Joanne Rowling (Robert Galbraith)

Cormoran Strike 03. Ve službách zla

1

2011

This Ain’t the Summer of Love

Všechnu její krev se mu vydrhnout nepodařilo. Pod nehtem levého prostředníčku se mu jako závorka táhl temný proužek. Snažil se jej vyškrábat, i když ho ten pohled docela těšil: jako připomínka vzrušení ze včerejška. Po chvíli marného drhnutí si prst se zbytky zaschlé krve strčil do pusy a začal sát. Železitá pachuť mu rázem vrátila vůni mohutného proudu, který divoce vystříkl na dlaždičky podlahy, pocákal stěny, promáčel mu džíny a broskvově zbarvené osušky – heboučké, nadýchané a úhledně poskládané – proměnil v hadry nasáklé krví.

Barvy mu dnes ráno připadaly zářivější, svět jako by zkrásněl. Cítil se vyrovnaně, povzneseně, jako by ji do sebe celou nasál, jako by její život dostal transfuzí do svých žil. Jakmile je člověk zabil, připoutal je k sobě natrvalo: ovládl je nesrovnatelně mocnějším poutem, než jaké skýtá sex. Už pouhé vědomí toho, jak vypadaly ve chvíli smrti, svou důvěrností překonávalo cokoli, co spolu můžou zakusit dvě živá těla. Vzrušovalo ho pomyšlení, že nikdo nemá nejmenší ponětí o tom, co provedl ani co se chystá provést příště. Ve slabém dubnovém slunci se opíral o vyhřátou zeď, šťastně a spokojeně si cumlal prostředníček a pohledem přitom zkoumal protější dům.

Nebyl to nijak výstavní dům. Docela obyčejný. Ale nepochybně se v něm žije příjemněji než v mrňavém bytečku, kde v černých plastových pytlích čeká na spálení oblečení ztvrdlé včerejší krví a za rourou pod kuchyňským dřezem se tísní jeho důkladně vyčištěné, nablýskané nože.

Před tímhle domem černý litinový plůtek chránil malou předzahrádku a neudržovaný trávník. Dvoje bílé domovní dveře, namáčknuté těsně vedle sebe, prozrazovaly, že třípodlažní budovu přestavěli na oddělené bytové jednotky v přízemí a v patře. V přízemí bydlela dívka jménem Robin Ellacottová. I když si dal tu práci, aby zjistil její skutečné jméno, ve svých představách jí říkal Sekretářka. Zrovna ji zahlédl, jak prošla kolem arkýřového okna, snadno rozpoznatelná díky svým světlým vlasům.

Sledování Sekretářky pro něj představuje dodatečné rozptýlení, příjemný bonus. Měl pár hodin nazbyt, a tak se sem na ni zašel podívat. Dnešek si vyhradil na odpočinek, pauzu mezi včerejší a zítřejší extází, mezi uspokojením z toho, co bylo vykonáno, a vzrušením nad tím, k čemu dojde příště.

Dveře napravo se nečekaně otevřely a Sekretářka vyšla na ulici v doprovodu nějakého muže.

Stále se opíral o vyhřátou zeď a s hlavou obrácenou do strany pozoroval ulici, takže se mohlo zdát, že tu čeká na nějakého kamaráda. Ani jeden mu nevěnovali pozornost. Vydali se vzhůru ulicí bok po boku. Dal jim asi minutový náskok, než se rozhodl vyrazit za nimi.

Ona na sobě měla džíny, světlé sako a kozačky s rovnou podrážkou. Když ji teď viděl na sluníčku, zaznamenal, že její dlouhé, vlnité vlasy mají nádech do zrzava. Postřehl, že mezi dvojicí panuje mírný odstup, ani spolu nemluvili.

V lidech se vyznal, měl je přečtené. Dobře odhadl a okouzlil i dívku, která včera zemřela uprostřed krví nasáklých broskvových osušek.

S rukama v kapsách se za nimi loudal po dlouhé ulici v rezidenční čtvrti, jako by mířil někam do obchodu, a v tom třpytivém ránu nepůsobily jeho sluneční brýle nijak nepatřičně. Stromy se nepatrně chvěly v mírném jarním vánku. Na konci ulice pár před ním zabočil doleva na širokou, frekventovanou dopravní tepnu lemovanou kancelářskými budovami. Jak míjeli ealingskou radnici, vysoko nad hlavou se mu v slunečních paprscích blyštěly okenní tabule.

Sekretářčin spolubydlící nebo přítel, nebo kdo to vlastně byl – při pohledu z boku měl ostře řezané rysy s výraznou čelistí –, jí teď něco říkal. Odpovídala mu stroze a ani se neusmála.

Ženy byly tak malicherné, zlé, sprosté a hloupé. Nevrlé potvory, všechny, jedna vedle druhé, očekávaly, že se muži přetrhnou, aby ony byly šťastné. Jenom když ležely před člověkem mrtvé a prázdné, dosáhly očištění a byly najednou záhadné, dokonce nádherné. Teprve tehdy byly úplně vaše, už se nemohly hádat, bránit se nebo odejít, byly vaše a mohli jste si s nimi dělat, co se vám zlíbilo. Mrtvola ženy ze včerejška byla těžká a měkce poddajná, když z ní nechal vytéct všechnu krev: panenka na hraní v životní velikosti.

Následoval Sekretářku s jejím přítelem přes rušné nákupní středisko Arcadia, nepozorovaně za nimi klouzal jako přízrak nebo bůh. Viděli ho vůbec ti sobotní nakupující, nebo byl nějak proměněný, dvojnásob živý, obdařený neviditelností?

Dorazili na autobusovou zastávku. Popocházel opodál, předstíral, že nakukuje přes dveře do asijské restaurace, prohlíží si ovoce vyrovnané ve vysokých hromadách před koloniálem nebo papírové masky s tvářemi prince Williama a Kate Middletonové zavěšené ve výloze trafiky, přičemž ve skle sledoval jejich odrazy.

Chystali se nastoupit do autobusu číslo osmdesát tři. Neměl u sebe moc peněz, ale tolik se mu líbilo ji pozorovat, že s tím ještě nechtěl skončit. Při nástupu zaslechl, jak muž zmiňuje Wembley Central. Koupil si lístek a vyšel za nimi po schůdcích do patra.

Dvojice si našla místa vedle sebe úplně vpředu. Sedl si nedaleko, vedle nerudné ženské, kterou přinutil sundat ze sedadla nákupní tašky. Přes ševelení ostatních cestujících občas zaslechl jejich hlasy. Když nemluvili, vyhlížela Sekretářka bez úsměvu z okna. Nechtěla jet tam, kam jeli, tím si byl jistý. Když si z očí odhrnula pramínek vlasů, všiml si, že nosí zásnubní prstýnek. Takže se bude vdávat… nebo si to aspoň myslí. Sotva patrný úsměšek ukryl do ohrnutého límce své bundy.

Ušmudlanými okny autobusu pronikalo hřejivé polední slunce. Přistoupila skupina mužů, kteří zaplnili okolní sedadla. Pár z nich mělo na sobě červenočerné ragbyové dresy.

Najednou měl dojem, jako by oslnivost dnešního dne potemněla. Ty dresy se srpkem měsíce a hvězdou vyvolaly nežádoucí vzpomínky. Připomínaly mu dobu, kdy se necítil jako bůh. Nechtěl si ten šťastný den potřísnit a zašpinit starými, ošklivými vzpomínkami, ale radostná euforie z něj náhle vyprchala. Zmocnila se ho prudká zlost – jeden výrostek ze skupiny mužů zachytil jeho pohled, ale hned zas očima vyděšeně uhnul –, a tak vstal ze sedadla a zamířil zpátky ke schodům.

Tyče u dveří autobusu se pevně držel otec s malým synkem. Kdesi hluboko v břiše mu vybuchl záchvat vzteku: to on měl mít syna. Nebo spíš, ještě pořád by měl mít syna. Představil si, jak mu chlapec stojí po boku, vzhlíží k němu, obdivuje ho – jenže jeho syn byl dávno pryč, a jediný, kdo za to mohl, byl muž jménem Cormoran Strike.

Však on se Cormoranu Strikovi pomstí. Naprosto ho zničí.

Když vystoupil na chodník, zadíval se nahoru do předních oken autobusu a naposled zahlédl Sekretářčinu zlatou hřívu. Znovu ji uvidí za necelých čtyřiadvacet hodin. Díky té představě dokázal potlačit náhlý záchvat vzteku, který v něm vyvolal pohled na dresy klubu Saracénů. Autobus se s dunivým burácením vzdaloval, zatímco on vyrazil pěšky opačným směrem a za chůze se pomalu uklidňoval.

Měl úžasný plán. Nikdo o něm nevěděl. Nikdo ho nepodezíral. A doma v ledničce na něho čekalo něco opravdu výjimečného.

2

A rock through a window never comes with a kiss.

Blue Öyster Cult: „Madness to the Method“

Robin Ellacottové bylo šestadvacet let a už přes rok byla zasnoubená. Před třemi měsíci měla mít svatbu, ale kvůli nenadálému úmrtí budoucí tchyně se obřad musel odložit. Od té doby se toho hodně událo. Přemítala, jestli by s Matthewem vycházeli líp, kdyby si tenkrát manželský slib vyměnili. Hádali by se snad míň, kdyby pod zásnubním prstenem se safírem, který jí začínal být na prstě trochu volný, měla i zlatý snubní kroužek?

Robin se v pondělí ráno prodírala staveništěm na Tottenham Court Road a v duchu si znovu přehrávala včerejší hádku. Zaděláno na ni bylo dřív, než vyšli z domu na ragbyový zápas. Připadalo jí, že se s Matthewem chytnou pokaždé, když si vyjdou se Sarah Shadlockovou a s jejím přítelem Tomem, a Robin na to poukázala, když se hádka, k níž se schylovalo už od utkání, protáhla až do ranních hodin.

„Sarah do toho naschvál ryje, panebože – copak to nechápeš? To ona se na něj pořád vyptávala, furt mlela jen o něm. Já s tím nezačala…“

Věčně rozkopaná ulice v okolí stanice metra na Tottenham Court Road bránila Robin v cestě do práce od prvního dne, kdy do soukromé detektivní kanceláře v Denmark Street nastoupila. Na náladě jí nepřidalo, když zakopla o velký úlomek zdiva; pár kroků zavrávorala, než opět nabyla rovnováhu. Z hlubokého výkopu plného mužů v přilbách a reflexních vestách se vyřinul příval divokého hvízdání a oplzlých poznámek. Setřásla si z očí dlouhé prameny medově blonďatých vlasů a celá zrudlá se je snažila nevnímat, přičemž se jí myšlenky nevyhnutelně vrátily k Sarah Shadlockové a k jejím záludným, neodbytným otázkám na Robinina šéfa.

„On je zvláštním způsobem přitažlivý, že? Vypadá trochu zničeně, ale to mi nikdy nevadilo. Je takhle sexy i osobně? Je to mohutnej chlap, že?“

Robin neuniklo, jak Matthew zatíná čelist, když se snažila útoky odrážet klidnými, netečnými odpověďmi.

„To jste v kanceláři fakt jen sami dva? Opravdu? Vůbec nikdo tam s váma není?“

Čubko, pomyslela si Robin, jejíž obvyklá dobrosrdečnost se nikdy netýkala Sarah Shadlockové. Ta věděla úplně přesně, co dělá.

„Je pravda, že dostal v Afghánistánu vyznamenání? Fakt? Takže to vlastně mluvíme taky o válečným hrdinovi, jo?“

Robin se ten jednohlasý chvalozpěv, jímž Sarah stále dokola opěvovala Cormorana Strika, ze všech sil pokoušela utnout, ale marně: už na konci zápasu se do Matthewova chování vůči jeho snoubence vplížil chlad. Rozmrzelost mu nicméně nebránila během zpáteční cesty z Vicarage Road škádlivě žertovat se Sarah a Tom, kterého Robin odjakživa považovala za nudného a omezeného tupce, se jen vesele chechtal, netečný k jakýmkoli skrytým narážkám.

Ve strkanici s kolemjdoucími, kteří se rovněž snažili proplétat mezi výkopy na ulici, se Robin konečně dostala na protější chodník, prošla stínem betonového, jakoby mřížkovaného monolitu budovy Centre Point a znovu ji popadl vztek, když si vzpomněla, co jí Matthew vmetl o půlnoci, když hádka propukla naplno.

„Ty o něm zkrátka musíš pořád mluvit, co? Slyšel jsem tě, jak jsi Sarah říkala…“

„Já o něm znovu mluvit nezačala, to ona, když jsi neposlouchal…“

Ale Matthew ji teď napodoboval a používal k tomu vysoký a imbecilní hlas, jakým se ženy zpravidla parodují: „Ó, ty jeho vlasy jsou tak rozkošné…“

„Krucinál, ty seš úplně paranoidní!“ zařvala Robin. „To Sarah mlela o vlasech Jacquese Burgera, ne o Cormoranových, a jediný, co jsem já řekla…“

„Ne o Cormoranových,“ zopakoval po ní s tím pitomým kvičením. Když Robin zahnula za roh do Denmark Street, byla úplně stejně rozzuřená jako před osmi hodinami, kdy se vyřítila z ložnice, aby si ustlala na pohovce.

Sarah Shadlocková, zatracená Sarah Shadlocková, která chodila s Matthewem na stejnou univerzitu a snažila se, jak mohla, odloudit ho od Robin, dívky, kterou nechal v Yorkshiru… Robin by nic nepotěšilo víc, než kdyby už Sarah nemusela nikdy vidět, jenže Sarah bude v červenci na jejich svatbě, určitě bude i nadále otravovat jejich manželství a možná se jednoho dne pokusí pod nějakou záminkou vloudit k Robin do kanceláře, aby se seznámila se Strikem, obzvlášť pokud byl její zájem upřímný a nešlo jen o pouhý prostředek, jak vyprovokovat konflikt mezi Robin a Matthewem.

V životě ji s Cormoranem neseznámím, pomyslela si Robin zuřivě, když přicházela ke kurýrovi, který stál u domovních dveří, za nimiž sídlila jejich kancelář. V jedné ruce schované v rukavici svíral psací podložku s potvrzenkami a ve druhé podlouhlý obdélníkový balík.

„Není to pro Ellacottovou?“ zeptala se Robin, když se přiblížila na doslech. Očekávala zásilku smetanově bílých, lepenkových fotoaparátů na jedno použití, které se měly rozdávat na svatební hostině. Její pracovní doba byla poslední dobou natolik nepravidelná, že jí připadalo jednodušší, když si nechá posílat internetové objednávky raději do kanceláře než do bytu.

Kurýr přikývl a natáhl k ní psací podložku, aniž si sundal helmu. Robin se podepsala a převzala podlouhlý balík, který byl mnohem těžší, než očekávala; když si ho dávala pod paži, měla pocit, že se uvnitř pošoupl jediný velký předmět.

„Děkuju,“ řekla, ale kurýr se už otočil a přehodil nohu přes motorku. Když vcházela do budovy, zaslechla, jak odjíždí.

Stoupala po točitém kovovém schodišti a klapot jejích podpatků se rozléhal v šachtě nepojízdného klecového výtahu. Odemkla a otevřela prosklené dveře, na nichž v záblesku odraženého světla vystoupil tmavý vyrytý nápis: C. B. STRIKE, SOUKROMÝ DETEKTIV.

Úmyslně přijela brzy. Byli poslední dobou zaplaveni množstvím případů a Robin chtěla dohnat odloženou úřední práci, než bude muset pokračovat v každodenním sledování jedné mladé ruské erotické tanečnice.

Podle těžkých kroků nad hlavou usoudila, že Strike je ještě ve svém bytě nad kanceláří.

Robin odložila obdélníkový balík na pracovní stůl, svlékla si kabát a pověsila ho spolu s kabelkou na věšák za dveřmi. Rozsvítila, napustila vodu do konvice, zapnula ji a potom sáhla po ostrém perořízku, který ležel na stole. Vzpomněla si, jak Matthew kategoricky odmítl uvěřit, že obdivovala vlnitou hřívu křídelního útočníka Jacquese Burgera, a ne Strikovy krátké kudrnaté vlasy, které upřímně řečeno připomínaly spíš pubické ochlupení, a zuřivě zabodla perořízek na jednom konci do balíku, rozřízla obal a otevřela krabici.

Vmáčknutá napříč v ní ležela uříznutá ženská noha, prsty měla ohnuté nahoru, aby se dovnitř vešla.

3

Half-a-hero in a hard-hearted game.

Blue Öyster Cult: „The Marshall Plan“

Robinin výkřik roztřásl okna. Ucouvla od pracovního stolu a zírala na tu ohavnou věc, která na něm ležela. Noha byla hladká, štíhlá a bledá; když Robin balík otvírala, zavadila o ni prstem. Kůže byla na dotek jako studená guma.

Sotva stihla zdusit výkřik v dlaních, jimiž si zakryla ústa, a už se prosklené dveře vedle ní rozletěly dokořán. Zakaboněný, skoro stodevadesáticentimetrový Strike měl na sobě nedopnutou košili, která odhalovala hustý, jakoby opičí porost jeho hrudníku.

„Co se to sakra…?“

Sledoval směr jejího upřeného pohledu a uviděl nohu. Cítila, jak jí sevřel paži nad loktem a vede ji ven z kanceláře na odpočívadlo.

„Jak se to sem dostalo?“

„Kurýr,“ odpověděla a nechala se jím odvést po schodech nahoru. „Na motorce.“

„Počkej tady. Zavolám policii.“

Když za sebou zavřel dveře bytu, zůstala tam naprosto nehybně stát, srdce jí prudce bušilo a naslouchala krokům vracejícím se po schodišti dolů. Do krku jí stouply kyselé šťávy. Noha. Někdo jí právě poslal nohu. Přinesla si ji úplně klidně s sebou nahoru, ženskou nohu v krabici. Komu asi patří? A kde je zbytek toho těla?

Přešla k nejbližší židli, lacinému umělohmotnému kusu nábytku s polštářkem a kovovými nožkami, posadila se a prsty si dál tiskla ke ztuhlým, necitlivým rtům. Vzpomněla si, že balík byl adresovaný na její jméno.

Strike zatím s mobilem u ucha pátravě vyhlížel z okna kanceláře na Denmark Street, jestli by ještě někde nezahlédl kurýra. Potom se vrátil do předpokoje, aby prozkoumal otevřený balík na pracovním stole, a konečně se dovolal na policii.

„Noha?“ zopakoval inspektor Eric Wardle na druhém konci. „Opravdová noha?“

„A kupodivu to ani není moje velikost,“ prohodil Strike žertem, což by si nedovolil, kdyby u toho byla Robin. Nohavici měl podkasanou, takže odhalovala kovovou tyč, která mu sloužila namísto pravého kotníku. Když zaslechl Robinin výkřik, právě se oblékal.

Sotva to vyslovil, uvědomil si, že jde o pravou nohu, stejně jako v případě jeho chybějící končetiny, a že byla uříznuta pod kolenem, přesně v místě, kde amputovali nohu i jemu. S mobilem stále přitisknutým k uchu se Strike zadíval na odseknutý úd z větší blízkosti a do nosu mu vnikl nepříjemný zápach připomínající čerstvě rozmražené kuře. Bělošská pleť: hebká, bledá a bez poskvrnky až na dávnou nazelenalou modřinu na nedokonale oholeném lýtku. Strniště chloupků bylo světlé a nenalakované nehty trochu špinavé. Odseknutá holenní kost svítila z okolního masa mrazivou bělobou. Čistý řez: Strika napadlo, že to muselo být provedeno sekerou nebo sekáčkem.

„Ženská, říkals?“

„Už to tak vypadá…“

Strike si povšiml ještě něčeho jiného. V místě, kde byla noha useknutá, byla na lýtku jizva: stará jizva, která nesouvisela s ránou, jež nohu oddělila od zbytku těla.

