný příjem. Nejhorlivějšími kuchařkami jsou Rusky a Ukrajinky, zásobované pravidelně potravinovými balíčky od svých rodin, a proto si mohou připravovat nejchutnější jídla. Tyto ženy také pravidelně okupují kamna a německé ženy si tam stěží mohou vpašovat svůj malý rendlík.

Peče se zde sobí maso, škvaří tuk, připravují se moučná jídla, vaří se boršč a do zlatova opékají brambory. Připadáme si jako ztracené se svými ubohými svítky nebo chlebovým pudinkem. Na svítek stačí trochu mouky, cukru a vody, a čas od času si také mohu dopřát chlebový pudink, protože na něj potřebuji jen málo. Ze své denní porce 600 gramů chleba si dávám pokaždé něco stranou. Když je pohromadě postačující množství, chléb se nechá nabobtnat ve vodě a po hodině se s povrchu slije nepříjemná kyselost. Pak se hmota dá do misky, doplní trochou vody a cukru, a nechá povařit. Hustá kaše se nakonec lžící našlehá. Takzvaný „pudink“ je možné ještě zjemnit kouskem margarínu, špetkou kávové náhražky a nasekanými ořechy. Je zakázáno vlastnit nůž, ale v malé kuchyni jsou dva exempláře pod ustavičnou kontrolou několika žen. Samy je vyrobily. Dostaly dlouhý hřeb od brigády, pracující na železniční trati, položily jej na kolejnici a nechaly rozválcovat projíždějícím vlakem. Táborová dílna se už postarala o vybroušení a nůž byl hotový.

Mám bolesti zubů a hlásím se k táborové zubařce, vězeňkyni jako já, která před svým zatčením byla pomocnou silou u moskevského zubaře. Nemám příliš důvěry k jejím schopnostem, ale jiná možnost není.

Dříve než se mi Anna Stěpanovna podívá na zuby, ohmatává moje silné copy a ustavičně opakuje: „Krasivo! Krasavica“ – Krásné, krasavice!

Pak přivolává své přítelkyně z vedlejší místnosti a společně se přesvědčují o pravosti mých copů. Ustavičně mi je ohmatávají a tahají za ně, takže se smíchem říkám: „Chcete mi je utrhnout?“

Nemohou pochopit, že mám tak husté vlasy. Ruské ženy nosí své měkké, dlouhé vlasy většinou v copech ovázaných kolem hlavy.

Pak se mi Anna Stěpanovna konečně dívá do úst a znovu vykřikne údivem. Ne snad nad špatným stavem mých zubů, ale proto, že vidí několik stříbřitých plomb. Nic takového v Rusku neznají a její přítelkyně si musí prohlédnou i obyčejné plomby.

Vlastní ošetření chrupu je pak už rychlé. Jedna z žen energickým šlapáním na jakémsi předpotopním přístroji vyrábí proud pro vrtačku a Anna Stěpanovna pak díru v zubu vyplňuje.

Vracím se na barák a se smíchem líčím Lise právě prožité ošetření, na které tak rychle nezapomenu.

Společně s Uschi a Gerdou z našeho baráku jsem na krátký čas přidělena do brigády, která opravuje lágrové baráky. Naším úkolem jsou přidavačské práce: nosíme vodu, mícháme vápno a připravujeme jílovitou omítku. Díky tomu se něco dozvídám o konstrukci našich baráků.

Nejsou jen ze dřeva, nýbrž převážně z hlíny. Pro postavení baráku zhruba 30 metrů dlouhého, 7 metrů širokého a uprostřed asi 4 metry vysokého s plochou šindelovou střechou se nejdříve zarazí do půdy tundry silné dřevěné kůly. Mezi nimi se pak upevní mřížová struktura z úzkých latí, která se nahodí jílem. Pak se přibíjejí prkna a mezery se vyplní škvárou. Okna, která ostatně před větrem příliš nechrání, se nedají otevírat. V zimě se baráky kromě oken na metr vysoko zahazují sněhem na ochranu před ledovým severním větrem.

Uvnitř mají baráky většinou jednu až dvě místnosti. U vchodu je místo na mytí. Je to dřevěný stojan s nádržkou a několika otvory na odtékající vodu, která je zachycována do níže stojící dřevěné kádě.

Na druhé straně vchodu je sušilka, sušárna se širokou pecí a dlouhými skobami na zavěšování oděvů.

Většinu místa zaujímají poschoďové palandy, stojící vpravo i vlevo hlavami ke stěně. Ve zbývajícím prostoru uprostřed baráku jsou dva stoly s několika židličkami a o teplo se starají dvě ruské hliněné pece po obou stranách. Při hodně nízké vnější teplotě však často nestačí vytopit barák do všech koutů. Od stropu visí dvě žárovky a vydávají jen sporé světlo. Dřevěná podlaha je pýchou dněvalnoj a každý den ji pečlivě drhne. Za dlouhá léta je už téměř úplně bílá. V každém baráku visí dva reproduktory, které jsou z kanceláře táborového vedení centrálně ovládány a ráno i hodinu po půlnoci začínají resp. končí vysílání sovětskou hymnou.

Reproduktor v našem baráku je přímo nad mojí palandou a ve volných nedělích mám možnost poslouchat i dobrou hudbu. Vysílají se opery a operety, oblíbené i v Německu, a někdy také kouzelné klavírní a smyčcové koncerty.

Jednou týdně se po barácích sbírá špinavé prádlo, brigáda v prádelně je vypere, a po třech až čtyřech dnech nám pak prádlo zase vrací. Na každém kusu prádla musí být naše vězeňské číslo. V přístavku lázně je velký kotel, kde se pere prádlo pro nedaleký mužský tábor.

Každý čtvrtek nás brigadýrky odvádějí na koupání. Lázeň, baňa, je mimo tábor asi 200 metrů před branou. Ženy, které žijí v táboře již dlouho, si během doby pořídily aluminiová umyvadla, která jsou hodně drahá a prodávají se v táborovém skladu. Nám zbývá k dispozici jen několik málo umyvadel v lázni.

Kirstin, dobře vyhlížející Estonka, obstarává práci lázeňského holiče. Dříve bývala manikýrkou a před holením nikdy nezapomene ponořit břitvu do dezinfekčního roztoku.

Stojíme před lázní a myjeme se šeříkovým toaletním mýdlem, které se ve skladu prodává za 1,5 rublu. Táborem dodávané páchnoucí mýdlo z rybího tuku používáme pouze na praní svých pracovních oděvů.

Každou neděli si nechávám hodinu času na „kosmetiku“. Shromáždila jsem si soupravu na manikúru: rezavou a ulomenou žiletku, zahrocenou zápalku a kousek cihly jako pilníček. Primitivní pinzetu k vytrhávání obočí si příležitostně půjčuji od Pavlíny. Protože je pleťový krém hodně drahý a nemohu si jej dovolit, chodím si do stacionářů pro kafrovou vazelínu, která se v zimě vydává také proti omrzlinám.

Každou středu se rozdává došlá pošta. Na barák přichází děvče z táborové kanceláře – také vězeňkyně jako my – a pod paží nese malou skříňku s dopisy.

Je vyhlížena s napětím, každá žena se těší na zprávu od své rodiny. Přání se však vyplní jen nemnohým a pro německé vězně to neplatí vůbec nikdy.

Dívka čte jména šťastných z cenzurovaných obálek a ženy si je odebírají. Podle obsahu dopisů se často odehrávají otřesné scény.

Například jedna mladá Ruska právě dostala dopis a radostně jej k sobě tiskne. Na palandě dopis otvírá a náhle bolestně vykřikne a začíná usedavě plakat. V baráku je okamžitě mrtvé ticho. Táňa boří hlavu do polštáře a srdceryvně pláče. Dvě přítelkyně se ji pokoušejí uklidnit. Později se dozvídáme, co bylo v dopisu. Jejího bratra, který pracuje v jedné leningradské továrně, zachytil stroj a rozdrtil mu pravou paži.

Podle Tánina zoufalství čekaly některé ženy něco horšího. Jedna dokonce říká: „Když je to jenom tohle, tak proč se tak rozčiluješ? Vždyť má ještě levou ruku.“

Táňa je až příliš zaměstnána svou bolestí a na bezcitná slova nereaguje. Ostatní ženy jsou však jimi pobouřené a dávají to najevo. Glaša jim drze odpovídá, začíná slovní přestřelka, a tak nakonec utíká z baráku.

Ostatní ženy se rozhodují provést bezcitné dívce nějaký kousek, dávají hlavy dohromady a šeptají si.

Po nějaké době se Glaša vrací a ženy jí s vážnou tváří říkají, že se má okamžitě hlásit v táborové kanceláři.

Když je někdo z vězněných předvolán k táborovému veliteli, nikdy to neznamená nic dobrého. Také Glaša viditelně znejistěla a bojácně se vydává na cestu. Po jejím odchodu se ženy spokojeně usmívají.

Když se Glaša po pěti minutách vrací, zuří a nadává. „To byl jen malý trest za tvou bezcitnost vůči Táně!“

Balíčky pro ženy z východoevropských národů se rozdávají také jednou týdně.

Ženy, které čekají balíček, musejí pro něj osobně do budovy táborového velitele. Tam jej nejdříve otvírají a hledá se zakázaný obsah.

Ženy si z kanceláře obvykle přinášejí jen trosky obsahu, protože všechno je prohrabané a rozřezané.

Osobně jsem viděla, jak moje sousedka Olga dostala balíček. Vypadalo to otřesně: trvanlivý salám rozříznutý po délce, sáčky s čajem roztrhané a vysypané stejně jako mouka i sušené mléko z natržených obalů, a neladný chaos korunoval všude poházený cukr. Vzdor tomu měla Olga z balíčku nesmírnou radost.

Jednoho dne se dávám do řeči s Lorou, osmadvacetiletou Němkou z vedlejšího baráku, kde bydlí také „bláznivá Lisbeth“.

Již dříve jsem Lisbeth vídala v neděli vykračovat si po táborovém korzu sem a tam. Byla v „gala“, na rameni nosila malou kabelku vlastní výroby, a blahosklonně zdravila kolemjdoucí ženy.

Lora ovšem soudí: „Není tak jisté, že je Lisbeth opravdu pomatená. Ještě nedávno měla v lazaretu malou místnost a vedla si tam klidný život bez práce. Téměř by se jí dalo závidět. Pokud je bláznivá, okolní svět už téměř nevnímá. Jestli ale není, pak je hodně mazaná a dělá si z nás všech jen blázny. Teď ji přeložili na můj barák a nevím, zda to bude dělat dobrotu.“

Díky Loře se seznamuji s Ruskou Věrou Ivanovnou, která se hrdě označuje za malířku. Od svých příbuzných dostala olejové barvy a ve volných dnech stojí v sušilce před vlastnoručně vyrobeným malířským stojanem. Plátno si koupila v táborovém skladu a sama našepsovala.

Spolu s Lorou navštěvujeme naši umělkyni. Její obraz ovšem není tak úplně podle mého vkusu. Připadá mi poněkud kýčovitý, jak se to ovšem mnoha Rusům líbí: Lesní mýtinka v úplňku a troubící jelen.

Věra Ivanovna prodává svá „díla“ krajanům za 60 až 80 rublů a v táboře se těší velké vážnosti. Ženy si její obrazy věší na zeď vedle palandy a jsou pyšné na získané umělecké kousky.

Sklad dřeva

Naši táborovou brigádu rozpouštějí a rozdělují nás do brigád na práci mimo tábor. Je nám z toho smutno, protože až dosud jsme my Němky byly spolu a navzájem jsme se doplňovaly.

Ilsa, Erika, Karin, Hanni a já jsme přidělené do brigády ve skladu dřeva. Irena, Uschi a Elfrieda budou pracovat v kamenolomu, Marie Krügerová a Líza se dostávají do brigády v tundře u Juniagaru a Soňa se jako jediná dostává na potravinářskou základnu, kde se sice dobře vydělává, ale čeká ji těžká práce. Zbytek německých žen pak musí v zemědělské brigádě chystat seno na zimu.

Asi 900 žen postává ráno v šest hodin před táborovou branou, připravených k odchodu na pracoviště. Po obvyklém sčítání pak vyrážejí jednotlivé brigády, vždy 18 až 24 žen, doprovázené strážným se samopalem.

V naší brigádě je nás sedm Němek, ostatní jsou Ukrajinky, Rusky a dvě Židovky, celkem 22 žen. Pochodujeme asi pět kilometrů do tundry a za cestu nám slouží železniční násep. Ráno je chladno a na trávě i polních květech se třpytí rosa. Vegetace tundry je půvabná, i když drsná a chudobná. Už dlouho jsem byla takové krásy vzdálená, a tak teď všechno očima žádostivě hltám. Slunce je už vysoko a nad námi se klene modrá obloha.

Sklad dřeva je velká prostora, obehnaná vysokým dřevěným plotem, a ani zde nechybějí v rozích čtyři strážní věže i zakázaná zóna. Většinu místa zabírají vysoké hromady nestejně silných kmenů a středem prochází železniční trať.

Siegrid je už delší dobu ve zdejší brigádě, a tak nás poučuje: „Do skladu přivážejí na vagonech pokácené kmeny a po odkorování je zase odvážejí. Kromě loupání kmenů je naším úkolem skládání a nakládání vagonů.“

Na okraji skladu stojí dvě velké boudy s kotoučovými a pásovými pilami. Kmeny určité síly zde rozřezávají na prkna, které se pak dodávají do města na stavbu domů. Odvážejí je velké náklaďáky.

Naše nová brigadýrka se jmenuje Lilo a hned nám přiděluje práci. Německé ženy mají „koulet“, tzn. že musíme odvalovat kmeny z jednoho konce skladu na druhý a uvolňovat tak místo pro nové dodávky. K manipulaci s těžkými kmeny nám slouží drinoki, asi půldruhého metru dlouhé sochory. Není to příliš těžká práce, ale tempo je rychlé.

Brzy se seznamuji s ostatními Němkami v brigádě. Je zde Christel, veselé a vždy dobře naladěné děvče ve věku 24 let. Humor jí nevzaly ani tři roky pracovního tábora a při každé příležitosti si ráda zazpívá. Je z Rostocku, zatkli ji spolu se snoubencem, který pracoval pro Američany, a odsoudili na 15 let za to, že o tom věděla.

Osmadvacetiletá Karin, vážná a k filozofování náchylná mladá žena, také už třetí rok v táboře, je ze Západního Berlína. Při návštěvě přítelkyně v Postupimi narazila na kontrolu průkazů a byla zatčena, protože díky znalosti angličtiny pracovala jako sekretářka u britské vojenské jednotky. Za špionáž dostala dálkovým rozsudkem z Moskvy deset let pracovního tábora.

Devatenáctiletá Siegrid se učila ve velké fotoprodejně v Brandenburgu a chtěla se jednou stát fotografkou. Když MGB zjistilo, že šéf obchodu má styky s americkými služebnami v Západním Berlíně, zatklo jej spolu se všemi zaměstnanci. Za napomáhání k vlastizradě dostala Siegrid trest smrti, který jí byl později změněn na 25 let nucených prací.

Sklad dřeva

Samotářsky působí asi třicetiletá žena, zvaná Kapitán. Pracuje nejraději sama, sotva promluví, a když už, tak nabručeně svým východopruským dialektem.

Z žen ostatních národností v naší brigádě jsem si nejvíc oblíbila Lenu, Židovku z Moskvy. Mluví trochu německy a na rozdíl od Ukrajinek je vždy laskavá a ochotná pomoci.

K naší brigádě také patří ťoťa Genia, u všech oblíbená pro svou přívětivou povahu.

Žasnu nad plynnou a čistou němčinou naší brigadýrky Lilo, které Ukrajinky říkají Lola. Její přítelkyně Karin mi vypráví její osud, příběh téměř neuvěřitelný. Lilo je etnická Němka. Krátce před začátkem války přišla s rodiči do Německa a brzy poté se vdala za německého důstojníka. Její muž padl hned v prvních měsících války. Lilu, mluvící perfektně rusky, vyškolila německé tajná služba Abwehr na agentku a vysadila ji padákem do středního Ruska. Tam začala plnit úkoly Abwehru, ale brzy jí dopadli, za vlastizradu odsoudili k smrti, ale později omilostnili na 25 let nucených prací. Přes několik táborů se nakonec dostala do Vorkuty. V naději na revizi svého rozsudku se vydává za Němku, ale Sověti jí to nevěří.

Ráno cestou do skladu dřeva je tak chladno, že všechny ženy nosí bušlat, vatovanou kazajku. Během dne se zase dělá takové horko, že oblečení kus po kuse odkládáme. Vzduch se chvěje žárem, nestíní nás žádný strom a celý den jsme vystavené žhnoucím paprskům nemilosrdného slunce. Teploměr na stěně baráku ukazuje 39 stupňů ve stínu. Němky v naší brigádě pracují jen v sukni, podprsence a s tenkými rukavicemi, hlavu si proti slunci omotáváme ručníkem.

Na radu ostatních žen párám v pase táborové šaty a přešívám je na sukni a blůzu. Podprsenky nám dodává tábor spolu s prádlem a stejně jako šaty jsou z černého kartounu s kovovým knoflíkem na zapínání.

Ženy ostatních národností zůstávají oblečené a není mi jasné, zda jim vedro nevadí nebo zda nepovažují za vhodné chodit polonahé.

Když se večer vracíme do tábora, s chutí se znovu halíme do bušlatu, protože je stejně chladno jako ráno. Teplotní rozdíl během dne je 30 stupňů!

Jen občas přiváží kropicí vůz trochu pitné vody a na dvanáct hodin práce máme pouze suchý černý chléb.

Po večeři v táboře mě navštěvuje Soňa a vypráví mi o svém prvním dni práce na potravinářské základně: „Musela jsem tahat půlmetrákové pytle soli. Nesmíme je nosit ve dvou a myslela jsem si, že to nikdy nedokážu. Když mi naložili na záda první pytel, zhroutila jsem se, prostě mi kolena vypověděla službu. A to jsem opravdu chtěla jít s pytlem stejně vzpřímeně jako ostatní ženy. Určitě nejsem nijak zvlášť slaboučká, ale ještě nikdy jsem nenosila nic tak těžkého. Jedna Ukrajinka mi nakonec pytel odebrala a s úšklebkem s ním zmizela ve skladišti.“

Podle Soni má její brigáda 18 žen, mezi nimi je tři a půl Němek. „Jak to,“ ptám se udiveně, „kdo je půl ženské?“

Soňa nerada vysvětluje: „Nestojí za to, aby se jí říkalo Němka. Ema miluje všechno ruské natolik, že zapírá i svou národnost. Již před svým zatčením před pěti lety se přátelila se sovětským důstojníkem a mateřskou řečí mluví jen vzácně. Dokonce i jméno si poruštila a říká si Emilie Tumurovna. Nenávidím ji!“

Naproti tomu pro ostatní dívky má pochopení a soucit: „Liselotta pochází z Lipska, její 17 let a je nemocná na plíce. Dostává sice lepší stravu a čas od času by mohla být osvobozená od práce, ale to ona nechce. Má strach, že by se tím vyřadila ze společenství. Dobře jí rozumím, protože bez družnosti se ve vězení žít nedá.“

Ženy z potravinářské základny mají jako jediná brigáda v táboře dovolení zůstat v době své menstruace doma. Pokud mají ženy z ostatních brigád dobré konexe, rovněž nechodí v takové dny do práce. Vata nebo dokonce vložky zde neexistují; každá žena si musí nějak poradit sama. Táborové krejčovství nám přenechává zbytky látek, jimiž si nějak vypomáháme.

Spolu s dvěma dalšími ženami pracuji na úklidu místa, kde se kmeny zbavují kůry. Čas od času se to musí udělat, aby bylo místo na nové třísky, které se pak koňským povozem odvážejí.

Zase tedy jednou pracuji společně se svými „starými“ ženami, s Evou, Hanni a Erikou Walterovou, půvabnou a roztomilou osobou. Během společné práce se dozvídám něco z jejího osudu. Je Němka, provdaná za Američana. Motivy jejího zatčení jsou nejasné, ale každopádně dostala trest smrti, dlouho seděla na samotkách v Karlshorstu a Lichtenbergu, pak také v Moskvě, až byla nakonec omilostněná na 25 let a jako my všechny skončila ve Vorkutě.

Dobře si s ní rozumím. Domlouváme si na příští neděli vzájemnou návštěvu a posezení při „chlebové bábovce a čaji“.

Při odkorování kmenů stále znovu zjišťuji, že stromy mají zcela rozdílnou vůni. Podle mojí vlastní klasifikace jsou to „hrušně, jabloně a broskvoně“, a při odloupávání kůry si představuji ovocný sad svého otce ve Slezsku, kde byly téměř všechny ovocné odrůdy. Jaké stromy to jsou, které zde zbavuji kůry, to samozřejmě nevím, protože se v polární vegetaci nevyznám.

Některé kmeny mají pevnou nebo silnou kůru, která se loupá obtížně, u jiných se odděluje skoro sama, protože je již poměrně suchá. V takovém případě se trochu blížím normě 18 kmenů za den.

Po skvělé večeři, složené jako obvykle ze zelňačky a kaše, potkávám na táborové cestě Irenu. Vypráví mi o těžké práci v kamenolomu, kam byla přiděla společně s Ruth, Uschi a Elfriedou. Znovu tam došlo k nehodě, která není na jejich pracovišti nic mimořádného, a tentokrát to postihlo Elfriedu.

Ženy v lomu musejí nakládat na auta odstřelné kamenné bloky, které se pak odvážejí na výstavbu města Vorkuty. Nemají tam jeřáb ani jinou techniku.

Irena, Uschi a Elfrieda tlačily vozík s nalámaným kamenem k přistavenému náklaďáku, kde jej měly od nich odebírat dvě Ukrajinky. Nějak se při tom stalo, že jeden blok sklouzl. Eflrieda nebyla dost rychlá a kámen jí skončil na levé noze.

„Elfrieda hrozně vykřikla a obličej se jí zkřivil bolestí. Když jsme jí chtěly vyzout botu, noha už byla tak oteklá, že se nám to nepodařilo. Hned po skočení směny jsme Elfriedu dopravili na stacionář a pomůže jí jenom klid.“

Lilo nám ve skladišti dřeva přiděluje novou, nepříjemnou práci. Je to vůbec ta nejobávanější práce – skládání nehašeného vápna z náklaďáku. Výjimečně jsou k dispozici ochranné obleky a barevné brýle proti všudypřítomnému vápnu. Taková práce se však dá dělat pouze se zatajeným dechem, protože jinak vápno rozežírá plíce.

Lilo k tomu vybírá výhradně Němky. Snažíme se s tím něco udělat: „Proč berete na takovou práci jenom německé ženy?“ Lilo se neobtěžuje s odpovědí, ale později nám posílá na pomoc dvě Ukrajinky.

Součástí skladiště dřeva je také poroda, kam se vozí odpad z uhelných šachet, struska, která se na vzduchu sama od sebe vznítila. Musí se lopatami skládat z vagonu a také na tuto práci jsme přidělovány my. Žhavá struska, z níž unikají jedovaté plyny, se po vychladnutí používá jako výplňový materiál pro obytné saně. Montují se ve skladišti dřeva a dodávají na Ural a Sibiř mužským brigádám, které tam pracují. Jsou to vlastně malé baráky na sanicích s pryčnami, lavicemi a stoly. Vyrábí je speciální brigáda, v níž jsou pouze Ukrajinky a Rusky, ale žádná Němka; tato práce je totiž velmi dobře placená.

Zahalujeme se do nejrůznějších hadrů jak to jen jde a rozdělujeme se na dvě skupiny, které pracují střídavě. V takovém vedru je nemožné zadržovat dech déle než pár minut a navíc ještě divoký vítr víří prach.

Kolem poledne se objevuje vůz s vodou, tažený vychrtlou kobylkou; všechny ženy se hned na něj vrhají. Z odpadní jámy si vybíráme láhve od kořalek a limonád a plníme je vodou, abychom měly zásobu pro zbytek dne.

Práce se struskou pokračuje. Cítím, že už dlouho nevydržím. Nemohu dýchat, srdce mi buší, hlava bolí a nohy jako by mi hořely. Přestože máme pod sebou položené úzké prkno, nedokážou podrážky zadržet žár strusky, na níž stojíme.

Hroutím se, ale naštěstí mě Christina a Karin zachytily.

Když zase přicházím k vědomí, ležím mezi dvěma kmeny a Karin mě polévá vodou. Vedle mě leží Christina, které se mezitím také udělalo mdlo.

Brigadýrka stojí nad námi a reptá na zdržování práce. Ženy její brigády nikdy neomdlévají, přinejmenším ne v pracovní době!

Ve skladišti dřeva vždy pracuje několik brigád na rozdílných úkolech. Brigadýrky, od nichž se práce nevyžaduje, se mezitím scházejí v kancelářském baráku. Zatímco my hasíme v jámách vápno, ony hasí žízeň vodkou, často ve společnosti civilních zaměstnanců, kteří jezdí s náklaďáky. Někdy jim dělá společnost děsjatnik, který je velkým ctitelem krásné Ljuby.

Děsjatnik je nesmírně vyzáblý muž kolem 45 let. Dozvídáme se, že byl dříve šéflékařem kdesi na Ukrajině. Krátce po začátku války vypukla na jeho klinice epidemie, za níž se mu jako šéflékaři dávala odpovědnost. Deset roků pracovního tábora, zněl trest. Odseděl si je, ale nesmí se vrátit do své domoviny; bude vyhnancem v oblasti Vorkuty až do konce života.

Soužití tolika žen v těsném prostoru není vždy bez problému, protože jejich původ a zájmy jsou často hodně rozdílné. Mnohé ženy nedovedou svou domnělou inteligenci držet na uzdě a při každé příležitosti dávají najevo převahu, přestože právě ve zdejší situaci je důležité nechovat se nápadně a co možná se všemi vycházet. Nejlepším příkladem toho je Erika; tato malá a slabá žena je stále přátelská a vždy ochotná pomáhat všem.

Když jsem pak u ní v neděli na plánované návštěvě, poznávám i její druhou, vzdělanou stránku.

Mluvíme o Berlínu, o tamějších koncertech a divadelních představeních.

„V prvních poválečných letech se ohledně kultury ještě moc nedělo, město se teprve pomalu zotavovalo z válečné katastrofy. Zámecké divadlo v Steglitzu opět hrálo pod vedením Boleslava Barloga na malé scéně před úzkým okruhem diváků. Také divadlo na Kurfürstendammu a Svobodná lidová scéna se zase otevřely návštěvníkům. Pro herce to byla první možnost k opětnému vystoupení.“

Erika se ovšem zajímá dál: „Jak vypadal život ve městě, byla tam také lehčí zábava?“

„Ale ano. V paláci Titania v Steglitzu například hostovali mezinárodní umělci. Zpívala tam Marlene Dietrichová, viděla jsem Josephinu Bakerovou, která se ve svých mladých letech proslavila kostýmem z banánů, byl tam Johannes Hester ve ‚Svatební noci v ráji´ i Marika Rokková se svými nekonečnými piruetami.“

„Projevilo se rozdělení města na čtyři sektory v denním životě obyvatel?“

„Ve třech západních sektorech jen málo na rozdíl od východu města. Mohla jsem to sledovat, když jsem jezdila do východního sektoru za prací pro DEFA. Bylo více kontrol osobních dokladů, především ve vozech rychlodráhy. Lidé byli prostě vytahováni ven a zatýkáni bez udání důvodu. Rok od roku se to zhoršovalo a stále častěji bylo o takových případech slyšet. Proč tě zajímá právě Berlín?“

„Narodila jsem se v Pomořansku, ale když mi byly čtyři roky, odstěhovali se rodiče do jižního Německa. Přesto mě Berlín vždy zajímal. Vyprávěj dál…“

„Za své práce pro DEFA jsem se seznámila s herečkou, jmenovala se Rosemarie a byla z Berlína. Později jsme se spřátelily. Ona a její otec mě často zvali, navštěvovali jsme zajímavé hostince a také restaurant v Grunewaldu. Nebyl poničen bombardováním a měl dřevem vykládané stropy i stěny… bylo to fantastické a nic takového jsem ještě nikdy neviděla. Dalo se tam skvěle jíst, ovšem za velké peníze.