Kolikrát se během svého cornwallského dětství nechal zaskočit, když stál zády ke zrádnému moři? Ti, kdo neznali oceán, snadno zapomínali na jeho tvrdost a brutalitu. A když do nich vrazil silou chladného kovu, zůstali jako omráčení. Strike čelil strachu, pracoval a vyrovnával se s ním po celý svůj profesní život, ale při pohledu na tu starou jizvu ho na okamžik zaplavila hrůza, která byla o to horší, že ji nečekal.

„Jsi tam ještě?“ ozval se Wardle na druhém konci.

„Cože?“

Strikův dvakrát přeražený nos nebyl ani tři centimetry od místa, kde byla ženina noha odseknuta. Vzpomínal na zjizvenou nohu dítěte, na které nikdy nezapomněl… Jak je to dlouho, co se s ní viděl naposledy? Kolik by jí dneska bylo?

„Voláš mi jako prvnímu…?“ pobídl ho Wardle.

„Jo,“ zavrčel Strike a nutil se k většímu soustředění. „Byl bych radši, kdybys to dělal ty než kdokoli jinej, ale jestli nemůžeš…“

„Jsem na cestě,“ řekl Wardle. „Budu tam za chvilku. S ničím nehýbej.“

Strike zavěsil a posadil se, ale nespouštěl oči z useknuté nohy. Teprve teď si všiml, že pod ní leží vzkaz napsaný na stroji. Strike se v Britské armádě vytrénoval ve vyšetřovacích procedurách, a tak odolal mocnému pokušení vytáhnout ho a přečíst si jej: nesmí zničit případné forenzní důkazy. Místo toho si vrávoravě přidřepl, aby si přečetl adresu, která teď byla na otevřeném víku vzhůru nohama.

Krabice byla adresovaná Robin, což se mu pranic nelíbilo. Její jméno bylo napsáno správně, vytištěné na bílé samolepce, a pod ním byla adresa jejich kanceláře. Nálepka překrývala jinou, původní. Přimhouřil oči, a přestože byl odhodlaný neposunout krabicí ani o kousíček, aby si mohl adresu přečíst zřetelněji, podařilo se mu rozluštit, že odesílatel napřed zásilku adresoval na jméno „Cameron Strike“ a až poté adresu přelepil druhým štítkem se jménem „Robin Ellacottová“. Proč si to rozmyslel?

„Do hajzlu,“ zabručel Strike tiše.

S jistými nesnázemi vstal, vzal z věšáku na dveřích Robininu kabelku, zamkl prosklené dveře a zamířil vzhůru po schodech.

„Policie je na cestě,“ oznámil jí, když před ni pokládal kabelku. „Dáš si čaj?“

Přikývla.

„Panáka brandy do něj?“

„Žádnou brandy nemáš,“ řekla mírně nakřáplým hlasem.

„Ty ses dívala?“

„Samozřejmě že ne!“ odsekla a musela se usmát, jak rozhořčeně její slova znějí při představě, že by mu mohla prohrabávat skříně. „Ty jenom… prostě nejsi typ člověka, který má doma brandy pro případ první pomoci.“

„Tak si dáš pivo?“

Zavrtěla hlavou, ale usmát se nedokázala.

Jakmile byl čaj uvařený, Strike se posadil se svým hrnkem naproti ní. Svým vzhledem nazapřel, co přesně také byl: mohutný vysloužilý boxer, který příliš mnoho kouří a příliš často se stravuje po bufetech. Měl husté obočí, rozpláclý a asymetrický nos, a když se zrovna neusmíval, zračila se mu ve tváři zachmuřená nevrlost. Husté, tmavé kudrnaté vlasy, dosud vlhké ze sprchy, jí připomněly Jacquese Burgera a Sarah Shadlockovou. Najednou jí ta hádka připadala vzdálená celé věky. Od chvíle, kdy přišla nahoru, si na Matthewa vzpomněla jenom krátce. Děsila se chvíle, až mu bude muset říct, co se přihodilo. Naštve se. Nelíbí se mu, že pracuje pro

Strika.

„Díval ses… na to?“ zamumlala, když předtím uchopila a zase odložila hrníček s horkým čajem, aniž se napila.

„Jo,“ přisvědčil Strike.

Nevěděla, na co dalšího by se mohla zeptat. Byla to useknutá noha. Ta situace byla tak strašná a zároveň absurdní, že se jí každá otázka, která ji napadla, jevila směšná a hloupá. Poznals ji? Proč ji sem poslali, co myslíš? A pak ta ze všech nejnaléhavější: A proč mně?

„Policie od tebe bude chtít slyšet co nejvíc informací o tom kurýrovi,“ prohlásil.

„Já vím,“ odpověděla Robin. „Snažím se rozpomenout na všechno, co bych o něm mohla říct.“

Dole zazvonil bzučák.

„To bude Wardle.“

„Wardle?“ zopakovala po něm vylekaně.

„Je to ten nejpřátelštější polda, kterýho známe,“ připomněl jí Strike. „Počkej tady, přivedu ho za tebou sem nahoru.“

Strikovi se během minulého roku podařilo získat u Metropolitní policie špatnou pověst, což nebyla tak úplně jeho vina. Přehnaně oslavné zpravodajství v novinách o jeho dvou nejvýznamnějších detektivních triumfech pochopitelně hnulo žlučí řadě policistů, jejichž úsilí svými výsledky předčil. Nicméně Wardlovi, který mu pomohl s prvním z těch dvou případů, nakonec také připadl díl ze vší té slávy a udrželi si poměrně přátelské vztahy. Robin se o Wardlovi dočetla jenom v novinářských reportážích o případu. U soudu se s ním nesetkala.

Ukázalo se, že je to pohledný muž s hřívou kaštanově hnědých vlasů a čokoládově hnědýma očima, v kožené bundě a džínech. Strike si nebyl jistý, jestli ho má spíš pobavit, nebo štvát bezděčný pohled, kterým si Wardle přeměřil Robin, sotva vstoupil do místnosti – rychle jí zrakem přejel po vlasech a postavě, načež hned sklouzl k levé ruce, kde se jeho oči na okamžik zarazily na zásnubním prstýnku se safírem a diamantem.

„Eric Wardle,“ představil se tichým hlasem a s úsměvem, který Strike pokládal za nemístně okouzlující. „A tohle je seržantka Ekwensiová.“

Přišla s ním štíhlá černoška s vlasy úhledně sčesanými do uzlu. Krátce se na Robin usmála a ta se přistihla, že v přítomnosti jiné ženy pocítila až nepřiměřenou útěchu. Seržantka Ekwensiová se rozhlédla po Strikově pověstné garsonce.

„Kde je ten balík?“ zeptala se.

„Dole,“ řekl Strike a vytáhl z kapsy klíče od kanceláře. „Dovedu vás tam. Jak se má maželka, Wardle?“ dodal, když už se chystal se seržantkou Ekwensiovou opustit místnost.

„Co se staráš?“ odsekl inspektor, ale Robin se ulevilo, že okamžitě opustil ochranitelský postoj, který podle ní předtím zaujal. Usedl naproti ní ke stolu a rázně rozevřel poznámkový blok.

„Když jsem přicházela ulicí, stál už u vchodu,“ vysvětlovala Robin, když se jí Wardle zeptal, jakým způsobem jí byla noha doručena. „Myslela jsem si, že je to normální kurýr. Byl celý v černé kůži – jen na ramenou měl modré proužky. Helmu měl taky černou, se spuštěnou zrcadlovou clonou. Musel měřit přinejmenším metr osmdesát. Byl tak o deset až patnáct centimetrů vyšší než já, i když si odmyslím tu helmu.“

„Postava?“ zeptal se Wardle, který si všechno zapisoval do notesu.

„Byl dost mohutný, ale v té kožené bundě možná působil o něco silnější.“

Robin bezděčně zabloudila očima ke Strikovi, jenž se právě vrátil do bytu. „Tedy nebyl tak…“

„Tak tlustej mizera jako šéf?“ navrhl Strike, který zaslechl její poslední slova, a Wardle, který si nenechal ujít žádné rýpnutí na Strikův účet, se tiše zasmál pod vousy.

„A měl rukavice,“ dodala Robin, která se nezasmála. „Černé motorkářské rukavice.“

„Jak jinak,“ řekl Wardle a připsal si poznámku. „Nepředpokládám, že byste mi mohla říct, co to bylo za motorku, že ne?“

„Červenočerná honda,“ odpověděla Robin. „Všimla jsem si toho jejich loga s křídlem. Řekla bych, že to byla sedmsetpadesátka. Velká mašina.“

Wardle se zatvářil ohromeně a obdivně zároveň.

„Robin je blázen do auťáků,“ poznamenal Strike. „Řídí jako Fernando Alonso.“

Robin si přála, aby Strike přestal být tak okázale veselý a prostořeký. O poschodí níž ležela ženská noha. Kde byl zbytek jejího těla? Nesmí se rozbrečet. Kéž by se trochu víc vyspala. Ta příšerná pohovka… poslední dobou na ní trávila až příliš mnoho nocí…

„A on vás přiměl to podepsat?“ zeptal se Wardle.

„Já bych neřekla, že mě ‚přiměl‘,“ odpověděla Robin. „Natáhl přede mě podložku s papírem a já to podepsala automaticky.“

„Co na té podložce bylo?“

„Vypadalo to jako faktura nebo…“

Zavřela oči a usilovně se snažila rozpomenout. Když teď o tom přemýšlela, připadal jí ten tiskopis amatérský, jako by si ho někdo neuměle připravil na notebooku. Svěřila se s tím dojmem Wardlovi.

„Vy jste čekala nějaký balík?“ zeptal se Wardle.

Robin mu objasnila, že očekávala zásilku svatebních fotoaparátů na jedno použití.

„Co udělal, když jste balík převzala?“

„Nasedl na motorku a odjel. Směrem na Charing Cross Road.“

Ozvalo se zaklepání na dveře od bytu a dovnitř vešla seržantka Ekwensiová; v důkazním sáčku nesla vzkaz, který Strike předtím zahlédl pod nohou.

„Přijeli z forenzního,“ oznámila Wardlovi. „Tenhle lístek byl v krabici. Bylo by dobré zjistit, jestli to slečně Ellacottové něco říká.“

Wardle vzal do ruky lístek uzavřený v igelitovém sáčku a chvíli ho zamračeně zkoumal.

„Jsou to nějaký bláboly,“ řekl a pak začal číst nahlas: „‚A harvest of limbs, of arms and of legs, of necks…‘“

„‚… that turn like swans,‘“ skočil mu do řeči Strike, který stál opřený o sporák, příliš daleko na to, aby mohl z lístku něco přečíst, „‚as if inclined to gasp or pray.‘“

Zbylí tři na něho beze slova zírali.

„To je písnička,“ dodal Strike. Robin se nelíbil výraz, který měl ve tváři. Bylo jí jasné, že ta slova pro něho něco znamenají a že to není vůbec nic dobrého. S přemáháním ze sebe vysoukal: „Je to z poslední sloky ‚Mistress of the Salmon Salt‘. Od Blue Öyster Cult.“

Seržantka Ekwensiová povytáhla obočí, které měla pečlivě obtažené tužkou.

„Od koho?“

„To je jedna slavná rocková kapela ze sedmdesátejch let.“

„Asi ty jejich věci dobře znáš, co?“ zeptal se Wardle.

„Znám tu písničku,“ odtušil Strike.

„Takže asi víš, kdo ten balík poslal?“

Strike zaváhal. Zatímco ho ostatní bedlivě pozorovali, detektivovou myslí splašeně uháněla neuspořádaná řada výjevů a vzpomínek. Tichý hlas opakoval: Ona chtěla umřít. She was the quicklime girl. Útlá noha dvanáctiletého děvčátka, zjizvená spletí překřížených stříbřitých čar. Pár drobných fretčích očí, které se nenávistně zužovaly. Vytetovaná žlutá růže.

A až potom – i když někoho jiného by to možná napadlo jako první – se mu vybavila vzpomínka zasutá pod nánosem jiných obrazů a vzpomněl si na soupis obvinění, na němž byla i zmínka o penisu uříznutém z mrtvoly a zaslaném policejnímu informátorovi.

„Tak víš, kdo to poslal?“ zopakoval Wardle.

„Možná.“ Strike pohlédl na Robin a seržantku Ekwensiovou. „Ale raději bych to s tebou probral mezi čtyřma očima. Potřebujete ještě něco od Robin?“

„Budeme potřebovat jméno, adresu a podobně,“ řekl Wardle. „Vanesso, můžeš se o to postarat?“

Seržantka Ekwensiová přistoupila se svým zápisníkem v ruce. Kroky obou mužů sestupujících hlučně po schodišti zakrátko odezněly. Přestože nijak netoužila znovu spatřit useknutou nohu, vnímala Robin jako křivdu, že ji nechali stranou. Na krabici přece bylo její jméno.

Dole v kanceláři ležel hrůzný balík doposud na stole. Seržantka Ekwensiová vpustila dovnitř dva další Wardlovy spolupracovníky. Když kolem nich jejich nadřízený se soukromým detektivem procházeli, jeden právě pořizoval fotografie a druhý mluvil do mobilního telefonu. Oba na Strika vrhli zvědavý pohled; v době, kdy si zvládl znepřátelit řadu Wardlových kolegů, se do jisté míry proslavil.

Strike za nimi zavřel dveře své kanceláře a posadili se s Wardlem naproti sobě k pracovnímu stolu. Wardle nalistoval prázdnou stránku v zápisníku.

„Tak jo, který z tvých známých s oblibou porcuje mrtvoly a rozesílá je poštou?“

„Terence Malley,“ odpověděl Strike po chvilce váhání. „Tedy pro začátek.“

Wardle si nic nezapsal, ale zůstal na něho zírat přes konec pera.

„Terence ‚Hrobař‘ Malley?“

Strike přikývl.

„Harringayův gang?“

„Kolik Terenců ‚Hrobařů‘ Malleyů znáš?“ ušklíbl se Strike netrpělivě. „A kolik z nich má ve zvyku posílat poštou kusy lidských těl?“

„Sakra, jak ses zapletl zrovna s Hrobařem?“

„Při společnejch operacích s mravnostním v roce 2008. Drogovej kartel.“

„Ten zátah, po kterým skončil za mřížema?“

„Přesně tak.“

„Do prdele,“ ulevil si Wardle. „Tak to by sedělo, ne? Ten chlap je zkurvenej šílenec, nedávno se dostal ven a má snadnej přístup k půlce londýnskejch prostitutek. Tak to abychom začali hledat v Temži, jestli máme najít zbytek jejího těla.“

„Jo, jenže já svědčil anonymně. Vůbec se neměl dozvědět, že jsem to byl já.“

„Mají svoje zdroje,“ řekl Wardle. „Harringayův gang – vždyť to je kurva úplná mafie. Slyšels o tom, jak poslal Ianu Bevinovi péro Hatforda Aliho?“

„Jo, to se mi doneslo,“ přisvědčil Strike.

„Takže jak je to s tou písničkou? Úroda… čeho že ta úroda zatraceně byla?“

„No, to mi právě dělá starost,“ prohlásil Strike rozvážně. „Na chlapa, jako je Hrobař, mi to připadá příliš rafinovaný. Hádám, že to bude spíš některej z těch dalších tří.“

4

Four winds at the Four Winds Bar,

Two doors locked and windows barred,

One door left to take you in,

The other one just mirrors it…

Blue Öyster Cult: „Astronomy“

„Ty znáš čtyři lidi, který ti mohli poslat uříznutou nohu? Čtyři?“

Strike viděl Robinin užaslý výraz v kulatém zrcátku vedle dřezu, u kterého se právě holil. Policie si konečně odvezla nohu, Strike odvolal veškerou práci, kterou měli na dnešek v plánu, a Robin seděla u malého umakartového stolku v jeho obytné kuchyňce s druhým hrnkem čaje v rukou.

„Abych ti řekl pravdu,“ přemítal a odstraňoval si strniště z brady, „podle mě jsou jenom tři. Asi jsem udělal chybu, když jsem Wardla navedl na Malleyho.“

„Proč?“

Strike jí vyprávěl, jak se dostal do styku s profesionálním zločincem, kterého naposledy odsoudili do vězení zčásti i díky jeho svědectví.

„… takže Wardle je teď přesvědčenej, že Harringayův gang zjistil, kdo jsem, jenže já tehdy krátce po svým svědectví u soudu odjel do Iráku a ještě jsem neslyšel o žádným důstojníkovi ze Speciální vyšetřovací jednotky, kterej by přišel o krytí kvůli tomu, že vypovídal u soudu. Ani text té písničky na Hrobaře nesedí. Nepatří k lidem, kteří se vyžívají v nějakých finesách.“

„Ale z lidí, který zavraždil, odřezával kousky těla, ne?“ řekla tázavě Robin.

„Pokud vím, tak to jen jednou… Ale nezapomínej, že ať už tohle provedl kdokoli, nemusel nutně sám zabíjet,“ snažil se získat čas Strike. „Třeba ta noha pochází z nějaké už existující mrtvoly. Může jít o odpad z nemocnice. Wardle to všechno prověří. Dozvíme se víc, až se na to podívají z forenzního.“

Děsivou možnost, že by noha taky mohla patřit dosud žijící oběti, si raději nechal pro sebe.

V nastalé odmlce Strike opláchl břitvu pod kuchyňským kohoutkem a Robin zatím nepřítomně zírala z okna, ponořená do svých myšlenek.

„No ale Wardlovi jsi přece o Malleym říct musel,“ otočila se potom Robin zpátky ke Strikovi, jejich pohledy se střetly v holicím zrcátku. „Chci jen říct, že když už někomu kdysi poslal… co vlastně tenkrát přesně poslal?“ zeptala se poněkud nervózně.

„Penis,“ odpověděl Strike. Než pokračoval, umyl si obličej a osušil si ho ručníkem. „Jo, možná máš pravdu. Čím víc ale nad tím přemýšlím, tím jsem si jistější, že on to nebyl. Za minutku jsem zpátky – chci si převléct košili. Jak jsi zařvala, urval jsem si dva knoflíky.“

„Promiň,“ pronesla Robin neurčitě a Strike zmizel v ložnici.

Usrkávala čaj a rozhlížela se po místnosti, v níž seděla. Nikdy dřív ve Strikově podkrovním bytě nebyla. Nejdál se předtím dostala k tomu, že zaklepala na dveře, když mu vyřizovala nějaký vzkaz anebo ho přišla probudit v době největšího pracovního vytížení, kdy na spaní moc času nezbývalo. Obytná kuchyňka byla přecpaná věcmi, ale čistá a uklizená. Nebyly zde doslova žádné známky osobitosti: různorodé hrníčky, levná utěrka složená u plynového sporáku; žádné fotografie a žádné ozdoby až na dětskou kresbu vojáka, přišpendlenou na jedné z kuchyňských skříněk.

„Kdo to kreslil?“ zeptala se, když se Strike vrátil v čisté košili.

„Můj synovec Jack. Z nějakýho neznámýho důvodu mě má rád.“

„Nedělej se.“

„Já se nedělám. Nikdy nevím, jak se mám s dětma bavit.“

„Takže chceš říct, že se znáš se třemi lidmi, kteří by…?“ začala Robin znovu.

„Mám chuť se něčeho napít,“ přerušil ji Strike. „Pojďme do Tottenhamu.“

Cestou si toho moc neřekli, protože z výkopů v silnici se bez ustání ozýval rachot sbíječek, ale se Strikem po boku si teď na Robin muži v reflexních vestách nedovolili hvízdat ani vyzývavě pokřikovat. Konečně dorazili do Strikovy oblíbené hospody s ozdobnými zrcadly v pozlacených rámech, obložením z tmavého dřeva, naleštěnými mosaznými pípami, kopulí z barevného skla a s obrazy rozdováděných krasavic od Felixe de Jonga.

Strike si objednal pintu piva Doom Bar. Robin, která by teď žádný alkohol nesnesla, požádala o kávu.

„Takže?“ řekla Robin, jen co se detektiv vrátil k vysokému stolku přímo pod kopulí. „Kdo jsou ti tři?“

„Nezapomínej, že taky můžu být úplně mimo,“ odpověděl Strike a usrkl si ze sklenice.

„Jasně,“ řekla Robin. „Ale co jsou ti tři zač?“

„Zvrácený chlápci, a každý z nich má dobrej důvod nenávidět mě do morku kostí.“

Strikovi v hlavě naskočil obraz vyděšené, útlé dvanáctileté dívenky s jizvou kolem dokola nohy. Hleděla na něho zpoza brýlí, které se jí svezly na stranu. Byla to pravá noha? Nemohl si vzpomenout. Kristepane, jen ať to není ona…

„Kdo?“ začala Robin ztrácet trpělivost.

„Dva ti chlápci jsou z armády,“ řekl Strike a promnul si bradu. „Oba jsou to agresivní magoři, dost šílení na to, aby mohli… moh…“

V půli slova ho přerušilo mohutné, nezadržitelné zívnutí. Robin čekala, než bude zase schopen srozumitelné řeči, a napadlo ji, jestli včerejší večer nestrávil se svou novou přítelkyní. Elin bývala profesionální houslistka a v současné době moderovala pořady na Rádiu 3. Byla to oslnivá blondýna s nordickými rysy, která Robin připomínala Sarah Shadlockovou, jenom hezčí. Domnívala se, že to je jeden z důvodů, proč jí Elin byla hned od začátku nesympatická. Druhým bylo, že zaslechla, jak o ní Elin před Strikem mluví jako o jeho sekretářce.

„Promiň,“ řekl Strike. „Psal jsem dlouho do noci poznámky ke Khanovu případu. Jsem děsně utahanej.“

Podíval se na hodinky.

„Nezajdeme dolů a nenajíme se? Mám hlad jako vlk.“

„Za chviličku. Ještě není ani dvanáct. Chci se něco dozvědět o těch chlápcích.“

Strike si povzdychl.

„Dobře,“ řekl a ztišil hlas, protože kolem jejich stolu procházel nějaký muž na toaletu. „Donald Laing, Královští hraničáři.“ Znovu si vybavil ty fretčí oči, koncentrovanou nenávist, tetování v podobě žluté růže. „Dostal jsem ho na doživotí za mříže.“

„Jenže…“

„Dostal se ven po deseti letech,“ pokračoval Strike. „Od roku 2007 je na svobodě. Laing nebyl obyčejnej cvok, bylo to zvíře, chytrý, nevyzpytatelný zvíře; psychopat – prvotřídní magor, to ti teda povím. Dostal jsem ho na doživotí za věc, kterou jsem ani neměl vyšetřovat. Hrozilo, že z původního obvinění vyvázne. Laing má sakra dobrej důvod nenávidět mě do morku kostí.“

Neřekl ale, co Laing provedl, ani proč to on, Strike, vyšetřoval. Občas – a zpravidla když mluvil o dobách svého působení ve Speciální vyšetřovací jednotce – bylo Robin z tónu Strikova hlasu jasné, že dospěl do bodu, kdy už se k tomu nechce dál vyjadřovat. Ještě nikdy na něj v takových případech nenaléhala. Neochotně téma Donalda Lainga opustila.

„A kdo byl ten druhý člověk z armády?“

„Noel Brockbank. Pouštní krysa.“

„Pouštní… cože?“

„Sedmá obrněná brigáda.“

Strike byl čím dál zamlklejší a zasmušilejší. Robin napadlo, jestli to není tím, že má hlad (patřil k lidem, u nichž vyrovnaná nálada závisí na pravidelném přísunu potravy), ale možná to mělo nějaký zlověstnější důvod.

„Půjdeme se tedy najíst?“ nadhodila Robin.

„Jo,“ kývl Strike, dopil pivo a vstal.

V útulné suterénní restauraci byl druhý bar, rudé koberce, dřevěné stoly a na stěnách zarámované obrázky. Byli úplně první hosté, kteří se tu usadili a objednali si jídlo.

„Mluvils o Noelu Brockbankovi,“ pobídla Robin Strika poté, co si vybral rybu s hranolky a ona požádala o salát.

„Jo, tak to je další člověk, kterej má dobrej důvod bejt na mě naštvanej,“ shrnul to Strike stručně. Nechtěl mluvit o Donaldu Laingovi a k rozebírání Brockbanka měl očividně chuti ještě míň. Po dlouhé odmlce, během níž Strike hleděl Robin přes rameno kamsi do prázdna, dodal: „Brockbank to nemá v hlavě v pořádku. Nebo to aspoň tvrdil.“

„Dostals ho do vězení?“

„Ne,“ odpověděl Strike.

Zatvářil se neproniknutelně. Robin vyčkávala, ale bylo jí zřejmé, že o Brockbankovi se už nic dalšího nedozví, a tak se zeptala:

„A ten třetí?“

Tentokrát Strike neodpověděl vůbec. Domnívala se, že ji asi přeslechl.

„Kdo je…?“

„O tom nechci mluvit,“ zavrčel Strike.

Zamračeně se napil z čerstvě přineseného piva, ale Robin se nechtěla nechat odbýt.

„Ať už tu nohu poslal kdokoli,“ řekla, „poslal ji mně.“

„No jo,“ prohlásil Strike zdráhavě po krátkém zaváhání. „Jmenuje se Jeff Whittaker.“

Robin pocítila šok i vzrušení zároveň. Nemusela se Strika ptát, odkud Jeffa Whittakera zná. Věděla to, třebaže o něm spolu nikdy nemluvili.

Rané mládí Cormorana Strika bylo široce zdokumentováno na internetu a tyto zprávy se pokaždé donekonečna omílaly v tisku v souvislosti s jeho detektivními úspěchy. Byl nemanželským a nechtěným potomkem rockové hvězdy a ženy, o níž se vždycky psalo jako o supergroupie. Ženy, která zemřela na předávkování, když bylo Strikovi dvacet let. Jeff Whittaker byl její o mnoho let mladší druhý manžel, kterého obvinili z její vraždy, ale byl zproštěn viny.

Seděli mlčky, dokud jim nepřinesli jídlo.

„Proč sis dala jenom salát? Ty nemáš hlad?“ zeptal se Strike a házel do sebe hranolky. Přesně jak Robin předpokládala, sotva spolykal svou dávku uhlovodanů, nálada se mu ihned zlepšila.

„Svatba,“ odpověděla Robin stručně.

Strike na to nic neřekl. Poznámky ohledně její postavy spadaly jednoznačně mimo rámec, který si pro povahu jejich vztahu od samého začátku vymezil, byl pevně rozhodnutý, že nesmí sklouznout k žádným důvěrnostem. Nicméně se mu zdálo, že začíná být pohublá až moc. Podle jeho názoru (navzdory tomu, že podobná myšlenka stanovené hranice překračovala) jí to slušelo víc, když měla zaoblenější tvary.

„Nepovíš mi ani to,“ zeptala se Robin po dalším několikaminutovém mlčení, „co pro tebe znamená ta písnička?“

Chvíli přežvykoval, znovu se napil piva, objednal si další pintu Doom Baru a teprve potom řekl: „Moje matka měla její název vytetovaný na těle.“

Neměl chuť Robin vysvětlovat, kde přesně to tetování bylo. Raději by na to vůbec nemyslel. Nicméně jídlo a pití v něm probouzelo vstřícnější náladu: Robin nikdy dřív o jeho minulost neprojevovala nepatřičný zájem a usoudil, že dnes po něm informace požaduje oprávněně.

„Byla to její nejoblíbenější písnička. Blue Öyster Cult byla její oblíbená kapela. No vlastně, ‚oblíbená‘ je příliš slabý výraz. Byla jimi úplně posedlá.“

„Její nejoblíbenější skupinou nebyli Deadbeats?“ zeptala se Robin bez přemýšlení. Strikův otec byl sólový zpěvák Deadbeats. Nikdy o něm ale spolu nemluvili.

„Ne,“ řekl Strike a podařilo se mu vyloudit náznak úsměvu. „Starej dobrej Jonny byl chudák u Ledy až na druhým místě. Chtěla Erika Blooma, sólovýho zpěváka Blue Öyster Cult, jenže ho nikdy nedostala. Byl jedním z mála, komu se podařilo vyklouznout.“

Robin nevěděla, co na to říct. Už dřív přemýšlela o tom, jaké to asi musí být, když je sexuální životopis vaší matky dopodrobna popsaný na internetu a každý se jím může probírat. Strikovi přinesli čerstvé pivo a on se pořádně napil, než pokračoval.

„Málem mě pokřtili Eric Bloom Strike,“ dodal a Robin zaskočila v krku voda. Zatímco kuckala do ubrousku, zasmál se. „Řekněme si to na rovinu: Cormoran není zase o tolik lepší. Cormoran Blue…“

„Blue?“

„Blue Öyster Cult, copak mě neposloucháš?“

„Panebože,“ vydechla Robin. „S tím ses nikdy nepochlubil.“

„A divíš se?“

„Co znamená ‚Mistress of the Salmon Salt‘?“

„Mě se neptej. Jejich texty jsou praštěný. Takový science fiction. Bláznivý nápady.“

V hlavě mu znělo: Ona chtěla umřít. She was the quicklime girl.

Znovu se napil.

„Myslím, že jsem od Blue Öyster Cult v životě nic neslyšela,“ řekla Robin.

„Ale jo, slyšela,“ odporoval jí Strike. „‚Don’t Fear the Reaper‘.“

„Cože?“

„‚Neboj se zubaté‘. To byl jejich obrovskej hit.“

„Aha – vlastně jo.“

Na kratičký okamžik se Robin lekla, že jí dává radu do života.

Chvíli mlčky dál jedli, až už v sobě Robin nedokázala tu otázku potlačit a jen doufala, že to nebude znít ustrašeně, když se zeptá:

„Proč poslali tu nohu mně, co myslíš?“

Nad touhle otázkou měl Strike už dost času uvažovat.

„Už jsem nad tím přemýšlel,“ řekl, „a podle mě to musíme považovat za tichou výhrůžku, takže dokud nezjistíme…“

„Nepřestanu chodit do práce,“ skočila mu Robin prudce do řeči. „Nehodlám zůstat doma. To je přesně to, co chce Matthew.“

„Už jsi s ním o tom mluvila?“

Zatelefonovala mu v době, kdy byli Strike s Wardlem dole v kanceláři.

„Ano. Zlobí se, že jsem potvrdila příjem toho balíku svým podpisem.“

„Zřejmě má o tebe strach,“ prohlásil Strike neupřímně. Setkal se s Matthewem jen párkrát a jeho nechuť k němu rostla s každou další příležitostí.

„Nemá strach,“ odsekla Robin. „Jen mu to přijde vhod. Je si jistý, že teď budu muset odejít, protože se budu bát. Ale to se plete.“

Matthew byl z její zprávy zděšený, ale i tak zaslechla v jeho hlase stopu zadostiučinění, nevyjádřené přesvědčení, že teď musí konečně pochopit, jak směšné rozhodnutí učinila, když svůj osud spojila s pochybným soukromým detektivem, který si ani nemohl dovolit nabídnout jí slušný plat. Držel ji v práci mimo úřední hodiny dlouho do noci, takže si musela nechávat posílat balíky do práce místo domů. („Já si sem nenechala poslat nohu kvůli tomu, že by mi ji Amazon nemohl doručit domů!“ vyštěkla Robin rozhořčeně.) A navrch k tomu všemu byl teď Strike docela slavný, takže byl zdrojem okouzleného zájmu mezi jejich kamarády. Matthewovo zaměstnání účetního s sebou neneslo tak prestižní postavení. Vztek a žárlivost v něm byly hluboce zakořeněné a čím dál častěji teď vyrážely na povrch.

Strike nebyl natolik pošetilý, aby Robin povzbuzoval k jakékoli neloajalitě vůči Matthewovi, jíž by mohla litovat ve chvíli, až nebude tak otřesená.

„Adresovat nohu tobě místo mně ho napadlo až dodatečně,“ řekl. „Napřed tam napsal moje jméno. Myslím, že buď chtěl vystrašit mě tím, že zná tvoje jméno, nebo se pokusil vyděsit tebe, abys pro mě přestala pracovat.“

„Ale já se zastrašit nenechám,“ prohlásila Robin.

„Robin, tohle není vhodná chvíle na nějaký hrdinství. Ať je to, kdo chce, naznačuje nám, že toho ví hodně o mně, že ví, jak se jmenuješ, a nejpozději od dnešního rána i to, jak vypadáš. Viděl tě zblízka. A to se mi nelíbí.“

„Očividně nesmýšlíš o mých schopnostech kontrasledování příliš vysoko.“

„Jelikož mluvíš s chlápkem, kterej tě sakra poslal na nejlepší kurz, jakej dokázal najít,“ prohlásil Strike, „a kterej četl to nevkusně pochvalný závěrečný hodnocení, který jsi mi strčila pod nos…“

„No tak si asi myslíš, že moje sebeobrana nestojí za nic.“

„Nikdy jsem ji neviděl v praxi a to, že ses něco v tomto ohledu naučila, vím jenom od tebe.“

„Už jsi mě někdy nachytal při lhaní o tom, co umím a co neumím?“ naježila se Robin uraženě a Strike musel uznat, že nic takového se nikdy nestalo. „Tak vidíš! Já nepůjdu do žádnýho hloupýho rizika. Naučil jsi mě, abych si všímala čehokoli neobvyklýho a divnýho. A navíc si ani nemůžeš dovolit poslat mě domů. V současný době se nám tak tak daří pokrýt všechny naše případy.“

Strike si povzdychl a promnul si obličej oběma mohutnými dlaněmi, na jejichž hřbetech se černalo husté ochlupení.

„Nic po setmění,“ prohlásil. „A budeš u sebe nosit alarm, něco solidního.“

„Dobře,“ přisvědčila.

„Ostatně od příštího pondělí děláš Radforda,“ dodal a při tom pomyšlení si spokojeně oddechl.

Radford byl bohatý podnikatel, který chtěl k sobě do firmy jako zaměstnance na poloviční úvazek nasadit vyšetřovatele, aby odhalil případné kriminální jednání ředitele, kterého podezříval z nekalých praktik. Volba pochopitelně padla na Robin, protože Strike byl po svém druhém vyřešeném případu vraždy, který přitáhl nebývalou pozornost, přece jen relativně známou tváří. Když Strike vyprázdnil svou třetí pintu, napadlo ho, jestli by nedokázal Radforda přesvědčit, aby Robin zvedl úvazek. Dost rád by měl jistotu, že je v bezpečí obrovské kancelářské budovy, v níž by denně pracovala od devíti do pěti, dokud nebude maniak, který jí poslal nohu, pěkně pod zámkem.

Robin mezitím zápasila s návaly únavy a mírné nevolnosti. Hádka, probdělá noc, hrůzyplný šok z useknuté nohy – a teď ještě bude muset jet domů a znovu ospravedlňovat svoji touhu pokračovat v nebezpečné práci za špatný plat. Matthew pro ni kdysi býval oporou a důležitým zdrojem útěchy, ale teď jako by se z něj stala jen další překážka, již musí překonávat.

Nečekaně a nechtěně se jí vybavil obraz studené odříznuté nohy v kartonové krabici. Přemítala, zda se jí někdy podaří té představy zbavit. Konečky prstů, jimiž po ní přejela, ji nepříjemně svědily. Bezděky sevřela ruku v klíně v pěst.

5

Hell’s built on regret.

Blue Öyster Cult: „The Revenge of Vera Gemini“

Text Patti Smith

Mnohem později Strike doprovodil Robin k metru a vrátil se do kanceláře, kde zůstal v tichosti ponořený do myšlenek sedět za jejím stolem.

Viděl už v životě spoustu na kusy rozsekaných mrtvol, viděl je uhnívat v masových hrobech i čerstvě roztržené výbuchem u silnice: odseknuté údy, na kaši rozcupované maso, rozdrcené kosti. Ve Speciální vyšetřovací jednotce, civilním oddělení Královské vojenské policie, měli násilná úmrtí v popisu práce a reflexivní reakci pro něho i jeho kolegy často představoval humor. Díky němu se vyrovnávali s pohledem na roztrhaná a zmrzačená mrtvá těla. Umyté a zkrášlené mrtvoly v bednách přepychově vystlaných hedvábím už do působnosti Speciální vyšetřovací jednotky nespadaly.

Bedny. Bedýnka, v níž přišla noha, vypadala docela obyčejně. Žádné stopy, které by naznačovaly její původ, žádná stopa po předchozím adresátovi, nic. Celá ta věc byla pečlivě a opatrně zařízená. A právě to ho znepokojovalo mnohem víc než noha samotná, třebaže šlo o nechutný předmět. Děsil ho především ten puntičkářsky důkladný, téměř vědecky bezchybný modus operandi.

Strike se podíval na hodinky. Dnes večer měl mít schůzku s Elin. Už dva měsíce chodil se ženou, která právě zažívala peklo rozvodového řízení, jež si mrazivou vypočítavostí nezadalo s mistrovskou šachovou partií. Její odloučený manžel byl nesmírně bohatý, což Strikovi došlo, až když ho Elin poprvé vzala na noc k sobě domů a ocitl se v prostorném bytě s dřevěnými podlahami a s vyhlídkou na Regent’s Park. Vzhledem ke střídavé péči o dítě, na níž se manželé dohodli, byla Elin připravena scházet se se Strikem pouze po večerech, kdy její pětiletá dcera nebyla doma, a když si spolu vyšli do města, vybírali si tišší a méně známé restaurace, protože Elin nechtěla, aby narazili na jejího manžela a on se tak dozvěděl, že s někým chodí. Strikovi ta situace dokonale vyhovovala. Trvalým problémem jeho vztahů bývalo, že večery určené k zábavě byly zároveň večery, kdy musel někde sledovat nevěrné partnery jiných lidí, a nijak zvlášť netoužil po blízkém vztahu s Elininou dcerou. Robin nelhal: nevěděl, jak mluvit s dětmi.

Sáhl po mobilu. Než bude muset odejít na večeři, může ještě pár věcí zařídit.

První hovor skončil v hlasové schránce. Zanechal v ní vzkaz, v němž požádal Grahama Hardacra, bývalého kolegu ze Speciální vyšetřovací jednotky, ať se mu ozve. Netušil, kde je Hardacre v současné době nasazený. Když spolu mluvili naposled, chystal se odstěhovat z Německa.

Ke Strikovu zklamání ani druhý hovor dávnému kamarádovi, jehož životní cesta vedla oproti Hardacrovi poněkud protichůdným směrem, nikdo nezvedl. Strike tak zanechal druhý, téměř identický vzkaz a zavěsil.

Přitáhl si Robinino křeslo blíž k počítači, přístroj zapnul a nepřítomně zůstal zírat na domovskou stránku prohlížeče. Jeho mysl mimoděk zaplnil obraz jeho matky. Nahé. Kdo mohl vědět, že tam to tetování má? Pochopitelně její manžel a pak spousta partnerů, kteří jejím životem prošli, a kdokoli, kdo ji mohl vidět svlečenou ve squatech a špinavých komunách, v nichž občas bydleli. Pak tu byla možnost, která ho napadla v Tottenhamu, ale o niž se nedokázal s Robin podělit: že Ledu někdo nahou vyfotografoval. To by pro ni bylo naprosto typické.