Otec Rosemarie, bývalý důstojník, byl rytířský, vysoký a dobře vypadající muž. Někdy nás dokonce i vyzval k tanci a musím říci, že starý pán předvedl na parketu docela slušný foxtrot.“

„Podobné to bylo po válce i v Mnichově,“ říká Erika, „otevřelo se první divadlo a v kabaretu se dávala představení se známými umělci, jako byla např. Uršula Herkingová. Také tam se to pomalu zlepšovalo.“

„Pracovala jsem dokonce jako manažerka. Prostřednictvím Rosemarie jsem se seznámila s bývalou tanečnicí Hillerova baletu, která hledala angažmá. Od konce války už balet nebyl. Elschen, tak se jmenovala, nevěděla přesně jak dál. Poradila jsem jí kariéru manekýny. Berlínská módní branže se snažila postavit zase na nohy a po dobrých manekýnkách byla poptávka. Elschen vypadala dobře, byla pěkně rostlá a uměla se pohybovat. Měla tedy všechny předpoklady pro práci manekýny.“

„A klaplo to?“ ptá se Erika s úsměvem.

„Klaplo, a vůbec ne špatně. Elsa prošla školou manekýnek na Ku’dammu, tehdy první v Berlíně, a všechno se naučila. Mně osobně nesedělo takto se ‚prodávat´, ale pro Elschen to bylo přesně to pravé.“

„A Hillerův balet? Ještě si vzpomínám, že častěji vystupoval také v mnichovském Německém divadle a pokud vím, účinkoval i ve filmech.“

„Ano, v několika, Elschen mi o tom vyprávěla. Také ve filmu s Marikou Rökkovou. Hillerův balet byl v Německu považován za obdobu anglických Tiller-Girls, které dosáhly světové proslulosti. Ale 16 Hillerových děvčat také nebylo k zahození, když na scéně vyhodily nožky do výšky. Pak jsem ještě dělala Elschen manažerku při první soutěži krásy na střešní zahradě berlínského restaurantu na Fehrbellinském náměstí. Měla se zvolit nejkrásnější dívka Německa. Na ten titul Elschen bohužel nedosáhla a vybrali Susanne Erichsenovou.“

Napadá mě, a ne poprvé, že se bavíme téměř výhradně o minulosti. Opájíme se vzpomínkami; čím hezčími, tím lépe. Asi to patří k našim bezmocným pokusům upevnit si morální stav.

„A jak to vypadalo s milostným životem, zbyl na to vůbec ještě čas?“ vyptává se Erika. Musím se pousmát, protože něco takového bych od ní nečekala.

„Samozřejmě že i na to byl čas,“ říkám, „snad alespoň pár příkladů? Byl tu Petr, roztomilý mladík, který mi otevřel cestu do DEFA a zasvětil mě do tajemství scenáristické práce. Psali jsme společně scénář s pracovním názvem ‚Captain James v Itálii´. Pak jistý Frieder, který se chtěl věnovat diplomatické dráze, dobře vyhlížející mladík, snad jen trochu nejistý a neohrabaný. Jednou mi dal do poštovní schránky kresbičku, která dobře znázorňovala náš vztah: vysoká štíhlá žena s brýlemi a drdolem, na jejíž natažené paži byl nakreslený mladý muž, pevně se držící ruky. Pak byl ještě Viktor, už trochu starší, majitel továrny na boty a pozemku u Havoly v Berlíně-Kladowu. Byla jsem tam u něj často a slyšela poprvé v životě zpěv slavíků.

Později jsem se díky dobrým přátelům seznámila s Martou Eggertovou a Janem Kiepurou, mezinárodně proslulými zpěváky z Polska, kteří měli v Berlíně se svým pohostinským vystoupením velký úspěch. Než odjeli na další turné do Paříže, požádali mě o pomoc při vyplňování daňových formulářů pro berlínský finanční úřad. Udělala jsem to ráda. Jan Kiepura mě několikrát pozval na oběd a navštěvovali jsme vybrané podniky. Marta Eggertová se o tom dozvěděla a žárlila… ne neprávem! Jan Kiepura se mi dvořil a toužil po mně… věnovala jsem mu jednu noc. Stačí?“

„Stačí,“ říká Erika a tím je toto téma z minulosti uzavřené.

Cestou do práce často objevuji novou tvář přírody. Je tu obloha s útvary mraků, jaké jsem ještě nikdy neviděla. Jejich bizarní tvary se zdají být téměř na dosah ruky a slunce dodává mračnům až fantastické zabarvení.

Při svém každodenním pozorování najednou vidím na nebi kříž, sluneční kříž. Upozorňuji na něj i ostatní a za chvíli téměř všechny ženy ve skladišti dřeva fascinovaně zírají na oblohu. Slunce kouzlí odraz světla v oblacích a vytváří čtyři kříže v kruhu kolem slunce.

Christina uchváceně šeptá: „To je kříž naší spásy. Starý Komi říkal, že až uvidíme na nebi čtyřnásobný kříž, budou všichni věznění propuštěni.“

Za tímto proroctvím se skrývá následující příhoda: v tundře pracující ženy přicházely tu a tam do styku s domorodci ze Samojedům příbuzného kmene Komi. Byl mezi nimi starý Komi, který se staral o soby. Od dětství vyrůstal v tundře a nikdy v životě se jinam nedostal. Tento starý muž malé postavy a hnědé ošlehané tváře měl prostou filozofii po předcích. Od něj pochází proroctví o slunečním kříži. Vězni, kteří si rádi všechno vykládali ve svůj prospěch, tomu pevně věřili.

V záři slunce teď vstáváme a za světla chodíme spát. Slunce nezapadá. Za jasných polárních nocí je ještě kolem půlnoci vidět nad horizontem, zatímco měsíc svítí na tmavomodré obloze. Když se den chýlí ke konci, je slunce ostře rudé a obloha vypadá zářivě modrá a tak intenzivně blankytná, jak je tomu asi jen na severu. Nebe se zdá být zcela blizoučko a je téměř nadpozemsky průzračné. Jsou zde noci bez tmy a pak skoro nepozorovatelně svítá. Také vzájemná postavení slunce a měsíce nabízejí nesmírně působivý pohled.

Vedro na pracovišti je téměř nesnesitelné. Již po půlhodinovém pochodu ráno z tábora ke skladu dřeva jsou ženy většinou ochablé a apatické. Jak potom mám v takovém stavu ještě pracovat? K tomu ještě je zde trvalá zemdlenost; oči se mi zavírají i při chůzi. Zatímco si ženy přebírají v kůlně své pracovní nářadí, sedám si do stínu a spím.

V obou ostatních brigádách, které se s námi ve skladu dřeva plahočí, jsou také nějaké Němky. Zvláště jedna dívka mezi nimi budí moji pozornost: je vysoká, štíhlá, má dlouhé plavé vlasy a umí se nádherně smát. Později se dozvídám, že má neodbytného ctitele. Do skladu dřeva téměř denně dochází civilní inženýr, vždy pod jinou záminkou, jen aby ji mohl vidět. Hertha však o něm nechce ani slyšet, protože má pověst Casanovy. Přesto je to pěkný a sympatický mladík.

Znovu jsem přidělena na odkorování kmenů. Spolu s Ilsou mám mohutné pně zbavovat kůry, a to ještě bezvadně, protože půjdou na pilu. Z velké hromady vytahujeme silné kmeny, což je pro nás dvě téměř nadlidská práce. Pak se chápeme nožů s dvěma rukojetěmi a hoblujeme. Pracovní norma je tak vysoká, že ji i Ukrajinky plní jen zřídka. Jedna žena má zbavit kůry 14 kmenů; potřebovala bych na to dvojnásobnou pracovní dobu.

Christina mě zvláštním způsobem utěšuje: „Teprve párkrát jsme normu splnily a to jsme ještě měly vyslovené štěstí na kmeny. Kůra byla tak suchá, že odpadala skoro sama.“

Říká, že loupání kůry je v zimě mnohem těžší a nepříjemnější, protože silně zledovatělé kmeny se nejdřív musejí opracovat sekerou, což je hodně namáhavá práce. V polední přestávce se můžeme na hodinu posadit do stínu a sníst černý chléb, který si nosíme z tábora. Vedro je v tu dobu vražedné a v ústech mám tak sucho, že ani nemohu polykat. Voda není, kropicí vůz ještě nepřijel.

Nedaleko vidím dva potkany, velké jako kočka. Dřepí na sluníčku na kraji hromady klád a čistí si kožichy. Otřásám se odporem, ale ostatní ženy jsou podle všeho na takový pohled zvyklé a nijak si potkanů nevšímají.

Natahujeme se za hromadou kmenů na piliny a odštěpky dřeva, které zde pokrývají zem místy až do dvou metrů. Je to vynikající polštář. Později při uklízení zjišťuji, že dokonce i při 30 stupních nad nulou leží pod pilinami silný led. V hloubce dvou až tří metrů se i v plném létě všude narazí na věčný led.

Již několik dní upoutává moji pozornost mladá žena, která neslyšně chodí od jednoho kmenu k druhému, měří je a označuje. Jde o kmeny, které budou později nařezány na prkna. Jmenuje se Musa a tráví v táboře už dvanáctý rok. Byla dcerou běloruského důstojníka, narozeného v Číně, a nic si nepřál silněji, než se tam jednoho dne vrátit. Po vypuknutí války se dostala s rodiči do jižního Ruska. Otec měl být zatčen; dokázal včas uprchnout, ale bez rodiny. Dceru vzali jako rukojmí a teď si místo otce odpykává dlouholetý trest.

Kromě toho se dozvídám, že Musa má poměr s jedním civilistou. Je to nákupčí dřeva a dvakrát týdně přichází do skladu. Vždy jí přináší nějaké pozornosti – kosmetiku, hedvábné šátky nebo jednoduché šperky. Takové dny s ním Musa pokaždé zmizí za hromadou dřeva a někdy také do kancelářského baráku. Svou brigadýrku uplácí drobnými dárky.

Christina, která nějaký čas bydlela s Musou na stejném baráku, nám říká: „Ve volných chvílích vysedávala na palandě, zhlížela se v malém zrcátku a zkoušela si nové náušnice nebo šátky. Měla velice obratné prsty a z pestrých látek dokázala vykouzlit hezkou blůzu anebo pokrývku hlavy, které pak ostatní ženy napodobovaly jako táborové módní kreace.“

Přestávka skončila, znovu stojíme na pracovišti a vyhledáváme označené kmeny. Když po nějaké době na chvíli oddychuji a rozhlížím se, objevuji na obzoru úzký tmavý pruh.

Karin mi vysvětluje: „To jsou výběžky Uralu a je možné je vidět jen při jasném počasí. I když máme k Uralu 30 kilometrů, vypadají jako půl hodiny cesty odtud. Díky řídkému vzduchu se zdá pohoří opravdu jako na dosah ruky.“

Skladiště dřeva nemá latrínu a svou potřebu musíme odbývat v podřepu za hromadami kmenů. Christina se právě vrací z takové pochůzky a říká: „Musa sedí se svým přítelem za hranicí dřeva a popíjí. Když jsem šla kolem, právě si přihýbala z láhve vodky. Jednou s tím svým nasáváním vzbudí nežádoucí pozornost.“

Vězněným je přísně zakázáno obstarávat si alkohol. V táborové kantýně se neprodává, ale hodně žen si jej nechává přinášet z města civilními zaměstnanci. Láhev vodky o obsahu 0,65 litru stojí 18 rublů, a proto se na ni vždy skládá několik žen. Popíjejí pak potají na pracovišti a pokud pozvou brigadýrku, tak i zcela veřejně.

Když se po skončení práce scházíme k návratu do tábora, Musa nikde není. Nakonec ji nalézáme za hranicí dřeva, kde vyspává opilost. Dvě přítelkyně ji zdvihají a berou mezi sebe. „My se lopotíme a ona se baví! Musa dnes dopadne špatně!“ prorokuje Christina.

Musa však má štěstí. U táborové brány stojí při sčítání jako svíčka a službu konající děžurná nic nezpozoruje.

Když později navštěvuji Eriku v jejím baráku, dozvídám se víc z jejího života. Je vlastně dost zdrženlivá a nerada o sobě mluví. Co však slyším, to mi stačí.

„Už jsem říkala, že jsem se narodila v Pomořansku. Můj otec byl lékař, a když přišli nacisté, emigrovali rodiče do Španělska. Otec v občanské válce nezůstal stranou. Mně bylo tehdy čtrnáct let a vypomáhala jsem jako zdravotní sestra, jak jen jsem uměla. Po Francově vítězství jsme odešli do Ženevy a později do Anglie. Tam jsem se poznala s Američanem Bobem a vzali jsme se. Máme dvě malé děti, děvče a chlapce. Během dovolené v jižní Francii jsem si na pozvání zajela do Berlína podívat se na své staré přítelkyně, s nimiž jsem si psala. Teprve později se ukázalo, že to byli Sověti, kdo mě vylákal do Berlína. Prožila jsem téměř nelidské věci!“

Při hrozné vzpomínce Erika chvíli mlčí a pak pokračuje: „Berlín-Karlshorst a Lichtenberg. Do Moskvy mě dopravili v izolační cele vězeňského vagonu a nemohla jsem s nikým promluvit ani slovo. V Lubjance pak začaly nanovo výslechy, všechno se zase opakovalo od začátku, šťourali se v mojí minulosti a nacházeli všechno možné. Stěny mojí cely byly vykachlíkované, podlaha betonová a pryčna z cihel.

Odebrali mi všechny věci a nenechali mi ani tenkou deku. Ustavičně mě vodili k výslechům, které byly zpočátku vedené v přátelském tónu, ale neustále se zostřovaly. Někdy mi dávali královské jídlo a pak jsem se zase musela spokojit s vodou a chlebem, občas mi nedali vůbec nic. Nakonec mně vzali dokonce i oblečení a dostala jsem místo toho jen tenkou bavlněnou košili. Ruce mi spoutali za zády a upevnili ke kruhu na zdi. Nemohla jsem stát ani sedět a dlouhou dobu jsem se jen opírala o studenou zeď. To trvalo celkem tři roky včetně Moskvy, kde jsem po půldruhém roce dostala trest smrti. Později všechno revidovali a omilostnili mě na 25 let.“

„Ubohá Eriko,“ říkám dojatě, „co všechno jsi musela prožít. A přesto vypadáš vyrovnaně a uvážlivě.“

„Právě proto,“ zní stručná odpověď.

Příští den elektrizuje celý tábor nová událost. Když se večer vracíme z práce, povídá se, že příští týden má jít transport. Nikdo však neví nic určitého.

Ještě tentýž večer táborová služba oznamuje 23 německým ženám, že ráno nejdou do práce a mají se dopoledne hlásit v kanceláři. Přirozeně se hned objevuje názor, že jde o transport domů. Mluví pro to okolnost, že se záležitost týká jen Němek. Pokud jsou transporty do jiného tábora, je v něm vždy několik národností.

Druhý den práci moc nedáváme, stojíme ve skupinkách a diskutujeme: Co má takový transport znamenat? Když se večer vracíme, informují nás o podrobnostech invalidní ženy, které transportu přihlížely. Vyvolané německé ženy musely odevzdat své táborové šatstvo a dostaly nové věci, počínaje prádlem přes šaty až po punčochy, boty a vatované kazajky. To při obyčejných transportech nebylo běžné a vězni si nechávali své staré špinavé oblečení. Ženy odvezli na nákladním autě. Transport u zbylých žen v táboře znovu vzbudil naděje na brzké osvobození. Práce pokračuje jako dříve, ale k hovorům máme jediné téma: Kdy budeme na řadě?

Irena má poštu od Franka! Vzrušeně ke mně přibíhá: „To je od něj první zpráva,“ a ukazuje mi vytrženou stránku ze školního sešitu. „Tady… píše, že se mu vede dobře… pracuje na šachtě.“ Dál už čtu sama: „Dostal jsem tvůj dopis, mnohokrát děkuji, teď alespoň vím, že jsi nablízku. Jen zůstaň zdravá a napiš mi, pokud můžeš. Objímám tě a líbám nastokrát, tvůj Frank.“

Irena si zase bere lístek a tiskne jej ke rtům. „Teď mám alespoň to, co držel v ruce! Jak dobře znám jeho písmo, kolik jeho rukopisů jsem přepisovala na stroji. Mám ráda jeho písmo s drobnými kudrlinkami na konci.“

„To je moc dobře, že vaše spojení funguje.“

„Samozřejmě že mu hned napíšu a hodím dopis s kamínkem mužské brigádě.“

Nastal čas každoroční všeobecné prohlídky. Po skončení práce nás po jednotlivých brigádách odvádějí na sančast, ambulantní ošetřovnu.

Zdravotní péče v ženském táboře je celkově špatná a není ani dost lékařek.

„K čemu vlastně je taková prohlídka,“ informuji se, „co tím zamýšlejí?“

„Chtějí zjistit, zda třeba nejsi těhotná.“

„Jak asi, snad od Ducha svatého?“

„Ale no tak, přece je k tomu i jiná možnost. Vezmi si například Musu nebo některé brigadýrky.“

„Dobrá, a pokud ano, pak co?“

„Je to zakázané. Ženu potrestají a muže také, samozřejmě pokud se jej podaří zjistit. Chtějí zabránit potratům a dítě se má narodit. Ženu v takové případě přeloží do jiného tábora, nemusí pracovat a dostává lepší stravu. Po porodu dítě matce nechají ještě tři měsíce a pak jí je odeberou a pošlou do státního dětského domova, kde bude vychováno. Matka však musí zpátky do pracovního tábora a až do svého propuštění už dítě neuvidí.“

„Jsou v našem táboře takové ženy?“

„Přirozeně. Například Ukrajinka Ljuba z vedlejšího baráku. Před dvěma lety se jí narodila holčička.“

Takové prohlídky jsem se ještě nikdy neúčastnila a nevím, co mě čeká. Stojíme frontu v chodbě před ošetřovnou, jejíž dveře jsou dokořán otevřené. Zapisovatelka sedí u stolu a odškrtává si, kdo je právě na řadě. Tlustá lékařka sice má na pravé ruce gumovou rukavici, ale po prohlídce vagíny ji nevyměňuje a jen zašplouchá rukou v míse s nějakým roztokem. To je celá hygiena. Se vším všudy je to pro každou ženu nepříjemné, a kromě toho tak lékařka může zavinit přenášení různých chorob.

Moje protesty nepomáhají a také musím vylézt na potupnou stoličku. Všechno jde ráz na ráz, a za minutu jsem už zase dole. Jedna ze spolutrpitelek říká: „Tak se to dělalo vždycky!“

To mě nezajímá, při příští prohlídce budu stávkovat!

Pracovní normy

Na táborové cestě potkávám Marii Krügerovou a vypráví mi o práci v tundře: „Vyměřený úsek tundry musíme pomocí nožů a seker vyčistit od křovin. Jednou tudy povede železnice až k Severnímu ledovému oceánu. Většinu tundry zde tvoří bažiny a jsou tedy hotový ráj pro písklavé komáry a moški, malé tundrové mouchy, které bodnutím přenášejí malárii. Pro nás to rozhodně žádný ráj není, protože hmyz bodá všude a nelze se před ním úplně uchránit. Jen se podívej, jak vypadám,“ a ukazuje mi poštípanou paži. „V takovém vedru zakuklená dlouho nevydržíš.“

Její dcera Hanni zaslechla poslední slova a přidává se: „Já už do tundry nepůjdu, ani náhodou. Nenechám se přece sežrat od hmyzu.“ Marie rozčilenou dceru chlácholí: „Už léta chodí ženy do tundry a zatím se pokaždé všechny vrátily, ještě žádnou moški nesežraly. Musíš si na to také zvyknout a kromě toho jsem stále s tebou.“

Hanni se upokojila a tiskne se k matce. „Možná dostaneme něco na způsob sítě proti moskytům, to nám trochu pomůže.“

Ráno při vstávání zjišťuji, že mám oční víčka i ruce silně oteklé, prsty mohu jen stěží hýbat a nedokážu jimi nic uchopit. Karin na tom není o nic lépe. Když sevře ruku, nedokáže ji bez pomoci otevřít. Musí každý prst zvlášť narovnávat za slyšitelného praskotu. Příčinou našeho postižení je zmožení prací a trpí tím hodně žen.

Čtrnáct dní nepřetržitě prší a naše šatstvo nestačí uschnout. Nejvíc tím samozřejmě trpí brigády, které pracují výhradně venku. Lízu Bauerovou postihuje v tundře srdeční příhoda a odumírají jí ruce i nohy. Brigadýrka jí neumí jinak pomoci než tím, že zastavuje koňský potah, který právě projíždí pracovištěm, a nechává Lízu dopravit zpátky do tábora.

Táborová lékařka zařizuje okamžitý převoz do stacionářa. Víc pro ni nemůže udělat, protože nemá potřebné léky. Předepisuje jí několik dní klidu na lůžku. Líze se však nedostane toho, co by jediné potřebovala, tj. uznání za invalidní. Ve stacionářů rychle přibývá nemocných. Oblečení většiny Němek je na rozdíl od ostatních ustavičně mokré a některé ženy se odvažují stěžovat si u táborového vedení.

Ráno k táborové bráně přichází lékařka s důstojníkem a provádějí namátkovou kontrolu. Několik žen, jejichž oděv je ještě z včerejšího dne úplně mokrý, posílají zpátky do baráků. Divíme se sice takovému nařízení, ale rády jej plníme. Že by volný den?

O něco později se máme dostavit do baráku táborového vedení spolu s naší sušilnicou, barákovou starší.

Tam pak začíná regulérní výslech, vedený velitelem tábora a politrukem. Všechny přítomné ženy obviňují ze sabotáže, protože „zabránily“ usušení svých oděvů. Vítězoslavná „argumentace“ zní: proč jsou kazajky ostatních žen suché a naše ne? Sušilnica nechala věci záměrně mokré – tedy jasná sabotáž!

Společně důstojníkům vysvětlujeme, že sušárna nestačí na všechny naše věci.

Spor se protahuje. Nakonec nás propouštějí s přísnou důtkou a výstrahou, že pokud se to bude opakovat, poputujeme do korekce o chlebu a vodě. Při odchodu jedna z žen hlasitě a všem slyšitelně říká: „To je pořád lepší než si uhnat zápal plic v takovém psím počasí!“

Po čtyřech týdnech práce ve skladišti dřeva dostávám své první peníze. V táborové kanceláři mně vyplácejí 32 rublů, velmi málo v porovnání se 198 rubly nejlépe placených žen v naší brigádě, výhradně Ukrajinek.

Přesto si připadám bohatá a vypočítávám, co si mohu koupit v táborové kantýně: čtvrtinku dobrého másla nebo půl kila marmelády a kilo cukru, nebo kilo marmelády, půl kila cukru a půl kila marmelády. Na to jsem musela čtyři týdny těžce pracovat!

Soňa, jejíž práce v potravinářské základně je dobře placená, dostává 72 rublů, také málo proti mzdě Ukrajinek její brigády, které dostávají 160 až 200 rublů.

Německé ženy v juniagarské brigádě v tundře dostávají ještě méně, jen mezi 16 až 25 rubly. Mýcení tundry je velmi špatně placené.

Večer dřepím na palandě a oddávám se požitkářství; dobrou polovinu marmelády hladově polykám skoro naráz!

Déšť a mlha ustupují a znovu se ukazuje slunce. Spolu s ním ovšem přicházejí komáři i moski, a samozřejmě nezapomínají ani na sklad dřeva. Vrhají se nás v mračnech a jejich bodnutí zanechává zarudlé skvrny, které navíc hrozně svědí.

Sedím na kmeni a pozoruji komára na své paži. Namáhavě mi vbodává sosák do kůže, pak se pohodlně usazuje a začíná „pumpovat“. Jeho tělíčko se plní mojí krví a nabývá na objemu. Teprve když se změní v malý rudý balónek, vytahuje můj trýznitel sosák a odlétá.

Bodnutí trochu svědí, ale nezanechává bouli. Radím ostatním ženám, aby se také klidně nechali pobodat, ale sklízím jen smích.

Mezi Němkami ve skladu dřeva panuje naprostá shoda. Pokud to jde, pracujeme společně. Když dlouhými lany stahujeme z vagonu těžké kmeny, Christina k tomu často zanotuje nějakou písničku a práce jde lépe od ruky.

Ve skladišti dřeva se má postavit latrína. Brigadýrky vyměřily obrysy dva krát čtyři metry rozlohy a tři metry hloubky. K vykopání jámy jsem určena spolu s Karin, Christinou, jednou Estonkou a Olgou z Ukrajiny. Máme na to tři dny. Práce je lopotná, neboť půdu tvoří jíl s ledem, který musíme vykopávat. Střídáme se, protože v jámě mohou pracovat jen dvě.

Během přestávky modeluji z vyházeného jílu malou madonu, podobnou těm, jaké jsem ve věznici dělala z chleba. Olga si ji s obdivem prohlíží, pak mi padá kolem krku, bere mi figurku z ruky a říká: „Krasivo! Překrásné!“

Prosí mě, aby si ji mohla nechat ke své bohoslužbě na baráku. Ráda to udělám, protože vím o jejích každodenních modlitbách.

Olga je nesmírně šťastná a raduje se jako dítě. Stále znovu si prohlíží drobný dárek, nadšeně jej líbá a ukazuje ostatním ženám.

Večer na baráku pak vidím, že se Olga na své palandě modlí před malou madonou.

Příští den mi Olga dělá náležitou reklamu, resp. mojí drobné práci, a ostatní ženy přicházejí s objednávkami.

Všímám si, že mnoho Ukrajinek nosí na provázku kolem krku malý křížek. Pečlivě si střeží své vlastnictví a ťoťa Genia mi vysvětluje, že křížky jsou vyřezané z držátek zubních kartáčků, které se kupují ve skladu. Některé invalidní ženy si tím vydělávají pár rublů.

Jednoho dne se během opracovávání kmene dávám do hovoru s „Kapitánem“. Má zjevně dobrou náladu, pozpěvuje si a pak mi vypráví svůj příběh: „Narodila jsem se ve Východním Prusku. Na začátku války mě vyškolili na pomocnou zpravodajku. Můj bratranec byl důstojník u námořnictva a jeho loď nějakou dobu kotvila v Gdyni, takže jsme se mohli často vídat. Krátce před sovětským vpádem do Východního Pruska mě Helmut přemluvil, abych se převlékla za námořníka a uprchla na jeho lodi před Rusy. Ve Švédsku jsme měli přátele, k nimž mě dopravil. V jedné malé přeplněné stockholmské kavárně mi však z kabelky ukradli všechny osobní doklady a krátce nato jsem musela Švédsko opustit. Vyhostili mě do Rigy a tam mě později Rusové zatkli.“

„Kapitán“ vypráví velice poutavě, ale také asi s notnou dávkou fantazie. Mnohé z jejího vyprávění je dost neuvěřitelné, ale nic k tomu nepodotýkám.

Náhle je naše práce a povídání rázně přerušené příjezdem lokomotivy s dvěma vysoko naloženými vagony. Silné kmeny vyčnívají až přes okraje vozů.

Svolávají se rychle brigády, protože vozy se mají vyložit ještě dnes; je deset minut před koncem pracovní doby!

Ženy reptají, ale marně. Ke složení kmenů budeme potřebovat nejméně půl druhé hodiny, ale přesčasy se neplatí.

Některé ženy šplhají na vagony a uvolňují spojení klaníc, zatímco další přistavují šikmo k vozům dva pevné kůly, po nichž se budou kmeny spouštět.

Když s „Kapitánem“ míjíme stařičkou lokomotivu, vidíme na ní německý firemní štítek z Essenu. Pozdrav z vlasti!

Pak už kmeny rychle po sobě rachotí z vagonu, dole se jich ujímají ostatní ženy a kutálejí je na okraj hromady. Není čas na vydechnutí. „Jen rychle,“ zní heslo žen, které se chtějí co nejdřív vrátit do tábora.

Musa se míhá mezi kutálejícími monstry a hned na místě je označuje. Bez ohledu na nebezpečí skáče z kmene na kmen a přitom přehlédla, že se právě na ni jeden valí. Skočila mu přímo do cesty! Než Musu stačíme varovat, kmen ji zachytil a vymrštil do výšky. Musa padá na zem a zůstává vedle vagonu nehybně ležet. Na práci není ani pomyšlení. Některé ženy se Muse snaží okamžitě pomáhat. Za chvíli otvírá oči, udiveně se rozhlíží a vstává. Celý případ chce odbýt mávnutím ruky, ale je ještě otřesená a ženy ji musejí podpírat.

Práce pokračuje, musí se za každou cenu dokončit. Brigadýrka k tomu do taktu velí: „Raz – dva – tri!“

Do tábora se vracíme půl druhé hodiny po obvyklém konci pracovní doby.

V neděli odpoledne mě navštěvuje Soňa a vypráví o svých zkušenost z potravinářské základny: „Teď už umím tahat i půlmetrákové pytle. Většinou jsou to ale bedny a kartónové krabice. Dnes jsem skládala bedny se svíčkami, bonbony a chalvou. Malá degustace pro tebe!“ a strká mi hrst bonbonů. „V kartonu byla náhodou díra,“ říká s úsměvem.

Chalva je v Rusku oblíbená sladká delikatesa z arašídů, cukru a hodně tuku.

Soňa se už naučila, jak si pokoutně obstarat věci, a později mi přináší dlouhou svíčku. Takový luxus!

„Je zapotřebí hodně troufalosti k pronesení takových věcí kontrolou. Při dopadení nám však jenom všechno seberou, ale korekce za to není, jinak by musela sedět v base celá brigáda.“

Srkáme gruzínský čaj, který je v kantýně k dostání za pár rublů, a cukr nám dodává tábor. Na měsíc asi 450 gramů ve velkých tvrdých kusech.

Nedělní klid náhle ruší bědování naší dněvalnoj. Zase jednou přehnala svou péči o čistotu baráku a doběla vydrhnutou podlahu pokryla pásy papíru; máme chodit jen po nich! Některé ženy na to však nedbají, a tak každou chvíli propuká křik a hádky.

Sklad sena je vytoužené pracoviště. Přestože jsou slisované balíky sena obrovské, dají se poměrně snadno nosit z vagonu do sušičky. Na nepřehledné ploše nemůže mít brigadýrka všech 25 žen stále na očích a ty toho také využívají. Střídavě se schovávají za balíky sena a dávají si šlofíka. Tu, na kterou právě přijde řada, pak přítelkyně před koncem pracovní doby šetrně vzbudí.

Elsa mi vypráví o ne právě běžné události: „Když jsem byla na řadě jít spát na seno, Inge mě měla včas vzbudit, ale zapomněla. Brigáda odpochodovala do tábora beze mě a z nějakého důvodu strážný na bráně při počítání nezjistil, že jedna žena schází.

Mezitím jsem se probudila a užasle zjistila, že moje brigáda už tu není. Co dělat? Hlavou mi kmitly myšlenky na útěk, ale okamžitě jsem je zapudila, protože projít nekonečnou tundrou je pro ženu nemožné. Z mužského tábora se o útěk tu a tam některý vězeň pokusí, ale tundra už nikoho nevydá. Pokud uprchlíka nezastřelí stráže, vezme si jej tundra. Je nekonečná a plná neznámých nebezpečí.“

„Tak co jsi udělala?“ ptám se napjatě.

„Přelezla jsem plot a sama se vydala zpátky do tábora. Byla to nezapomenutelná procházka jasným podvečerem. Představovala jsem si, že jdu přes pole a louky.

Když jsem přišla k táborové bráně, byla už zavřená. Široko daleko nebyl v dohledu strážný. Brigády už byly z práce dávno doma a muselo být asi hodně pozdě. Klepala jsem dlouho na okno strážnice, až se nakonec objevil užaslý obličej vojáka. Vysvětlila jsem mu, že přicházím z práce a musela jsem ještě uložit do skladu pracovní náčiní. Znělo to asi dost pravděpodobně, protože po ničem už nepátral a pustil mě do tábora. Umíš si představit, jak jsem byla šťastná! Kromě Inge a jejích přítelkyň si nikdo příhody nevšiml, a tak jsem ušla trestu v izolaci.“

Jen málokterá z žen má dobrou, senem nacpanou matraci, ale já mezi ně nepatřím. Můj slamník, který jsem si také musila opatřit oklikou, je vycpaný pilinami a hoblinami z táborové truhlárny.

Naproti tomu ženy ze skladu mají dobře nacpané matrace a mohou spát na vonícím seně. Ruth mi slibuje, že s tím něco uděláme.

V táboře je obvyklé, že ženy bydlí na barácích podle svých brigád. Stěhuji se proto na barák 11 a obývám spolu s Karin, Christinou, Ilsou a Erikou horní palandy. Tři z nich si již pořídily do nohou paland závěsy, a tak se můžeme v našem „zákoutí“ volně pohybovat.

Na táborové tabuli se oznamuje filmové představení v jídelně. Bude to Sadko a jde o prastarý ruský film, který už většina žen viděla. Protože jsem se tak dlouho musela zříkat potěšení z filmu, jdu tam také. Jídelna je obsazena do posledního místa. Promítač, který s filmem a plátnem putuje od tábora k táboru, pracuje s jednoduchou technikou. Na čelní stěně je napnuté plátno a vedle stojí reproduktor.

Většina žen reaguje na děj filmu živě, přestože se filmový pás každou chvíli trhá. Takové vybočení ze stereotypu se jim nabízí jen málokdy.

Krátké léto končí, nastupuje déšť a mlha je často tak hustá že není vidět konec vlastní paže. Po pražcích klopýtáme do skladu dřeva. Jindy tak čilé švitoření žen umlká a všechny vtahují hlavu mezi ramena.

Dýchání je obtížné, protože mlha tlačí na hruď. Cítím se hodně špatně, lapám po vzduchu a klopýtám vedle Karin a Christiny. Obě dívky mě beze slova berou v podpaží a podpírají.

Konečně jsme ve skladu dřeva. Z kůlny si vybíráme nářadí: loupáky na kůru, sekery a silná lana ke skládání kmenů. Karin a Christina nedbají na zákaz, ukládají mě v kancelářském baráku na lavici a pomáhají mi z těžkého, mokrého bušlatu. Pomalu se zase cítím lépe.

Přibíhají rozčilené brigadýrky se zprávou, že v noci ve skladišti dřeva hořelo. Už nestojí teprve nedávno dokončená přístavba s bruskami na listy pil. Kolem leží jenom zuhelnatělé a dýmající zbytky.

Jdeme tam. Děsjatnik hlučně a s divokými gesty líčí, co se stalo. Jeho obydlí je naproti skladu dřeva. Když šel v noci na ubornuju, uviděl za skladem kouř, a okamžitě se tam rozběhl. Celý přístavek pily už stál v plamenech. Dveře baráku byly zamčené, a tak je musel vyrazit sekerou… Proti němu vyrazily plameny a dým. V koutě objevil mrtvolu, už silně zuhelnatělou. Podařilo se mu tělo vytáhnout, ale mrtvého nezná. Pak sekerou rozmetal plameny a zůstaly jen dýmající trosky.

Bouřlivě se diskutuje: Nehoda? Vražda? Každý ví, že po skončení práce zůstává několik civilních dělníků ve skladu dřeva a v přístěnku vysedávají u vodky. Opil snad někdo dotyčného muže, založil oheň a zavřel dveře zvenku?

Ještě během dne se objevuje na místě komise z Vorkuty a vyšetřuje případ. Pravdu se nedozvídáme a zájem žen zase rychle opadá.

Poprvé mají letos v kantýně mrkev, cibuli, ředkvičky a také v octě nakládaná zelená rajčata. Hotový svátek pro celý tábor! Hledají se poslední rubly a ochotně se smiřujeme s hodinovou frontou.

Nás pět Němek skládá dohromady peníze a z nákupu si později děláme salát, do kterého se s nepopsatelnou chutí pouštíme. Se zbytkem salátu v misce se vydávám do baráku invalidů za Emou Vogelovou, kterou jsem už pěkně dlouho nenavštívila.

Zastihuji ji sedět na palandě při horlivém pletení ponožek. Zjevně se jí těžko pracuje bez brýlí, které jí vzali už ve věznici. Zdraví mě se smutným pousmáním a povídá: „Tak se ze mě stala pletařka. Moc mi práce od ruky nejde, ale času mám dost a za pár ponožek dostávám šest rublů. To jsou pro mě velké peníze.“

S chutí se pouští do přineseného salátu.

V našem baráku má být velká oslava. Ukrajinka Vanda dostala rozhodnutí, že má svých deset let odpykaných a za několik dní bude propuštěna. Nesmí však opustit oblast Vorkuty a musí zůstat ve městě. Vanda se toho nebojí, protože má Aljošu, který na ni čeká. Zná se s ním už dva roky; také si odseděl trest a našel si ve Vorkutě práci. Od té doby jí přináší do tábora potraviny a drobné dárky.

Vanda si již měsíce spořila na den svého rozloučení a chce slavit velkolepě. Stoly a sedátka v baráku se srážejí dohromady a pokrývají se bílými prostěradly. Vanda s několika přítelkyněmi se už od rána zabývá v malé barákové kuchyni vařením a smažením.

Později pak už sedí asi 15 žen kolem stolu, za veselého štěbetání pořádají hory pirožků, zelím, masem nebo marmeládou plněných taštiček z těsta. Gruzínský čaj se popíjí z plechových hrníčků nebo sklenic od marmelády. Všechny ženy samozřejmě mluví především o dni, kdy se i na ně usměje svoboda a samy budou moci uspořádat podobnou hostinu na rozloučenou. Vanda musí stále znovu vyprávět o svém Aljošovi. Některé z přítomných žen jej už znají a mladého muže jí téměř závidí. „Brzy se asi s Aljošou vezmeme,“ říká Vanda se zářícíma očima. „Už pro nás dva zařídil pokoj.“

Slavnost se protahuje až do večera a rozléhá se zpěv veselých i zádumčivých lidových písní. Na rozloučenou se všechny líbají na tváře, čelo a ústa; zvláště Vanda nevychází z objetí a všechny ženy jí přejí hodně štěstí.

Plány na stávku

Koncem července 1953 se objevují první fámy o nepokojích v pracovních táborech mužů. Nakonec se upřesňují v tom smyslu, že v důlních táborech existuje dobře zorganizované stávkové hnutí.

Počátkem možné stávky je Stalinova smrt, přesněji řečeno nespokojenost politických vězňů se skutečností, že ani pak nedošlo k žádným změnám a zlepšení táborového života. Později k tomu ještě přistupuje povstání ve Východním Berlíně, které vězňům slouží za vzor protestního hnutí v lágru.

Dozvídáme se jen útržky toho, co se událo 16. června ve Východním Berlíně a 17. června v celé NDR. Zprávy se vězňům přirozeně zadržují. Koluje však množství pověstí, a že nejsou jen tak bez reálného podkladu, to se nám později potvrzuje na znovunabyté svobodě. Vorkutským vězňům je známo, co svého času první spolkový prezident Theodor Heuss řekl o povstalcích ve Východním Berlíně i v dalších městech NDR:

„Nemohou sice přimět vládu k odstoupení, ta zde, i když otřesená, stále je, a formální moc předala moci skutečné – sovětským tankům. Přišla však o morální moc pochodem stovek a tisíců kovodělníků z Henningsdorfu na Berlín. Byl to sice právně nepodložený, ale přesto v historickém smyslu nepřehlédnutelný plebiscit.“

Zpočátku vězni stěží dokázali uvěřit, co se jim o tom donáší. Pověsti však potvrzují civilní zaměstnanci, kteří na šachtách pracují jako střelmistři, revírníci nebo načalniki, dostávají se do styku s vězni a samozřejmě s nimi také mluví.

V ruské historii se ještě nestalo, aby se dělníci na nucených pracích vzepřeli nebo dokonce ve velkém rozsahu stávkovali. Okamžitě po výskytu prvních mlhavých zpráv táborová správa všechny civilní zaměstnance vyzvala, aby mlčeli o všem, co vědí. Věc se však nedala dlouho zatajovat, protože nebylo vidět obvyklé vyklápěcí vozíky na haldách hlušiny a také vlaky s uhlím nejezdily. Vážnost situace byla zřejmá i z toho, že nedobrovolní kolonisté ve Vorkutě už nedostávali povolení k dovolené mimo hranice města ani nesměli oblast opouštět ze žádných jiných důvodů. Všichni se báli mluvit na veřejnosti, přesto však k takovým hovorům ustavičně docházelo, a to dokonce i mezi vojáky, kdykoli se opili. Cíle stávkového hnutí se tedy staly věcí veřejnou. Šlo o obnovu vyjednávání, zkrácení délky trestu, o korespondenci s domovem, snížení pracovních norem a celkové zlepšení životních podmínek v pracovních táborech.

Slyšely jsme také o tom, že generál Derevjanko přijel z Moskvy vyjednávat s vězni. Ti jej však odmítli a požadovali, aby byl k jednání vyslán člen Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu. Odtamtud však nikdo nepřišel, a tak bylo definitivně rozhodnuto o stávce.

Po táboře se jako štěpní požár šířila zpráva: Moskevský rozhlas oznámil zatčení šéfa tajné policie Beriji!

Shlukujeme se po táborových cestách, většinou my, Němky, a ptáme se, co asi mohlo Moskvu k takovému kroku přimět. Co se děje v sovětském ústředí? Může tato událost zapůsobit ve prospěch vězněných?

Hned se ovšem dostávají do popředí také skeptici: „Po Stalinově smrti se nic nezměnilo a i teď zůstane všechno při starém! Nedělejte si marné naděje!“

Naděje však přesto sílí. Ten večer trvá dlouho, než se tábor zase uklidňuje.

Vzrušeně diskutujeme o tom, zda se máme k stávce mužů připojit. Souhlas většiny Němek je jistý, ale u žen ostatních národností narážíme na odmítání. Některé se nad takovou myšlenkou dokonce rozhořčují, ale v zásadě se jen obávají o své výdělky.

O dva dny později nás muži důlního tábora 6 vyzývají, abychom se přidaly ke stávce a připravily na ni všechny ženy. Znamením ke stávce má být trojí zahoukání sirén, které jinak ohlašují začátek a konec práce.

Německé ženy se shromažďují a rokují. Stále ještě jsme nerozhodné. Je nás zde příliš málo, abychom dokázaly strhnout všechny ostatní. Na rozdíl od tábora mužů zde chybí politické vědomí, pocit sounáležitosti a nakonec i lidský kontakt mezi národnostmi.

Posedáváme spolu a přemýšlíme, jak bychom i tak mohly stávku mužů podpořit. Docházíme k závěru, že otevřená stávka je v našem táboře neproveditelná, protože je proti ní většina žen. Nechceme se pouštět do žádného předem ztraceného podniku.

Neozývá se ani ohlášené znamení sirén. Byly snad přípravy na stávku odhalené?

Příští den však dostáváme zprávu, že stávka v táborech mužů začala. Jako na potvrzení z nedaleké divize odjíždějí na nákladních autech ozbrojení vojáci. Mohou mít pouze jediný cíl – důlní tábor stávkujících mužů.

Doléhá k nám rachot výstřelů. Události zjevně nabyly povážlivých rozměrů. Víme dobře, že stávkující nejsou ozbrojeni; co mohou pořídit proti kulometům vojáků?

Jako obvykle vyrážíme na svá pracoviště. Soňa, která se na potravinářské základně stýká s civilisty, přináší po několika dnech zprávu, že v stávkujícím táboře proběhlo rozsáhlé zatýkání. Zda je to pravda a jaké následky to má pro postižené, dozvídáme se až později.

Na dohled od našeho tábora je zatím nepoužívaný lágr, v němž dříve bývaly ruské kriminální živly. Večer tam vidíme vjíždět náklaďáky, naložené vězni v doprovodu ozbrojených stráží. Z malého pahorku můžeme poměrně dobře sledovat, co se tam děje. Vězni se spoutanýma rukama vystupují po jednom z aut a jsou odváděni do baráků.

Jeden z náklaďáků přiváží nosítka, která pak putují do stranou položeného baráků. Jsou už tedy i zranění!

Během dalších dnů následuje transport za transportem. Naše táborová lékařka spolu s dvěma brigadýrkami tam musí na ručním vozíku dopravit potraviny a léky. Po jejich návratu se konečně dozvídáme něco bližšího. Bylo tam mezitím dopraveno asi 200 vězňů, mají spoutané ruce a jsou přísně střeženi; asi 20 procent z nich má těžká zranění. Protože není k dispozici lékař, ošetřuje je naše lékařka. Stav některých zraněných se dramaticky zhoršuje, umírají. Je mezi nimi i jeden Němec.

Napracujeme tak jako jindy. Většinu času postáváme ve skupinkách a diskutujeme o dalším průběhu stávky i o tom, co všechno z toho ještě může být. Do našich hovorů se zapojují už i Estonky a Rusky.

V našem táboře je neklid, vře to i zde. Stávka mužů vzrušuje dokonce i dosud netečné ženy, protože jde nakonec o jejich krajany. Nervozita samozřejmě nezůstává skrytá vedení našeho tábora. Dostáváme nového velitele tábora, který se hned ráno ukázal u brány, aby se osobně přesvědčil, zda nastupujeme do práce.

Slyším nějakou Němku říkat Christině: „Ty, toho já znám. Byl šéfem věznice v Lichtenbergu, když jsem tam seděla. Jmenuje se Liebermann, je to Žid a mluví dobře německy. Jak se ale dostal sem?“

Náš nový velitel je vysoký a rozložitý muž. Husté černé obočí mu dodává trochu pochmurné vzezření, ale má dobré a přátelské oči. Vězni, kteří mají bezpečný instinkt pro dobro a zlo, to okamžitě poznávají.

Při odchodu po brigádách se na nás vlídně usmívá.

Po nástupu nového velitele začínají v táboře změny. Strava se zlepšila, v jídelně je na mísách nakrájený chléb a každá si může brát, kolik chce. Denní příděly 600 gramů na osobu už neexistují. Každý večer je v jídelně filmové představení, a dokonce sám velitel tábora spolu s několika důstojníky zasedl mezi diváky. Nevycházíme z úžasu. Filmy jsou ovšem špatné a plné propagandy, jde o tendenční díla z Moskvy a Číny. Proto zájem žen rychle opadá a jenom Ukrajinky s rozzářenýma očima a otevřenou pusou dál dychtivě sledují „zázrak na plátně“.

Po táboře koluje pověst, že tresty mají být jednotlivým vězňům sníženy na třetinu. Všechny ženy jsou teď zaměstnané přepočítáváním doby trestu a dumáním o momentu propuštění.

V těchto dnech také dochází ke skutečnému zázraku. Jedna Němka je svou brigadýrkou neprávem potrestána a stěžuje si u nového velitele tábora. A dostává za pravdu! Nic takového zde ještě nebylo.

Události v našem táboře odsouvají stále více do pozadí stávku v lágrech mužů. Táborové vedení dosáhlo svého. Víme, že všechna zlepšení slouží pouze k odvedení naší pozornosti a uspání případné vůle ke stávce. Jenže úlevy jsou zkrátka úlevy a časem budou oznámeny ještě další.

Večer při sčítání se nám politruk stará o odstrašující příklad. S důležitou tváří a zachmuřeným čelem rozevírá papír a s pohledem upřeným na ženy předčítá některé rozsudky smrti, které byly ve stávkujícím táboře uloženy a vykonány. „Tito muž byli zastřeleni, protože se odvážili vzepřít předpisům a snažili se vyvolat stávku. Ta však byla hned v zárodku potlačena. Napříště se tak stane každému vězni, který by se snažil vyvolat vzpouru.“

Spokojen s účinkem svého sdělení odchází a nechává ohromené ženy za sebou.

Irena se mně vrhá kolem krku a vzlykavě říká: „Co může být s Frankem? Snad se do toho nenamočil!“

Když se příští ráno řadíme u brány k odchodu, objevuje se velitel tábora a říká: „S okamžitou platností se zavádí osmihodinový pracovní den. Dostanete se tak zpátky do tábora dříve. Doufám, že si umíte takové úlevy vážit. Pokud budete dnes dobře pracovat, budu pro vás mít večer radostnou zprávu.“

Vedle mě stojící Marie a polohlasem povídá: „Hodný strýček rozdává cukrátka, abychom byly způsobné a dobře pracovaly!“

Ten den je postaráno o náměty k hovorům, ale o stávce už nemluví nikdo.

Je nám jasné, že osmihodinový pracovní den existuje pouze na papíře. Pracovní doba se řídí podle druhu práce a nejlepším příkladem toho je náš sklad dřeva. Jestliže těsně před koncem pracovní doby přijde vagon s kmeny, musí se vyložit. Neděláme si žádné iluze.

Večer nás pak skutečně čeká ještě další překvapení. Velitel tábora v doprovodu politruka obchází baráky a žoviálním tónem oznamuje: „Ode dneška se už baráky nebudou na noc zamykat. Mříže na oknech se ihned odstraní. Ukrajinky a Rusky mohou jednou v roce přijmout v táboře návštěvu svých rodin, pokud uspokojivě pracují a chovají se dobře. Němkám je dovoleno psát domů a dostávat poštu. Čísla se okamžitě ruší a budou z oděvů odstraněna. Nebudete už mít čísla, ale svá jména.“

Je to neslýchané, co se právě dozvídáme! Nevěřícně na sebe koukáme; je to skutečnost?

Když velitel s politrukem odcházejí z baráku, propuká nezřízený jásot, ženy křičí a padají si do náručí. S obrovskou radostí strhávají čísla, Ukrajinky na ně plivou, házejí na podlahu a dupají po nich.

Několik Lotyšek vytahuje ze zámku barákových dveří velký klíč a utíká s ním na ubornuju. Tam ať už navždy spočívá na dně latríny.

Ostatní ženy se rázem chápou nejrůznějších nástrojů a začínají odstraňovat okenní mříže z pásového železa.

A my Němky můžeme psát domů a dostávat poštu! Naše rodiny se konečně dozvědí, že ještě žijeme! Nemůžeme tomu pořád ještě uvěřit, je to nepochopitelné.

Nikdo už přirozeně nemyslí na stávku. Pečlivě dávkované úlevy od vedení tábora udělaly svoje. Začíná útok na táborovou prodejnu a v kratičké době je veškerý papír vyprodaný, každá chce psát domů. Tužky jsou vzácné a vzájemně si je půjčujeme. Až dosud bylo nám Němkám zakázané vlastnit papír a tužku.

Dostává se nám ovšem ještě dalšího nařízení: nesmíme psát o místě svého pobytu ani o výšce trestu. Většinou neohrabaným rukopisem se snažíme několika slovy říci co možná nejvíce, rozhodně víc, než je dovolené. Často jsou to tři, čtyři i více roků, kdy ženy naposled držely v ruce tužku. Rodí se dopisy s mnohdy až otřesným obsahem.

Naše korespondence se musí otevřená odevzdávat v kanceláři velitele. Naštěstí se až později dozvídáme, že je mnohdy zábavnou četbou pro velitele tábora a jeho důstojníky. Takové dopisy nejsou odeslány a končí v kamnech.

Již nic neslyšíme z táborů mužů. Uhelné vlaky, které jinak vidíme nedalo projíždět, však pořád ještě nejezdí; v šachtách se tedy nepracuje. Byla stávka opravdu potlačena v zárodku, jak nám tvrdil politruk?

Odcházíme jako vždy na svá pracoviště, a světe div se! Osmihodinový pracovní den se zpočátku dodržuje.

Další zázrak, přinejmenším pro Irenu. V kamenolomu pracuje malá skupina vězňů, mužů ze 6. šachty. Je mezi nimi Frank a Irena si tam s ním mohla promluvit.

Večer mi na baráku vypráví o šťastném setkání. Nemá ovšem tušení o plánu, který tím soudruh Liebermann sleduje. Jde mu o to, aby přes Irenu a Franka zjistil jména vůdců stávky. Chce tím zabránit rozšíření stávky do jiných lágrů a samozřejmě také eliminovat a potrestat strůjce spiknutí.

Irena považuje setkání v kamenolomu za náhodu a těší se na další schůzku s Frankem.

Večer po práci ji odvádějí k veliteli. Je velice přátelský, nabízí jí papirosu i vodku a mluví o společných chvílích s Frankem… Irena žasne, že o tom už ví. Pak začíná o její budoucnosti.

Irena přemýšlí, co takové povídání znamená, je nedůvěřivá, ale nic neříká.

Pak začíná být soudruh Liebermann jednoznačnější a slibuje Ireně, že by se mohla s Frankem vídat častěji, pokud ho přiměje, aby zjistil a uvedl jména hlavních iniciátorů stávky. „Vyplatí se vám to, slečno Hollbergová, mohu se vám postarat i o další úlevy.“

Irena rozumí pokusu o vydírání, ale slibuje, že o tom s Frankem promluví a udělá, co bude možné. Setkání s Frankem jí za takovou lež stojí.

Při dalším setkání Frankovi vypráví o vyděračském manévru. Oba usilovně přemýšlejí, jak Liebermanna oklamat, aby jim poskytl ještě trochu času.

Frank: „Nehledě k tomu, že jsem nebyl ve stávkovém výboru, skutečné iniciátory opravdu neznám. Pouze jsem jako ostatní věděl, že se má stávkovat; šlo to od ucha k uchu.“

Na nějakou dobu se jim také daří soudruha Liebermanna klamat.

Irena mu říká, že s Frankem o té věci mluvila. Chce se nenápadně poptat v táboře, ale popírá, že by sám patřil ke spiklencům.

Tak ubíhá pár dní a Irena se s Frankem dál schází v kamenolomu. Strážný je podle všeho informován a nechává je na pokoji.