Jeho prsty se vznášely nad klávesnicí. Dostal se až ke slovům Leda Striková nah, ale pak heslo písmeno po písmenku zase vymazal vztekle bouchajícím ukazováčkem. Jsou místa, kam normální člověk nechce vstoupit, věty, které nechce zanechat v historii svého internetového prohlížeče, ale naneštěstí existují i úkoly, které nechce svěřit nikomu jinému.

Chvíli váhal nad políčkem vyhledávání, v němž nezaujatě blikal kurzor, a potom rychle napsal svým obvyklým dvouprstým stylem: Donald Laing.

Byla jich spousta, obzvlášť ve Skotsku, ale mohl vyloučit všechny, kteří platili nájemné nebo chodili k volbám v době, kterou Laing strávil ve vězení. Poté co je pečlivě vytřídil a vzal v úvahu Laingův přibližný věk, zúžil Strike svůj výběr na muže, který podle všeho žil v roce 2008 v Corby se ženou jménem Lorraine MacNaughtonová. Ta podle záznamů na uvedené adrese žila nyní sama.

Vymazal Laingovo jméno a nahradil ho slovy Noel Brockbank. Těch bylo ve Spojeném království méně než Donaldů Laingů, ale Strike se dostal do podobné slepé uličky. Existoval jistý N. C. Brockbank, který žil sám v roce 2006 v Manchesteru, ale pokud by to měl být Strikův muž, znamenalo by to, že se musel rozejít se svou manželkou. Strike si nebyl jistý, jestli by to byla dobrá, nebo špatná zpráva…

Opřel se do Robinina křesla a začal zvažovat pravděpodobné důsledky skutečnosti, že mu někdo poslal anonymní useknutou nohu. Policie bude muset brzy požádat o spolupráci veřejnost, ale Wardle slíbil, že dá Strikovi vědět, než svolají tiskovou konferenci. Tak bizarní a groteskní historka se vždycky dostane do zpráv, ale tentokrát bude zájem ještě větší – a z té myšlenky neměl vůbec žádnou radost –, protože noha byla zaslána právě do jeho kanceláře. Cormoran Strike byl poslední dobou pro masmédia přitažlivou postavou. Přímo pod nosem Metropolitní policie vyřešil případy dvou vražd, které by budily obrovský zájem veřejnosti, i kdyby je nevyřešil soukromý detektiv: první proto, že obětí byla krásná mladá žena, a druhý kvůli tomu, že šlo o podivnou rituální vraždu.

Strike uvažoval, jak asi jeho firmu, kterou s takovými obtížemi vybudoval, zasáhne, že jim někdo poslal nohu. Nemohl si pomoct, připadalo mu, že dopady budou nejspíš hodně vážné. Výsledky internetového hledání fungují jako neúprosný barometr. Už zakrátko se po vygooglování jména Cormoran Strike neobjeví mezi prvními odkazy nadšené chvalořeči na jeho dva nejznámější a úspěšné případy, nýbrž krutý fakt, že jde o člověka, jemuž poštou chodí kusy lidských těl, muže, který má přinejmenším jednoho velice odpudivého nepřítele. Strike si byl jistý, že rozumí veřejnému mínění – nebo alespoň jeho nejistému, vystrašenému a netolerantnímu výseku, na němž z velké části záviselo živobytí soukromého detektiva – natolik dobře, aby věděl, že to nejsou lidé, jež by přitahoval podnik, kam chodí poštou uřezané lidské končetiny. Přinejlepším noví potenciální klienti usoudí, že teď mají s Robin dost svých starostí; a přinejhorším, že se kvůli své lehkomyslnosti nebo nešikovnosti zapletli do něčeho, co jim přerostlo přes hlavu.

Už chtěl počítač vypnout, ale nakonec si to přece jen rozmyslel a s ještě větší zdráhavostí, než s jakou se chystal vyhledat obrázek své nahé matky, napsal jméno Brittany Brockbanková.

Pár jich bylo na Facebooku, na Instagramu, pracovaly pro společnosti, o nichž v životě neslyšel, zářily úsměvy na selfíčkách. Všechny ty fotografie si pozorně prohlížel. Téměř všem bylo mezi dvacítkou a třicítkou, ve věku, který jí odpovídal. Vyloučit mohl černošky, ale jinak se nedalo říct, která z těch ostatních – brunetek, blondýnek nebo zrzek, hezkých nebo nevýrazných, vyfotografovaných se zářivým úsměvem, zasmušilých nebo přistižených v nestřeženém okamžiku – by mohla být ta, kterou hledal. Žádná z nich neměla brýle. Byla natolik marnivá, že by si je kvůli fotografii sundala? Nechala si oči odoperovat laserem? Třeba se vyhýbá sociálním médiím. Vzpomněl si, že si chtěla změnit jméno. Anebo se tu neobjevila z mnohem zásadnějšího důvodu – mohla být mrtvá.

Znovu se podíval na hodinky: byl čas jít se převléct.

To nemůže být ona, pomyslel si a pak v duchu dodal: Jen ať to není ona.

Protože pokud by to byla ona, nesl by za to vinu on.

6

Is it any wonder that my mind’s on fire?

Blue Öyster Cult: „Flaming Telepaths“

Cestou domů byla Robin ten večer nezvykle ostražitá, potají srovnávala každého muže ve vagonu se vzpomínkou na vysokou postavu v černé kůži, která jí předala ten hrůzostrašný balík. Když se už potřetí setkala s pohledem mladého hubeného Asiata v laciném obleku, povzbudivě se na ni usmál; sklopila oči a nadále se věnovala výhradně svému telefonu, v němž procházela – když to signál umožňoval – stránky BBC, a podobně jako Strike přemítala, kdy se asi noha objeví ve zprávách.

Čtyřicet minut po odchodu z práce vešla do velkého supermarketu Waitrose u stanice metra nedaleko od svého bydliště. Lednička doma byla téměř prázdná. Matthew nerad nakupoval jídlo a ona si byla jistá (třebaže to během jejich předposlední hádky popřel), že si myslí, že by ona, protože na chod domácnosti přispívá necelou třetinou, měla svůj podíl podpořit oněmi nudnými každodenními úkoly, které on nemá rád.

Svobodní muži plnili své košíky a vozíky hotovými jídly. Pracující ženy pospíchaly uličkami a házely do košíků těstoviny, z nichž se dá rychle uvařit rodinná večeře. Vyčerpaná mladá matka s malým dítětem vřískajícím v kočárku se motala uličkami jako opilá můra, nedokázala se soustředit a v košíku měla jen sáček s mrkví. Robin procházela obchodem zvolna a cítila se zvláštně nesvá. Nebyl tady nikdo, kdo by připomínal muže v koženém motorkářském oblečení, nikdo, kdo by tady číhal a snil o tom, jak Robin uřízne nohy… uřízne mi nohy…

„S dovolením!“ ozvala se popuzeně žena středního věku, která se snažila dosáhnout na klobásy. Robin se omluvila a poodstoupila, překvapená, že drží v ruce balíček kuřecích stehen. Hodila ho do vozíku a odspěchala na druhý konec obchodu, kde mezi víny a lihovinami nalezla relativní klid. Tady vytáhla mobil a zavolala Strikovi. Přijal hovor po druhém zazvonění.

„Jsi v pořádku?“

„Ano, jasně že…“

„Kde jsi?“

„Ve Waitrose.“

Těsně vedle Robin zkoumal polici se sherry pomenší proplešatělý muž a jeho oči byly přesně ve výši jejích ňader. Když poodešla stranou, pohnul se jejím směrem. Robin se na něho zpříma zadívala; začervenal se a odešel.

„No, ve Waitrose bys měla být v pohodě.“

„Hm,“ odtušila Robin se zrakem upřeným na mizející záda plešatého muže. „Poslyš, možná to není nic důležitýho, ale právě jsem si na to vzpomněla: v posledních měsících jsme dostali pár divnejch dopisů.“

„Cvoklejch dopisů?“

„Nezačínej.“

Robin se vždycky ohrazovala proti tak pohrdavému, paušálnímu označení. Od doby, kdy Strike vyřešil svůj druhý vražedný případ, který přitáhl nebývalou pozornost, se objem jejich excentrické korespondence výrazně zvýšil. Ti nejsrozumitelnější pisatelé jednoduše žádali o peníze, protože předpokládali, že Strike teď musí být nesmírně bohatý. Potom tu byli ti, kteří po Strikovi chtěli, aby se za ně pomstil v podivných osobních nevraživostech, lidé, kteří zřejmě veškerý svůj bdělý čas zasvětili dokazování extravagantních teorií, lidé, jejichž požadavky a přání byly tak nesourodé a roztěkané, že svědčily pouze o pisatelově duševní nemoci, a konečně („No ale tyhle jsou opravdu cvoklý,“ podotkla v duchu Robin) hrstka lidí, mužů i žen, jimž Strike připadal přitažlivý.

„Adresovanejch tobě?“ zeptal se Strike, zničehonic naprosto vážně.

„Ne, tobě.“

Slyšela, jak se během hovoru pohybuje po bytě. Pravděpodobně jde dnes večer ven s Elin. O svém vztahu nikdy nemluvil. Kdyby se Elin jednoho dne nezastavila v kanceláři, Robin by se patrně o její existenci ani nedozvěděla – třeba až do chvíle, kdy by se Strike objevil v práci se snubním prstenem na ruce.

„Co v nich bylo?“ zeptal se Strike.

„No, jeden z nich byl od nějaké holky, která si chtěla uříznout nohu. Ptala se tě na radu.“

„Můžeš mi to zopakovat?“

„Chtěla si uříznout nohu,“ vyslovila Robin se zřetelným důrazem a žena vybírající si kousek od ní lahev růžového vína po ní vrhla vyděšený pohled.

„Kristepane,“ zamumlal Strike. „A to nesmím říkat, že to jsou cvoci. Myslíš, že se jí to povedlo a řekla si, že mi dá vědět?“

„Říkala jsem si, že by takový dopis mohl být relevantní,“ odpověděla Robin a měla co dělat, aby se ovládla. „Opravdu jsou lidé, kteří si chtějí uříznout kus těla, to je vědecky popsaný jev a říká se tomu… no, v žádném případě se nepovažují za ‚cvoky‘,“ dodala, když se přesně podle jejího očekávání rozesmál. „A pak je tam ještě jeden od člověka, který se podepsal iniciálami: dlouhý dopis, ve kterém se zeširoka rozebírá tvoje noha a jak ti její ztrátu vynahradí.“

„Kdyby mi ji chtěli vynahradit, tak by mi asi poslali mužskou nohu, nemyslíš? Vypadal bych sakra dost pitomě s…“

„Přestaň,“ skočila mu do řeči. „Nedělej si z toho srandu. Nechápu, jak můžeš.“

„Já nechápu, proč ty nemůžeš,“ odpověděl, ale laskavě.

Zaslechla důvěrně známý skřípavý zvuk, po němž následovalo zařinčení.

„Ty se díváš do cvokařskýho šuplíku!“

„Já myslím, že bys tomu neměla říkat ‚cvokařskej šuplík‘, Robin. To je dost nezdvořilý vůči našim duševně nemocnejm…“

„Uvidíme se zítra,“ řekla, proti své vůli se usmála a zavěsila do jeho hurónského smíchu.

Dál se vlekla supermarketem a znovu ji zavalila únava, s níž bojovala celý den. Rozhodnout se, co budou mít k večeři, ji stálo nezměrné úsilí; určitě by se jí ulevilo, kdyby mohla jen nakoupit podle seznamu, který by jí připravil někdo jiný. Stejně jako pracující matky, jež hledaly něco k rychlé přípravě, to i Robin vzdala a nabrala spoustu těstovin. Ve frontě u pokladny si pak všimla, že stojí hned za mladou ženou, jejíž dítě se konečně unavilo a teď spalo jako zabité s vystrčenými pěstičkami a s pevně zavřenýma očima.

„Je rozkošný,“ řekla Robin, protože měla pocit, že dívka potřebuje povzbudit.

„Když spí,“ unaveně se usmála matka.

Robin dorazila domů opravdu hodně vysílená. K jejímu překvapení na ni v úzké chodbě čekal Matthew.

„Já už byl nakoupit!“ řekl, když v jejích rukách uviděl čtyři nadité nákupní tašky, a v jeho hlase zachytila zklamání, že jeho velkorysé gesto přišlo vniveč. „Poslal jsem ti esemesku, že se stavím ve Waitrose!“

„Asi jsem ji neslyšela,“ řekla Robin. „Promiň.“

Pravděpodobně zrovna telefonovala se Strikem. Možná dokonce byli v obchodě ve stejné době, jenže ona samozřejmě polovinu času strávila v úkrytu mezi víny a lihovinami.

Matthew k ní přistoupil s rozevřenou náručí a přitáhl si ji takovým způsobem, že to nemohla pokládat za nic jiného než za protivnou shovívavost. I tak musela připustit, že v tmavém obleku a s hřívou hustých zlatohnědých vlasů sčesaných z čela vypadá jako vždycky báječně.

„Muselo tě to vyděsit,“ zamumlal a ve vlasech ucítila jeho horký dech.

„Bylo to strašný,“ řekla a objala ho v pase.

Těstoviny snědli v mírumilovném rozpoložení, bez jediné zmínky o Sarah Shadlockové, Strikovi nebo Jacquesi Burgerovi. Ranní zuřivost, s níž hodlala Matthewa přesvědčit, že to nebyla ona, ale Sarah, kdo se obdivně vyjadřoval o kudrnatých vlasech, zcela vyhasla. Robin pociťovala jako odměnu za svůj dospělý, trpělivý přístup, když jí potom Matthew omluvným hlasem oznámil:

„Budu muset po večeři ještě chvíli pracovat.“

„To nevadí,“ řekla Robin. „Já bych stejně chtěla brzy do postele.“

Vzala si s sebou do postele horkou nízkokalorickou čokoládu a výtisk módního časopisu Grazia, ale soustředit se nedokázala. Po deseti minutách vstala a přinesla si notebook, vlezla si s ním zpátky do postele a vygooglovala si Jeffa Whittakera.

Jeho profil na Wikipedii viděla už dřív během jednoho provinilého pročesávání Strikovy minulosti, ale nyní si jej pročítala mnohem pozorněji. Heslo začínalo důvěrně známým upozorněním:

V tomto článku jsou uvedeny sporné skutečnosti.

Článek vyžaduje další citace a ověření faktů.

Článek pravděpodobně obsahuje neověřená tvrzení autora.

Jeff Whittaker

Jeff Whittaker (narozen 1969) je hudebník, který je známý především jako manžel supergroupie ze sedmdesátých let Ledy Strikové, z jejíhož zabití byl v roce 1994 obviněn.[1]

Whittaker je vnuk diplomata sira Randolpha Whittakera, nositele Řádu britského impéria a Řádu za vynikající službu.

Dětství a dospívání

Whittaker byl vychován svými prarodiči. Jeho mladistvá matka Patricia Whittakerová byla schizofrenička.[doplnit citaci] Whittaker nikdy nezjistil, kdo byl jeho otcem.[doplnit citaci] Byl vyloučen z Gordonstounské internátní školy poté, co vytáhl nůž na jednoho z členů sboru.[doplnit citaci] Tvrdí, že ho dědeček po vyloučení zavřel na tři dny do kůlny, ale jeho dědeček toto obvinění popírá.[2] Whittaker utekl z domova a po nějakou dobu vedl během svého dospívání divoký život. Rovněž tvrdí, že pracoval jako hrobník.[doplnit citaci]

Hudební kariéra

Koncem osmdesátých a začátkem devadesátých let hrál Whittaker na kytaru a psal texty k písním pro řadu thrashmetalových kapel včetně Restorative Art, Devilheart a Necromantic.[3][4]

Osobní život

V roce 1991 se Whittaker seznámil s Ledou Strikovou, bývalou přítelkyní Jonnyho Rokebyho a Ricka Fantoniho, která pracovala pro nahrávací společnost zvažující podepsání smlouvy se skupinou Necromantic.[doplnit citaci] Whittaker se Strikovou uzavřeli v roce 1992 manželství. V prosinci téhož roku se jim narodil syn Switch LaVey Bloom Whittaker.[5] V roce 1993 byl Whittaker kvůli své drogové závislosti vyloučen ze skupiny Necromatic.[doplnit citaci]

Když v roce 1994 Leda Whittakerová zemřela na předávkování heroinem, byl Whittaker obviněn z její vraždy. Obžaloby byl zproštěn.[6][7][8][9]

V roce 1995 byl Whittaker opět zatčen za pokus o ublížení na zdraví a únos svého syna, jenž byl svěřen do péče Whittakerových prarodičů. Za napadení svého dědečka byl odsouzen k podmíněnému trestu odnětí svobody.[doplnit citaci]

V roce 1998 Whittaker ohrožoval nožem svého spoluzaměstnance a byl odsouzen k tříměsíčnímu nepodmíněnému trestu.[10][11]

V roce 2002 byl uvězněn za to, že zabránil zákonnému pohřbení mrtvého těla. Bylo zjištěno, že Karen Abrahamová, s níž v té době žil, zemřela na selhání srdce, ale Whittaker celý měsíc ukrýval její mrtvolu v jejich společném bytě.[12][13][14]

V roce 2005 byl Whittaker uvězněn za ilegální prodej kokainu.[15]

Robin si stránku přečetla dvakrát. Špatně se jí dnes večer soustředilo. Jako by jí informace klouzaly po povrchu mysli a mozek je nedokázal vstřebat. Některé části Whittakerova příběhu svou výstředností bily do očí. Proč by někdo měsíc ukrýval mrtvolu? Bál se snad Whittaker, že by ho mohli znovu obžalovat z vraždy, nebo k tomu měl nějaký jiný důvod? Mrtvá těla, údy, kusy mrtvého masa… Napila se horké čokolády a zašklebila se. Chutnala jako ochucený prach; podlehla pocitu, že musí ve svatebních šatech vypadat štíhle, a už celý měsíc si pravou čokoládu odpírala.

Odložila hrníček na noční stolek, vrátila se prsty ke klávesnici a vyhledala si obrázky ze soudního přelíčení s Jeffem Whittakerem.

Obrazovku zaplnily fotografie, na nichž byl dvojí Whittaker, vyfotografovaný s osmiletým odstupem, jak přichází a odchází od dvou různých soudů.

Mladý Whittaker obviněný z vraždy své ženy měl dredy svázané do ohonu. Z jeho postavy v černém obleku s kravatou vyzařovalo jisté šupácké kouzlo, byl natolik vysoký, že hleděl přes hlavy většiny fotografů, kteří se kolem něho tlačili. Měl vysoké lícní kosti, nažloutlou pleť a velké oči posazené nezvykle daleko od sebe: byl to onen druh očí, které mohly patřit básníkovi posedlému opiem stejně jako heretickému knězi.

Whittaker, který čelil obvinění kvůli tomu, že bránil pohřbu jiné ženy, už o svůj přitažlivý tulácký vzhled přišel. Byl silnější, vlasy ostříhané na ježka a vousy mu dodávaly zločinecký výraz. Pouze na očích usazených daleko od sebe se nic nezměnilo, dál z nich vyzařovala aura nestoudné arogance.

Robin pomalu rolovala fotografiemi. Záhy se obrázky, které pokládala za „Strikova Whittakera“, promísily s jinými Whittakery, kteří se někdy ocitli soudu. Cherubínsky vyhlížející Afroameričan jménem Jeff Whittaker pohnal k soudu svého souseda za to, že mu jeho pes opakovaně znečistil trávník.

Proč si Strike myslí, že by mu jeho nevlastní otec (Robin připadalo divné uvažovat o Whittakerovi takto, protože byl jen o pět let starší než Strike) posílal nohu? Přemítala, kdy se Strike asi naposled viděl s mužem, jehož pokládal za vraha své matky. Bylo toho tolik, co o svém šéfovi nevěděla. O své minulosti mluvil nerad.

Robin sklouzla prsty zpět na klávesnici a naťukala Eric Bloom.

Když se zahleděla na obrázky rockera ze sedmdesátých let oděného v kůži, jako první ji napadlo, že má přesně stejné vlasy jako Strike: husté, tmavé a kudrnaté. Připomnělo jí to Jacquese Burgera a Sarah Shadlockovou, což jí náladu nijak nezlepšilo. Obrátila svou pozornost ke zbylým dvěma mužům, o nichž se Strike zmínil jako o možných podezřelých, ale nedokázala si vzpomenout na jejich jména. Donald jak? A pak to legrační jméno začínající na B… Většinou mívala vynikající paměť. Strike jí za ni často skládal komplimenty. Proč si nemůže vzpomenout?

Na druhou stranu, co by se změnilo, kdyby se rozpomenout dokázala? S pomocí notebooku sotva vypátráte dva muže, kteří mohou žít úplně kdekoli. Robin pracovala pro detektivní agenturu dost dlouho na to, aby jí bylo jasné, že lidé, kteří používají falešná jména, vedou drsný život na ulici, pobývají raději ve squatech nebo někde v nájmu a nezapisují se na volební seznamy, snadno propadnou širokou sítí internetových odkazů.

Seděla v zamyšlení několik dalších minut, než s pocitem, že svého šéfa tak nějak zrazuje, naťukala do vyhledávacího řádku prohlížeče jméno Leda Striková. A s pocitem ještě většího provinění pak dopsala: nahá.

Fotografie byla černobílá. Mladá Leda pózovala s rukama vztyčenýma nad hlavou, mračno dlouhých tmavých vlasů jí splývalo přes prsa. Dokonce i v náhledové miniatuře Robin rozeznala oblouk zdobného nápisu nad tmavým trojúhelníkem ochlupení v rozkroku. Robin přimhouřila oči, jako by skutečnost, že uvidí snímek trochu rozmazaný, mohla zmírnit její provinění, a rozklikla obraz na monitoru. Nechtěla ho už víc zvětšovat a ani nemusela. Slova Mistress of byla zřetelně čitelná.

Za stěnou se ozval šum záchodového větráku. Robin sebou provinile cukla a rychle zavřela stránku, kterou si prohlížela. Matthew si poslední dobou zvykl půjčovat si její notebook a před pár týdny ho přistihla, jak si čte její e-maily Strikovi. Sotva si na to vzpomněla, vrátila se do webového prohlížeče a smazala historii, rozklikla nastavení a po chvilce váhání si změnila heslo na DontFearTheReaper. Překazí mu to čenichání.

Když vyklouzla z postele, aby vylila čokoládu do kuchyňského dřezu, napadlo ji, že se ani neobtěžovala vyhledat si podrobnosti o Terenci „Hrobařovi“ Malleym. Ovšem policie má zaručeně mnohem větší šanci než ona nebo Strike najít londýnského gangstera.

A stejně na tom nezáleží, pomyslela si ospale, když mířila zpátky do ložnice. Malley to není.

7

Good To Feel Hungry

Samozřejmě že přišel o zdravý rozum, s nímž se narodil – to bylo oblíbené úsloví jeho matky, zlomyslné a bezcitné mrchy (Už nemáš ten zdravý rozum, s nímž ses narodil, že ne, ty pitomej hajzlíku?). Kdyby totiž měl zdravý rozum, s nímž se narodil, nesledoval by Sekretářku hned den poté, co jí předal nohu. Jenže bylo těžké odolat pokušení, když nevěděl, kdy příště se mu naskytne příležitost. Nutkavá touha znovu ji stopovat v něm narostla přes noc, chtěl vidět, jak vypadá teď, když už otevřela jeho dárek.

Od zítřka bude jeho svoboda silně omezená, protože To bude doma a To vyžaduje v době své přítomnosti jeho pozornost. Udržovat To ve šťastné náladě bylo velice důležité, v neposlední řadě kvůli tomu, že To vydělává peníze. To je stupidní, šerednost sama, a tolik prahne po lásce, že si ani nevšímá, že ho vydržuje.

Jakmile toho rána vypravil To do práce, pospíchal z domu, aby počkal na Sekretářku u její stanice metra, což bylo prozíravé rozhodnutí, protože vůbec nezamířila do kanceláře. Napadlo ho, že zásilka s nohou by mohla narušit její běžnou pracovní činnost, a nemýlil se. On se skoro nikdy nemýlil.

Uměl sledovat lidi. Dnes používal chvílemi černý kulich, jindy neměl na hlavě nic. Svlékl se do trička, potom si oblékl bundu a pak si ji obrátil naruby, občas si nasadil sluneční brýle, jindy byl bez nich.

Sekretářčina cena – převyšující cenu kterékoli jiné ženy, s níž by se mohl ocitnout o samotě – spočívala v tom, co se skrze ni chystal způsobit Strikovi. Jeho vytouženým cílem bylo pomstít se Strikovi – brutálně a natrvalo – a tato touha v něm rostla tak dlouho, až se stala ústřední ambicí jeho života. Byl takový odjakživa. Jestliže mu někdo zkřížil plány, zapamatoval si to a nakonec, jen co se naskytla příležitost, i kdyby to mělo být po letech, dostal dotyčný svoje. Cormoran Strike mu ublížil víc než kterýkoli jiný člověk a zaplatí za to spravedlivou cenu.

Na několik let se mu Strike ztratil z očí, ale potom mu náhlá publicita toho hajzla znovu odhalila. A byl teď oslavovaný jako hrdina. To bylo přece postavení, po kterém vždycky toužil on. Jako by musel pít ocet, dusil se servilními články o tom pičusovi, ale musel spolykat všechno, co dokázal, protože pokud chcete napáchat co největší škody, musíte svůj cíl dokonale znát. Měl v úmyslu způsobit Cormoranu Strikovi nadlidskou – nikoli lidskou, protože on sám je víc než pouhý člověk –, ano, nadlidskou bolest. Muselo to být něco úplně jiného než bodnutí nožem někde v temném koutě. Ne, Strikův trest musí být dlouhý, pomalý a neobvyklý, děsivější, mučivější a nakonec drtivě pustošivý.

Nikdo se nikdy nedozví, že to provedl on; proč by taky měl? Unikl před odhalením už třikrát za sebou: tři ženy jsou mrtvé a nikdo nemá ani páru, kdo ty činy spáchal. S tím vědomím četl dnešní Metro bez sebemenší stopy strachu; cítil jen hrdé uspokojení nad hysterickým líčením příběhu s useknutou nohou, vychutnával si vlnu strachu a nejistoty, která stoupala z každého článku: nechápavý bekot stáda ovcí, když ucítí vlka.

Teď už mu chybělo jen to, aby Sekretářka na chvilku zašla do nějaké opuštěné ulice… Jenomže Londýn po celý den pulzoval a všude se to hemžilo lidmi, a tak se musel spokojit s tím, že ji jen znechuceně a napjatě vyhlížel, zatímco bloumal kolem sídla London School of Economics.

Ona taky kohosi sledovala a bylo snadné zjistit, o koho jde. Její kořist měla uměle prodloužené zářivě platinové vlasy a uprostřed odpoledne Sekretářku dovedla zpátky na Tottenham Court Road.

Sekretářka zapadla do hospody naproti erotickému klubu, v němž sledovaná žena zmizela. Zvažoval, jestli má jít za ní dovnitř, ale připadala mu dnes nebezpečně ostražitá, a tak zašel raději do japonského bistra s velkými skleněnými výlohami přímo naproti hospodě, vybral si stůl nedaleko okna a čekal, až se Sekretářka opět vynoří.

Určitě k tomu dojde, říkal si, když zpoza slunečních brýlí sledoval hustý provoz na ulici. Dostane ji. Musel se k té myšlence upínat, protože dnes večer se bude muset vrátit k To a k jejich polovičatému, vylhanému životu, díky němuž se jeho pravé já mohlo potají volně pohybovat a dýchat.

Špinavé a zaprášené okno londýnského bistra odráželo jeho prázdný výraz, zbavený civilizované škrabošky, kterou si nasazoval, aby nalákal ženy, jež podlehly jeho kouzlu a posléze jeho nožům. Na povrch vystoupil tvor, který v něm žil, tvor, který netoužil po ničem jiném než dokázat svou nadřazenost.

8

I seem to see a rose,

I reach out, then it goes.

Blue Öyster Cult: „Lonely Teardrops“

Přesně jak Strike očekával, sotva zprávy o useknuté noze pronikly do médií, zavolal mu v úterý časně zrána jeho starý známý Dominic Culpepper z News of the World a sršel zlostí. Novinář odmítal připustit, že Strike mohl mít legitimní důvody, proč ho nekontaktoval hned poté, co obdržel useknutou lidskou končetinu, a Strike jeho dotčenost znásobil, když nepřistoupil na Culpepperovu výzvu, aby ho výměnou za tučný honorář informoval o všech nových skutečnostech v případu. Culpepper dříve Strikovi přihrával placenou práci, a už když detektiv pokládal sluchátko, tušil, že tento zdroj příjmu do budoucna vyschne. Culpepper nebyl velkorysý člověk.

Strike poprvé mluvil s Robin až dlouho po poledni. Zavolal jí z nacpaného expresního vlaku, kterým se s batohem na zádech vracel z Heathrow.

„Kde jsi?“ zeptal se.

„V hospodě naproti Spearmint Rhino,“ odpověděla. „Jmenuje se to tady Court. Kde jsi ty?“

„Vracím se z letiště. Šílenej taťka nasedl do letadla, chválabohu.“

Šílenej taťka byl bohatý bankéř z mezinárodní instituce, jehož Strike sledoval na žádost jeho ženy. Manželský pár sváděl tvrdou bitvu o to, komu soud svěří do péče jejich děti. Manželův odlet do Chicaga znamenal, že Strike bude mít na několik nocí oraz a nebude ho muset sledovat, jak ve čtyři hodiny ráno sedí v autě před domem své ženy a dalekohledem s nočním viděním nahlíží do pokoje svých malých synů.

„Přijedu za tebou,“ řekl Strike. „Seď tam a nikam nechoď – leda by Platinová vyrazila ven s nějakým kunčoftem, pochopitelně.“

Platinová byla ruská studentka ekonomie a erotická tanečnice. Najal si je její milenec, muž, kterému Strike s Robin přezdívali „Dvoják“. Jednak už to bylo podruhé, co pro něj sledovali jeho blonďatou milenku, a jednak ho podezírali ze závislosti na informacích o tom, kde a jak ho milenky podvádějí. Robin připadal Dvoják děsivý a politováníhodný zároveň. S Platinovou se seznámil v klubu, který teď Robin sledovala, a Robin se Strikem měli za úkol zjistit, jestli se náhodou i některým dalším mužům nedostává extra potěšení, jímž nyní dívka zahrnovala Dvojáka.

Zvláštní na tom bylo, ačkoli se tomu sám zdráhal uvěřit a zjevně se mu to ani zvlášť nezamlouvalo, že si Dvoják tentokrát zřejmě vybral netypicky monogamní milenku. Po několikatýdenním sledování Robin zjistila, že jde o značně samotářskou bytost, která tráví polední přestávky nejraději sama s knížkami a s kolegyněmi se dává do řeči jen zřídka.

„Evidentně v tom klubu pracuje, aby si mohla platit školu,“ oznámila Robin rozhořčeně Strikovi po prvním týdnu sledování. „Pokud Dvoják nechce, aby ji očumovali cizí chlapi, proč jí nepomůže finančně?“

„Nejvíc ho na ní přitahuje právě to, že předvádí erotické tance pro jiné,“ odpověděl jí Strike trpělivě. „Spíš se divím, že si někoho jako ona nenašel už dávno. Je pro něj dokonalá.“

Strike byl v klubu krátce poté, co zakázku dostali, a zajistil si výpomoc smutnooké brunetky s nepravděpodobným jménem Raven, s níž se dohodl, že na dívku jeho klienta dohlédne. Raven se měla každý den hlásit a informovat je, k čemu se Platinová chystá, a okamžitě jim oznámit, kdyby snad někomu dávala své telefonní číslo nebo některému klientovi věnovala přílišnou pozornost. Pravidla klubu jakékoli dotyky a nabízení sexuálních služeb zakazovala, ale Dvoják byl stále přesvědčený („Ubohej nešťastnej kretén,“ říkal o něm Strike), že je jen jedním ze zástupu mužů, kteří ji zvou na večeři a sdílejí s ní lože.

„Stejně pořád nechápu, proč musíme ten klub sledovat,“ povzdychla si Robin do telefonu, nikoli poprvé. „Raven nám přece může zatelefonovat kamkoli.“

„Dobře víš proč,“ řekl Strike, který se chystal vystoupit. „Má rád fotky.“

„Ale vždyť na nich není nic jinýho, než jak jde do práce nebo zase z práce.“

„Na tom nezáleží. Jeho to rajcuje. Navíc je přesvědčenej o tom, že někdy v dohledný době musí z klubu odejít s nějakým ruským oligarchou.“

„Nepřipadá ti někdy ta práce nízká a odporná?“

„Riziko povolání,“ prohodil Strike nevzrušeně. „Za chvilku jsem u tebe.“

Robin čekala uprostřed květovaných a zlatistých tapet. Brokátem potažená křesílka a neladící stínítka lamp ostře kontrastovala s obrovskými plazmovými obrazovkami, na nichž běžel fotbalový zápas a reklamy na Coca-Colu. Stěny bez tapet byly vymalované módním odstínem světle šedé barvy, jímž si nedávno vymalovala obývák Matthewova sestra. Robin to připadalo depresivní. V pozorování vchodu do klubu jí částečně překáželo dřevěné zábradlí schodiště do patra. Venku se po ulici valil oběma směry hustý provoz, řada dvoupatrových autobusů jí co chvíli zakryla výhled na průčelí klubu.

Strike dorazil s podrážděným výrazem.

„Přišli jsme o Radforda,“ řekl a hodil si batoh k vysokému stolku nedaleko okna, u kterého seděla. „Teď mi volal.“

„Ne!“

„Už jo. Podle něj teď budíš takovej zájem novinářů, že tě v tý svý kanceláři nemůže upíchnout.“

Tisk dostal zprávu o uříznuté noze toho dne v šest hodin ráno. Wardle dodržel slovo, které dal Strikovi, a předem ho varoval. Detektiv opustil svůj podkrovní byt ještě nad ránem, s náhradním oblečením na několik příštích dní v tašce. Věděl, že novináři zanedlouho začnou jeho kancelář obléhat; nebude to poprvé.

„A Khan z toho taky vycouval,“ pokračoval Strike, když se k Robin vrátil s pintou v ruce a uvelebil se na barové stoličce. „Obrátí se prý na agenturu, kam nechodí poštou kusy mrtvol.“

„Debil,“ zlobila se Robin a dodala: „Čemu se tak tlemíš?“

„Ničemu.“ Nechtěl jí prozradit, jak se mu vždycky líbí, když to slovo vysloví. Zaznívaly v něm stopy jinak neznatelného yorkshirského přízvuku.

„Samý dobrý kšefty!“ řekla Robin.

Strike souhlasně přikývl a zadíval se na průčelí Spearmint Rhino.

„Co Platinová? Raven se hlásila?“

Jelikož Raven telefonovala zrovna před chvílí, mohla Robin Strika informovat, že jako obvykle nemá žádné nové zprávy. Platinová byla mezi zákazníky oblíbená a přes den už třikrát tančila, ale zcela v mezích pravidel podniku a ve vší slušnosti.

„Četlas noviny?“ zeptal se a ukázal na pohozený výtisk Mirroru na nedalekém stolku.

„Jenom na internetu,“ řekla Robin.

„Snad to přinese nějaké informace,“ řekl Strike. „Někdo si přece musel všimnout, že mu chybí noha.“

„Ha ha ha,“ pronesla Robin.

„Moc brzo?“

„Jo,“ přisvědčila chladně.

„Včera v noci jsem taky trochu brouzdal po internetu,“ poznamenal Strike. „Brockbank možná bydlel v roce 2006 v Manchesteru.“

„Jak víš, že to je on?“

„To nevím, ale byl to chlápek přibližně správnýho věku a s odpovídající iniciálou druhýho křestního jména…“

„Ty si pamatuješ jeho druhý křestní jméno?“

„Jo,“ potvrdil Strike. „Ale moc to nevypadá, že by tam ještě bydlel. S Laingem je to stejný případ. Jsem si docela jistej jeho adresou v Corby v roce 2008, ale přestěhoval se. Jak dlouho,“ dodal Strike s pohledem upřeným přes ulici, „sedí tamhle naproti v bistru ten chlápek v maskáčové bundě a slunečních brýlích?“

„Asi půl hodiny.“

Strike měl silný dojem, že ho muž ve slunečních brýlích pozoruje a zírá na něj přes ulici skrz dvě okna. Byl rozložitý v ramenou a měl dlouhé nohy, takže se zdálo, že je na stříbrnou židličku nepřiměřeně mohutný. Odrazy projíždějících aut a kolemjdoucích neustále tříštily obraz v okně a Strike si nemohl být stoprocentně jistý, ale zdálo se, že ten muž má na tváři husté strniště.

„Jaké je to tam uvnitř?“ zeptala se Robin a ukázala na dvojitá vrata klubu Spearmint Rhino pod těžkou kovovou markýzou.

„V striptýzovým klubu?“ ujišťoval se mírně zaskočený Strike.

„Ne, asi v tom japonským bistru,“ odsekla Robin sarkasticky. „Samozřejmě že v tom striptýzovým klubu.“

„V pohodě,“ odtušil, ale nebyl si úplně jistý, na co se ho vlastně ptá.

„Jak to tam vypadá?“

„Zlatý ozdoby. Zrcadla. Tlumený světla.“ Když na něho dál tázavě hleděla, dodal: „Uprostřed je tyč, u které se tančí.“

„Takže se tam netančí zákazníkům na klíně? Žádnej lap dance?“

„Na to tam jsou privátní kabiny.“

„Co mají ty holky na sobě?“

„Já nevím… moc toho není…“

Zazvonil mu mobil: Elin.

Robin odvrátila zrak a pohrávala si s falešnými brýlemi na stolku před sebou. Ve skutečnosti v sobě měly zabudovaný miniaturní fotoaparát, jímž zachycovala pohyby Platinové. Když jí Strike ten přístroj svěřil poprvé, připadalo jí to vzrušující, ale někdejší vzrušení už mezitím zevšednělo. Upila ze svého tomatového džusu a zahleděla se z okna ve snaze neposlouchat, o čem si Strike s Elin povídají. Při telefonátech se svou přítelkyní zněl vždycky strašně věcně, jenže na druhou stranu bylo těžké představit si Strika, jak někomu šeptá něžná milostná slůvka. Matthew jí říkal „Robsy“ nebo i „Rosy-Posy“, obzvlášť když byl v té správné náladě, což poslední dobou nebývalo moc často.

„… u Nicka s Ilsou,“ říkal Strike. „Jo. Ne, souhlasím… jo… dobře… ty taky.“

Ukončil hovor.

„Tam budeš bydlet?“ zeptala se Robin. „U Nicka s Ilsou?“

Byli to dva nejstarší Strikovi kamarádi. Seznámila se s nimi během dvou jejich návštěv v kanceláři a oba měla ráda.

„Jo, říkají, že můžu zůstat, jak dlouho budu chtít.“

„Proč nejdeš bydlet k Elin?“ zeptala se Robin riskujíc, že ji příkře odkáže do patřičných mezí. Velmi dobře si uvědomovala hranici, kterou Strike rád zachovával mezi svým osobním a profesním životem.