Frank Ireně vypráví, co ví o stávce a jejím vzniku, a ona to pak říká nám: „Před 17. červnem o masové stávce neuvažovali ani vězni, ani předáci skupiny odporu. Ale události ve Východním Berlíně jejich smýšlení rychle změnily. Vězni teď měli před očima uskutečnitelný příklad a začali považovat stávku za možnou. Proces uvědomování trval několik týdnů. Jasné jim bylo tolik: pokud nebudou stávkovat, zůstanou bez úspěchu všechny jejich požadavky na zrušení nebo alespoň výrazné snížení většinou mnoholetých trestů i na úlevy v táboře a na pracovištích. Rozhodli se tedy nechodit už do práce. Zásadním předpokladem pro stávku byla existence skupiny odporu v táboře. Nebyla vytvořena speciálně pro stávku, ale spíše k zajišťování nezbytných technických a personálních předpokladů pro kolektivní akci odporu. Od toho se pak všechno odvinulo.“

Jednoho dne Frank se svými kamarády už do kamenolomu nepřišel. Soudruh Liebermann asi zjistil, že se od něj a od Ireny nic nedozví. Irena se mi se vším svěřuje a musím konstatovat, že jednala správně. Co jiného měla dělat, aniž by se sama vystavovala nebezpečí? Spojení s mužským táborem bylo nyní úplně přerušené a nic už o něm neslyšíme. Vlaky s uhlím však stále ještě nejezdí.

Dostáváme zprávu o neúspěchu stávky. U zainteresovaných žen je pozorovatelná deprese. Mihotavá jiskřička naděje na zlepšení naší situace pohasla. Nezbývá nám nic jiného než dále doufat. Většiny žen se však špatná zpráva nijak nedotkla. Zčásti mají dokonce radost, že skončila ta nepříjemná a nerozvážná záležitost mužů. K čemu nakonec vedla? Jen k mrtvým a raněným! Muži však vidí úspěch už jen v samotné skutečnosti, že stávka vůbec byla. Tomu tyto ženy nerozumí, je to nad možnosti jejich představivosti.

Krátce poté nás soudruh Liebermann zase opouští. Splnil svůj úkol potlačit případnou ochotu žen jít do stávky a odstranil nebezpečí. Jeho představení jej vyznamenají a možná i povýší.

Přichází nový velitel tábora, který uzdu zase přitahuje a zostřují se také všeobecné kontroly v lágru. Filmová představení se okamžitě ruší a případné stížnosti německých žen zůstávají bez povšimnutí jako dříve. Neomezený výdej chleba naštěstí zůstává a není také nutné vytahovat barákový klíč ze žumpy. Život v táboře se ubírá dál jako předtím.

Podle instrukcí generálního prokurátora SSSR Ruděnka stříleli sovětští vojáci do řad stávkujících 29. šachty. Na místě zůstalo mrtvých 89 vězňů a stovky dalších utrpěly zranění.

V tundře

Naše brigadýrka nás překvapuje sdělením, že od zítra už nebudeme pracovat ve skladu dřeva. Napříště to má být vyhrazené mužským brigádám, protože práce v tomto objektu je pro ženy příliš těžká. Všechny ženy se tomu posmívají: „Po léta jsme tam dělaly a najednou je práce pro nás příliš těžká!“

„Že jim to ale trvalo, než na to přišli.“

Pokud jde o obtížnost práce, pak by se před skladem dřeva rozhodně musely uvést cihelna, kamenolom a stavba železnice.

Naše brigáda se rozpouští a přidělují nás k jiným. Erika, Ilsa, Christina a já se dostáváme na „Juniagar“, na stavbu železnice.

Příští den opouštím tábor ve velké koloně čtyř brigád. V baráku s nářadím přebíráme svoje pracovní nástroje: motyky, lopaty, sekery, perlíky a několik sochorů. S těžkými nástroji se pak vláčíme až k železniční trati, kde už na nás čeká stará parní lokomotiva. Šplháme do dobytčáku, kde nejsou lavice a místo oken má jen malé větrací otvory. Začíná tlačenice a strkání, každá chce být ve vagonu první.

„Proč to,“ ptám se jedné Ukrajinky.

„Sama uvidíš,“ zní lakonická odpověď.

Brzy se dozvídám důvod. Ženy, které nastoupily jako první, mají lepší místa v koutech, kde se mohou opřít. Kdo stojí uprostřed vagonu, má co dělat s udržením rovnováhy při otřásání na nerovné trati. Těžké posuvné dveře se zavírají zvenku a uvnitř je skoro tma.

Svoje pracovní nástroje jsme uložily ve vedlejším vagonu a po příjezdu na pracoviště si je zase odebíráme.

Vlak zastavuje na volné trati, vyskakujeme ven a pak musíme ještě několik kilometrů pokračovat k cíli pěšky. Brigadýrka nás rozděluje do malých skupin a ukládá nám normy. Silnější ženy pracují na konci železniční trati. Musejí manipulovat s těžkými pražci a masivní železné přídržnice přesně usazovat na připravené šrouby. K osazení těžkého břemene používají perlíky. My zatím začínáme struskou a štěrkem zahazovat lopatami díry v náspu a důkladně udusávat, aby odolaly váze vlaku. Lopata je příliš těžká, než abych jí mohla pořádně nabrat.

V prvních letech, když se železniční trať začala stavět z Moskvy postupně do Kotlasu, Inty a Abezu, panovaly velice špatné pracovníky podmínky; nedostatečné oblečení, ubytování více než primitivní a strava katastrofální. Při zoufalém zdravotním stavu byli vězni ještě vystaveni vražednému klimatu. Opíraly se do nich vichry od Severního ledového oceánu, protože v tundře nebyla chráněná místa ani žádné baráky. Ty zde ostatně nejsou dodnes.

Za takových podmínek umírali vězni jako mouchy. Bez přehánění lze říci, že železniční trať tundrou je „dlážděna“ vězni, že pod každým pražcem leží několik mrtvých. Pracovních sil však bylo v Rusku vždy dost a jednotlivci se nikdy nepočítali. Když jeden vězeň padl, stáli brzo na jeho místě dva další otroci, o které nebyla v Sovětském svazu nikdy nouze.

Ve špatně placených tundrových brigádách pracují z největší části německé ženy. Počítá se vždy pracovní výkon celé brigády.

Erika, Ilsa, Christina a já máme vymýtit kus tundry. Nejprve se ohlížíme po ostatních ženách, abychom zjistily, jak si s tím nejlépe poradit. Dáváme si na čas, chceme si užít posledních slunečních paprsků a leháme si do mechu, kdykoli se brigadýrka dostatečně vzdálí. Vdechuji kořennou vůni vlhké země a raduji se, když mi po ruce leze malý brouk. Podobně jako u nás doma motýli poletují zde mohutní černí brouci s rohovitými krovkami. V malé tůni objevuji dva čile se koupající konipasy. Upozorňuji na ně ženy a dozvídám se, že zde kromě vrabců a sýkorek jsou dokonce i draví ptáci: mořský orel, káně lesní a ostříž. V tundře se dají výborně pozorovat. V zimě jsou zde sněžné kury a dokonce i polární lišky. Občas jsou také v dáli vidět velká stáda sobů.

Kdesi za pahorkem je vorkutské letiště, z něhož je přímé spojení s Moskvou. Pokud jde o něco důležitého, není třeba se dva dny a dvě noci trmácet osobním vlakem. Později se dozvídám, že odtamtud také startují pozorovací letouny Sovětů, staré vysloužilé dvojplošníky, kterým vězni pro charakteristický zvuk říkají „šicí stroje“. Používají se na kontrolování tundry a hledání uprchlých vězňů. Na daleký sever také odsud startují poštovní letadla.

Kulturní činnost

Příští volnou neděli právě sedíme společně na palandách, když nás navštěvuje Nina, vedoucí kulturního oddělení. Obrací se na Sylvii: „Chcete pracovat v kulturní skupině? Dozvěděly jsme se, že jste tanečnice.“

„Byla jsem tanečnice,“ upřesňuje Sylvie a ptá se: „Jak je to najednou možné, myslela jsem, že to pro německé ženy není.“

Nina odpovídá trochu vyhýbavě: „Potřebujeme ještě dobrou tanečnici; ovládáte přece i klasický tanec?“

Sylvie váhavě: „Ne tak úplně.“

„Tak jen přijďte dnes večer do jídelny a zatančete nám, dál se uvidí.“

Odchází z baráku a my probíráme nezvyklou událost. Co asi Ninu najednou přimělo k ignorování zákazu?

Sylvie zamyšleně říká: „Přesně nevím, ale mám pocit, že věc má háček. Ulo, pojď tam se mnou jako morální podpora.“

Večer nás v jídelně čeká shromáždění asi 20 žen. To chtějí všechny vyzkoušet její taneční umění? Rychle se však ukazuje, že jde o balet a pěvecký sbor kulturní skupiny.

Sylvie hned upozorňuje, že už dva roky netančila a je bez tréninku. Pak se domlouvá s mladou Estonkou, která ji má doprovázet na klavír.

Sylvie tančí valčík, a vůbec ne špatně.

Hlediště ztichlo a vidím zaujaté tváře. Ženy dávají hlavy dohromady, šeptají si a viditelně jsou překvapené. Jen mi není jasné, proč po skončení produkce reagují zdrženlivě a šetří potleskem.

Sylvie seskakuje z malého pódia, vydechuje a říká: „Tady netančím, není to dobré. Chování žen hraničí s nepřátelstvím a nevidím možnost dobré spolupráce.“ Dávám jí za pravdu, ani mně se nelíbí chladné přijetí od Niny a ostatních žen. Ale Sylvie má už nový nápad: „Tančila bych, ale ne sama. Jenom s tebou.“ Nevěřím svým uším. „Já, Sylvie? Vždyť vůbec neumím tancovat. Je to už dávno, co jsem chodila do baletu.“

„Na tom nesejde,“ říká Sylvie stručně, „všechno, co potřebuješ ti vysvětlím. Jen řekni ano.“

Její nápad je popravdě dost lákavý: „Nejdřív si ale musíme poslechnout Ninu.“

Ta se mezitím poradila s ostatními: „Váš valčík se nám líbil. Mohla byste jej nastudovat s naším baletem nebo i na něm spolupracovat.“

Sylvie se směje: „Takhle to máte vymyšlené! Kdepak, moje milá, nebudu vás učit balet. Pokud mám tancovat, pak jenom sama nebo případně s Ulou, která byla rovněž tanečnice.“

Nina vypadá zklamaně, ale než stačí odpovědět, Sylvie pokračuje: „Můžete o tom přemýšlet a dát mi zítra vědět. Pak bych s Ulou každý den cvičila a nastudovala s ní tanec. K tomu ovšem potřebujeme klavírní doprovod.“

Když odcházíme z jídelny, všechny ženy na nás koukají zaraženě. Nina si nejspíš myslela, že Sylvie její návrh bez dalšího s nadšením přijme.

Příští den hned po návratu z práce ji Nina vyhledává. Se sladkokyselým úsměvem říká: „Co byste nám s Ulou zatančila?“

Již předcházející večer jsme se o tom důkladně radily. Mám nápad:

„Kdysi jsem viděla taneční večírek, kde dvě tanečnice předváděly hru mezi dnem a nocí na Rachmaninovo Preludium. Velice se mi to líbilo a nic jsem z toho nezapomněla. Snad to také svedeme. Také hudba by se táborovému vedení určitě líbila.“

Sylvie reaguje klidně: „Nahlásím to vedení, ale myslím, že tanec s takovou hudbou schválí. Bude nás doprovázet Estonka Mirza. Promluv s ní.“

Ani Sylvie ani já jsme důkladně neuvážily, do čeho se vlastně pouštíme. Přirozeně musíme pracovat jako jindy a cvičit můžeme až večer po jídle. Znamená to nesmírné vypětí a skoro už začínám svého souhlasu litovat.

Příští večer, když je v jídelně klid, začínáme nacvičovat. Jako děvče jsem ve Vratislavi absolvovala několik let baletní školy, ne snad proto, abych se stala tanečnicí, ale kvůli správnému pohybování a držení těla. Tak alespoň tehdy argumentovala moje matka. Jak se ukazuje, všechno jsem nezapomněla. Mirzu zatím nepotřebujeme, ale bavíme se s ní a dozvídáme se, že je ve vězení už sedm let. Je to sympatická a klidná osoba, je jí 28 let a studovala hudbu a zpěv v Tallinu.

Mirza nám opatřila tapočki, lehké látkové střevíčky, které se vyrábějí ve zdejší ševcovské dílně. Přirozeně se v nich tančí lépe než v lágrových bagančatech.

Přestože je trénink namáhavý, brzy nás začíná těšit; je to něco našeho, co děláme dobrovolně.

Zlodějství

Okrádání kamarádek vyvolává v táboře silný odpor a pobouření. Mladá Ukrajinka Jadviga byla dopadena, když chtěla Rusce z téhož baráku ukrást bavlněný šátek. Sice urputně zapírá, ale není jí to nic platné. A protože je i jinak u svých krajanek neoblíbená, účastní se většina žen „barákového soudu“.

Bylo přirozeně možné hlásit případ táborovému vedení a mladá žena by putovala na pět nebo šest dní do izolace, protože to nebyla její první krádež, ale ženy se chtějí potrestání chopit samy. Jadviga má být na osm dní vyloučená ze společenství, to znamená, že po tu dobu s ní nebude nikdo mluvit a sama se také nesmí účastnit hovorů. Jako zostření trestu ještě dostává každodenní službu na baráku, kterou musí vykonávat podle oficiálních pracovních norem.

Sleduji soud zpovzdálí. Jadviga stojí zarputile před skupinou a neochotně přijímá rozsudek. Dobře ví, co znamená vyloučení ze společenství, a možná by raději byla pět dní v korekci.

Po nějakých čtrnácti dnech dostáváme zprávu z „našeho“ skladu dřeva, kde teď pracují mužské brigády. Hlavní činnost tam nyní spočívá v zakládání ohníčků. Materiálu je tam víc než dost. Muži sedí kolem a klidně si pokuřují. Na kolejích ve skladu stojí nevyložené vagony. Hromady dřeva se vrší jedna přes druhou a norma oloupaných kmenů se neplní ani na 50 procent.

Bereme to na vědomí s uspokojením. Pracovní úřad ve Vorkutě už prý s naším táborem vyjednává o návratu ženských brigád do skladu dřeva, a to dokonce za vyšší mzdu. Protože však táborové vedení nemá v té věci instrukce z vyšších míst a samo nemůže rozhodnout, zůstává zatím všechno při starém.

Z vítané nečinnosti mužů máme samozřejmě radost. Konečně bude uznána naše výkonnost, přestože si představení skladu dřeva na práci ženských brigád ustavičně stěžovali.

Spolu s Ruth, Siegrid a několika dalšími ženami odkopáváme půdu a připravujeme základ pro železniční trať, která tudy jednou povede. Zeminu nakládáme lopatami na malý povoz. Kočí, starý zarostlý mužik, sedí na zemi vedle svého vychrtlého koníka, lhostejně na nás kouká a pokuřuje.

Sigried přestává pracovat, šplhá z jámy a říká staříkovi: „Neměl byste pro mě papirosu?“

Mužik se bezzubými ústy šklebí a lámanou němčinou říká: „Co by ne, když budeš ke mně hodná, holubičko…,“ vytahuje cigarety a nabízí Siegried. Ta ovšem neváhá, bere mu z ruky celou krabičku a povídá: „Jistě, otěcko, samozřejmě, ale až potom.“ Mužik na ní kouká udiveně, Siegrid skáče zpět do jámy a rozdává ženám cigarety. Opravdu vítaná přestávka.

Lágrové vedení německým ženám oficiálně oznamuje, že s okamžitou platností zakazuje psaní dopisů. Že by toho papíru už bylo pro velitelova kamna příliš?

Mnohé z nás ostatně už na psaní rezignovaly, když jsme se od dívky z velitelovy kanceláře dozvěděly, kde naše dopisy obvykle končí. Víme dobře, že povolení ke korespondenci byl jen uklidňovací a odváděcí manévr v době stávky.

Ještě než jsem začala s nácvikem tance, půjčovala jsem si tu a tam čtení z táborové knihovny. Není tam ovšem ani německá literatura, ani překlady do němčiny. Přesto tam mají vedle ruských knih také několik anglických a dokonce Shakespeara. Spisovné ruštině rozumí jen velmi málo německých žen, a tak jdou anglické knihy z ruky do ruky.

Teď však mám na čtení málo času, každý večer se Sylvií trénujeme v jídelně. Když ostatní ženy spokojeně odpočívají na palandách, my hopsáme po malém pódiu. Zpočátku mi připadá cvičení nesmírně těžké a občas mám hrozné svalové bolesti. Při každém prudším pohybu zasténám a unavuje mě i pár schodů do baráku.

Zato si dobře rozumíme s Mirzou, která nás doprovází na klavír. Je to klidná a vnímavá spolupracovnice. Během krátkých přestávek nám říká, že sama bude také zpívat na příštím „koncertu“, který se má konat za pět neděl. Je to pro ni sice těžké, protože trpí rakovinou hrtanu, ale chce to risknout. Je obdivuhodné, jak se vyrovnává s osudem, protože ví, nebo alespoň tuší, že už nikdy neuvidí rodiče a sourozence.

Je osvobozená od těžké práce a zastává funkci dněvalnoj, takže jí zbývá čas na klavír. Rachmaninovo Preludium hraje bez not a mistrovsky.

Dnes večer máme v hledišti hosta, starou krajanku a přítelkyni Mirzy. Požádala nás, aby mohla shlédnout naše cvičení. Je ve vězení už bezmála deset let a za měsíc má být propuštěna.

Anně Smirnově je 56 roků a ani po propuštění se nesmí vrátit domů. Jako tolik ostatních propuštěných vězňů musí zůstat v okruhu 30 kilometrů od Vorkuty.

Říká nám, že má ve Vorkutě přítelkyni, která byla už dříve z tábora propuštěna, a může u ní bydlet. Sama si chce vydělávat šitím, protože kdysi pracovala jako švadlena kostýmů v divadle. Určitě se tím uživí, protože i ve Vorkutě se lidé musejí oblékat.

Hlavní část své choreografické práce máme za sebou. Taneční kreace „Hra dne a noci“ je hotová a můžeme být se svým výkonem spokojené. Určitě bude odpovídat požadavku táborového vedení. Stále však není vyřešená otázka kostýmů. Obracíme se na Annu Smirnovu a dostává se nám příslibu pomoci. „Pokud vím, dala táborová správa kulturnímu podniku k dispozici nějaké látky. Ať vám něco z toho dají, a když nebudete mít dost času na ušití kostýmů, ráda vám s tím pomohu.“

Příští den přednášíme Nině svou žádost. Diví se a říká: „Žádnou látku už nemám, všechna padla na kostýmy pro balet a sbor.“

Sylvie: „A co myslíte, odkud asi máme kostýmy vzít?“

To Ninu nezajímá: „Musíte si už nějak poradit, já vám nic nedám.“

Pobouřeně o tom říkáme Anně, která nás uklidňuje: „Tančíte tak dobře, že budete mít úspěch i bez kostýmů. Ale pomohu vám.“

Když se příští večer vracíme z tréninku, na baráku už všechno spí. Za chvíli také upadám do hlubokého, těžkého spánku.

Na spaní nám zbývá v průměru šest hodin, což je vzhledem k těžké fyzické práci příliš málo. Když ráno ve čtyři vstáváme, cítíme se jako z olova. Navíc máme neklidné sny, které v životě zdejších žen hrají tak důležitou roli. Při každodenním čekání na odchod u brány se podrobně rozebírají. Několik uznávaných vykladaček snů z nich dokonce předpovídá budoucnost. Mnohé ženy bezmezně věří v jejich interpretaci, snad i proto, že většinou ukazují na pozitivní změnu naší situace nebo na brzký návrat domů.

Večer přichází na náš barák několik rozrušených Ukrajinek se strašnou zprávou. Vanda, která před propuštěním tak bouřlivě slavila své rozloučení, byla zavražděna!

Častokrát nám vyprávěla o svém příteli Aljošovi, k němuž se pak také nastěhovala. Nevěděla ovšem, že Aljoša je blatnoj, kriminálník. Blatnoj zásadně nepracuje. Neměla tušení, jak Aljoša tráví svůj čas; byl pořád někde pryč a Vanda zůstávala většinou sama, protože si ještě nenašla práci.

Seznámila se mezitím s mladým a milým mužem, který k ní byl laskavý a nosil jí drobné dárky, ale u toho také zůstalo. Jednou je Aljoša oba překvapil ve svém pokoji. Blatnoj má vždy po ruce nůž a probodl nejdřív muže a potom Vandu. Byl okamžitě zatčen. Deset roků živořila Vanda ve vězení, tolik se těšila na život venku, spořila na něj a chystala plány. Po několika týdnech svobody ji potkal tak strašný osud!

Irena přichází rozzářená a mává kouskem papíru. Z mužské brigády jí zase hodili „kamínkový dopis“. „To je od Franka, první pošta po stávce, nic se mu nestalo…!“

Raduji se i za ni.

„O samotné stávce moc nepíše, už to není důležité, ale povzbuzuje mě, abych vytrvala.“

Zima

V noci poprvé sněžilo a teploměr klesl pod nulu. V táboře začínají první přípravy na zimu. Do oken se dávají dvojitá skla a mezi ně sypou piliny, jen nahoře se kvůli světlu nechává úzká mezera. Tabule skla jsou tím také odolnější, protože se upevňují na rámy jen malými hřebíky; sklenářský tmel se zde nepoužívá.

Teplota ustavičně klesá, každou další noc je výrazně chladněji. Vzduch je suchý a také sníh už není mokrý.

Vydává se zimní oblečení. K vatované kazajce dostáváme ještě tělogrejku, vatovanou vestu bez rukávů a límce, aby se vešla pod bušlat. K tomu jsou ještě vatované kalhoty, obdivuhodně teplé, které však z nás dělají neforemné balíky. Místo pracovní obuvi z umělé kůže teď nosíme valenki, vysoké plstěné boty.

Jsou dva druhy: nové, lehké a dobře padnoucí na nohu, a pak obnošené a dodatečně opatřené novými plstěnými podrážkami, které jsou těžší a neforemnější. Do těch se musí navléknout několik vrstev onucí. Ruth mi ukazuje, jak se správně omotávají kolem nohy. Hlavní přitom je, aby byly bez faldů, protože jinak se na noze rychle dělají puchýře. První kategorii plstěných bot dostávají jenom dobré pracovnice a mezi nimi je německých žen málo.

Transport, který nás tehdy přivezl do Vorkuty, dorazil koncem května. Prožíváme tedy svou první polární zimu a nejsme na takové oblečení ještě zvyklé. Hlavy máme na ruský způsob ovinuté šátky. Protože mám jenom jeden, nosím pod ním šapku, čepici z berlínského vězení.

Počítám, kolik mám dnes ráno na sobě oděvních součástí, a docházím k číslu 24! V takovém zakuklení mám pracovat při 28 stupních mrazu.

Po nějaké době odkládáme postupně jednu část oděvu za druhou. Čím déle pracujeme, tím více se svlékáme, pokud není příliš silný mrazivý vítr.

Vzdor větší zimě a často i výrazně zkrácené pracovní době se udělá podstatně víc než v létě. Zatímco v krátkém polárním létě si dopřáváme přestávek, musíme se v zimě zahřívat prací, protože jinak hrozí omrzliny, které mohou znamenat i smrt.

Když brigády stojí při odchodu u táborové brány, vypadáme spíše jako stádo zvířat; srážející se dech nás halí do hustého oblaku páry. Již po krátkém stání venku jsme prochladlé, řasy máme ojíněné a nozdry sevřené mrazem. Je nebezpečné vlhčit si rty nebo použít kapesník a nos se musí čistit jen dvěma prsty. Postupně se učím i tomuto zvláštnímu umění.

Ještě za tmy nás lokomotiva přiváží na pracoviště a za tmy nás zase odpoledne odváží do tábora. Ani přes den se příliš nerozjasňuje. Sraženy těsně k sobě dřepíme ve studeném vagonu, jehož stěny jsou pokryté tlustým ledem. Během půlhodinové jízdy mrzneme tak, že na místo dojíždíme jako rampouchy.

Protože v zimě leží sníh v tundře vysoko, nedá se mýtit křoví. Místo toho musíme lopatami z přijíždějících vagonů skládat popel a písek, sloužící za materiál pro železniční trať.

Náš denní příděl komisárku je zmrzlý na kámen. Brigadýrka povoluje, abychom se v polední přestávce sesedly u malého ohně, kde však sama dřepí celý den. Zledovatělý chléb napichujeme na dlouhé klacky a necháváme nad plameny roztát, aby se dal vůbec jíst.

Do práce musíme rukovat až do 43 stupňů pod nulou. Jestliže zuří sněhová bouře purga, stačí k zastavení práce „jen“ 37 stupňů. Silný mráz nám tak tu a tam dopřává den nebo alespoň několik hodin volna. Pokud je v takový den kolem poledne méně chladno, musíme pracovat v táboře. Uklízíme od sněhu táborové cesty, zavážíme uhlím kuchyni nebo vyvážíme popel.

Mezi strážnými jsou mladí branci, kteří na dalekém severu vykonávají jednoroční povinnou službu. Mnohdy jsou dost přístupní a při ohřívání u ohně se s nimi občas pouštíme do krátkých rozhovorů.

Pocházejí z Pobaltí, Kazachstánu nebo Gruzie a jsou to většinou selští synkové z venkova, ale nic tak primitivního jako život ve Vorkutě dosud neviděli. Nežijí prakticky jinak než vězni, které hlídají; bydlí v táboře při ubohé stravě a dvanácti hodinách služby. Nepochybují však o tom, že jsme vypovězené do polárních končin právem. Musely jsme se dopustit nějakého zločinu, když už nás sem deportovali.

Také Líza Bauerová pracuje na Juniagaru v tundře. Děsím se, jak špatně vypadá, když stojí v brigádě zase vedle mě. Po srdeční příhodě, která se čas od času opakuje, se její zdravotní stav ustavičně zhoršuje. Nestěžuje si však, i když je jí jasné, jak na tom je. „Vím, že mi nikdo nemůže pomoci, a proto nemá smysl si ženám stěžovat, protože každá má svých starostí dost.“

Během doby jsem se naučila trochu rusky. Nic jiného mi také nezbývá, protože obcovací řečí v lágru je ruština a brigadýrky vydávají své pracovní příkazy také jen v tomto jazyce. Učím se tím od nich také různým vulgárním nadávkám, jejichž smyslu rozumím jen napůl, ale také jich občas podle situace používám.

Pracuji na dva metry dlouhém a třicet centimetrů širokém kusu země, který mám vykopat do hloubky třicet centimetrů. Půda je tvrdá jako kámen, motyka tupá a navíc tak těžká, že ji jen stěží dokážu zdvihnout.

Sleduji několik Ukrajinek, jimž motyky vnikají do země jako do másla a odlétávají od nich velké hroudy. Při dopadu na zem pak řinčí jako rozbíjené sklo.

Jedna z nich vidí můj nešťastný výraz a cítí se mnou. Ukazuje mi, jak se má motyka správně držet, zdvihnout a nechat dopadnout. „Hlavně s uvolněnou rukou, jinak si zničíte zápěstí.“

Je to hodně namáhavá práce. Než jsem pořádně začala, mají již Ukrajinky normu napůl splněnou.

Časem ovšem zjišťuji, že většina z nich pracuje ledabyle, naproti tomu Němky svědomitě, a proto také jen zřídka plní normu.

Siegrid mě chvíli upřeně pozoruje a pak vyděšeně povídá: „Namasírujte si důkladně tváře, máte tam bílé skvrny!“

Dělám to, ale nic necítím; i po několika minutách však zůstávají lícní kosti bílé. „Zamrzlé,“ konstatuje Siegrid, „nechte se hned od Věry namazat.“

Mladá Ruska Věra nám v zimě jako zdravotnice poskytuje venku první pomoc. Rtuťovou tinkturou mi natírá lícní kosti a s touto barevnou ozdobou se zase vracím na pracoviště. Siegrid se směje: „Vypadáte moc dobře!“ Večer toho dne však nejsem při návratu do tábora mezi ženami jediná kropenatá.