„Neklapalo by to,“ odpověděl. Nevypadalo to, že by se kvůli její otázce naštval, ale zjevně to ani nehodlal dál rozvádět. „Málem bych zapomněl,“ dodal, když se zadíval zpátky přes ulici do výlohy japonského bistra. Stolek, u kterého seděl muž v maskáčové bundě a slunečních brýlích, byl teď prázdný. „Pořídil jsem ti tohle.“

Byl to osobní alarm.

„Já už jeden mám,“ řekla Robin, vytáhla přístroj z kapsy kabátu a ukázala mu ho.

„Dobře, ale tenhle je lepší,“ řekl Strike a popsal jí jeho vlastnosti. „Potřebuješ alarm, kterej vydává aspoň sto dvacet decibelů a postříká útočníka nesmazatelnou červenou barvou.“

„Můj má sto čtyřicet decibelů.“

„Přesto si myslím, že tenhle je lepší.“

„Je to u chlapů běžný, že považují každou věc, kterou vyberou oni, za mnohem lepší než to, co si vybere ženská?“

Zasmál se a dopil pivo.

„Tak zatím.“

„Kam jdeš?“

„Mám sraz s Kudlou.“

To jméno jí nic neříkalo.

„To je ten chlápek, co mi občas přihraje nějaký tipy, který můžu směnit za potřebný informace od Metropolitní,“ vysvětlil Strike. „Ten chlápek, co mi řekl, kdo pobodal toho policejního informátora, pamatuješ? Kterej mě doporučil jako vazbiče pro toho gangstera.“

„Aha,“ odtušila Robin, „tak s tím. Nikdy jsi mi neřekl, jak se jmenuje.“

„Kudla je moje největší želízko v ohni pro vypátrání Whittakera,“ řekl Strike. „Taky by mohl mít nějaký informace o Hrobařovi Malleym. Stýká se s pár lidma z jeho okolí.“

Přimhouřil oči a zadíval se přes ulici.

„Dávej bacha, jestli někde neuvidíš toho chlápka v maskáčový bundě.“

„Ty jsi paranoidní.“

„Jsem sakra paranoidní úplně po právu, Robin,“ řekl a vytáhl krabičku cigaret, aby se přichystal na krátkou cestu k metru. „Někdo nám kurva poslal nohu.“

9

One Step Ahead of the Devil

Vidět zmrzačeného Strika, jak se na protějším chodníku blíží k hospodě Court, představovalo nečekaný bonus.

Jak strašně ztloustl, hajzl jeden, od té doby, co se naposled viděli, jak se loudá ulicí s batůžkem na zádech jako přitroublej voják, jímž kdysi býval, a nemá ani ponětí, že člověk, který mu poslal nohu, sedí necelých padesát metrů od něho. A to má být ten slavný detektiv? Míří do hospody za tou svou roztomilou Sekretářkou. Určitě s ní šoustá. Alespoň doufal, že jo. To, co s ní hodlá provést, by mu tak přineslo ještě větší potěšení.

Když pak zpoza slunečních brýlí sledoval Strikovu postavu sedící hned za oknem lokálu, měl najednou dojem, že Strike jeho pohled opětuje. Přes ulici, dvě skleněné okenní tabule a tmavé čočky jeho brýlí jistě nemohl dobře vidět jeho podobu, ale cosi v chování té vzdálené postavy, v tom obličeji otočeném naplno jeho směrem, v něm vyvolalo okamžitou tíseň. Dívali se na sebe přes ulici, po níž oběma směry hřměla hustá doprava a co chvíli jim zakrývala výhled.

Počkal, než do prostoru mezi nimi vjedou tři patrové autobusy, které se pomalu ploužily v těsném závěsu za sebou, sklouzl ze židle a prosklenými dveřmi vyšel z bistra do boční ulice. Když si sundával maskáčovou bundu a obracel ji naruby, cítil, jak mu v žilách pulzuje adrenalin. Nepřicházelo v úvahu, že by mohl bundu vyhodit: v podšívce měl ukryté své nože. Za dalším rohem se prudce rozběhl.

10

With no love, from the past.

Blue Öyster Cult: „Shadow of California“

Souvislý proud dopravy přinutil Strika zastavit a počkat, než bude moct přejít přes Tottenham Court Road. Očima přejížděl po protějším chodníku. Když se konečně dostal na druhou stranu, nahlédl oknem do japonského bistra, ale maskáčovou bundu nikde neviděl a žádný z mužů v košilích nebo tričkách velikostí ani postavou nepřipomínal toho ve slunečních brýlích.

Strike ucítil, jak mu zavibroval mobil, a vytáhl ho z kapsy u bundy. Robin mu poslala esemesku:

Nevyšiluj.

Strike zvedl s úsměvem ruku na rozloučenou směrem k oknům hospody Court a vydal se k metru.

Třeba je vážně paranoidní, jak říkala Robin. Jaká je asi pravděpodobnost, že by ten cvok, který jim poslal nohu, seděl v bistru a sledoval Robin za plného denního světla? Přesto se mu ten upřený pohled mohutného chlápka v maskáčové bundě nelíbil, stejně jako skutečnost, že měl sluneční brýle: den nebyl zase až tak prosluněný. Vytratil se ve chvíli, kdy měl Strike zastíněný výhled, náhodou, nebo úmyslně?

Problém vězel v tom, že Strike se mohl jen nepatrně spoléhat na svou paměť ohledně toho, jak oni tři muži, kteří momentálně zaměstnávali jeho myšlenky, v současné době vypadají, protože Brockbanka neviděl osm let, Lainga devět a Whittakera šestnáct. Kdokoli z nich mohl ztloustnout, zplešatět, nechat si narůst plnovous nebo knír, být tělesně postižený nebo naopak čerstvě svalnatý. Strike sám od doby, kdy se naposled s kýmkoli z nich viděl, přišel o nohu. Jednou z věcí, kterou nikdo nedokázal skrýt, byla výška postavy. Všichni tři muži, jimiž se Strike zabýval, měli dobrých sto osmdesát centimetrů nebo spíš víc a Maskáč na tu výšku přinejmenším na své kovové židličce vypadal.

Pokračoval v chůzi ke stanici metra na Tottenham Court Road a po chvíli se mu rozbzučel telefon. Když ho vytáhl z kapsy, s potěšením uviděl, že volá Graham Hardacre. Poodešel stranou, aby nepřekážel kolemjdoucím, a hovor přijal.

„Oggy?“ ozval se hlas jeho bývalého kolegy. „Co se to děje, kamaráde? Proč ti lidi posílají nohy?“

„Takže ty nejsi v Německu?“ odpověděl Strike.

„Už šest týdnů jsem v Edinburghu. Zrovna jsem o tobě četl ve Scotsmanu.“

Speciální vyšetřovací jednotka Královské vojenské policie měla své ústředí v Edinburském hradě: 35. sekce. To bylo prestižní místo.

„Hardy, potřeboval bych od tebe službičku,“ řekl Strike. „Informace o dvou chlápcích. Vzpomínáš si na Noela Brockbanka?“

„Na toho se těžko zapomíná. Sedmá obrněná, jestli se nepletu, ne?“

„To je on. A tím druhým je Donald Laing. Ten byl v armádě dřív, než jsme se poznali. Královští hraničáři. Znám se s ním z Kypru.“

„Uvidím, co se s tím dá dělat, až se vrátím do kanceláře, kamaráde. Právě teď trčím uprostřed rozoranýho pole.“

Rozhovor o společných známých rušil rostoucí hluk dopravní špičky. Hardacre slíbil, že zavolá, jakmile projde vojenské záznamy, a Strike pokračoval v cestě k metru.

O půl hodiny později vystoupil na stanici ve Whitechapelu a na mobilu našel esemesku od muže, s nímž se tady měl setkat.

Promiň, Prcino, dneska nestíhám. Brnknu ti.

To bylo nepříjemné a udělalo mu to čáru přes rozpočet, ale žádné velké překvapení to nebylo. Vzhledem k tomu, že s sebou Strike neměl zásilku drog ani balík použitých bankovek a že nepožadoval nikoho zastrašit ani zmlátit, bylo od Kudly výrazem značné úcty už to, že si s ním uvolil domluvit čas a místo schůzky.

Po celém dni na nohou si Strikovo koleno důrazně stěžovalo, jenže u stanice nebyly žádné lavičky. Opřel se o zeď ze žlutých cihel vedle vstupu a vytočil Kudlovo číslo.

„Ano, Prcino?“

Stejně jako si už nepamatoval, proč se Kudlovi říká Kudla, neměl ani zdání, proč mu Kudla říká Prcina. Seznámili se v sedmnácti letech a jejich vztah, třebaže byl svým způsobem hluboký, nenesl obvyklé známky kamarádství z dospívání. Vlastně to nebylo kamarádství v žádném obvyklém smyslu toho slova, spíš šlo o jakési bratrství z nutnosti. Strike nepochyboval, že by pro něj Kudla truchlil, kdyby snad zemřel, ale zároveň mu bylo naprosto jasné, že by jeho mrtvolu obral o veškeré cennosti, kdyby ho s ní nechali o samotě. Ostatní by přitom sotva pochopili, že by to Kudla provedl v přesvědčení, že ať už se Strike ocitne po smrti kdekoli, bude určitě rád, že má jeho peněženku právě Kudla spíš než nějaký anonymní prospěchář.

„Něco ti do toho vlítlo, Kudlo?“ zeptal se Strike a zapálil si novou cigaretu.

„Jo, Prcino, dneska je to marný. O co kráčí?“

„Hledám Whittakera.“

„Hodláš to s ním skoncovat, co?“

Změna v Kudlově tónu by vyděsila každého, kdo by snad zapomněl, co je Kudla zač. Pro Kudlu a jeho parťáky neexistoval jiný konec nevraživosti než zabití a v důsledku toho také strávil polovinu dospělého života za mřížemi. Strike se divil, že se Kudla vůbec dožil třicítky.

„Chci jenom vědět, co s ním je,“ řekl Strike odměřeně.

Pochyboval, že by se Kudla doslechl o zaslané noze. Kudla žil ve světě, kde se veškeré zprávy týkaly přísně osobních zájmů a předávaly se od úst k ústům.

„Můžu se ti poptat.“

„Sazba jako obvykle,“ řekl Strike, který měl s Kudlou za shánění užitečných informací uzavřenou dlouhodobou dohodu. „A ještě – Kudlo?“

Jeho dávný kamarád míval ve zvyku přerušit hovor bez varování, kdykoli něco odvedlo jeho pozornost.

„Ještě něco?“ ozval se Kudla a jeho hlas se během těch slov přiblížil z větší dálky; Strike se právem domníval, že už zřejmě odtáhl mobil od ucha v domnění, že jejich hovor skončil.

„Jo,“ řekl Strike. „Hrobař Malley.“

Ticho na druhém konci výmluvně naznačilo, že stejně jako Strike nikdy nezapomněl, co je Kudla zač, Kudla právě tak nezapomínal, co je zač Strike.

„Kudlo, jen mezi náma dvěma, o nikoho dalšího mi nejde. Nemluvils o mně někdy náhodou s Malleym, že ne?“

Po krátké odmlce pronesl Kudla svým nejvýhružnějším hlasem:

„Proč bych to kurva dělal?“

„Zeptat jsem se musel. Vysvětlím ti to, až se uvidíme.“

Výhružné ticho pokračovalo.

„Kudlo, copak jsem na tebe už někdy něco práskl?“ zeptal se ho Strike.

Další krátká odmlka a potom Kudla prohlásil svým normálním hlasem, alespoň podle Strikova mínění:

„Tak jo, dobře. Whittaker, jo? Uvidím, co se dá dělat, Prcino.“

Telefon oněměl. Kudla neměl ve zvyku se loučit.

Strike si povzdychl a zapálil si další cigaretu. Vláčel se sem zbytečně. Jakmile dokouří svou Benson & Hedges, může jít rovnou na zpáteční vlak.

Východ ze stanice ústil na jakési betonové nádvoří obklopené zadními trakty budov. Na vzdáleném obzoru pableskovala Okurka, tmavá budova ve tvaru obrovité patrony. Před dvaceti lety, kdy ve Whitechapelu Strikova rodina krátce pobývala, tam ještě nebyla.

Strike se chvíli rozhlížel kolem sebe, ale žádnou nostalgii jako při návratu domů nepociťoval. Na betonový prostor ani na zadní strany fádních budov si nepamatoval. Dokonce i stanice metra mu připadala jen matně povědomá. Nekonečná řada stěhování a všelijakých životních otřesů, které provázely život s jeho matkou, rozmlžila vzpomínky na jednotlivá místa; občas zapomínal, který obchod patřil ke kterému zchátralému bytu, která hospoda se pojila s kterým squatem.

Měl v úmyslu vrátit se do metra, ale než se nadál, už pomalou chůzí mířil k jedinému místu v Londýně, kterému se vyhýbal sedmnáct let: k domu, v němž zemřela jeho matka. Byl to poslední z Lediných squatů, dvoupodlažní sešlá budova na Fulbourne Street, která se nacházela necelou minutu od stanice. Jistě: přes tenhle kovový most nad kolejemi chodil během svého maturitního ročníku. Vzpomněl si i na název Castlemain Street… určitě, tady bydlela jedna jeho spolužačka, dívka, která výrazně šišlala…

Na rohu Fulbourne Street zpomalil, náhle ho přepadl podivný pocit, jako by viděl dvojmo. Mlhavá vzpomínka, oslabená nepochybně vědomým úsilím zapomenout, se nad tím místem vznášela jako průsvitný film. Domy byly stejně zchátralé, jak si je pamatoval, bílá omítka opadávala z fasád, ale podniky a krámy vůbec nepoznával. Měl pocit, jako by se vrátil do snového výjevu, v němž se krajina posunula a proměnila. Samozřejmě, v chudých oblastech Londýna bylo všechno pomíjivé; křehké, nespolehlivé podniky se tu na chvíli objevily, ale záhy zase zmizely a byly nahrazeny novými: laciné vývěsní štíty se na průčelí sotva ohřály; lidé přicházeli a odcházeli, někteří navždycky.

Malou chvilku mu trvalo, než našel dveře domu, jenž jim kdysi sloužil jako squat, protože už zapomněl číslo. Nakonec ho ale objevil v sousedství obchodu s levným oblečením asijské i západní provenience, kde podle jeho vzpomínky tenkrát sídlila karibská samoobsluha. Mosazná poštovní schránka ho bodla zvláštní vzpomínkou. Hlasitě zarachotila pokaždé, když někdo prošel dveřmi.

Do prdele, do prdele, do prdele…

Zapálil si druhou cigaretu od nedopalku první a rychlou chůzí zamířil na Whitechapel Road, kde stály stánky tržnice: další levné oblečení, stohy křiklavě barevného zboží z plastu. Strike přidal do kroku, šel a nevěděl přesně kam, a něco z toho, co míjel, v něm vyvolávalo další vzpomínky: tady byla před sedmnácti lety biliárová herna… stejně jako whitechapelské zvonařství… a vzpomínky ho pronásledovaly a dorážely na něj, jako by šlápl do hnízda spících zmijí…

Když jeho matce táhlo na čtyřicítku, začala nacházet zalíbení v mladších mužích, ale Whittaker byl ze všech nejmladší: bylo mu jednadvacet, když s ním začala spávat. Jejímu synovi bylo šestnáct, když poprvé přivedla Whittakera domů. Muzikant vypadal zpustle už tenkrát, pod široce posazenýma očima oslnivě zlatooříškové barvy měl velké nažloutlé kruhy. Tmavé vlasy svázané do dredů mu padaly na ramena; nosil jediné tričko a džíny a ustavičně smrděl.

Strike se s námahou vlekl dál po Whitechapel Road a v hlavě mu dokola zněla otřepaná fráze.

Skrývat se všem na očích. Skrývat se všem na očích.

Lidé by si zajisté pomysleli, že je posedlý, zaujatý, neschopný odstupu. Říkali by, že se upnul na Whittakera, když uviděl uříznutou nohu v krabici, protože se nikdy nesmířil s tím, že ho zprostili obvinění z vraždy Strikovy matky. I kdyby jim Strike vysvětlil, z jakých důvodů Whittakera podezřívá, nejspíš by se mu vysmáli při představě, že by tak okázalý milovník perverzity a sadismu vskutku dokázal nějaké ženě uříznout nohu. Strike věděl, jak hluboce je mezi lidmi zakořeněna víra, že skutečné zlo svou nebezpečnou zálibu v násilí a ovládání druhých skrývá. Pokud ji někdo vystavuje na odiv, důvěřiví lidé se jen smějí, považují to za pouhou pózu nebo jim to připadá zvláštně přitažlivé.

Leda se s Whittakerem seznámila v nahrávací společnosti, kde pracovala jako recepční, drobná, živá rekvizita rockové historie zaměstnaná u přepážky jako jakýsi maskot. Whittaker, který hrál na kytaru a psal texty pro řadu thrashmetalových skupin, z nichž ho postupně vyhodili kvůli jeho teatrálnímu vystupování, drogovým deliktům a agresivitě, tvrdil, že se s Ledou seznámili při uzavírání nahrávací smlouvy. Leda se nicméně Strikovi svěřila, že jejich první setkání se odehrálo ve chvíli, kdy se snažila přesvědčit ochranku, aby s mladíkem, kterého vyhazovali, nezacházeli tak tvrdě. Vzala ho s sebou domů a Whittaker už nikdy neodešel.

Šestnáctiletý Strike si nebyl jistý, jestli je Whittakerovo neskrývané, škodolibé potěšení ze všeho sadistického a démonického upřímné, nebo jen předstírané. Věděl jen tolik, že Whittakera nenávidí s niterným odporem, který přesahuje všechno, co kdy cítil k jakýmkoli jiným milencům, jichž se Leda ujímala a které vzápětí opouštěla. Musel dýchat odporný zápach toho chlapa, když psal večer ve squatu domácí úkoly; skoro ho cítil na jazyku. Whittaker se snažil teenagera poučovat – náhlé výbuchy a jízlivé shazování odhalovaly řečnické schopnosti, které pečlivě skrýval, když se chtěl vetřít do přízně Lediných méně vzdělaných kamarádů –, ale Strike mu pohotově odpovídal vlastními uštěpačnými glosami a zároveň měl výhodu, že nebýval tak sjetý jako Whittaker, nebo přinejmenším sjetý jen jako člověk nucený žít ve věčných mračnech konopného kouře. Když byla Leda z doslechu, poškleboval se Strikovu odhodlání pokračovat ve svém opakovaně přerušovaném studiu. Whittaker byl vysoký a šlachovitý, s překvapivě dobře vypracovanými svaly na člověka, který téměř celý život prožil posedáváním a poleháváním; Strike měřil už přes metr osmdesát a boxoval za místní klub. Kdykoli byli ve squatu pohromadě, zhoustl cigaretový dým napětím a ve vzduchu neustále visela hrozba násilí.

Whittaker svým šikanováním, sexuálními narážkami a pošklebováním natrvalo vyštval z domu Strikovu nevlastní sestru Lucy. Promenoval se po squatu nahý, škrábal se na potetovaném hrudníku a vysmíval se zahanbené čtrnáctileté dívce. Jednou v noci utekla do telefonní budky na rohu ulice a prosila svou tetu a strýce z Cornwallu, ať si pro ni přijedou. Dorazili do squatu za svítání druhého dne, cestovali ze St Mawes autem celou noc. Lucy byla přichystaná i se svým skrovným majetkem složeným v malém kufříku. Od té doby už se svou matkou nikdy nežila.

Ted s Joan stáli na prahu a prosili Strika, aby jel také. Odmítl, jeho odhodlání se upevňovalo s každou novou úpěnlivou prosbou tety Joan, byl rozhodnutý to s Whittakerem vydržet, nenechat ho s matkou samotného. V té době už Whittakera několikrát zaslechl, jak otevřeně mluví o tom, jaké by to asi bylo připravit někoho o život – jako by šlo o nějaké epikurejské potěšení. Nevěřil tenkrát, že by to Whittaker myslel vážně, ale viděl, jak vyhrožuje ostatním obyvatelům squatu, a věděl, že je schopen násilí. Jednou – Leda odmítala uvěřit, že se to stalo – byl Strike u toho, když se Whittaker pokusil ubít kočku, která ho bezděčně vyrušila z podřimování. Strike násilím vyrval Whittakerovi z ruky těžkou botu, s níž vyděšenou kočku honil po místnosti, snažil se ji zasáhnout, křičel a klel, odhodlaný se zvířeti pomstít.

Koleno, k němuž měl připevněnou protézu, začalo protestovat, protože Strike při chůzi mimoděk stále zrychloval. Napravo zničehonic vyrostla hospoda Nag’s Head, jako by ji vyčaroval, přikrčená, hranatá cihlová budova. Až u dveří si všiml tmavě oblečeného vyhazovače a vzpomněl si, že v Nag’s Head je dnes další z erotických klubů.

„Do prdele,“ zamumlal.

Neměl nic proti spoře oděným ženám vířícím kolem něho, když si vychutnával pintu piva, ale těžko by ospravedlňoval výdaj za nehorázně drahé pití v podobném podniku, zvlášť když během jediného dne přišel o dva klienty.

Vešel tudíž do nejbližší kavárny Starbucks, na kterou natrefil, našel si místo, bolavou nohu si zvedl na prázdnou židli, zatímco rozladěně míchal velký šálek černé kávy. Měkké pohovky se světle hnědými potahy, vysoké kelímky americké kávy s mléčnou pěnou, přičinliví mladí lidé pracující s promyšlenou efektivitou za nablýskaným skleněným pultem: to všechno dohromady by mělo na páchnoucí přízrak Whittakera účinkovat jako protijed, ale přesto se mu ho nedařilo vyhnat z hlavy. Strika pohltil proud neodbytných vzpomínek a celé to prožíval znova.

V době, kdy žil s Ledou a jejím synem, věděly o Whittakerových výtržnostech a násilnostech z časů dospívání jen sociální úřady v severní Anglii. Sám o své minulosti vykládal bezpočet báchorek, většinou byly silně přibarvené a často si protiřečily. Až ve chvíli, kdy byl zatčen za vraždu, začala pravda prosakovat na povrch díky lidem, kteří ho znali z dřívějška. Někteří doufali v peníze od novinářů, jiní se mu chtěli pomstít a další se ho ve vlastní pomýlenosti pokoušeli bránit.

Narodil se v zámožné rodině z vyšší střední třídy; její hlavou byl diplomat povýšený do šlechtického stavu, jehož Whittaker až do svých dvanácti let pokládal za svého otce. Tehdy přišel na to, že starší sestra, která podle rodinné legendy pracuje v Londýně jako učitelka v Montessori škole, je ve skutečnosti jeho matka, která má vážné problémy s alkoholem a drogami a zavržena rodinou žije v chudobě a špíně. Od té doby Whittaker, který se už dříve projevoval jako problémové dítě se sklony k nezvladatelným výbuchům vzteku, během nichž kolem sebe mlátil hlava nehlava, zdivočel úplně. Po vyloučení z internátní školy se přidal k místnímu gangu a záhy se z něho stal vůdce celé party. Tato fáze vyústila v pobyt v nápravném zařízení, protože držel nůž na krku jedné mladé dívky, zatímco ji jeho kamarádi znásilňovali. V patnácti utekl do Londýna, kde se za ním táhla stopa drobných deliktů, až se mu nakonec podařilo najít svou biologickou matku. Nadšení ze shledání téměř vzápětí vystřídalo vzájemné osočování a násilnosti.

„Je ta židle volná?“

Vytáhlý mladík se nakláněl přes Strika a rukama už svíral opěradlo židle, na níž měl Strike položenou nohu. Připomínal Strikovi Robinina snoubence Matthewa, měl stejné vlnité hnědé vlasy a ostře řezanou, pohlednou tvář. Strike se zavrčením sundal nohu, potřásl hlavou a sledoval, jak mladík i se židlí odchází ke skupině šesti nebo snad více lidí. Strike viděl, jak se přítomné dívky na jeho návrat dychtivě těší: narovnávaly se v ramenou a zářily úsměvy, když si židli přisunul k jejich stolu. Ať už to bylo tím, že se podobal Matthewovi, nebo že mu sebral židli, nebo čistě proto, že Strike spolehlivě poznal vola, když se ocitl v jeho blízkosti, připadal mladík detektivovi nevysvětlitelně protivný.

Ještě neměl ani dopito, ale byl naštvaný, že ho vyrušili, a tak se zvedl a odešel. Vracel se po Whitechapel Road a na tvář mu dopadly první kapky deště. Opět kouřil a už se ani nesnažil zastavit mocnou vlnu vzpomínek, která ho unášela…

Whittaker měl téměř patologickou potřebu pozornosti. Nesnášel, když se Ledin zájem jakkoli odklonil od jeho osoby, ať už to bylo kdykoli a z jakéhokoli důvodu – kvůli práci, jejím dětem, přátelům. Kdykoli měl dojem, že se mu dostatečně nevěnuje, okamžitě své uhrančivé kouzlo obracel k jiným ženám. Dokonce i Strike, jenž ho nenáviděl jako ošklivou nemoc, musel uznat, že Whittaker oplývá obrovským sex-appealem, který fungoval téměř na všechny ženy, které squatem prošly.

I po vyhazovu z poslední kapely Whittaker nadále snil o hvězdné slávě. Uměl tři akordy na kytaru a na každičký kousek papíru, který před ním neschovali, smolil texty, které těžily převážně ze Satanské bible. Strike si pamatoval, že ta kniha s kozí hlavou vkreslenou do pentagramu na černém obalu obvykle ležela na matraci, na níž Leda s Whittakerem spávali. Whittakerovým vzorem byl Charles Manson, zvuk jeho starého, poškrábaného vinylového alba LIE: The Love and Terror Cult tvořil hudební doprovod Strikova maturitního ročníku.

Whittaker znal Ledinu legendární pověst už tehdy, když se s ní seznámil, a rád si od ní nechával vyprávět o večírcích, jichž se účastnila, o mužích, s nimiž spávala. Dostával se přes ni ke slavným lidem, a když ho Strike začal lépe poznávat, dospěl k závěru, že Whittaker touží ze všeho nejvíc po postavení celebrity. Nijak eticky nerozlišoval mezi svým milovaným Mansonem a opravdovými rockovými hvězdami, jako byl Jonny Rokeby. Oba se natrvalo zapsali do povědomí populární kultury. Manson vlastně dosáhl mnohem většího úspěchu, protože jeho mýtus nepodléhal módním výstřelkům: zlo fascinuje vždy.

Nicméně Ledina sláva nebyla tím jediným, co Whittakera přitahovalo. Jeho milenka porodila děti dvěma zámožným rockovým hvězdám, které na obě děti platily. Whittaker se očividně přistěhoval do squatu s přesvědčením, že bydlení ve zbídačelém bohémském doupěti sice patří k Ledině stylu, ale že někde poblíž určitě leží nezměrný pytel peněz, do kterého otcové Strika a Lucy – Jonny Rokeby a Rick Fantoni – nepřetržitě sypou další jmění. Zdálo se, že je nad jeho chápání přijmout prostou pravdu: že léta Ledina rozmařilého rozhazování a neschopnosti zacházet s penězi rozumně přivedla oba muže k utažení finančních kohoutků takovým způsobem, aby Leda nemohla finance zpronevěřovat. Během několika měsíců Whittaker začal stále častěji trousit nevraživé a jízlivé poznámky na téma Lediny neochoty podělit se s ním o své peníze. Docházelo k absurdním výbuchům hněvu, když mu Leda nevysolila částku potřebnou na novou kytaru Fender Stratocaster, k níž se upnul celým svým srdcem, nekoupila mu sametové sako od Jeana Paula Gaultiera, po němž znenadání zatoužil navzdory tomu, jak páchl a uboze vypadal.

Zvyšoval tlak a využíval k tomu odporné a snadno vyvratitelné lži: že naléhavě potřebuje bezodkladnou léčbu, že dluží deset tisíc liber člověku, který mu vyhrožuje, že mu zlomí obě nohy. Leda se střídavě bavila a rozčilovala.

„Miláčku, já ale žádný prachy nemám,“ říkávala. „Opravdu nic nemám, miláčku, jinak bych ti nějaký dala, ne?“

Leda otěhotněla, když bylo Strikovi osmnáct let a hlásil se na univerzitu. Vyděsilo ho to, ale ani tehdy neočekával, že by se za Whittakera provdala. Vždycky svému synovi říkala, že postavení manželky nenávidí. Její první pokus o manželství během dospívání trval přesně dva týdny, potom utekla. A podle všeho ani Whittaker nepatřil zrovna k lidem, co se hrnou do manželství.

Přesto se vzali, nepochybně kvůli tomu, že Whittaker pokládal svatbu za jedinou spolehlivou cestu, jak se dostat k oněm záhadně ukrytým milionům. Obřad se odehrál na matrice v Marylebone, kde se předtím ženili dva členové Beatles. Možná si Whittaker představoval, že ho budou fotit ve dveřích jako Paula McCartneyho, ale nikoho to nezajímalo. Houf fotografů přivedla na schody soudu až smrt jeho oslnivé nevěsty.

Strike si náhle uvědomil, že bezděky došel pěšky až ke stanici Aldgate East. Celý ten výlet, káral se, byl jen nesmyslným zdržením. Kdyby nastoupil na vlak ve Whitechapelu, mohl už teď být na cestě k Nickovi s Ilsou. Místo toho pádil, jak nejrychleji mohl, úplně špatným směrem a načasoval si nástup do metra v největším návalu, přesně když vrcholila dopravní špička.

Jeho mohutná postava, kterou nehorázně zvětšoval ještě batoh, působila mezi cestujícími namačkanými kolem něj rozladění, ale Strike si toho téměř nevšímal. O hlavy převyšoval všechny lidi poblíž, držel se koženého držadla, pozoroval svůj pohupující se odraz v potemnělých oknech vagonu a vzpomínal na poslední, nejhorší dějství: Whittaker bojující u soudu o svou svobodu, protože policii neunikly nesrovnalosti v jeho výpovědi ohledně toho, kde se pohyboval v den, kdy do předloktí jeho manželky pronikla osudná injekční jehla. Nepřesné údaje o tom, jaké drogy podle něj Leda v minulosti užívala a odkud pocházel ten heroin.

Nesourodé procesí spolubydlících ze squatu poskytlo důkazy o Ledině bouřlivém, agresivním vztahu s Whittakerem, o tom, jak se Leda heroinu vždycky vyhýbala, o Whittakerových výhrůžkách, o jeho nevěrách, řečech o vraždě a penězích, o tom, že když se našlo Ledino mrtvé tělo, neprojevil ani náznak zármutku. Spolubydlící s nerozumnou hysterií stále dokola tvrdili, že jsou si jistí, že ji Whittaker zabil. Pro obhajobu bylo až trapně snadné zpochybnit jejich věrohodnost.

Student z Oxfordu na svědecké lavici znamenal osvěžující změnu. Soudce přejel Strika uznalým zrakem: byl čistý, inteligentní a vyjadřoval se srozumitelně, i když bez obleku a kravaty by mohla jeho mohutná postava odstrašovat. Žalobce po něm chtěl, aby odpověděl na otázky ohledně Whittakerova zaujetí pro Ledino bohatství. Strike ztichlé soudní síni líčil předchozí pokusy svého nevlastního otce dostat se k majetku, který existoval převážně jen v jeho hlavě, i stále naléhavější žádosti, aby ho Leda na důkaz své lásky zahrnula do své závěti.

Whittaker to sledoval svýma zlatistýma očima téměř apaticky. V poslední minutě svědecké výpovědi se ale jejich pohledy napříč místostí setkaly. Koutek Whittakerových úst se zdvihl v sotva patrném, výsměšném úšklebku. Maloučko zvedl ukazováček nad lavici, na níž měl položené ruce, a neznatelně s ním přejel z jedné strany na druhou.

Strike věděl naprosto přesně, co to má znamenat. To nepatrné gesto bylo určené jemu, miniaturní kopie posunku, který důvěrně znal: Whittakerův prudký, horizontální pohyb rukou ve vzduchu, namířený na krk člověka, který se ho něčím dotkl.

„Ty si to schytáš,“ říkával Whittaker s divoce vykulenýma očima zlaté barvy. „Ty si to ještě schytáš!“

Byl dobře připravený. Někdo z jeho zazobané rodiny vyklopil prachy za slušného obhájce. Whittaker byl vydrhnutý do okázalé čistoty, mluvil jemným uměřeným hlasem a na sobě měl oblek. Tichým, uctivým tónem všechno popřel. V době, kdy se objevil u soudu, měl už svoji verzi příběhu ujasněnou. Všechno, co se obžaloba pokusila předestřít, aby vykreslila obrázek člověka, jímž skutečně byl (Charles Manson na starém gramofonu, Satanská bible na posteli, řeči pod vlivem drog o zabíjení pro radost), Whittaker s hranými rozpaky přesvědčivě odpálkoval.

„Co vám mám povídat… já jsem hudebník, Vaše Ctihodnosti,“ prohlásil v jednu chvíli. „V temnotě se nachází poezie. A ona to chápala lépe než kdokoli jiný.“

Hlas se mu melodramaticky zlomil a propukl v hlasitý vzlykot bez slz. Právní zástupce obhajoby přispěchal s otázkou, jestli nepotřebuje jednání na chvíli přerušit.

Právě v tu chvíli statečně zavrtěl hlavou, načež pronesl svůj neproniknutelný výrok o Ledině smrti:

„Ona chtěla umřít. She was the quicklime girl.“

Nikdo tenkrát tu narážku nepochopil, snad jen Strike, který tu písničku slyšel během dětství a dospívání tolikrát. Whittaker citoval z písně „Mistress of the Salmon Salt“.

Od soudu odešel svobodný. Lékařská zpráva podepřela názor, že Leda nebyla pravidelnou uživatelkou heroinu, ale její pověst stála proti ní. Užívala spoustu jiných drog. Byla to vykřičená holka lehkých mravů. Mužům v soudcovských parukách, jejichž práce spočívala v posuzování příčin nepřirozených úmrtí, připadalo naprosto v řádu věcí, že umřela na špinavé matraci, když hledala potěšení, které jí její nudný každodenní život nemohl nabídnout.

Na schodech soudní budovy Whittaker oznámil, že hodlá o své zesnulé manželce napsat biografii, a vzápětí se vytratil. Slíbená kniha nikdy nevyšla. Jejich syna adoptovali Whittakerovi nesmírně trpěliví prarodiče a Strike se s ním víckrát neviděl. Ve vší tichosti opustil Oxford a vstoupil do armády; Lucy šla na vysokou školu; život běžel dál.

Zprávy, které se o Whittakerovi periodicky objevovaly v novinách, pokaždé v souvislosti s nějakým zločinem, mohly být Lediným dětem jen stěží lhostejné. Whittaker se samozřejmě nikdy nedostal na titulní stránky deníků: byl to člověk, jenž se kdysi oženil s ženou, která se proslavila tím, že spávala se slavnými osobami. Zájem, který vzbuzoval, byl pouhopouhým odrazem již tak dost slabého odlesku slávy.

„Je to hovno, který se ne a ne spláchnout,“ jak to Strike jednou okomentoval před Lucy, ta se tomu ale nezasmála. Humoru hrubšího zrna jako prostředku k vyrovnání se s nepříjemnými skutečnostmi byla nakloněná snad ještě míň než Robin.

Unavený a stále hladovější Strike se kymácel v rytmu vlakové soupravy, koleno ho bolelo a cítil se mizerně a zkormouceně, především sám nad sebou. Celé roky odhodlaně hleděl do budoucnosti. Minulost změnit nešlo: nepopíral, k čemu došlo, nebylo ale zapotřebí se v tom babrat, nebylo zapotřebí vracet se a hledat squat z doby před dvěma desítkami let, vzpomínat na rachocení poštovní schránky, znovu prožívat křik vyděšené kočky, vyvolávat obraz matky v pohřebním ústavu, voskově bledé v šatech se zvonovými rukávy…

Seš pitomej idiot, říkal si Strike vztekle a očima přejížděl mapu metra ve snaze zjistit, kolikrát bude muset přesedat, aby se dostal k Nickovi s Ilsou. Whittaker tu nohu v žádným případě neposlal. Jenom si hledáš výmluvu, aby ses mu dostal na kobylku.

Odesílatel nohy pracoval systematicky, byl rafinovaný a výkonný; Whittaker, kterého znal před téměř dvěma desítkami let, byl zbrklý a prchlivý chaotik.

A přesto…

Ty si to schytáš…

She was the quicklime girl...

„Do prdele!“ zaklel Strike nahlas, čímž kolem sebe vyvolal ohromený údiv.

Právě si uvědomil, že přejel svou přestupní stanici.

11

Feeling easy on the outside,

But not so funny on the inside.

Blue Öyster Cult: „This Ain’t the Summer of Love“

Příštích pár dní se Strike s Robin ve sledování Platinové střídali. Strike si vymýšlel záminky, aby se během pracovního dne setkávali, a trval na tom, že Robin bude chodit domů za světla, kdy je metro ještě plné lidí. Ve čtvrtek večer Strike sledoval Platinovou až do chvíle, kdy se Ruska ve zdraví vrátila pod neochvějně podezíravý dohled Dvojáka, a pak se sám vrátil do Octavia Street ve Wandsworthu, kde pořád ještě bydlel, aby se vyhnul novinářům.

Bylo to podruhé v jeho detektivní kariéře, kdy Strika přinutili, aby se uchýlil do úkrytu ke svým kamarádům Nickovi a Ilse. Bylo to zřejmě jediné místo, kde mohl delší dobu vydržet, aniž by se cítil na obtíž, ale přesto se v blízkosti zaměstnaných manželů cítil podivně nesvůj.

Stísněný a zaskládaný byt v podkroví nad jeho kanceláří nebyl sice zvlášť pohodlný, ale měl tam naprostou svobodu, mohl odcházet a přicházet, kdykoli se mu zlíbilo, jíst ve dvě hodiny ráno, když se vrátil ze sledování, dupat nahoru a dolů po železných schodech beze strachu, že vzbudí spolubydlící. Nyní pociťoval nevyslovený tlak, aby se účastnil občasného společného jídla, cítil se nezdvořile, když si nad ránem bral věci z ledničky, třebaže ho pobízeli, aby se po libosti obsloužil.

Na druhou stranu Strike ani nepotřeboval armádu k tomu, aby ho naučila čistotě a pořádku. Léta mládí, která strávil v chaosu a špíně, v něm vyvolala protichůdnou reakci. Ilsa si už neodpustila poznámku, že Strike se po domě pohybuje, aniž po sobě zanechává jakékoli stopy, zatímco jejího manžela gastroenterologa lze snadno vystopovat podle pohozených věcí a nedovřených zásuvek.

Od známých v Denmark Street Strike věděl, že fotografové z novin se stále potloukají kolem domovních dveří u jeho kanceláře, a tak se smířil s tím, že stráví celý zbytek týdne v pokoji pro hosty u Nicka a Ilsy, z jehož holých bílých stěn vyzařoval smutek, že doposud neslouží svému pravému účelu. Dva roky se bez úspěchu pokoušeli počít dítě. Strike se nikdy nevyptával, jak se to v tomto směru vyvíjí, a cítil, že především Nick je mu za tuto zdrženlivost vděčný.