Do služby nastupuje nová zubařka. Dosavadní pro nějakou příhodu ztratila přízeň táborového vedení a byla odvolána.

Nová zubní lékařka, noční sestra ambulantního oddělení z Ukrajiny a vězeňkyně jako my, pracuje lépe než její předchůdkyně. Je to příjemná osoba a v ústech se jí blýská zlatý zub, což je u Ukrajinek vzácné. Proto jí říkáme „Zlatozubka“.

Můj chrup vězněním utrpěl a potřebuji ošetření. Jeden zub se ulomil a nejde zachránit. Alexandra Michajlovna však říká, že mi při tahání zubu nemůže dát umrtvující injekci. Protože zatím nemám bolesti, nepříjemnou proceduru odkládám.

Jako většina žen také trpím parodontózou. Jsou zde ženy, které po deseti letech v lágru už nemají zuby žádné nebo jen žalostné zbytky; přirozený důsledek trvalého nedostatku potřebných minerálů a vitamínů. Protože mám velký strach, že se mi brzy povede stejně, beru s sebou při další návštěvě ordinace růžovou nylonovou košilku, kterou jsem až dosud střežila jako nejvzácnější majetek. Vím od zkušených vězeňkyň, že dostávaly rybí tuk, a prosím Alexandru Michajlovnu, aby mí jej také předepsala. A mám štěstí, snad jsem jí také sympatická, ale svoje udělala především nylonová košilka. Od toho dne si každý den po večeři chodím do zdravotnického baráku pro polévkou lžíci rybího tuku. Mám z toho radost, i když chutná odporně.

Dříve jsme skoro ustavičně mluvily o transportu domů, ale nyní zájem o toto téma všeobecně ochabl. Je nám jasné, že v zimě s tím nemá cenu počítat. Při strašném mrazu se nelze delší cesty odvážit. Přesto doufáme dál, ale měsíc po měsíci méně. Zato přibývá depresí.

Při táčkách v našem zákoutí se trpce vysmíváme svým primitivním tužbám po tak dlouho postrádaných věcech každodenního života. Například Sylvie má nezřízenou chuť na uzenku s bramborovým salátem a Karin vzdychá: „Kdybych si tak mohla v klidu posedět na hezkém a čistém záchodě. Klidně bych tam vydržela hodinu.“ Erika má jiné přání: „Představuju si pěkně prostřený stůl s jemným porcelánem a stříbrnými příbory. Tady už člověk pomalu zapomene, že něco takového existuje, když se krmíme z plechových misek.“ Christina zase sní o horké voňavé lázni a já po dlouhé procházce opravdovým lesem se zpěvem ptáků a šumícími jedlemi.

Stejně jako na myši, které v noci slídí po barácích a snaží se dostat na náš chléb, zvykáme si také na své noční trýznitele, na štěnice. Navykla si kupodivu i naše těla, protože postižená místa nám už téměř ani neopuchnou.

Když sedím na palandě a doslova mně před nosem na stěně leze štěnice, nedělá mi sebemenší potíž ji něčím ostrým zlikvidovat.

Získávání brambor

Mimo tábor, ale v jeho bezprostřední blízkosti, jsou v několika barácích uloženy brambory. Během zimy se musejí roztřídit pro táborovou kuchyni. Na tuto práci se vybírají hlavně tělesně slabé ženy, většinou Němky. Tentokrát k nim patřím i já.

Cestou na pracoviště jdeme kolem sloupů s nataženými dráty a posuvnými vodítky, na nichž mohou strážní psi obíhat celý tábor. Jsou tam uvazováni v noci a hlídají tábor zvenčí. Jako by nestačilo, že je v každém rohu lágru strážní věž s ozbrojenými vojáky a silným reflektorem, musejí se ještě stavěcí psi starat o to, aby žádný vězeň nemohl uprchnout.

Pracujeme tedy v jámách na přezimování brambor. Bezvadné brambory dáváme do zvláštního boxu a později budou prodány obyvatelům Vorkuty, přestože jsou určené pro vězně. O tržbu se rozdělí důstojníci tábora. Namrzlé nebo nahnilé brambory putují do naší lágrové kuchyně, pro vězně jsou ještě dost dobré. Zcela nepoužitelnými brambory se krmí vepři a koně.

Je to málo namáhavá a klidná práce, a tak máme dost času povídat si o knihách, filmech a divadle. Někdy si také zpíváme a všechno působí opravdu poklidným dojmem.

V malé ruské peci hoří oheň a na plotně si restujeme tolik brambor, kolik jen dokážeme sníst. Z velkého pytle ve vedlejší místnosti si potají přinášíme mrkev, díra v pytli se zvětšuje a obsah rychle ubývá. Mrkev nám báječně chutná, ale brzy se objevuje krev z dásní; příliš dlouho už jsme neměly tuhou stravu.

Při návratu do tábora jsme vycpané bramborami. Ukrýváme je do našich vatovaných oděvů tak obratně, že služba na bráně při osobní prohlídce nic nezjistí. Sotva jdu, protože mám bramborami nacpané valenki, které jsou mi na holeních příliš volné. Levou rukavici, plnou drobnějších brambor, jsem si špendlíkem připevnila zevnitř k sedací části vatovaných kalhot.

Tak to děláme každý večer a později si pochutnáváme na pečených bramborách. Výměnou dostáváme cibuli, česnek i tuk a z obyčejných brambor se stává hotová lahůdka. Taková pohoda trvá bohužel jenom deset dnů a pak musíme zase na své pracoviště do tundry.

V táboře jsou také dvě kočky. Nemají uši a schází jim polovina ohonu, ani je mráz neušetřil. Vidíme je ovšem zřídka a jen když je hodně zima, ukrývají se v sušárně. Vzhledem k množství myší a potkanů jsou zde ovšem důležité. Považuje se za špatné znamení, když si kočka vleze na barákovou pec a nedá se odtamtud ničím vylákat. Pak prý se brzy silně ochladí a mnoho žen tomuto barometru pevně věří.

Předzvěstí velkého mrazu je také polární záře. Zpočátku mám možnost vidět jen krátkou a slabou. Fascinovaně hledím do tmy na chvějivou polární zář. Vypadá to, jako bych se dívala na pestrobarevnou nádheru krápníkové jeskyně. Barvy se mihotavě pohybují po obloze a za chvíli zase mizí mým dychtivým očím.

Siegrid mě utěšuje: „V zimě bude ještě dost příležitosti k pozorování polární záře. Často to dělá dojem, že plane celá obloha.“

Táborem letí novinka: Je dovolena první návštěva příbuzných! Šťastlivcem je naše zubařka; její staří rodiče se odvážili dlouhé cesty z Ukrajiny až na daleký sever.

Návštěvu oznamuje dívka z táborové kanceláře. Alexandra Michajlovna tomu hned nemůže uvěřit a pak letí jako vítr do kanceláře. Tam už opravdu sedí její rodiče po čtrnácti dnech únavné cesty. Objímání, pláč a dojetí neberou konce.

Shledání je však jen krátké, protože rodiče nesmějí dlouho zůstat v táboře a musí si najít ubytování ve městě. Pro návštěvu dcery mají k dispozici malou místnost, kde se s ní mohou každý den na hodinu sejít.

Přichází hodně Ukrajinek potřást si rukou s krajany. Návštěvu chápou do jisté míry jako vlastní rodinu, protože jen málo z jejich příbuzných si může dovolit dalekou cestu do Vorkuty.

Ve vzácných chvílích volna šijeme se Sylvií kostýmy pro náš tanec a pomáhá nám celé naše „zákoutí“. Můj kostým není obtížný, protože vystupuji jako „noc“ a budu v černém. Od jedné ženy si půjčuji starý černý pulovr, z táborového inventáře mám černý trikot a lehké látkové střevíce. Z černé bavlněné punčochy si na hlavu vyrábím mefistovskou čapku.

Kostým pro Sylvii je ovšem komplikovanější. Protože má představovat jasný a vzletný den, byly by nejlepší bílé, vzdušné a řasnaté šaty. Kde je ale vzít?

Anna Smirnova nám vypomáhá rozpáranými kusy látek, jinak by šaty nikdy nebyly. Přesto se nedaří tak, jak bychom si přály.

Při generálce mám možnost prohlédnout si kostýmy ostatních účinkujících. Tady se látkou nešetřilo. Většinou jde o obarvenou gázu, jakou bychom si přály na bílý kostým pro Sylvii. Dívky ze sboru mají dlouhé bleděmodré šaty s umělou květinou ve výstřihu, lišící se tvarem a barvou. Květiny vypadají tak přirozeně, jakoby by byly právě přinesené ze zahradnictví. Dozvídám se, že některé ženy se ve volném čase zabývají výrobou umělých květin. Materiál si obstarávají v táborové truhlárně. Tenoučké hobliny barví, zavíjejí a pomocí drátu a kusu papíru z nich dělají drobná umělecká díla. Teprve nyní si blíže všímám v některých barácích takových květin v dřevěných vázách nebo postavených na kusu lepenky volně na stole.

Pak nastává velký den premiéry a dostáváme volno z práce. V malé šatně za jevištěm je nepředstavitelný chaos jako v opravdovém divadle, každá máme trému. Líčíme se v koutku u miniaturního zrcátka.

Používám jen bílou, protože pod mefistovskou čapkou má můj obličej vypadat chladně a strnule. Sylvie naopak volí svěží barvy.

Jídelna, zastavěná lavicemi a stoličkami, se konečně otvírá divákům. Slyšíme je šramotit a rachotit a za chvíli je malý sál obsazený do posledního místečka. Jako ve skutečném divadle se díváme do hlediště malou dírou v oponě.

Pak se objevuje „panstvo“, táborový náčelník se svou ženou a vojenský velitel Vorkuty jako čestní hosté. Spolu s nimi je zde také několik důstojníků s manželkami a všichni se usazují do první řady. Hluk v hledišti utichá.

Obáváme se, zda smyslu našeho výrazového tance porozumí Ukrajinky, pocházející většinou z nejprostších poměrů. Němkám a Ruskám by se však líbit měl.

Představení začíná, opona jde vzhůru a v sále je ticho. Sbor zpívá několik ruských lidových písní, pak recituje moskevská herečka, následují lidové tance v podání baletu, Mirza přednáší dvě Schubertovy písně a jsem uchvácena jejím čistým a něžným hlasem. Diváci nešetří potleskem.

Potom hraje Mirza skladbu Čajkovského, balet předvádí japonský lampiónový tanec a mladá Ruska recituje dvě humoristické básně.

Jako poslední číslo první části je náš tanec „Hra dne a noci“. Opona se pomalu rozevírá před téměř temnou scénou, na niž vrhá přízračné světlo modrou látkou zastíněný reflektor. Začíná hrát hudba.

Velkými kroky a skoky obchází noc své území; čeká na den, který se již na obzoru blíží, a noc se pomalu stahuje za tmavé houští.

Náhle na scénu vtrhne den, reflektory zaplanou naplno a hudba přechází do perlivých, koketních tónů. Jako bez tíže víří den po scéně piruetami a dlouhými skoky.

Noc dlouho nezůstává v úkrytu, vyskakuje do středu scény a leká svou nespoutaností mladý den. Poněkud se stahuje do pozadí, opatrně pozoruje noc, světlo slábne i hudba je pomalejší a tlumenější. Po chvíli však den radostně přibíhá k noci a tančí spolu v divokém reji sílícího světla. Hraje stále vášnivější, odpor ochablého dne slábne a nakonec se vzdává temným pažím noci. Zatímco den a noc zůstávají v objetí, světlo pomalu uhasíná, hudba doznívá a opona padá.

Několik minut je v sále ticho; my samy jsme také uchvácené svým vystoupením. Sylvie na mě tázavě hledí: Vnímá to publikum také tak? Pak propuká doslova bouře potlesku. Diváci vyskakují nadšením ze svých míst. Opona se stále znovu zvedá a na scénu létají papírové květiny.

Anna Smirnova nám za scénou dojatě tiskne ruce a pohnutě říká: „Deset let jsem už ve vězení, ale za celou tu dobu ani předtím jsem nic tak krásného neviděla. Děkuji vám!“

To je pro nás ten nejkrásnější dík, největší uznání večera! Námaha, úsilí, odříkání se spánku… všechno je v tu chvíli zapomenuto.

V šatně nás však čeká ledové mlčení. Nikdo včetně Niny nemluví, každá je najednou něčím velice zaměstnaná.

Sylvie mi šeptá: „Stál nám ten úspěch za takovou reakci?“

„Ale ano, mnohým ženám jsme něco pěkného daly, vezmi si jen Annu Smirnovu.“

Na závěr večera si nás předvolává vojenský velitel Vorkuty a blahopřeje nám před zraky všech žen: „Doufám, že budu mít ještě častěji možnost vidět vás tančit. Byl to silný zážitek.“

Purga, sněhová bouře

Po premiéře následuje ještě pět vystoupení a pak začíná pro umělkyně zase obvyklý lágrový život. Klid těch dní mi dělá dobře, mohu se konečně pořádně vyspat.

Sylvie se vrací do svých stájí k Váňovi a já se svou brigádou zase chodím do tundry. Umělecký úspěch nic nemění na naší povinnosti pracovat jako ostatní ženy.

Je chladný den a matné slunce stojí nízko nad obzorem. Musíme vykládat z vagonu dlouhé latě a odnášet je mnoho kilometrů daleko do tundry. Latě mají sloužit k vyznačení plánované železniční trati.

S nákladem na rameni pochoduji tundrou. Cesta je prošlapaná ostatními ženami, ale přesto je chůze hlubokým sněhem namáhavá.

Jsem sama bez doprovodu strážného. Obklopuje mě nedotčená bělostná krajina, jen v dáli proužek Uralu a nedaleko ve sněhu stopy zvěře. Vyplašila jsem sněžného kúra já nebo je snad nablízku polární liška, před níž prchá? Nade mnou nízké nebe, po levici nad obzorem bledé slunce, vysoko napravo měsíc. Mohl by to klidně být obrázek z pohádkové knížky.

Jen tu a tam potkávám nějakou ženu na zpáteční cestě k vagonu a prohodíme spolu pár slov. Když se po čtvrté vracím pro další náklad, je odpoledne. Rychle se začíná stmívat a zdvihá se ledový vítr.

Pochod do tábora, 1953

Co mi ještě ráno působilo radost, stává se trýzní. Vítr je stále silnější a stěží se mi daří udržet latě na rameni. Jen s námahou se proti jeho síle prosazuji a do obličeje mě bičují ostré ledové jehly. Obloha se mění v temně šedou a nízkou pokrývku mraků.

Míjející žena se u mě na chvíli zastavuje a znepokojeně říká: „Přijde sněhová bouře, ale do té doby snad už budeme v táboře.“

Purga však nehodlá čekat do večera. Najednou je zde s takovou prudkostí, že v nechráněné tundře padám při prvním nárazu na kolena. Ještě se mi daří shodit náklad na určeném místě a vydat se na zpáteční cestu, když bouře propuká s plnou silou.

Svět mizí pod sněhem a zůstává jen ďábelské svištění větru. Je mi jasné, že musím rychle zase vstát, jinak zemřu. Ustavičně si opakuji: „Zpátky! Zpátky k vagonu! Jenom tam se můžu zachránit!“

Mám strach a volám známá jména, která bouře hned odnáší pryč. Nevidím ani na dva kroky a jen stěží držím oči otevřené. Chráním si obličej rukou a přikrčená se namáhavě prodírám vpřed. Stále ještě jsem na stezce, která však rychle mizí pod sněhem. Je téměř naprostá tma. Zmocňuje se mě zoufalství, hlasitě mluvím sama se sebou, klopýtám a padám. Zmocňuje se mě touha zůstat ležet. Únava je nepopsatelná, nohy těžknou a oči se zavírají.

S největším úsilím se přinutím vstát. Musím dál! „Dál!“ nařizuji si a klopýtám vpřed do černé stěny, která mě ze všech stran obklopuje.

I samotné dýchání je bolestivé a snažím se nepouštět vzduch hluboko do plic. Přepadá mě pocit nekonečné osamělosti, jsem jediný člověk v božím světě – vlastně ne, jediný člověk v ďábelsky bílé pustině, ve spárech mrazu.

Ostré jehličky sněhu dorážejí stále zuřivěji a já dál tápu děsivou bělavou temnotou.

Můj bušlat se změnil v ledový krunýř. Necítím už ruce ani nohy, stále častěji padám na kolena, ale pokaždé se zase vzchopím.

Začínám si ze zoufalství zpívat, cokoli. Putování je radost mlynáře… Chraptím, kašlu a křičím. Plakat nemůžu.

Nevím, jak dlouho jsem na zpáteční cestě, když konečně nacházím spásný vagon. Pamatuji si jen tolik, že jsem najednou ucítila pod nohama koleje. Teď už nemůže být vagon daleko. Plnou silou narážím do něčeho velkého, tvrdého a padám na zem. Jen podvědomě vnímám, že mě zdvihají něčí ruce a ukládají na klidné místečko, kde neburácí vichr.

Purga zuří dva dny a právě tak dlouho potřebuji k alespoň určitému zotavení. Malá a útlá Finka Gonda se však z bílého pekla nevrátila. Hluboký sníh tundry se stal jejím hrobem.

Deprese

Večer po návratu z tundry na nás čeká deprimující zpráva: dnes dorazil nový transport čtrnácti žen z Německa. Zachvacuje nás smutek a skleslost. Den za dnem jsme doufali v transport domů a teď přicházejí zase noví vězni. Na cestu domů tedy není ani pomyšlení!

Brzy se seznamujeme s jednou z nových žen. Barbora Langeová je z Východního Berlína a je jí 32 let. Zúčastnila se povstání ze 17. června a byla při něm zatčena.

Protože o povstání příliš nevíme, dychtivě nasloucháme vyprávění očitého svědka. Barbora mluví úsečně a s viditelným pohnutím: „Spolu s tisíci dalších jsme táhli ulicemi Východního Berlína. Neměli jsme žádné transparenty, hesla ani pochodovou hudbu. Naší uniformou byly pracovní haleny demonstrantů. Pochodovali jsme k Braniborské bráně a přidávali se k nám stále další Berlíňané, mladí chlapci, děvčata, otcové rodin i starší lidé. Nebyli ovšem mezi nimi funkcionáři se stranickými odznaky. Nikdo z nás pořádně nevěděl, jak má demonstrace probíhat, ale všem bylo jasné, že být musí. Bohužel chyběla jakákoli organizace a začínali jsme chápat, jak je těžké svrhnout diktaturu. Věděli jsme, že do ulic vytáhlo vojsko s tanky, ale nikdo se o to nestaral. Chtěli jsme jednotu a svobodné volby!“

Fascinovaně nasloucháme jejímu vyprávění. „Pak se ale skutečně objevilo vojsko, tanky se pomalu valily ulicemi – to bylo příšerné! Za branami policejního prezidia číhala ozbrojená Lidová policie; čekala na povel k akci, na rozkaz střílet do vlastních lidí.

Demonstranti před tanky ustoupili a rozprchli se. Náhle začala ulici bičovat střelba z kulometů a na dlažbě zůstali ležet zranění. Ti byli také zatýkáni jako první, pak sebrali každého, kdo se jim dostal do ruky. Já jsem byla mezi nimi. Vyneslo mi to 25 let tábora nucených prací. Ale naše demonstrace nebyla zbytečná. I když armáda navenek vyhrála a lidé museli ustoupit síle, přesto jsme zvítězili my! Ukázali jsme komunistům, že si nenecháme všechno líbit, že jsme rozhodnuti bojovat za skutečnou svobodu.“

Mezi německými ženami se šíří deprese. Je už jen málo takových, které ještě doufají v brzkou změnu naší situace.

Například Lízu Bauerovou připravil nový transport o poslední zbytky sil, které ještě v jejím zuboženém těle byly. Utrpěla další srdeční příhodu. Když ji za pouhé dva dny posílá táborová lékařka znovu do práce, bouří se proti tomu dokonce i Ukrajinky z její brigády. Všechny vidí, že Líza není simulantka, která by se snažila o lepší místo. Nikdo jí však nemůže pomoci. Také já se marně snažím dodat jí odvahu do života. Líza je už hotový stín; dobře ví, že se neuzdraví a už nikdy neuvidí svou vlast.

O dva dny později je mrtvá. V jejím srdci už nebyla odvaha a naděje, a tak přestalo bít. Líza zemřela stejně klidně a prostě, jako žila.

Jsme velice smutné a klademe si otázku, zda jsme její smrti nemohly nějak zabránit. Neulehčily jsme si příliš starost o Lízu? Nevymlouvaly jsme se, že máme dost svých starostí? Nezanedbávaly jsme ji dokonce?

Cítím spoluvinu na její smrti už jen proto, že jsem se s Lízou znala od prvního dne svého věznění. Byla to Líza, kdo mi poskytl základní poučení o životě ve věznici i první slova útěchy. A co jsem pro ni udělala já? Je mi stydno.

Lízu pohřbili na vězeňském hřbitově v tundře pod hlubokým sněhem.

Dychtivě bych si přála mít možnost zase jednou zůstat celý den ležet, nic nevidět, nic neslyšet, nepracovat. Cítím se hrozně unavená a deprimovaná.

Večer odcházím na ambulanci a stavím se do dlouhé řady čekajících. Pomocnice mi dává teploměr, který pak tisknu v podpaždí tak dlouho, než budu stát před lékařkou.

Ze dvou kamen na chodbě sálá příjemné teplo. A pak je tu spásná myšlenka: proč by mi kamna nepomohla k horečce? Stavím se tak, aby se jich teploměr pod mou paží dotýkal přes oblečení. Také můj obličej dostává správnou barvu!

Pomalu postupuji ve frontě, asistentka mi odebírá teploměr, dívá se na něj zaraženě a pak si mě zkoumavě prohlíží. Předstírám úlek a říkám: „Mám asi pořádnou horečku. Cítím se hodně špatně!“

Asistentka: „Nějak až příliš!“ Šeptá si s lékařkou, sráží rtuť v teploměru a povídá: „Změřte se ještě jednou!“

Hrozná situace, protože tady nemám kamna, kterými bych si pomohla. Rezignovaně si dávám teploměr pod paži. Vidím, že mě pomocnice nespouští z očí, a nevím si rady. Teď vyjde podvod najevo a s volným dnem je konec.

Když mi zase teploměr odebírá, zdá se být s výsledkem spokojená a lékařka také. Přestože vypočítávám řadu potíží, jimiž údajně trpím, nijak to na ni nepůsobí a zapisuje mě jako práce schopnou.

Rychle mizím z ambulantního baráku a jsme vůbec ráda, že z toho vycházím bez trestu.

Kolem deváté hodiny je náš barák ponořen do tmy. V zimě jdou všechny ženy spát hned po prověrke, po sčítání. Nic nás neláká k procházce po táboře.

Kouřím ještě na palandě obvyklou papirosu a povídám si se svou sousedkou Siegrid. Pak pozorně zamačkávám oharek v nádobce, kterou mám položenou na hrudi, a přeji Siegrid dobrou noc.

V baráku je téměř tma, jenom na palandě pod námi se dvě Ukrajinky ještě ve světle svíčky zabývají ruční prací. Ticho přerušují jen občasné vzdechy, oddychování a hlasité zachrápání. Krátce poté také usínám.

Nevím, jak dlouho jsem spala, když mi Siegrid nešetrně cloumá ramenem: „Ulo, vstávej, něco tu hoří!“

Bručím pod dekou: „To bude asi jen zbytek mojí cigarety.“

Teď už jsou vzhůru i obě další sousedky a Karin volá: „Kouří se ti ze slamníku!“

Jsem rozladěná z vyrušení a nevrle huhlám: „Tobě se z něj taky kouří!“

Do věci se vkládá Erika: „Opravdu, Ulo, jde to z tvého slamníku!“

Siegrid: „Ulo, dělej, je to pravda. Vstaň, než shoří celý barák!“

Ospale vstávám a zdvihám slamník. Zděšením couvám před vyrážejícím dýmem. Ospalost okamžitě mizí, házím slamník zpátky a chápu se svého uzlíku s prádlem, který mi slouží za polštář. Uzlík je už na spodní straně zuhelnatělý a odpadávají z něj žhavé uhlíky.

Siegrid: „To je určitě od tvojí cigarety.“

„Tu jsem přece důkladně zamáčkla v misce.“

Karin na mě naléhá: „Vezmi si svoje věci a vynes je ven na sníh, ale opatrně, jinak tu bude veselo.“

Karin již jednou zažila požár na baráku a ví, jak rychle se plameny šíří i jak snadno může vypuknout panika. Požár z neopatrnosti už v táboře zničil několik baráků.

Slézám tedy z palandy, beru slamník i se svými věcmi a jen v noční košili vybíhám na sníh. Ledový chlad bere dech, chvěji se jako osika a při 30 stupních pod nulou strkám do vysokého sněhu žhnoucí předměty.

Příští ráno vychází najevo, že jsem požár nezaložila já. Moje dolejší sousedky svou dlouhou svíčkou zapálily můj slamník, aniž by to zpozorovaly. Škodu však mám já, hodně věcí zuhelnatělo k nepotřebě. Je hotový zázrak, že jsem si při pobíhání na sněhu neuhnala zápal plic nebo alespoň pořádnou rýmu.

Polární záře

Již v listopadu se na našem baráku zabýváme vánočními přípravami. Začínáme tak časně, abychom si prodloužily radostné očekávání. Jde však také o následující: mají se Vánoce slavit v rámci celého baráku nebo jen v malých skupinách přátel? Je zde hodně německých žen, které v táboře nemají žádné přátelské kontakty. Zveme k účasti etnickou Němku z našeho baráku paní Freyu, která dává ostýchavě najevo, že by s námi ráda Vánoce slavila.

Rozhodujeme se oslavit v našem baráku Vánoce společně a pozvat všechny opuštěné ženy. Kdo má chuť, ať přijde.

Sedíme spolu v našem zákoutí a chystáme malý program. Máme v plánu okamžitě začít se shromažďováním peněz a potravin na malé dárky, které by se rozdaly formou tomboly. Budeme si přednášet vánoční balady a společně si také zazpíváme koledy.

Na pořádnou oslavu nebude ovšem dost času, protože také o Vánocích musíme pracovat. Rusové mají Vánoce 6. ledna a na naše svátky se nijak neohlížejí.

Jako obvykle si ze sanitního baráku odnáším svou dávku rybího tuku. Na nejvyšším zmrzlém schodu najednou ztrácím rovnováhu a po zádech kloužu až dolů. Vyrážím hlasitý výkřik, kroutím se bolestí, lapám po dechu a nakonec ztrácím na chvíli vědomí. Na pomoc mi přibíhá několik žen, ale pro silnou bolest v zádech se nedokážu vzpřímit. Ležím na sněhu a sténám.

Ženy mě berou mezi sebe a odnášejí na stacionář. Lékařka mně prohlíží jen zběžně a nařizuje ženám, aby mě odnesly na barák. Samozřejmě přepokládám, že příští den nebudu muset jít do práce, protože se bolestí mohu jen stěží pohnout. Proto zůstávám ráno ležet a nejdu ani na snídani. Jedině v této poloze necítím bolesti. Po nějaké době přichází děžurnaja a ptá se, proč jsem nešla do práce.

„Jsem přece uznaná, včera večer jsem měla těžký pád.“

Děžurnaja vrtí hlavou a povídá: „Nět! Není tu o tom žádné hlášení!“

Objevuje se lágrová brigadýrka a nařizuje mi, abych slezla z palandy. Namáhavě se šplhám dolů a vleču se k nakládce uhlí před táborem. Bolesti jsou však tak silné, že tam jenom postávám a strašně mrznu. Teprve po několika dnech bolest pomalu ustupuje.

Naše brigadýrka mě s pěti dalšími ženami vybírá k doprovázení civilních inženýrů do tundry. Jde o prozkoumání vlastností půdy, po níž má jednou vést železniční trať.

Sníh je hluboký a do místa měření je hodně dlouhá cesta. Ještě sotva svítá, v tuto roční dobu začíná den až později, ale zima je snesitelná a nefouká ledový vítr. My ženy táhneme saně, na které inženýři upevnili své přístroje. Saně jsou těžké a postupujeme jen pomalu. V jednu chvíli křížíme širokou cestu, která se táhne ledovou pustinou. Sanice i stopy koní a sobů ukazují, že jde o hlavní cestu obyvatel severní tundry z kmene Komi. Vede do Vorkuty a je jejich jediným spojením s městem.

Konečně přicházíme na místo a inženýři nám nařizují složit přístroje. Nejdříve však sbíráme suché klestí a rozděláváme malý oheň. V poledne už máme za sebou asi 20 kilometrů. Jsme hladové a unavené, a nad ohněm si rozmrazujeme přinesený chléb.

Po krátké přestávce pak jedenáct a půl metru dlouhou tyč spojujeme s asi 30 centimetrů dlouhým vrtákem. Prostředkem tyče je napříč protažena příčná kulatina jako držadlo. Dlouho tyč pak stavíme kolmo k zemi, chodíme dokola, za držadla točíme a vrtáme. Ostří se do zmrzlé země zakusuje jen pomalu. Připadám si jako osel u žernovu. Inženýři stojí opodál, kouří a živě se baví.

Čas od času vytahujeme železnou tyč s vrtákem ze země a prorab, předák a v našem případě inženýr, odebírá ze závitů vrtáku vzorky zeminy, a pak zase chodíme dokola tak dlouho, až je tyč včetně vrtáku asi jedenáct metrů hluboko.

To se celé opakuje dvakrát v odstupu asi čtyř kilometrů. Nastává odpoledne, šeří se a mráz sílí. Vane ostrý vítr.

Ukrajinka Gina nám říká, co si sami inženýři myslí o projektu železniční trati, protože zaslechla jejich rozmluvu. „Železnice tundrou dlouho nevydrží. Půda je příliš měkká, ale pro nás je to dobré. Hlavní věc, že splníme své normy a příkazy, které jsme dostali. Teď zkoumáme půdu, ale nejdříve za rok nebo spíše za dva dojde dráha až sem. Mezitím se může charakter půdy dávno změnit.“

Tedy i civilní dělníci a inženýři mají pracovní normy jako vězňové.

Po třetí změně místa naše práce končí. Dostali jsme se mezitím do míst v tundře, kam podle jednoho z inženýrů žádný člověk dosud nevkročil: „Je to panenská země, nedotčená a neprobádaná.“

Nastupujeme zpáteční cestu a rychle se stmívá.

Náhle se nebe začíná třpytit a svítit. Polární záře! Je nesmírně krásná a úžasně intenzivní. Jako snopy obilí padají dolů světelné paprsky, splývají a zase se rozpadají, záře se jako duha klene nad celou oblohou a víří lehce jako peříčko ve větru. Celá obloha jako by se vlnila sem a tam.

Stojíme v údivu nad vzácnou podívanou, a dokonce i inženýři se zastavují a přihlížejí. Sotva se odvažuji dýchat. Jak může být v této nemilosrdné krajině něco tak krásného!

Také sníh odráží barvy polární záře a rej světel pokračuje. Barvy se ustavičně mění, ale přesto převládá zelená a stále znovu se vrací v měkkých, hedvábných vlnách, jimiž pohybuje neviditelná obří ruka.

Chtěla bych si tuto čarovnou podívanou zachytit a uchovat pro těžké chvíle. Kromě úžasu nevnímám nic jiného. A pak začínají barvy pomalu blednout a jen tu a tam ještě nějaká prokmitne. Jako blesk se přežene zelené světlo od horizontu k horizontu a kouzlo je pryč. Mlčky a omámené se vracíme do tábora.

V příštích dnech se silně ochlazuje. Teploměr na administrativním baráku ukazuje 47 stupňů pod nulou. Konečně máme den volna!

Rovněž na barácích je citelně chladno, přestože v kamnech hoří oheň ve dne v noci. Natahujeme na sebe všechno, co máme, nebo ještě můžeme pokoutně sehnat. My Němky ovšem mrzneme nejvíc, protože nemáme vatované deky jako Ukrajinky. Dostáváme alespoň z kapťorky, výdejny oděvů, spodní oblečení z krásně zeleného barchetu, kterému říkáme žabí kostým. Pomáhá nám přežít nejhorší.

Moje pompézní „empírové lože“ vypadá následovně: na sobě mám tenkou bavlněnou deku, na ní tři vypůjčené velké šátky, velký kus rozpáraného pláště a svou vatovanou kazajku. Žabí kostým a vatovanou vestu mám přímo na těle. Je sice zakázané ležet na palandě v pracovním oblečení, ale zima je přísnější velitel.

Shodujeme se v tom, že po Stalinově smrti a nástupu Malenkova se nám v táboře vede o něco lépe, a to především od stávky v mužském táboře. Stále znovu a pořád častěji se vracejí pověsti o amnestii, o mírových rozhovorech a jednáních se západními zeměmi. Proslýchá se, že německý kancléř Adenauer začal s novými mocipány v Moskvě vyjednávat o návratu válečných zajatců i politických vězňů. O výměně diplomatických nót mezi OSN a Sovětským svazem referoval dokonce i sovětský tisk. To všechno živí naše naděje na amnestii.

Je tomu rok, co jsem svoje narozeniny trávila zoufalá v Berlíně-Lichtenbergu. Rok plný strádání, ponížení a bolesti.

Za tu dobu jsem poznala velmi mnoho lidí, kteří si vytrpěli totéž co já, lidí ze všech společenských vrstev a mnoha národů. A všichni snášeli své utrpení jenom v naději, že jednoho dne budou zase svobodní.

Moje letošní narozeniny připadají na volnou neděli. Dopoledne se scházejí gratulanti a nikdo nepřichází bez drobného dárku; je to téměř jako doma.

Karin a Siegrid uspořily nějaké rubly na pár světlých bavlněných punčoch, které se dají koupit v magazínu. Christina vyrobila kapesník s dírkováním a monogramem. Soňa přichází s ušitým pouzdrem na lžíci a od dalších žen dostávám rozkošného malého klauna z látky, který slouží jako schránka na šicí potřeby; teď je v ní několik bonbónů a balíček čaje. Erna Vogelová však triumfuje nad Sylvií skutečným vajíčkem! „Sebrala jsem ho v kurníku slepici přímo od zadku,“ říká s úsměvem.

Již den předem jsem pro své hosty kouzlila „dort“, který se mi vydařil. Brambory jsem vyměnila za mouku a trochu natronu místo droždí. Z toho jsem vypracovala tuhé těsto, které jsem pak v aluminiové misce dala do trouby v táborové kuchyni. Po vychladnutí jsem dort rozřízla a vyplnila krémem z margarínu, cukru a kávové náhražky. Za ozdobu posloužilo nahoře několik chomáčků krému.

Dort je obdivován a všem znamenitě chutná. Kromě toho hostím ženy ještě malými zákusky, které vznikaly takto: několik týdnu jsme shromažďovala malé buločki, žemle z droždí a bílé mouky o váze asi 45 gramů, které dostáváme při každodenním výdeji jídla. Usušené buločki, pokrájené na tenké krajíčky, namazané krémem a marmeládou, se znovu slepí a podávají potřené polevou z másla a trošky drcených arašídů. K tomu máme gruzínský čaj skoro jako doma. Moje 28. narozeniny!

III. NÁVRAT DOMŮ

Nové naděje

V polovině prosince jsou vánoční přípravy náhle přerušené. Naše někdejší brigadýrka Lilo ze skladu dřeva přichází do našeho zákoutí a překvapuje nás následující novinkou: „Bude sestaven transport německých žen, které mají jít domů. Jsou mezi nimi Karin, Christina, Irena a Ula.“

Sedíme ohromeně a nechápeme ještě plně význam jejích slov. Karin, která se s Lilou spřátelila, reaguje jako první: „Kdy, Lilo, kdy?“

Lilo: „Pravděpodobně už zítra.“

Christina: „Odkud to víte? Je to skutečně pravda?“

Lilo s prstem na rtech tiše říká: „Právě mi to prozradila jedna dívka z táborové kanceláře; ale hlavně nedejte na sobě nic znát!“

To nám připadá nesmírně těžké a jen stěží se dokážeme ovládnout. Vzrušeně dáváme hlavy dohromady a diskutujeme o vyhlídkách na transport domů.

Siegrid pláče; nebyla vybrána a to je hodně tvrdé.

V našem zákoutí se této noci téměř nespí, jsme až příliš rozrušené.

Když nás příští ráno budí řinčení kolejnice, vstáváme jako jindy.

Zatím se nic neděje a společně s ostatními jdeme na snídani. Před dveřmi stolovoj nás zastavuje Ruska a říká: „Dnes nejdete do práce. Až budete po snídani, vraťte se na barák!“

„Proč, co se děje?“

„Zítra odcházíte s transportem. Dostanete včas vědět co a jak,“ a s tím zase mizí.

Padáme si kolem krku, jásáme a vpadáme jako vítr do jídelny: „Jedeme domů! Domoj! Domoj!“

Pracovní brigády se u brány shromažďují k odchodu a my se vracíme na barák. Zatím ještě nevíme, kdo kromě nás bude v transportu.

Přichází děvče z kanceláře s napsanými instrukcemi: na příjem oblečení do skladu, k lékařské prohlídce pro potvrzení o schopnosti transportu, vrácení vypůjčených knih do táborové knihovny včetně potvrzení a převzetí zbývající mzdy v táborové pokladně.

Během vyřizování se potkáváme s dalšími německými ženami, které mají odjet s námi; jsou samozřejmě stejně rozrušené jako my. Z mého berlínského kroužku a mojí brigády mezi ně patří Irena Holbergová, učitelka tělocviku Marga Schmidtová, Soňa a Eva, matka malého špionka.

Domů jde také ruská Židovka, před zatčením vdaná za Němce z Berlína. Celkem má opustit lágr 28 žen a shromaždištěm bude 1. cihelna.

Většina žen se však i nadále tváří skepticky a odmítá zprávě uvěřit. Mají prostě strach ze zklamání. Proč by Rusové riskovali transport vězňů v zimě při krutých mrazech a bezedném sněhu v tundře? Soudí, že jde pouze o přemístění do jiného pracovního tábora.

Přes veškerou vřavu kolem nekonečného obíhání, diskusí a nákupů za poslední rubly se den chýlí ke konci. Sedíme a povídáme si s několika ženami, jež zůstávají v táboře. Vyměňujeme si adresy příbuzných, které přirozeně slibujeme co nejdříve vyhledat a informovat. Nic se však nesmí psát; u koho by se taková poznámka našla, mohl by být vyloučen z transportu.

Erika mi dává pokyny, jak najít její rodinu: „Bob bude s dětmi znovu v Americe,“ říká, „a moje matka určitě ještě žije v Anglii. Zajdi na americké posádkové velitelství v Berlíně-Zehlendorfu, Clayelle, a tam ti určitou pomůžou, když jim vysvětlíš, oč jde. Určitě mají své informace.“

Slibuji, že všechno svědomitě zařídím.

Sylvie a Siegrid jsou z našeho zákoutí jediné, které zůstávají v lágru. Sylvie mi potají dává pár sladkostí: „Proviant na cestu.“ Pláče!

Irena napsala dopis Frankovi a žádá Siegrid, aby se postarala o jeho doručení a on se dozvěděl o jejím odjezdu.

Mezitím přichází Elfrieda s další novinkou: „Němečtí vězni mohou znovu psát příbuzným a také dostávat poštu i balíčky. V nejbližších dnech by měl Červený kříž začít s rozdáváním korespondenčních lístků a můžeme jednou za měsíc psát.“ Slabá útěcha pro ženy, které musejí zůstat v lágru.

Pro transport určené ženy se druhý den ráno shromažďují u táborové brány a loučí se s ostatními. Odehrávají se dramatické scény. Sílí však také naděje, že budou vypraveny i další transporty domů.

Znovu transport

Při 28 stupních pod nulou drkotáme na otevřeném náklaďáku stejnou cestou, kterou jsme už jednou v opačném směru absolvovaly. Znovu se jede městem Vorkutou k 1. cihelně, ležící pod hlubokým sněhem. Vzdor kruté zimě se cítíme nádherně při vyhlídce na návrat domů.

Na okraji města odbočuje auto do ulice, vedoucí za šachtami k řece Vorkutě; tady jsem poprvé odklízela sníh. Pak cesta pokračuje po mostě, který zde paralelně s železničním viaduktem překračuje řeku. V dáli se objevuje 1. cihelna.

U táborové brány seskakujeme z vozu. Opodál mohutně kouří velký černý komín, ale tentokrát je mi to už lhostejné.

Odvádějí nás do baráku, který byl zvlášť vyklizen pro ženy z transportu. Poprvé zde má každá tolik místa, kolik jen chce. Brzy sem mají dorazit Němky z ostatních táborů, ale tuto noc nás tu zůstane pouze jedenáct. Přesto spíme špatně; ležíme na holých dřevěných pryčnách bez slamníků.

Příští ráno přicházejí krajanky z 2. cihelny, odpoledne pak také z 1. cihelny. Včera ještě musely pracovat, kdežto v našem táboře jsme se už zabývaly přípravami na transport. Na etapu nás půjde celkem 28. Sesedáme se dohromady a probíráme pro a proti nadějím na návrat domů.

Znovu míjí další den, kdy jen nečinně sedíme a chvějeme se obavami z nejistoty. Konečně se objevuje několik důstojníků s dlouhým seznamem. Po přečtení jména musíme jednotlivě předstupovat a uvést paragrafy i svou dřívější adresu doma. Pak se nás dotazují, kam chceme být propuštěné, zda na starou adresu nebo případně jinam. Otázky se týkají „případného propuštění“ a tudíž nevíme, zda je vůbec naším cílem Německo. Taková okolnost nás samozřejmě znepokojuje a kalí nám radost.

Naše údaje si důstojníci zapisují a sdělují nám, že při „možném“ propuštění nemůžeme počítat s navrácením šperků a cenností, které nám byly při zatčení odebrané. Jako by na ně některá z nás vůbec pomyslela, něco takového je nám úplně lhostejné! Co znamenají hodinky, náhrdelník nebo i snubní prsten proti svobodě? Raději bychom se dozvěděly něco konkrétního o cíli naší cesty.

Během dne se u nás objevuje stále více žen z tábora, které nepatří do transportu, a předávají nám adresy a pozdravy.

Mezi ženami z 2. cihelny, které s námi čekají na transport, je také skutečná krasavice, která před zatčením vedla pět a půl roku v Postupimi módní závod. Je natolik nápadná, že i ve slátaném oblečení z levné lágrové látky působí jako elegantní modelka. Věra se mi od prvního okamžiku líbí a přijímáme ji do své skupiny.

Kromě ní je zde sotva čtyřicetiletá žena z Porýní, trpící míšní chorobou, která stěží může chodit. Sověti se jí zjevně chtějí zbavit, aby zemřela doma; je ovšem nejisté, zda vůbec vydrží obtíže dlouhého transportu.

Gisela Groskopfová z 1. cihelny se stává naší samozvanou mluvčí. Je už ve vězení osm let a umí dokonale rusky.

Vrátily se od ledového oceánu

S posledním transportem se vrátily do Německa také ženy a dívky z Vorkuty. Byly zachyceny posledním vírem války, vlnou poválečného zatýkání, odsouzeny za údajné přečiny proti Sovětům a po léta trpěly v táborech nucených prací bez styků se svými rodinami. Moskevská jednání zkrátila i jejich tresty. Nyní se vracejí zpět – oběti horké i studené války, která neušetřila ani ženy.

Dlouhá byla cesta domů z pracovního tábora Vorkuta u Severního ledového oceánu. Mnoho německých žen zde, na konci světa, trávilo roky nouze a beznaděje, než se konečně mohly vrátit k rodinám a do života.

Trávíme dlouhé hodiny hovorem o cíli naší cesty. Mnohé z nás jsou pesimistické a mluví zdrženlivě. Konečně, po třech dnech, se máme připravit na odvoz. Cestovní proviant tvoří kus chleba a pár hrudek cukru.

Shromažďujeme se u táborové brány; znovu nás počítají a jednotlivě vyvolávají. Pak šplháme na náklaďák. Před odjezdem přichází ještě důstojník a má k nám v němčině kratičký proslov: „V rámci repatriace budete odvezené zpět do vlasti. Přejeme vám šťastnou cestu!“

Stále ještě tak trochu nevěříme, ale jsme šťastné. Jsou to první konkrétní slova, která slyšíme. Proč nás tak dlouho nechávali v nejistotě?

Po půlhodině přijíždíme k odstavné koleji, kde stojí tři vagony bez lokomotivy. Ze střech vozů vyčnívají malé komíny.

Šplháme do vagonů. Podél stěn jsou patrové pryčny, uprostřed malá bubínková kamna a vedle nich trochu dřeva a bedna s uhelným mourem. Ve voze je mrazivo, stěny pokrývá led. Za kamny je úzký dřevěný žlábek, vyvedený ven stěnou vagonu; náš záchod. Na pryčnách nejsou slamníky, jenom holá prkna se širokými spárami.

Marii Schwarzerovou, trpící onemocněním míchy, nakládají do vagonu na nosítkách a jako jediná má slamník. Pár žen se vrhá na studená kamna a rozdělává pořádný oheň. Pak se dveře vagonu zvenku zasouvají a zavírají na závoru. Ve voze je šero a trochu světla propouštějí jen dvě malá zamřížovaná okénka pod stropem.

Konečně odpoledne slyšíme, že do zbývajících dvou vagonů nastupují muži. Tiše sedíme a posloucháme německé hlasy. Tuší muži, že v jednom vagonu jsou už německé ženy? Tři z nás, jejichž manželé jsou také vězněni ve Vorkutě, se strachují, že se spolu s námi nevracejí domů.

Irena vzdychá: „Byla bych přešťastná, kdy vedle seděl Frank!“

Večer slyšíme přisupět lokomotivu, kterou hned připojují k našim vagonům. Strážný nám s úšklebkem podává dvě dlouhé svíce a půl krabičky zápalek: „Šetřit!“

Vlak se pomalu rozjíždí. Spolu s Karin, Irenou a Ilsou ležím na spodní palandě, protože na sezení není dost místa. Přestože kamínka žhnou, je pořád zima.

Návrat domů

Den za dnem jedou naše vagony na jih, připojované k různým vlakům s uhlím a dřevem. Často stojíme dlouhé hodiny na nějakém malém nádraží, protože trať je jednokolejná. Už při cestě tam jsme zažily, že nás ustavičně někam připojovali a zase odstavovali.

Každá se oddáváme svým myšlenkám, všechny trápí cíl cesty. Zmítáme se mezi optimismem a pesimismem, žádná si nechce přiznat, že má strach z nového zklamání.

Když zase vlak zastavuje, podávají nám strážní dvě vědra s řídkou zelňačkou a s vodou. Samozvaná vedoucí Gisela rozděluje jídlo do šálků, které jsme si vzaly s sebou z lágru. Nikdo proti tomu nic nenamítá, protože někdo se toho chopit musí.

Annemarie Wengertová, mladá žena z 2. cihelny, nám jde stále víc na nervy; nevynechává jedinou příležitost k flirtování se strážnými. Je to bývalá holka z ulice, jak sama říká, je jí 26 let a byla ve vězení čtyři a půl roku. Mluví dobře rusky.

Malými okénky můžeme občas zahlédnout něco z míjející krajiny. První vzrostlé stromy vítáme s opravdovým nadšením. Jak dlouho jsme neviděly skutečný les, jen nízké tundrové dřeviny. Sněhu stále ubývá a postupně míjíme několik táborů: Uchtu, Intu, Abes a Kotláš. Všechno stejné lágry režimu jako Vorkuta.

Ve vagonu je dost těsno, a tak si můžeme protáhnout nohy ve středu vozu jen na střídačku. Používání dřevěného žlábku tzv. záchodu je za jízdy hotový artistický výkon. Máme pouze jediné aluminiové umyvadlo pro 29 žen, ovšem tak jako tak není dost vody na každodenní umytí. Dbá se na to, aby žádná z nás nedostala na mytí víc než pět šálků pitné vody. Jsme na štíru s hygienou, ale bereme to s humorem.

Až dosud se nám nedaří navázat spojení s vagonem mužů. Spoléháme však na to, že naše hlasy a zpěv jim už mezitím prozradily, kdo je ve třetím voze.

Po třech dnech přichází do našeho vagonu strážný a žádá dvě ženy na škrábání brambor; kromě toho se musí umýt podlaha a vyčistit polévkový kotel. Nikdo se nehlásí dobrovolně, už se nám prostě nechce pracovat. Strážný je netrpělivý, něco si bručí, a tak říkám: „Dobře, dnes jdu, ale zítra půjde někdo jiný.“ Christina se ke mně přidává.

Seskakujeme z vozu, následujme strážného ke kuchyňskému vagonu za lokomotivou a po žebříku šplháme dovnitř. Všechno je zde primitivní: dva velké kotle na jednom ohništi, podobné tomu, jaký měla matka v prádelně, a pak už jen dva dlouhé stoly a dřevěný regál.

Ve vagonu se na nás šklebí dva strážní v bílých pracovních pláštích, zdejší kuchaři.

Máme oškrábanými brambory naplnit dvě velké kádě. S tupými noži se pouštíme do práce a máme co dělat celý den. Zvláštní porce jídla nás těší méně než puchýře na dlaních.

Později, když zase stojíme někde na trati, odnášíme několik věder se zelňačkou do vagonů mužů. Rychle si vyměňujeme informace o osazenstvu vozů a zjišťujeme, že z lágrů Inta, Abes, Uchta a Kotláš přistoupilo několik Němců.

Pátý den se blížíme k Moskvě, ale město objíždíme. Střídáme se u malých okének, abychom se každá mohla podívat na siluetu města. Všechny z nás se už při cestě na sever seznámily s moskevským vězením Butyrkou, a tak si klademe otázku, zda také při návratu bude zase naším shromaždištěm.

Jak popsat naše zděšení, když zjišťujeme, že se vlak městu vyhýbá a pokračuje v jízdě na jih. Reakce pesimistů: Nejede se do Německa, ale do jiného lágru! Důstojníci ve Vorkutě nás obelhali, ale tomu se nelze divit.

Všech žen se zmocňuje deprese. Proč ta lež o cestě domů? Sověti jí přece neměli zapotřebí, protože tak jako tak jim téměř žádný vězeň nevěří.

Když je na řadě se škrábáním brambor pouliční holka Annemarie Wengertová, z kuchyňského vagonu se už nevrací. Nechce být vystřídána; u kuchařů se jí líbí tak, že tam zůstává přes noc. Zjevně už nechce čekat s návratem ke svému starému řemeslu.

Když později zase jižně od Moskvy delší dobu stojíme, přistupují do našeho vagonu dvě ženy. Byly rovněž v lágru a mají cestovat spolu s námi.

Zpívají, vtipkují a křičí celý den až do noci, takže je musíme vyzvat ke klidu. Reagují na to drzostmi a ještě větším rámusem. Rezignujeme a snažíme se je nevnímat.

Teď projíždíme pahorkatinou a lesíky, které občas střídají malé osady.

Příští den staví vlak na malém nádražíčku. Nějakou dobu se nic neděje. Když však stojíme už přes hodinu a z vagonů se ozývají hlasy, zjišťujeme, že jsme na místě prozatímního určení. Dveře vagonu se rachotivě otvírají a vyskakujme ven. Téměř všechny ženy trpí bolestmi hlavy ze špatného vzduchu. Dělá se mi černo před očima a nejsem sama. Muži vystoupili už před námi a stojí ve skupině blízko nás; může jich být kolem dvou stovek. Pokukují po nás a žertovně pokřikují. Irena se rozhlíží po Frankovi, dotazy létají sem a tam.

Nedaleko vidím několik malých dřevěných domků, některé mají okenice.

V dlouhé koloně vyrážíme v doprovodu vojáků z vesnice. U zahradního plotu stojí dvě malé děti a zvědavě si nás prohlížejí. Přes ulici se jako blesk míhá vyděšená kočka a mizí v zahradě.

Pochodujeme dobrou půlhodinu a vesnici už máme daleko za sebou, když se blížíme k lágru; známky toho známe velice dobře.

„Sbohem domove,“ říká Ilsa plačtivým hlasem.

Před námi jsou dvoupatrové kamenné budovy s hnědou fasádou; je to nezvyklé, ale už nejsme za polárním kruhem. Vstupujeme do lágru a procházíme špalírem vychrtlých a vousatých mužů. Karin na ně volá: „Co je to za tábor? Kdo jste?“ Odpověď nám mnoho neříká: „Almasnaja v Donbasu. Jsme váleční zajatci a čekáme na odvoz do vlasti. Brzy budete také na řadě.“

Christina z toho usuzuje: „Pak snad nejsou naše šance tak špatné.“

Jak se později dozvídáme, jde o 400 německých válečných zajatců, kteří dorazili před pěti dny. Příští den má odcházet jejich transport.

Ve velkém lágru je zvláštní ženský tábor, oddělený vysokým plotem a se strážním domkem u brány. Rozdělují nás do jednotlivých baráků. Dispozice jednotlivých místností dává tušit, že byly koncipovány jako obytné domy. Přidělují nám horní poschodí, dolní jsou již obsazená jinými ženami.

S některými z nich se brzy seznamujeme; čekají zde na odvoz již několik týdnů a jsou z různých sibiřských lágrů. Almasnaja je sběrným tábor pro všechny internované cizince v Rusku bez ohledu na to, zda jde o válečné zajatce nebo politické vězně, kteří byli vybráni do transportů do vlasti.

Vrháme se radostně na palandy s tlustě nacpanými slamníky. A když nás ještě ten den odvádějí do bani smýt špínu šestidenní cesty, cítíme se nádherně. Do příštích dní hledíme už trochu optimističtěji.

Je třeba vynést plné popelníky z uhelných kamen. Hlásíme se k tomu s Karin, aniž bychom tušily, jak moc se nám má tato nepříjemná práce vyplatit.

Nakládáme popelníky na nosítka a podle příkazu míříme z ženského oddělení tábora ke skládce. Okamžitě nás obklopuje několik mužů, kteří čekali jen na chvíli, kdy některá z nás vyjde ze ženského tábora.

Doprovázejí nás ke skládce popela a cestou se k nám přidávají další. Jsou to muži z našeho tábora a také několik válečných zajatců.

„Až budete zítra zase vynášet popel, přineseme vám nějaké jídlo. Před dvěma dny jsme dostali balíčky Červeného kříže. Zítra nebo pozítří máme jít na etapu a bez takových věcí se obejdeme; vám se budou hodit.“

Zatím si slib necháváme pro sebe, nechceme ostatním ženám dělat laskominy dříve, než jídlo skutečně dostaneme.

Máme ještě několik rublů a je nám dovoleno vyměnit je v lágrovém magazínu za potraviny. Ve frontě se mi velmi obřadně představuje nějaký muž: „Promiňte prosím, že se osměluji vás oslovit, jsem kapitán Müller.“

Vypráví, že je válečný zajatec a už šest týdnů čeká na transport do vlasti. Jeho zdvořilé způsoby ukazují na jeden z posledních exemplářů staré školy. Se svým bílým vousem působí velmi sympaticky.

Dotazuji se, zda by mohl v Německu informovat moje rodiče, že jsem už na cestě domů. Zaručuje se mi svým čestným slovem. „Už jen proto,“ říká, „že jste podobná mojí dceři a máte stejně krásné copy jako ona, když jsem ji naposled viděl… je tomu již osm let.“

Během rozhovoru se k nám přiblížil mladší muž a upřeně si mě prohlíží. Je z našeho vorkutského transportu a už jsem ho dříve viděla. Když zachytí můj pohled, říká s rozpačitým úsměvem: „Půjdete zítra také do kina?“

O nějakém filmovém představení nevím nic, ale vedle stojící Christina se vyzná a rychle slibuje, že přijde místo mě.

Věra si padá do náručí s nějakým mužem; je to Bernd Förster. V lichtenberské věznici se domlouvali přes zeď morseovkou a protrpěli také spolu transport do Vorkuty. Něco takového lidi spojuje a jejich radost ze setkání je opravdová.

Bernd Förster nás seznamuje s mladým mužem, který přišel za námi: „To je Jochen Meier a zbožňuje vás od první chvíle. Jen jste seskočila z vagonu a on už z vás byl celý pryč. Alespoň se na něj usmějte, i za to bude vděčný.“

A tiše jen pro mě dodává: „Je to chudák, hrozně ho všechno sebralo. Byl studentem ve Východním Berlíně a nesouhlasil se vším, co se tam dělo.“

Ještě než se před sušárnou ženského tábora s muži loučíme, ptám se na Franka Holberga, ale nic o něm nevědí.

Když příští ráno s Karin znovu vynášíme nádoby s popelem, jsou tam už naši známí ze včerejška a plní svůj slib: mají plné ruce otevřených balíků. Po vyprázdnění popelnic do nich hned ukládáme vzácné dary; téměř se tam ani nevejdou.

Pak musíme rychle zpátky do ženského tábora, abychom si nepokazily šanci na nový výlet. Na baráku rozbalujeme poklady, které jsme tak dlouho postrádaly. Je tu káva, kakao, čokoláda, kondenzované mléko, cigarety, sardinky, špek a párky v plechovce. Radujeme se jako děti o Vánocích. Emu děláme správcem našich zásob a jejím úkolem je všechno spravedlivě rozdělit mezi členky naší skupiny.

Uklízím obaly od balíků a studuji přitom jména odesilatelů milých dárku, které přivezl Červený kříž. Je mezi nimi i herec a kabaretiér, jehož jméno znám – Just Scheu. Cítím to jako téměř osobní pozdrav. Díky, Juste!

Také ostatním ženám už mezitím váleční zajatci přenechali své balíčky a v ženském táboře panuje všeobecná spokojenost.

Navazují se známosti a přátelství a plotem z drátěného pletiva se nerušeně prostrkávají malé lístky. Dostávám také poštu a udiveně hledím na dopis od Jochena Meiera. Obsahuje několik krátkých vět neobratným rukopisem, ale vyjadřuje radost z toho, že našel někoho, s kým může sdílet osud. Cítím z toho, že ve vězení nepostrádal ani tak milovanou ženu, jako spíše matku. Závěrem se ptá, zda mu dovolím, aby mě doprovodil na filmové představení.

Věra mi předčítá vášnivý milostný dopis od Bernda Förtstera a udiveně říká: „Vždyť ho ani pořádně neznám, ve věznici jsme přes zeď nikdy o lásce nemluvili. Vlezlo mu snad zajetí na mozek?“

Karin dostává přes plot dopis od neznámého politického vězně, zubního lékaře z Berlína. Také ona kroutí hlavou. „Mám pocit, že všichni muži, kteří se vracejí ze zajetí, mají potřebu být milováni. Snad je to strach začínat sám na svobodě a hledají lidi, s nimiž by mohli společně jít životem.“

Totéž si myslí všechny ženy, které dostaly podobné dopisy.

Procházím se s Věrou po malém nádvoří ženského tábora, když na nás někdo volá. U plotu stojí Bernd Förster s dalším mužem a mávají nám. Jdeme tam a Bernd muže představuje: „To je Jo, tedy Josef ,Dunda‘, přítel.“ Dobré nebe, takové jméno, ale je to jen jeho přezdívka v lágru.

Řečený Jo mi podává skrz plot tři prsty. Působí sympaticky; má sice jako všichni vězni pohublý obličej, ale dobré smíškovské oči, které si mě zkoumavě prohlížejí.

Josef „Dunda“

Ani ve snu by mě nenapadlo, že o tři měsíce později budeme manželé!

Bernd Förster nás zve do kina. Promítací sál je podobný jako ve Vorkutě. Je už dost obsazený a nikde nejsou rezervovaná místa pro ženy. Jak se později dozvídáme, muži si vymysleli trik, aby si ženy musely jednotlivě sedat mezi ně. Trik vyšel – Věra a já sedíme mezi Berndem a panem „Dundou“.

Náhle se ozývá hlasitý výkřik: Marga Schmidtová objevila mezi přítomnými svého muže a se slzami radosti si padají do náručí.

Sledujeme sovětský a dokonce barevný film Serébrjanaja pyl, což znamená tolik jako „Stříbrný prach“.

Ve filmu jde o to, že američtí specialisté vyvinuli smrtící radioaktivní prach. Hrozná slátanina! O dění na plátně se také zajímá jen málokterý z diváků a většinou se mezi sebou baví. Muži objímají vedle sedící ženy a dělá to i Bernd Förster. Naproti tomu pan „Dunda“ se ke mně chová korektně.

Na otázku po důvodu svého zatčení říká, že od roku 1949 pracoval jako lékař ve východoberlínské nemocnici. Protože varoval několik lidí, že jsou na černé listině Sovětů, jednoho dne si pro něj přišli. Také on prošel Karlshorstem a ústřední věznicí MGB Hohenschönhausen, dostal 25 let pracovního tábora a skončil ve Vorkutě, kde naposled pracoval v 6. důlním táboře jako barákový dozor.

„Proč jste nepracoval na šachtě při rubání uhlí,“ ptám se.

Směje se a říká: „Pro lékaře není těžké udělat ze sebe invalidu!“

Pak zase vyprávím já svoji historii; později se loučíme pevným stiskem rukou.

Příští ráno má odejít transport válečných zajatců. Stojíme u táborového plotu, abychom mohly zamávat na pozdrav. Poblíž kráčí kapitán Müller a dává rukou znamení. Když přicházím blíž, hází mi přes plot malý polštář. Opravdový polštář s modře kostkovaným povlečením! Jak dlouho už jsem nepoložila hlavu na něco tak pěkného.

Vánoce trávíme ještě ve zdejším táboře, jenže trochu jinak, než jsme si představovaly ve Vorkutě. Přestože zde nemůžeme nic zvláštního připravit, je to nakonec poměrně příjemný večer. Gisela z obsahu balíčku vykouzlila talíř obložených chlebíčků a máme k nim také kávu a kakao. Srážíme stoly a pokrýváme je prostěradly. Několik pokoutně sehnaných svíček dodává tabuli slavnostní osvětlení. Mezi svícemi leží dokonce několik jedlových větviček. Dobroty z balíčků i vůně kávy a pečiva, promísená s cigaretovým dýmem, nám poskytuje iluzi domovského vánočního večera.

Recitují se vánoční příběhy a zpívají koledy. Na závěr přednáším báseň, nikoli vánoční, ale přesto podle mého názoru k naší situaci vhodnou. Můj švédský přítel, teosof, mi ji zarecitoval v roce 1944, a protože se mi velice líbila, zapsala jsem si ji:

Každý kámen, který na své cestě životem máš, tam překáží zbytečně, se jistě domníváš.

Může být velký i ohavné tvary mít, ale věř, že tam, kde leží, musí být!

Není tam k tomu, aby tvou cestu tarasil, zbavoval odvahy a ubíral ti sil.

Vždyť právě proto jej tam sám Bůh dal, aby ti jím správnou cestu ukázal.

Když narazíš na překážku, obracíš se k Bohu s otázkou: kam kráčím a co dělat mohu.

Víš tedy, že přes veškeré tvoje zdání, ty kameny jsou známkou božího požehnání.

V očích žen se třpytí slzy. Vstávám a jdu dozadu na dvorek; chci být na chvíli sama.

Je chladná, hvězdnatá noc, vysoko nade mnou se klene obloha a hledám Velký vůz. Poslední zářivý bod jeho oje je hvězdou mojí matky. Posílám jí pozdravy a vzkazuji, že se brzy zase vrátím domů.

Příští noc zažíváme něco podivuhodného. Marie Schwarzerová s těžkou míšní chorobou projevuje přání vstát. To už dávno neudělala, a proto na ni koukáme nedůvěřivě. Jak má vstát, když i vleže se jen stěží dokáže pohnout a občas jsme ji dokonce musely i krmit? Šetrně se jí snažíme její přání rozmluvit, ale trvá na svém. Nakonec jí pomáháme posadit se. Podařilo se! Pak spouští nohy na zem a dělá dva drobné krůčky. Nevěříme vlastním očím! Marie se však šťastně usmívá a slzy jí stékají po vychrtlém obličeji. Tiše, ale rozhodně říká: „Pokud se vrátím do Německa, chci chodit. Moji staří rodiče a děti mě nesmějí vidět ležet na márách. Uvidíte, že to dokážu!“

A dokázala! Vůle jí dodává sílu ke každodennímu tréninku. My však stojíme před záhadou. Onemocněla Marie ve Vorkutě proto, že ztratila naději? Nebo stanovila táborové lékařka chybnou diagnózu a teprve podle ní Marie opravdu onemocněla?

Několik dní po Vánocích přijíždí do tábora nový transport politických vězňů a jsou mezi nimi i ženy. Přicházejí z lágrů za Uralem, ze střední a východní Sibiře. Také jim byl přislíben návrat domů.

Náhle do místnosti vpadá mladičká dívka, chvilku se rozhlíží a pak se ke mně vrhá. Je to Gretl Krügerová, starší dcera Marie Krügerové, kterou jako jedinou z rodiny odvedli v Moskvě se sběrné cely a pak nám zmizela. „Řekli mi, že jste až do konce byla s mojí matkou a Hanni ve Vorkutě. Jak se jim vede? Jsou ještě tam?“

Podrobně ji informuji a zodpovídám všechny její otázky. Vypráví, jak se jí od moskevského rozloučení vedlo. „Jako jediná Němka jsem jela s transportem samých Rusek a Ukrajinek na Sibiř. Byla to nekonečná cesta. Proč právě já, to jsme se nikdy nedozvěděla. Dostala jsem se do ženského tábora a pracovala jsem v podzemní letecké továrně. Musela jsem tam třídit jednotlivé součástky. Práce sice nebyla těžká, ale nudná, a celý den při umělém osvětlení. Myslím, že mám zkažené oči.“

Gretl, která ve mně zjevně vidí jakousi druhou matku, se ode mě nehne.

31. prosinec, poslední den roku 1953. Trávíme jej ve společenské místnosti našeho domu. Gisele se zase podařilo splašit něco na zub. Sedíme a povídáme si o nadcházejícím roce, do kterého vkládáme velké naděje.

Ráno na Nový rok nám rozdávají pohlednice Červeného kříže. Rus, který nám je přinesl, laskavě říká: „Teď můžete dát vědět svým rodinám, že už jste na cestě domů.“

Gretl se mi se zářivým pohledem svěřuje. „Seznámila jsem se s milým mužem a brzy se zasnoubíme.“

„Ale, co tak rychle? Kdo je to?“

„Jmenuje se Hans Schwertfeger, je z Berlína a byl čtyři roky ve Vorkutě. Chceme zůstat spolu a společně také znovu začít!“

Co se dá proti tomu namítat?

Do tábora přibyla samotná žena. Odkud přichází a proč sama? Některé z našich žen ji znají z Vorkuty. Později nás informuje o nové variantě transportů do vlasti. „V červenci jsem byla v prvním transportu, který z Vorkuty odcházel. Jistě si ještě pamatujete, jak se tehdy říkalo, že jedeme domů. Zpočátku to také tak vypadalo, ale pak nás ve Východním Prusku strčili do nového lágru a u toho už pak zůstalo. Později se začalo proslýchat, že politická jednání mezi Ruskem a Německem nedopadla tak, jak se soudilo. Náš transport měl zpočátku sloužit jako důkaz ruské ochoty ke kompromisům, ale vyjednávání ztroskotalo. Z kompromisů nebylo nic.

Seděli jsme dál, muži i ženy v jednom lágru. Nemuseli jsme pracovat, ale zato nám byla nesnesitelně dlouhá chvíle. Během letních měsíců jsme alespoň mohly být hodně venku. Před pěti dny jsem byla jako jediná poslána táborovým vedením do transportu se slibem, že přijdu do tábora, kde se zase uvidím se svým dítětem. Už jsem se téměř vzdala naděje na setkání s dcerkou. Narodila se ve věznici v Berlíně a v táboře mi ji Rusové vzali s tím, že bude vychovaná v sovětském dětském domově. Tak teď jsem tady… ale kde je moje dítě?“

Jako blesk se táborem šíří novina: přijíždí transport dětí! Strážný odvádí naši novou známou, Gertrudu Mohérovou z východopruského lágru, a spolu s ní další tři ženy. Je mezi nimi i „Kapitán“. Nikdo ve vorkutském táboře netušil, že má dítě; její historka s bratrancem u námořnictva a útěk do Švédska byla určitě vymyšlená. Když se ženy vracejí do našeho domu, každá má na ruce svoje dítě. Všechny jsou stejně oblečené a není snadné rozeznat, zda je to chlapec nebo děvče.

Hlavičky mají ostříhané. Děti se ostýchavě rozhlížejí a zřejmě nevědí, jak se chovat ke svým novým matkám. Dosud nikdy nepoznaly mateřskou lásku, nikdo se s nimi nelaskal a nelíbal je; spolu s ruskými dětmi vyrůstaly v sovětských domovech a nepromluvily ani slovo německy.

Shlukujeme se kolem matek dětmi. Hladím po hlavičce dítě Kapitána a ptám se: „Jak se jmenuje tvůj syn… je to přece chlapec?“ Kapitán přikyvuje: „Ano, jmenuje se Norbert a je mu devět let.“

S úžasem zjišťuji, že jí z výrazu zmizela dosavadní tvrdost a znovu vypadá mateřsky, příjemně a něžně.

Po baráku nalézám také ostatní ženy. Hned vedle je Eva Kunertová, matka „malého špionka“, s kterou jsem byla v Lichtenbergu na sběrné cele v době, kdy jí odebrali miminko. V náručí teď chová asi dvouleté dítě s velkýma modrýma očima. Po lících jí kanou slzy a ustavičně opakuje: „Moje holčičko, moje malá holčičko!“

Šetrně se vyptávám na jméno dítěte a Eva téměř zoufale říká: „Vždyť ještě není ani pokřtěná! Říkám jí Rózi, moje malá Rózi.“ Je to roztomilé dítě, dobře živené, a nepůsobí zanedbaně.

Vedle potkávám Gertrudu Mohérovou se čtyř až pětiletým dítětem. Také zde nelze na první pohled poznat, zda je to chlapec nebo děvče. Má červené kalhoty, tmavomodrý kabátek s bílým pulovrem, na nohou vysoké botky. Také jí se ptám po jménu dítěte a Gertruda šťastně povídá: „Už na cele v Lichtenberku jsme jí říkali Monika, než nás spolu odvedli na transport. Ve Vorkutě v 1. cihelně jsem si ji mohla nechat ještě tři měsíce, měly jsme dokonce pro sebe malou světničku a nemusela jsem pracovat. Ale pak mi ji vzali a odvezli do dětského domova. Jsem tak šťastná, že ji zase mám…“

Náš pobyt v Almasnoj se chýlí ke konci. Večer nám oznamují, že druhý den odcházíme na etapu. Konečně! Čekáme zde již dva týdny a úměrně tomu jsme také netrpělivé. Teď však už zase vládne všeobecný optimismus. U plotu si povídáme s Berndem Försterem a panem „Dundou“. Snad i tentokrát pojedeme společně, alespoň v to doufáme.

Ráno nás včetně matek s dětmi odváží nákladní auto k odstavné koleji se dvěma dobytčáky. Je nás 93 žen a 5 dětí, tedy málo místa. Ve voze jsou opět u stěn dřevěné pryčny a na podlaze slamníky. Snažíme se tuto – snad už opravdu poslední – nepříjemnost brát s humorem. Po několika hodinách se vlak konečně rozjíždí a míří na západ.

Tentokrát už naše vozy nezavírají zvenku na závoru, a tak na každé zastávce vyskakujeme a protahujeme si tělo. Také dozor je volnější; teď už asi nemají obavy, že bychom jim uprchly.

Na zastávkách se k nám také přidružují muži a je čas na rozhovory. Věra se ruku v ruce s Berndem prochází podél vlaku.

Jochen Meier mě vyhledal a vypráví své dramatické zážitky: „Než mě přeložili na 26. šachtu, strávil jsem nějaký čas na ostrově smrti Novaja Zemlja v Severním ledovém oceánu. Je mi jasné, že jsem se odtamtud dostal jen nějakým nedopatřením Sovětů. Tam se nevypravují transporty domů a vězni hynou jako mouchy. Na ostrově, kterému se také říká Atomový, vane nepřetržitě vítr a všichni vězni trpí tuberkulózou a kurdějemi. Na to také umírají. Utekl jsem hrobníkovi z lopaty.“ Říká to tiše a bez emocí.

Během další jízdy se obyvatelé vagonů stále více sbližují. V jednom voze si zřizujeme „taneční salon“. Odkudsi se objevuje několik hudebních nástrojů, sice primitivních, ale vydávajících tóny: v táboře na koleně vyrobené housle, bicí ze starého dřevěného kufru a kupodivu i tahací harmonika. Je samozřejmé, že nescházejí ani páry s chutí na taneček.

Věra, Karin, Irena a já sedíme na slamnících a uvažujeme o tom, co uděláme doma jako první.

Karin má budoucnost poměrně nejistou. Do roku 1939 žila s rodinou v Kapském Městě. V roce 1944, tedy krátce před koncem války, se rodina vrátila do Německa. Karinin otec, geolog, upadl pak do spárů Sovětů a strávil tři roky v Buchenwaldu. Karin se s perfektní znalostí angličtiny stala sekretářkou jedné služebny anglické vojenské správy v Berlíně. Roku 1950 navštívila přítelkyni v Postupimi, byla zadržena při kontrole průkazů a zatčena. Výsledkem bylo 15 let nucených prací za špionáž. Její rodiče se vrátili do Jižní Afriky. V Západním Německu má Karin jenom tetu, setru své matky. Než podnikne něco dalšího, chce vyhledat nejdříve ji.

Naproti tomu matka Věry bydlí v Postupimi a bude mnohem snazší ji najít. Po celou dobu dále vedla módní salon, Věřino dílo i příčinu jejího neštěstí. Nakupovali u ní totiž i rodiny západních vojenských správců v Berlíně a to Sovětům stačilo jako důvod k jejímu zatčení.

Irena Holbergová se našich rozhovorů téměř neúčastní, protože si dělá starosti o Franka. Kde by jen mohl být? V transportu nebyl, pokud se dalo zjistit. V Západním Berlíně na ni čeká tchyně a malá dcerka. Tam je její místo, až se Frank zase objeví… jednoho dne.

Znovu delší zastávka. „45 minut,“ oznamuje velitel transportu, „musí se nabrat uhlí a voda pro lokomotivu.“

„Kateřina Veliká“

Karin navrhuje: „Pozveme Bernda a pana ‚Dundu´ na čaj, aby nám čekání rychleji uběhlo.“

Domluveno, uděláno! Bernd je hned pro, pana „Dundu“ musíme trochu přemlouvat. Myslí si, že na pozvání k čaji bude vhodná doba až doma. Nakonec oba přijímají místo na našem slamníku. Sedí tu pohromadě 95 roků tábora nucených prací a popíjí čaj.

Pan „Dunda“ má překvapení. Ze svého bušlatu vytahuje perziánovou čepici a podává mi ji. Na můj tázavý pohled říká: „Dostal jsem ji od ruského majora za lékařskou pomoc jeho manželce, je to šapka, stará oficírská čepice. Jen si ji vezměte, budete jako velkokněžna.“

Čapka jde z ruky do ruky a sklízí zasloužený obdiv. Věra ukazuje na jedno místo na okraji: „Tady byla sovětská hvězda, ale bez té se snad obejdeš…“ Skutečně se bez ní docela dobře obejdu! Karin mi šapku nasazuje a uznale říká: „Teď vypadáš jako Kateřina Veliká.“

Po dvou dnech zastavujeme v Brest-Litevsku. Odtud se už mění rozchod kolejí a musíme přestoupit do německého nákladního vozu. Ani teď pro nás nemají nějaký starý osobní vagon. Znovu pryčny, slamníky, kbelík a studená kamna.

Projíždíme zemí nikoho, která neprodyšně uzavírá Sovětský svaz všem, kdo by chtěli odejít bez povolení.

Přijíždíme na hranice Polska. Objevuje se polská milice a počítá nás. Milicionáři nemají zbraně a jsou korektní. Naráz se už necítíme jako vězni, ale jako normální cestující; závan blížící se svobody.

Krajina za otevřenými okny na nás rovněž dělá dojem, že se blížíme Německu.

Pak náš vlak rachotí po frankfurtském mostu přes Odru, který jsme před tolika měsíci přejížděli opačným směrem. Hluboko pod námi je tmavá řeka a v dálce vidíme světla města.

Nikdo z nás nepředpokládal, že budeme na německé půdě uvítáni prapory a fanfárami, ale když náš vlak vjíždí do frankfurtského nádraží, tuhnou nám rysy. Po nástupišti se táhne kordon příslušníků Německé lidové policie s karabinami. NDR nás vítá! Po krátké zastávce cesta pokračuje přes Fürstenwalde. Tady vystupují ženy a muži, kteří chtějí do Západního Německa. Na druhém nástupišti na ně čeká osobní vlak. Jejich cílem je Eisenach, odkud mají být propuštěni do Západního Německa.

Ostatním se nechává na výběr, zda do blízkého tábora pojedou nákladním autem nebo půjdou pěšky. Dáváme přednost druhému způsobu a po dlouhé době si užíváme cesty bez stráží a bez dozoru.

Na jasném nočním nebi s prvním náznakem svítání září hvězdy. Podél cesty šumící borovice ve mně vyvolávají příjemné vzpomínky. Karin, Věra a já se držíme za ruce a Karin stále znovu a znovu opakuje: „Tak je to pravda!“

Po asi deseti minutách přicházíme do tábora. U brány stojí tři příslušníci Německého lidové policie a ženy na ně rozpustile volají zdravstvujtě.

Tábor, kde nám vystaví tak důležité doklady o propuštění, tvoří dřevěné baráky, rozeseté po velkém areálu. Ani zde nechybí vysoký drátěný plot. Přidělují nás do různých baráků. Kolem cesty postávají muži s cigaretami v koutcích úst a s rukama v kapsách. Stojí a koukají na nás. Někdo z našich na ně volá: „Kdo jste, a odkud?“

„Přicházíme z Vorkuty a z Moskvy, jsme tu už od včerejšího večera. Nejeli jsme objížďkou přes Donbas jako vy.“

Irena přede mnou náhle zneklidní, staví se na špičky a volá: „Franku, jsi tady? Frank Holberg!“

Najednou se ze skupiny odděluje temná postava a blíží se k nám. Frank! Irena mu letí vstříc a padají si do náručí.
Spolu s 1200 ženami v lágru u ledového oceánu Ursula Ruminová se ve středu vrátila domů / Udána agenty

Přicházíme k určenému přístřeší. Moje malá skupina vstupuje do společenské místnosti se stoly, židlemi a lavicemi. Z reproduktoru se ozývá hudba. Usazujeme se a čekáme.

Pak nás odvádějí do výdejny oděvů. Nejprve ženy, které mají být propuštěné do Západního Berlína, a pak ty, které půjdou do východní části města. Co v šatně zůstane, mohou si vzít ženy, které se vracejí do východní zóny.

Stojíme s Věrou a Karin před dlouhým šatníkem, kde visí šaty, sukně, blůzy a pláště různých barev i velikostí. Můžeme si vzít, co chceme.

V jiném regálu objevujeme prádlo, punčochy a boty. Trvá dost dlouho, než máme všechno pohromadě. Už jsme odvykly možnosti vybírat si.

Převlékáme se v ložnici s poschoďovými palandami. Odkládám vatové součástky oblečení a s pocitem úlevy si vyměňuji tlusté bavlněné punčochy za tenké hedvábné z východní zóny. Necítím se v nich však dobře, protože je chladno. Tak dlouho jsem se musela obejít bez normálního dámského prádla, že mi nyní připadá jako nedostatečná náhrada za hřejivé vatované oblečení z Vorkuty. Karin a Věře se vede stejně. Když se díváme do zrcadla, připadáme si samy sobě cizí.

Ve společenské místnosti se setkáváme s také již převlečenými muži a sotva se poznáváme. Muži vypadají v civilním oblečení ještě hubenější. Výběr ve střihu a vzoru látek nebyl příliš velký a všichni mají zelené kravaty.

Slyším, jak Bernd říká obdivné Věře: „Jak rychle se z vězně stala zase dáma!“

V hlavním sále nás pak čeká oficiální uvítání. Jakýsi muž v civilu nás oslovuje „milí přátelé“ a sklízí za to ironické poznámky a smích. Potom konečně následuje bohatý oběd, opravdové německé jídlo. Pod portréty Piecka, Grotewohla a Ulbrichta si navzájem přejeme dobrou chuť.

V táboře je pošta, přijímající telegramy, takže můžeme informovat rodiny o svém příjezdu.

My, Západoberlíňané, dostáváme pět marek na cestovní výdaje a jízdenku do Berlína. Ženy a muži, kteří chtějí do Východního Berlína a zóny, dostávají 50 východních marek a rovněž jízdenku do cílové stanice.

Když pak zase sedíme pospolu, přinášejí nám muži likér z východní zóny. Právě včas, protože všechny mrzneme. Ve svém nezvyklém oblečení se cítíme nejistě. V bleděmodrých šatech přesto nevypadám špatně a dlouhé copy jsem si v týle svázala do drdolu. Také Věra a Karin se učesaly jinak než obvykle. Vypadá to, jako bychom se tím mužům nějak odcizily.

Na svobodě

Opouštím tábor jen s dokladem o propuštění a se svou kabelkou, která mi tak dlouho sloužila za polštář. Věci, které jsem si během věznění pořídila, nechávám v táboře, protože si jimi nechci připomínat minulost.

S Věrou a Karin jdeme Fürstenwaldem na nádraží. Za námi pochodují muži a v časnou ranní hodinu je jinak všude liduprázdno. Představuji si, jak už brzy budu kráčet po Kurfürstendammu.

Při rozloučením nám znovu připomněli povinnost zachovávat mlčení o místě našeho pobytu i o všem, co jsme tam prožily. S tím si však teď nikdo hlavu neláme.

Mlčky jdeme vedle sebe, bez strážných a bez psů, a teprve teď si plně uvědomuji, co to znamená být volný. Až ve vězení, v otroctví se člověk naučí vážit si svobody.

Potvrzení o propuštění

„Děkuji ti, můj anděli strážný. Sice jsi se zrovna nedíval, když mě zatýkali, jak by řekla moje matka, ale nedal jsi mi zahynout a včas mě zachránil jako tehdy při bruslení na venkovském rybníku.“

V předměstském vlaku, který nás unáší do Berlína, sedíme mezi muži a ostýchavě pokukujeme po spolucestujících. Oni zase koukají po nás. Je snad na nás vidět, odkud přicházíme?

Když ve Východním Berlíně přestupujeme do vozu městské rychlodráhy, sílí moje vzrušení, čím více se blížíme Západnímu Berlínu. Věra i Karin jsou na tom stejně. Na stanici Zoo vystupujeme, jsme na místě. Stojíme na peronu a nevíme, co dělat. Už jsme se odnaučily samostatně se rozhodovat a navykly jsme si jednat jenom na povel.

Nakonec se alespoň rozhodujeme vyjít před stanici. Pouliční provoz před halou nás mate a děsí!

Moje potvrzení o repatriaci

Věra, Bernd a Jo – tedy pan „Dunda“ – jdou telefonovat. Sedáme si s Karin na lavičku. Čekáme, máme čas a ještě nevíme, co si s ním počít. Pak přicházejí slzy úlevy, slzy, které nám předcházející doba nedovolovala. Držíme se za ruce a pláčeme jako malé děti. Jakási vnitřní strnulost, kterou jsme trpěly, konečně ustupuje. Teď už víme, že jsme se zbavily minulé hrůzy.

Před námi se zastavuje mladá paní s dcerkou, která si nás zvědavě prohlíží, a žena účastně říká: „Copak se vám stalo, proč pláčete?“

Skoro jednohlasně odpovídáme: „Pláčeme, protože jsme šťastné.“

Vrací se Věra s oběma muži. Podařilo se jí spojit telefonicky s matkou, a tak ji doprovázíme k vlaku do Postupimi.

My zbývající se domlouváme, že příští den zůstaneme spolu; osamělí si připadáme ztraceně.

Vyčet proplacených dávek

Zavěšuji se do pana „Dundy“, kterému teď už na znamení sympatie říkám Jo. Touláme se bez cíle ulicemi. Cítím v sobě klid a těším se na budoucnost. Vím, že se už nikdy nebudu ničeho bát.

Budoucnost začíná nekonečným obíháním úřadů, což zvládám jen s pomocí ostatních, kterým se vede stejně.

Nacházím prozatím přístřeší u své „tetky snídaně“ v Grunewaldu, která se o mě až dojemně stará. Karin sehnala nějaké staré přátele, u nichž může zůstat až do své cesty za rodiči do Jižní Afriky. Bernd má v Berlíně příbuzné a může u nich bydlet také Jo, než odjede ke své staré matce do Západního Německa.

Od tety Molly volám okamžitě domů. Matka na chvíli ani nedokáže promluvit. Vysvětluji jí, proč k nim nemohu hned přijet, protože nejdřív musím vyřídit úřední záležitosti a stát se znovu občanem našeho města. Není to pro nás lehké, ale matka mi rozumí. Ostatně kapitán Müller jí podle slibu poslal telegram, v němž oznámil můj brzký návrat.

Pak se touláme po Kurfürstendammu, jak jsem si tolikrát přála. Obdivujeme výlohy obchodů; zvláště dlouho stojíme před lahůdkářstvím a s úžasem zjišťujeme, že nás nijak zvlášť nepřitahuje. Nic nekupujeme, stačí nám vědomí, že si vše koupit můžeme, alespoň zatím.

telegram kapitána Müllera mé matce: Uršula žije, je zdravá a brzy se vrátí domů.

Z prvních peněz, které nám z úřadu pro navrátilce přicházejí, si chceme s Karin koupit boty, pěkné a přitom i teplé. Také v Berlíně je zima, máme nakonec leden.

Po dlouhém hledání objevujeme na Kurfürstendammu v exkluzivním obchodě přesně to, co odpovídá přání dřevařek z Vorkuty: černé polovysoké boty z jelenice, podšité beránkem. Cena je horentní a představuje téměř všechny naše peníze.

Potom jdeme k Aschingerovi do Jaochimsthalerské ulice a dopřáváme si hrachovou polévku s párkem. O tom jsme celou tu dlouhou dobu jen snily. Je to královské jídlo a muži pořádají tři porce.

Zbývá vyřídit ještě jednu záležitost. Ve Vorkutě jsem Erice slíbila, že zajdu na velitelství americké armády v Berlíně-Zehlendorfu, kde mi dají adresy jejího muže a matky, abych jim mohla dát zprávu. Tam musím jít ovšem sama. Posílají mě z kanceláře do kanceláře, podle všeho není nikdo kompetentní. Pak nakonec nacházím seržanta, který mi slibuje, že se o mou záležitost postará; mám přijít znovu za dva dny.

My, berlínští repatrianti, se rozhodujeme uspořádat tiskovou konferenci a informovat o časech svého zajetí. Jsme nakonec první transport navrátilců, který do Berlína přijel, a veřejnost by se měla všechno dozvědět. Pronajímáme si za tím účelem malý sál v Hotelu u zoo na Kurfürstendammu.

Ještě předtím mi doručují termín návštěvy u Američanů v Zehlendorfu. Přijímají mě tři důstojníci a uvádějí do místnosti, kde musím zase čekat. Dávají si na čas, než se znovu objevují, a nestačím se divit, když říkají: „Abychom vám mohli důvěřovat, musíte souhlasit s tím, že si vaše údaje prověříme na detektoru lži.“

Mám pocit, že snad špatně slyším. Trmácím se šest tisíc kilometrů od Severního ledového oceánu přes Donbas do Berlína za svobodou, a tady mě čeká tohle? Detektor lži u Američanů! Vybuchuji a říká pánům od plic, co si myslím. Odpovědí je rozpačité ticho.

Protože však chci Erice pomoci, po chvíli souhlasím. Odvádějí mě do místnosti s detektorem a usedám na vykázané místo. Stále ještě zuřím, ale snažím se to nedávat najevo.

Pak mi kladou otázky. Vždy dvě bezvýznamné a jednu, která je skutečně zajímá. 30 otázek, 30 chybných odpovědí. Například: „Máte na sobě zelené šaty?“ Odpovídám klidně: „Ano,“ přestože jsou bleděmodré.

Procedura trvá dost dlouho, a tak pánům říkám, že my navrátilci pořádáme v Hotelu u zoo tiskovou konferenci a čekají tam na mě. Pokud se neobjevím, oznámí novinářům, že jsem držena na americkém posádkovém velitelství kvůli podezření ze špionáže.

Mám s tím úspěch. Slibují mi, že příští den dostanu požadované adresy, a odvážejí mě autem na Kurfürstendamm. Ještě celá rudá vzteky tam celou záležitost komentuji. Nejprve lidé trochu nedůvěřivě kroutí hlavou, pak se někdo nakažlivě rozesměje a za chvíli propuká v sále všeobecný a osvobozující smích.

Adresy příbuzných Eriky později skutečně dostávám a mohu jejího manžela a matku informovat. Bob žije zase v Americe. Matka Eriky v Londýně mě zve na několik dní do Paříže, aby se o ní dozvěděla ode mě osobně.

Jednoho dne je Erika zase tady a setkáváme se v Berlíně. Bez dechu posloucháme, když nám líčí události, které vedly k jejímu propuštění. „Dopravili mě jako jedinou vězeňkyni v osobním vlaku z Vorkuty do Moskvy a dali mi také na cestu dostatečný proviant. V Moskvě už na nádraží čekalo auto a odjeli jsme do hotelu, kde jsem dostala samostatný pokoj. Pak mě nově a moderně oblékli, dali mi vstupenky na balet v Bolšom teatru a vůbec se o mě dobře starali. Třetí den přišel za mnou do hotelu důstojník a prohlásil, že došlo k politováníhodnému omylu. Omluvil se za uplynulých pět let vězení i za rozsudek smrti. Pak mě odvezl na letiště a počkali jsme na letadlo do Západního Berlína.“

Manželé Scholmerovi

Pro to máme jen jediné vysvětlení. Po návratu jsme na několika tiskových konferencích upozornily na její osud. Naše vyprávění prošlo všemi novinami a bylo podrobně komentováno.

Byla to snad příčina jejího rychlého propuštění? Začal mezitím Východ se „smiřovací politikou“? Byl tlak západní veřejnosti až příliš silný? Nikdy jsme si v tom neudělaly úplně jasno.

Erika odletěla do USA za mužem a dětmi a zůstaly jsme s ní v trvalém kontaktu. Zemřela v roce 1993 v 71 letech po šťastném životě s rodinou.

Také náš život se dostává zase do normálních kolejí. V dubnu si pan „Dunda“ a já dáváme manželský slib v Berlíně-Schmargendorfu. Jo dostává z rozrušení – nebo je to strach se závazku? – bolesti zubů a má opuchlou tvář. Zůstáváme v Berlíně, ale hodně jsme na cestách kvůli přednáškám a jednáním s vydavateli o chystané knize.

Lékařskou praxi už Jo nechce provozovat. Jako dohlížitel baráku v táboře poznal jednoduchý život. Vábí ho myšlenka být básníkem a myslitelem. Jeho žena mu v tom má pomáhat, pokud jej nebude od poslání odvádět a klást na něj příliš vysoké požadavky.

Podle jeho představ má naše společná budoucnost vypadat následovně: prostý život na venkově, možná na selském dvoře, bez auta, televize a telefonu, k tomu vlastní slepice a ovce. Tam by chtěl napsat „knihu svého života“, jak říká „lépe než Hemingway“. Já se mám starat o každodenní potřeby. Konečně, pana „Dundu“ miluji a můžeme se o to pokusit.

Znovu do Vorkuty

Začátkem září 2003 jsem s filmovým štábem odjela přes Moskvu do Vorkuty, kde by se měl pro televizi natáčet dokument, oživující minulost z roku 1953.

Souhlas s cestou na daleký sever Ruska mě stál hodně přemáhání, ne ani tolik pro fyzickou námahu, kterou to bude vyžadovat, jako spíše pro psychický dopad, který mě čeká na místě tehdejších událostí, jinak řečeno konfrontace s minulostí.

Moje ruská léta tehdy začala ve vězení Butyrka v Moskvě, kam jsem byla dopravena spolu s 23 dalšími německými ženami. Zde se sestavovaly transporty politických vězňů a poté byly odesílány do různých sovětských pracovních táborů. Ani dnes, stejně jako tehdy, nevede tajgou a tundrou od jihu žádná silnice. Jediným spojením je železnice, která z Jaroslavského nádraží v Moskvě potřebuje do Vorkuty 40 hodin, nebo letadlo, které tutéž vzdálenost urazí z moskevského letiště Šeremetěvo za šest hodin.

Dva a půl dne trmácení ve vlaku s dieselovou lokomotivou z Moskvy na sever až k oceánu nepatří k nějakému zvláštnímu povyražení, i když se dnes už jezdí s lůžkovými a jídelními vozy. Myšlenky na minulost se stále znovu hlásí.

Nyní jsem ubytovaná v dvoulůžkovém kupé a sdílím je s Innou, naší tlumočnicí a organizátorkou. O pohodlí cestujících v následujících dvou dnech a nocích je dobře postaráno.

Tentokrát ve skutečném lůžkovém vagonu do Vorkuty

Ve dvou vedlejších oddílech se usadil filmařský tým, režie, kamera a zvuk. Ještě o kupé dál cestují dvě dámy z Moskvy, které nás mají chránit a současně dávat pozor, zda se nefilmuje něco nedovoleného ve vlaku nebo z vlaku. Později spolu sedíme v jednom kupé; je tu sice trochu těsno, ale tím útulněji. Obě dámy, které se předtím zúčastnily nějaké slavnosti železničářů v Moskvě, postavily na sklápěcí stolek malou lokomotivu z keramiky, v níž je dobrý litr vodky. Lokomotivka se rychle vyprazdňuje, hovor je stále hlasitější a živější. Každý spolucestující podává nějaký zákusek, jak je u Rusů obvyklé. Obě Rusky mi říkají, že jsem statečná žena, hrdinka. Vzpomínky na trudnou cestu před padesáti lety v těsné cele vězeňského vagonu se však nedají tak snadno zaplašit a cesta na sever mi připadá nekonečná.

Dnes je ve Vorkutě skutečné nádraží s nástupišti, kde na cestující čekají rodiny a přátelé. Když se svým zavazadlem šplhám z vozu, chápou se mě silné paže a jsem uvítána dvěma členkami spolku „Memoriál“. Geňa, malá tmavá žena, předsedkyně „Memoriálu“, mě vítá s upřímnou srdečností, která mi vhání slzy do očí. Jsem dojata a připadám si, jako bych přišla domů.

Vorkuta je rozlehlé město s asi sto tisíci obyvateli. Všude samé paneláky a mezi nimi tu a tam staré dřevěné domy, které mohou být ještě z oné doby, mrazem popraskané cesty, dýmající věže koksáren kolem města – všechno na mě působí depresivně, jako by se tu čas zastavil. Tmavě oblečení lidé spěchají ulicemi a přeskakují hluboké kaluže, nikde nic pestrého, ani na lidech, ani v přírodě. Kolem města jsou jenom bezbarvé křoviny.

Přijíždíme k hotelu „Vorkuta“, jedinému ve městě, vysoké osmiposchoďové panelové budově, která vypadá stejně fádně jako obytné bloky kolem. V sedmém poschodí hotelu čeká na mě a na Innu apartmá, složené z velké obytné místnosti, menší místnosti, ložnice, koupelny a malé haly. Nevycházím z úžasu, takový přepych bych tu nečekala. Na parketové podlaze koberce, lustry na stropě i na stěnách, jemné záclony na trojitých oknech, televizor, rádio i telefon. V koupelně veliké umyvadlo s teplou i studenou vodou, vedle stejně veliký klozet, obrovská vana a bidet. Mám zde k dispozici dobrých 30 m^2.

Před padesáti lety jsem vegetovala na baráku č. 32 v Predšachtnoj na sotva 60 centimetrů široké pryčně, zabalená do tenké bavlněné deky a vatované kazajky, kterou jsem přes den nosila v práci.

Vorkuta 2003 – zbytky lágru

Rezivé železné věže, v nichž se zpracovává vytěžené kamenné uhlí, se tyčí proti šedému, nízkému nebi. Připomínají šachty z oné doby, v nichž vězni téměř všech východních národů dobývali ze země uhlí za těch nejprimitivnějších podmínek.

Ze tří ženských táborů zůstalo už jen několik baráků, nyní opláštěných betonovými panely, v nichž sídlí železniční správa. Nad vchodem je nápis „Predšachtěn“, jak se tehdy označoval největší ženský tábor.

Cihelna, v níž jsem zažila svou vůbec nejtěžší práci, je už stržená a zůstalo po ní jen několik nepatrných zbytků. Dnes se staví domy z betonových panelů se střechami z vlnitého plechu a cihly už nejsou zapotřebí, protože špatně odolávaly tvrdým klimatickým podmínkám polárního regionu.

Při přijetí starostou Vorkuty panem Spektorem jsem s vážností ujišťována, že jsem hrdina, první německá žena, která se po svém věznění dobrovolně vypravila do Vorkuty.

Ve Vorkutě mají městské muzeum, kde je také oddělení věnované bývalým vězňům. Jsou tam vystavené jejich práce, kreslené a malované obrázky z lágrového života, krajinky, scény z důlních pracovišť, dále věci z vlastnictví vězňů i různé podomácku vyrobené předměty jako například šachy s chlebovými figurkami. Především jsou to ale tužkové kresby hlav a obličejů, poznamenaných vězněním, scény z práce pod zemí v uhelných dolech a také působivé dokumenty jako například fotografie ženy se třemi dětmi, narozenými v lágru, s hubenými obličeji a očima, svědčícíma o hrůznosti oněch let.

Můj kartotéční lístek z městského archivu ve Vorkutě

Ředitelce muzea Galině Vasiljevně Truchinové předávám pro její sbírky vězeňských prací akvarel, který jsem vytvořila jako vzpomínku na úchvatnou polární záři v tundře. Městský archiv MGB, v němž jsou uložena jména všech bývalých vězňů pracovního tábora, mi dovoluje nahlédnout do mého spisu. Archiv sídlí ve staré budově a vyšlapané schody nás vedou do sklepa. Tam nás přejímá další hlídač, „opatrovatel“ Nikolaj, malý, bledý a asi třicetiletý muž v uniformě. Jeho úkolem je dohlížet, aby v katakombách MGB nikdo bez povolení nefilmoval. Nikolaj mi podává kartotéku, kterou si mohu prostudovat. Je zde zaznamenáno všechno: původní adresa v Berlíně, datum zatčení, odsouzení a odeslání do Ruska, Butyrka v Moskvě, příchod do Vorkuty, pobyt v lágru i transport domů po propuštění. Nechybí nic. Když si však chci udělat snímek evidenční karty, není mi to dovoleno, přestože štáb svou velkou kamerou už předtím všechno natočil.

Na břehu Vorkuty našli naši filmaři vhodné místo k mému obsáhlejšímu prohlášení před kamerou. Je zde dokonce i lavička. Z místa je široký rozhled do krajiny, která však při bližším pohledu vyhlíží tristně. Prázdné bloky domů se slepými okny, proti mně velký kamenný kříž a na horizontu dýmající komíny koksáren. Ani sluneční svit nedokáže dodat celku přívětivost. Pode mnou je velký oblouk Vorkuty, která je zde srovnatelná s Rýnem, takže nám trochu připomíná domov. Jeden z členů spolku „Memorial“ mi vysvětluje, co „Vorkuta“ znamená a jak označení vzniklo. Počátkem dvacátých let minulého století byla zde blízko Severního ledového oceánu skrýš těžkých zločinců. Z výrazů „vor“ = zloděj a „kutať“ = schovat, ukrýt pak vzniklo slovo Vorkuta, tak říkajíc skrýš darebáků u ledového oceánu.

Pohled do tundry mi nepřipomíná někdejší Vorkutu, kde jsem znala jen cestu mezi lágrem a pracovištěm. Jsem ráda, že už nenacházím žádný pracovní tábor. Můj pobyt zde nemá nic společného s tehdejším a vzpomínky na něj mohu vymazat z paměti. Je to prostě návštěva cizího regionu, velmi vzdáleného mému dnešnímu světu. Hrozných vzpomínek už budu nadále ušetřena a odjedu odsud bez bolesti v duši. Rozloučím se z místem, které už nikdy nechci vidět.

Při okružní jízdě se dostávám také na nevyšší bod Vorkuty a zjišťuji, že původní osada leží ve velké prohlubni, v uhelné pánvi podél řeky, která dala místu jméno. Vorkuta se později rozrostla na zbytcích stanových táborů trestanců a stala se relativně velkým městem na někdejší skládce.

Z okraje města je dobře vidět, že Vorkuta rostla bez jakéhokoli plánu. Jsou zde po tundře roztroušené malé selské dvory a domky, mezi nimiž jsou stále větší slatinné tůně, které zde zanechává věčný led, pokud během tří letních měsíců přechodně roztaje, a v zimě pak zase rychle zamrzají. Teď, na začátku září, tundra ještě kvete a vzduchem poletují bílé chomáčky pylu suchopýru.

Šestiposchoďové paneláky podél hlavních ulic působí bezútěšně. Fádní řady oken, opadaná omítka a místo skel v oknech často jen prkna. Sem tam nějaký obchod, který se jako takový jen těžko identifikuje, protože nemá výlohu. Na ulicích málo lidí, jen několik aut a jeden linkový autobus, a na několika hlavních křižovatkách jsou semafory, které teď v létě dokonce fungují.

Jak žalostný život zde lidé vedou, život je vlastně míjí. Možná je pro ně lepší, že po generace nic jiného neznají. Ani rozhlas a televize jim nepřinášejí nic odlišného, protože Moskva rozhoduje o tom, co smí obyvatelstvo slyšet a vidět.

Hřbitov německých obětí

Polární region trpí také nesmírnými zdravotními problémy. Na jednom pahorku tundry vyrostla jako zlověstné znamení velká klinika pro pacienty s rakovinou. K tomu, co se tam léčí, přispívá nejen průmysl a výfukové zplodiny. Spíše jde o dědictví po sovětské moci, o důsledek kontaminovaných srážek, které přicházejí ze 600 kilometrů vzdáleného ostrova Novaja Zemlja, kde se po léta prováděly jaderné pokusy. Ještě dnes přichází ve Vorkutě na svět jen asi 15 až 20 procent zdravých novorozenců, naproti tomu 80 až 85 procent s více či méně vrozenými vadami. Ke špatnému zdravotnímu stavu také výrazně přispívá vysoká spotřeba alkoholu. Předpokládaná průměrná délka života dnešní mládeže je jen 50 až 60 let.

Cítím přirozeně také touhu navštívit německý hřbitov, kde byl v roce 1995 z iniciativy Německého svazu pro péči o hroby v zahraničí zřízen památník. Pietní slavnosti se tehdy se souhlasem vojenské prokuratury v Moskvě zúčastnila bonnská delegace, v níž bylo také šest dosud žijících politických vězňů. Hřbitov je jen nepatrným bodem v nekonečné tundře a není ani oplocený. Zeleně natřené železné kříže označují místa, kde někteří vězni našli věčný klid. Kromě malých jmenovek a data úmrtí tam není vůbec nic.

V tundře kolem Vorkuty by se jen těžko našlo místo, kde by nebyl anonymně zahrabán některý z nespočetných vězňů, kteří zemřeli hladem nebo na nějakou nemoc. S pohnutím myslím na mrtvé sestry a bratry, jimž nebylo dáno dožít se svobody, které se dnes těším.

Záznam ruské vojenské prokuratury o mé rehabilitaci

Generální prokuratura Ruské federace Hlavní vojenská prokuratura 3. leden 2001 Č. 7ud-1036-2000

103160 Moskva K-160 Cholsunov 14

Potvrzení o rehabilitaci

Pan/paní RUMIN-RUM-KLOS, Uršula-Dora-Elisabeth

Místo a datum narození: 1923, Faulbrück

Státní příslušnost: německá

Národnost: německá

Před zatčením bytem: Berlín, Hohenzollemdamm 36

Poslední zaměstnání před zatčením: Spolupracovnice filmového studia DEFA

Kdy zatčen/a: 25. září 1952

Kdy a kým odsouzen/a: 4. prosince 1952, Vojenský tribunál vojenského útvaru, polní pošta 42289

Odsouzení na základě paragrafu a výměra trestu (základní a doplňkový trest): ČI. 58-6 trestního zákoníku RSFSR k 15 rokům odnětí svobody v nápravném a pracovním táboře se zabavením majetku.

Datum propuštění z výkonu trestu: 21. ledna 1954 Podle článku 3 Pkt „a“ Ruské federace „O rehabilitaci obětí politických represí“ z 18. října 1991 byla paní Uršula-Dora-Elisabeth Ruminová rehabilitována.

Poznámka: Rozhodnutí o rehabilitaci nemůže sloužit německým státním občanům jako podklad k majetkovým nárokům, které by nebyly v souladu s platnými zákonnými ustanoveními a mezinárodními závazky.

Vedoucí oddělení rehabilitací cizích státních příslušníků (razítko, podpis) A. V. Čičuga

Slovníček

MGB, MVD, NKVD sovětská tajná policie: NKVD (Lidový komisariát pro vnitřní záležitosti) byl v březnu 1946 přejmenován na MGB (Ministerstvo státní bezpečnosti) a v březnu 1953 začleněn do MVD (Ministerstvo pro vnitřní záležitosti). V březnu 1954 z něj vznikl KGB (Výbor státní bezpečnosti).

baňa           lázeň

blatnoj, blatnaja (pl. blatnyje)           kriminálník, zločinec

brigada       pracovní jednotka

brigadir      vedoucí brigády

buločki       žemle, houstičky

bušlat         vatovaná kazajka

čomyj voron           dosl. černý havran, vězeňské auto

čort vozmi  vem tě čert! k čertu s tebou!

davaj          jedem!, dělej!

děsjatnik     dozorce

děžurnaja    službu konající,

dněvalnaja   služba denní dohled na baráku

domoj         domů

chorošo       dobře, dobrá

Kak familija?          Jak se jmenujete? Vaše jméno? výdejna oděvů

kapťorka     kaše (z ovsa, pšenice nebo ječmene)

kaša            kulturní skupina

Ká Vé Čé kirpičnyj závod (zkr. kirpič)          cihelna

Krasivo       hezké, pěkné hrubý,

machorka    nekvalitní tabák

moški         malé mušky v tundře

mužik         drobný rolník

načalnik, načalnica   velitel, představený

nary           palandy, pryčny

papirosa      cigareta s dutinkou

peresylka    distribuční tábor

podjom       budíček

poroda        hlušina z dolů, suť

požaluj sta   prosím

prorab        stavbyvedoucí, předák

prověrka     počítání vězňů, kontrola

purga          sněhová bouře

ruki nazad   ruce za záda

sančast        ambulantní ošetřovna

stacionář     táborová nemocnice

stolovaja     jídelna

stolypinski  vězeňský vagon

sušilnica      služba v sušárně

sušilka        sušárna

šapka          kožešinová čepice, ušanka

šmon          tělesná prohlídka

tajga           lesnatá krajina chladných oblastí

tapočki       lehké domácí střevíce

tělogrejka    krátká vatovaná kazajka, vesta

tundra         vegetační forma v arktickém pásmu

ťoťa           teta, tetka

ubomaja      latrína

valenki       plstěné vysoké boty

zapreščonnaja zóna  zakázaná zóna, bezpečnostní pásmo

Všechna vyobrazení v knize jsou ze soukromého archivu autorky kromě str. 17, 45, 47 (Alexander Klug), 195 (ateliér Bellé, Berlín) a 224, 225 ad. (Alexander Kalmykov).

V ženském gulagu u ledového oceánu

Z německého originálu

Im Frauen-GULag am Eismeer,

vydaného nakladatelstvím Herbig,

Mnichov 2005,

přeložil Jaroslav Voříšek

Obálka a grafická úprava Michal Houba

Vydalo Nakladatelství BRÁNA, s. r. o.,

Hradešínská 30, 101 00 Praha 10,

jako svou 361. publikaci

Odpovědná redaktorka Dana Bryndová

Technická redaktorka Vlasta Machová

Sazba Typografické studio Klokočí

Tisk a vazba Ekon, družstvo, Jihlava

Stran 240

První vydání

Praha 2005

Cena doporučená nakladatelstvím včetně DPH 218 Kč

info@brana-knihy.cz nakl.brana@volny.cz www.brana-knihy.cz

Autorka, občanka Západního Berlína, byla v roce 1952 vylákána do Východního Berlína a zatčena sovětskou tajnou službou. Za údajnou špionáž ji Rusové odsoudili k patnácti letům nucených prací v gulagu. Spolu s podobně zatčenými a odsouzenými ženami byla převezena do Vorkuty u severního polárního kruhu a donucena k otrocké práci v nelidských podmínkách. Kniha je otřesnou výpovědí ženy o době strávené v sovětském koncentračním táboře.

[1] Wilhelm Pieck (1879-1960), v letech 1946-1954 spolu s Otto Grotewohlem předseda SED, 1949 se stal prezidentem NDR.

[2] Gorkij, dnes Nižnyj Novgorod