Znal je oba odedávna, Ilsu skoro celý svůj život. Brýlatá světlovláska pocházela z cornwallského St Mawes, které pro Strika představovalo nejstálejší domov, jaký kdy poznal. S Ilsou chodil do stejné třídy na základní škole. Kdykoli se vrátil zpátky k Tedovi s Joan, jak se to během jeho dětství se železnou pravidelností opakovalo, znovu navázali na své kamarádství zprvu založené na skutečnosti, že Joan s Ilsinou matkou byly rovněž dávné spolužačky.

Nick, jemuž jeho pískové vlasy začaly ustupovat už krátce po dvacítce, byl jeho kamarád ze střední školy v Hackney, kde Strike maturoval. Nick s Ilsou se seznámili na oslavě Strikových osmnáctých narozenin v Londýně, rok spolu chodili a pak se rozešli, když nastoupili na různé univerzity. Setkali se znovu kolem pětadvaceti. Tou dobou byla Ilsa zasnoubená s jedním právníkem a Nick chodil s kolegyní lékařkou. Během pár týdnů oba své vztahy ukončili; rok poté se Nick s Ilsou vzali a Strike jim šel za svědka.

Strike se vrátil k nim domů v půl jedenácté večer. Sotva za sebou zavřel domovní dveře, Nick s Ilsou ho z obýváku halasně pozdravili a pobízeli ho, aby si nabral jídlo, které přinesli z bufetu a byla ho pořád ještě spousta.

„Co se to tu děje?“ zeptal se a udiveně se rozhlížel po dlouhých šňůrách s britskými vlaječkami, záplavě papírů popsaných poznámkami a obrovském igelitovém pytli, v němž muselo být na dvě stě červených, modrých a bílých plastových kelímků.

„Pomáháme s organizací pouliční oslavy u příležitosti královské svatby,“ řekla Ilsa.

„Panenko skákavá,“ zahučel Strike ponuře a naložil si talíř vlažným madráským karí.

„Bude to zábava! Měl bys taky přijít.“

Strike po ní vrhl pohled, který ji rozesmál.

„Den byl v klidu?“ zeptal se Nick a podal Strikovi plechovku Tennent’s.

„Ne,“ řekl Strike a vděčně ležák přijal. „Vypověděli mi další práci. Už mi zůstali jenom dva klienti.“

Nick s Ilsou něco soucitně zamumlali, a zatímco si Strike házel mlčky karí do úst, rozhostilo se kamarádské ticho. Unavený a deprimovaný Strike většinu cesty domů strávil v úvahách nad tím, že doručení useknuté nohy přesně podle očekávání zasáhlo podnik, který s takovými obtížemi vybudoval, silou demoliční koule. Jeho fotografie se teď šířily internetem i v novinách v souvislosti s tím hrůzným, nahodilým činem. Novináři dostali vítanou záminku připomenout celému světu, že on sám má jen jednu nohu, za což se sice nestyděl, ale ani se tím nechlubil; ulpělo teď na něm cosi podivného, perverzního. Byl tím poskvrněný.

„Něco nového ohledně té nohy?“ zeptala se Ilsa, jakmile Strike spořádal hromadu karí a vypil polovinu plechovky. „Policie na nic nepřišla?“

„S Wardlem mám schůzku zítra večer, aby mě zpravil o novinkách, ale nezdá se, že by něco měli. Soustředí se na toho gangstera.“

S podrobnostmi o třech mužích, které pokládal za natolik nebezpečné a pomstychtivé, že by mu mohli poslat uříznutou nohu, se Nickovi s Ilsou nesvěřil, ale zmínil se jim o tom, že jednou narazil na profesionálního zločince, který kdysi uřízl kus lidského těla a poslal ho poštou. Pochopitelně okamžitě zaujali stejný postoj jako Wardle a začali dotyčného považovat za pravděpodobného pachatele.

Poprvé po mnoha letech si Strike, usazený na jejich pohodlné zelené pohovce, uvědomil, že se Nick s Ilsou setkali s Jeffem Whittakerem. Oslava Strikových osmnáctých narozenin se konala v hospodě U Zvonu ve Whitechapelu; jeho matka byla tou dobou už půl roku těhotná. Tetě Joan se ve tváři střídalo nucené veselí s výrazem nesouhlasu a strýc Ted, který zpravidla veškeré spory usmiřoval, nedokázal skrýt svůj vztek a znechucení, když očividně sjetý Whittaker zastavil hudbu, aby zazpíval jednu ze svých vlastnoručně napsaných písniček. Strike vzpomínal na vlastní nával vzteku, jak toužil být pryč, být už na Oxfordu, zbavit se toho všeho. Nick s Ilsou si na to ale příliš pamatovat nemuseli: byli ten večer zcela zaujati sami sebou, omámeni a zasaženi náhlou a hlubokou vzájemnou přitažlivostí.

„Máš strach o Robin,“ řekla Ilsa a bylo to spíš konstatování než otázka.

Strike souhlasně zavrčel s plnou pusou indického chleba. Za poslední čtyři dny měl dost času o tom přemýšlet. V této krajní situaci Robin, vůbec ne vlastní vinou, představovala jeho slabé, zranitelné místo, a Strike měl podezření, že ten, kdo nakonec adresoval balík s nohou raději jí, to moc dobře ví. Kdyby byl jeho zaměstnancem muž, necítil by teď takové znepokojení.

Strike nezapomínal, že Robin byla až doposud jeho téměř zcela nekvalifikovanou spolupracovnicí. Uměla přesvědčit vzdorující svědky, aby promluvili v okamžicích, kdy je jeho hromotlucká postava a od přírody hrozivá vizáž spíš odrazovaly. Její půvab a uvolněné chování mírnily podezíravost, otevíraly dveře, stokrát uhladily Strikovi cestičku. Věděl, že jí toho hodně dluží; teď si ale prostě přál, aby se klidila z cesty a zůstala někde schovaná, dokud se jim nepodaří odesílatele uříznuté nohy chytit.

„Já mám Robin ráda,“ řekla Ilsa.

„Robin má rád každej,“ zahuhňal Strike skrz další velké sousto indického chleba. Byla to pravda: jeho sestra Lucy, kamarádi, které kdy pozval do kanceláře, jeho klienti – ti všichni Strikovi neopomněli zdůraznit, jak moc se jim líbí žena, která s ním pracuje. V Ilsině hlase nicméně zaslechl nepatrný náznak zvědavé otázky, tím spíš hodlal udržet jakýkoli hovor o Robin v čistě neosobní rovině – a oprávněnost takového přístupu mu potvrdila hned další Ilsina otázka:

„Jak se vám daří s Elin?“

„V pohodě,“ odpověděl Strike.

„Pořád se tě snaží schovávat před svým bývalým?“ popíchla ho zlehka Ilsa.

„Elin moc ráda nemáš, co?“ řekl Strike a pro vlastní pobavení tak nečekaně převedl hovor na pole nepřátelských pocitů. Znal Ilsu s přestávkami třicet let: a zcela správně předvídal, že se začne zaskočeně bránit.

„Ale mám – no, vlastně ji vůbec neznám, ale připadá mi… V každém případě ty jsi šťastný, a to je nejdůležitější.“

Očekával, že by to mělo stačit k tomu, aby se Ilsa přestala vyptávat na Robin – nebyla první z jeho kamarádů, která naznačovala, že když spolu s Robin tak dobře vycházejí, možná by stálo za úvahu… Nikdy ho nenapadlo…? Jenže Ilsa byla právnička a od vlastní linie výslechu se nedala tak snadno odradit.

„Robin odložila svatbu, že? Už stanovili nové…?“

„Jo,“ přerušil ji Strike. „Druhýho července. Pojede teď do Yorkshiru na prodlouženej víkend, aby si zařídila… co všechno se tak zařizuje kolem svatby. Vrací se v úterý.“

Strike se stal nečekaným spojencem Matthewa, když trval na tom, aby si Robin vzala v pátek a v pondělí volno; uklidňovalo ho vědomí, že bude čtyři sta kilometrů daleko v domě u rodičů. Robin byla hodně zklamaná, že přijde o setkání s Wardlem v Old Blue Last v Shoreditchi, ale Strikovi neuniklo, že se jí při představě krátkého oddechu i trochu ulevilo.

Ilsa byla zjevně mírně roztrpčená z toho, že se Robin pořád hodlá provdat za někoho jiného než za Strika, ale než stačila cokoli dalšího říct, Strikovi se v kapse rozezvučel mobil. Byl to Graham Hardacre, jeho dávný kolega ze Speciální vyšetřovací jednotky.

„Pardon,“ řekl Nickovi a Ilse, odložil talíř s karí a vstal, „ale tohle musím vzít, je to důležitý… Hardy!“

„Můžeš mluvit, Oggy?“ zeptal se Hardacre, zatímco Strike zamířil k domovním dveřím.

„Už jo,“ řekl Strike, když třemi kroky dorazil na konec krátkého zahradního chodníčku a vyšel ven na potemnělou ulici, aby se trochu protáhl a zakouřil si. „Co pro mě máš?“

„Abych byl upřímnej,“ řekl Hardacre poněkud stísněně, „moc by pomohlo, kdybys mohl přijet sem a podíval se na to, kamaráde. Mám tady děsně otravnou dozorčí, která mi šlape na paty. Nevycházíme spolu. Kdybych odtud začal posílat nějaký materiály a ona se to domákla…“

„A když tam přijedu?“

„Když přijdeš brzo ráno, můžu to všechno nechat otevřený na počítači. Nedbalost, rozumíš?“

Hardacre už dřív poskytoval Strikovi informace, což by přísně vzato neměl. Jenomže k 35. sekci se přesunul teprve nedávno a nebylo se co divit, že by nerad ohrozil své postavení.

Detektiv přešel přes ulici, posadil se na nízkou zahradní zídku protějšího domu, zapálil si cigaretu a zeptal se: „Má smysl, abych kvůli tomu jezdil do Skotska?“

„Záleží na tom, co potřebuješ.“

„Starý adresy, rodinný vazby – lékařský a psychiatrický zprávy by neškodily. Brockbank šel do invalidního důchodu někdy v roce 2003, ne?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Hardacre.

Hluk za zády přiměl Strika vstát a otočit se: majitel zídky, na níž seděl, přišel vysypat odpadky do popelnice. Byl to pomenší muž kolem šedesátky a ve světle pouliční lampy si Strike všiml, jak se jeho nazlobený výraz rázem rozlil do smířlivého úsměvu, sotva rozeznal Strikovu vysokou rozložitou postavu. Detektiv popošel dál kolem řadových domků, u nichž v jarním vánku šuměly stromy obsypané listy a živé ploty. Tady všude bude za chvíli vlajková výzdoba na oslavu uzavření dalšího manželského svazku. A zanedlouho poté přijde i Robinin svatební den.

„Počítám, že na Lainga toho asi moc mít nebudeš,“ řekl Strike nepatrně zvídavým tónem. Vojenská kariéra toho skotského chlapíka byla kratší než Brockbankova.

„Nebudu – ale… kristepane, to vypadá na pěknýho týpka,“ prohlásil Hardacre.

„Kam ho poslali z Glasshousu?“

Glasshouse bylo vojenské vězení v Colchesteru, kam byli převáženi všichni odsouzenci z řad vojska, než je umístili v civilní věznici.

„Do věznice v Elmley. Pak už o něm nic nemáme; budeš se muset obrátit na probační službu.“

„Jasně.“ Strike vyfoukl kouř k obloze plné hvězd. Oba s Hardacrem věděli, že už nepatří mezi policisty a k záznamům probační služby nemá o nic lepší přístup než kterýkoli řadový občan. „Z které části Skotska pocházel, Hardy?“

„Z Melrose. Když nastupoval, uvedl jako nejbližší příbuznou matku – trochu jsem si ho proklepl.“

„Melrose,“ opakoval Strike zamyšleně.

Uvažoval nad svými dvěma zbývajícími klienty: zazobaným idiotem, který se rajcuje představou, že je paroháč, a bohatou manželkou a matkou, která Strikovi platí, aby jí sehnal důkazy o tom, jak její odloučený manžel urputně sleduje jejich syny. Otec je v Chicagu a Platinovou určitě mohou nechat čtyřiadvacet hodin bez dozoru.

Samozřejmě ještě přicházela v úvahu možnost, že žádný z mužů, které podezíral, nemá s nohou nic společného a že je to všechno jen jeho výmysl.

A harvest of limbs… Úroda údů…

„Jak daleko je to z Edinburghu do Melrose?“

„Asi tak hodinu, hodinu a půl autem.“

Strike odhodil cigaretu do kanálu.

„Hardy, mohl bych v neděli přes noc cestovat lůžkovým vlakem, zrána se stavit v kanceláři a pak si zajet do Melrose zjistit, jestli se Laing vrátil ke své rodině nebo tam třeba nevědí, kde je.“

„To bude prima. Když mi dáš vědět, kterým vlakem přijedeš, vyzvednu tě na nádraží, Oggy. No, a jestli to plánuješ jenom jako jednodenní výlet,“ chystal se Hardacre projevit vlastní velkorysost, „půjčím ti auto.“

Strike se hned nevrátil k zvědavým přátelům a vystydlému karí. Kouřil další cigaretu, procházel se ztichlou ulicí a přemýšlel. Potom si vzpomněl, že měl jít v neděli večer s Elin na koncert do Southbank Centre. Dychtivě se v něm snažila probudit vášeň pro vážnou hudbu, i když nikdy nezastíral, že jeho zájem je nanejvýš vlažný. Podíval se na hodinky. Bylo už příliš pozdě na to, aby jí teď zavolal a společný večer zrušil; nesmí na to zapomenout zítra.

Když se vracel k domu, jeho myšlenky zabloudily zpátky k Robin. O svatbě, k níž mělo dojít už za dva a půl měsíce, mluvila velice zřídka. Teprve když slyšel, jak s Wardlem mluví o objednávce svatebních fotoaparátů na jedno použití, došlo mu, jak brzy už se z ní stane paní Cunliffeová.

Ještě je čas, blesklo mu hlavou. Na co, to se neodvážil upřesnit ani sám sobě.

12

… the writings in the blood.

Blue Öyster Cult: „OD’d on Life Itself“

Mnozí muži by asi považovali za příjemné povyražení, kdyby jim někdo platil za to, že budou po Londýně sledovat výstavní blondýnu, ale Strika začínalo stopování Platinové k smrti nudit. Nejdřív se hodiny potloukal v okolí Houghton Street, odkud měl výhled na visuté skleněné chodby komplexu London School of Economics, v nichž se občas erotická tanečnice pracující na půl úvazku ukázala cestou do knihovny, pak ji Strike sledoval do klubu Spearmint Rhino, kde jí ve čtyři odpoledne začínala směna. Tam se od ní konečně odlepil: Raven jim zavolá, kdyby Platinová prováděla něco neobvyklého; navíc se má v šest sejít s Wardlem.

V občerstvení nedaleko hospody, kterou si zvolili pro své dostaveníčko, si dal sendvič. V jednu chvíli mu začal zvonit mobil, ale když uviděl, že mu volá sestra, nechal hovor spadnout do hlasové schránky. Mlhavě si uvědomoval, že jeho synovec Jack bude mít zřejmě brzy narozeniny, ale v žádném případě se nechystal jeho oslavy účastnit, rozhodně ne po té poslední, z níž si pamatoval především na všetečnou zvědavost Lucyiných kamarádek a matek z okolí a na ohlušující ječení rozvášněných a vztekajících se dětí.

Hospoda Old Blue Last se nacházela na samém konci Great Eastern Street v Shoreditchi, byla to nárožní, impozantní třípodlažní budova z cihel, zakulacená jako lodní příď. Strike si vzpomínal, že tady dříve býval striptýzový klub a bordel: jeden jeho a Nickův starý kamarád ze školy tady údajně přišel o panictví se ženou, která by věkem mohla být jeho matka.

Cedule hned u vchodu oznamovala znovuzrození Old Blue Last jako hudebního klubu. Strike si přečetl, že od osmi hodin večer tady mají hrát Islington Boys’ Club, Red Drapes, In Golden Tears a Neon Index. Jízlivě se ušklíbl a protlačil se dál do baru obloženého tmavým dřevem, kde obrovské starodávné zrcadlo za pultem nabízelo zlatě vyvedeným písmem světlá piva zašlých časů. Z vysokého stropu visely kulaté skleněné lampy a osvětlovaly dav mladých mužů a žen, mnozí z nich vypadali jako studenti a většina na sobě měla stylové oblečení, které se vymykalo Strikovu chápání.

Třebaže jeho matka z duše milovala především stadionové kapely, brávala ho s sebou v dětství i do spousty podobných podniků, kde skupiny složené z jejích kamarádů občas odvrzaly jeden dva koncerty, než se rozhádaly a rozpadly, aby se přeskupily a o tři měsíce později se objevily zase v jiné hospodě. Strika překvapilo, že si Wardle vybral k setkání právě Old Blue Last, zvlášť když dříve si s ním dával sraz jedině ve Feathers, což bylo hned vedle Scotland Yardu. Záhada se vyjasnila, sotva dorazil k policistovi, který osaměle postával u baru s pintou piva.

„Ženě se líbí Islington Boys’ Club. Po práci sem za mnou přijde.“

Strike se s Wardlovou manželkou zatím neviděl, a třebaže nad tím nikdy zvlášť nepřemýšlel, automaticky předpokládal, že nejspíš půjde o hybrid Platinové (jelikož teď Wardle očima bez ustání sledoval uměle opálená těla a sporé šaty zdejších dívek) a jediné manželky člena Metropolitní policie, kterou znal; jmenovala se Helly a zajímala se výhradně o své děti, dům a šťavnaté drby. Ale fakt, že se Wardlově ženě líbí nezávislá kapela, o níž Strike v životě neslyšel (nehledě na to, že sám měl už dopředu sklon těmi muzikanty opovrhovat), mu napovídal, že to musí být zajímavější osoba, než by čekal.

„Tak co máš?“ zeptal se Strike Wardla, když se mu podařilo obstarat si u čím dál vytíženějšího barmana pivo. V mlčenlivé shodě opustili barový pult a obsadili poslední volný stolek pro dva v celé místnosti.

„Na té noze dělají kluci z forenzního,“ řekl Wardle, když se posadili. „Domnívají se, že jde o ženu mezi patnácti a pětadvaceti lety a že už byla mrtvá, když jí nohu uřízli. Ale soudě podle krevní sraženiny ne moc dlouho. A než ji po uříznutí poslali tvé kamarádce Robin, ležela chvíli v mrazáku.“

Mezi patnácti a pětadvaceti lety: podle Strikových výpočtů by teď Brittany Brockbankové bylo jednadvacet let.

„Nemůžou ten věk určit přesněji?“

Wardle zavrtěl hlavou.

„Nic určitějšího z nich zatím nedostanu. Proč?“

„Už jsem ti to říkal: Brockbank měl nevlastní dceru.“

„Brockbank,“ zopakoval Wardle neurčitě, jako by mu to jméno nic neříkalo.

„Jeden z chlápků, o kterých si myslím, že by mi tu nohu mohli poslat.“ Strike nedokázal skrýt svou netrpělivost. „Někdejší krysa pouště. Mohutnej tmavej chlápek, květákový ucho…“

„Jo, už vím,“ skočil mu do řeči Wardle, zničehonic popuzený. „Ke mně se dostává takovejch jmen spoustu, kamaráde. Brockbank… to je ten s tetováním na předloktí…“

„To je Laing,“ řekl Strike. „Skot, kterýho jsem dostal na deset let do vězení. Brockbank je ten, co byl přesvědčenej, že jsem mu způsobil poškození mozku.“

„Aha, no jo.“

„Jeho nevlastní dcera Brittany měla na noze starou jizvu. To už jsem ti říkal.“

„Jo, jo, vzpomínám si.“

Strike spolkl jízlivou poznámku a raději se napil piva. Cítil by mnohem větší jistotu, že se jeho podezření berou vážně, kdyby naproti němu místo Wardla seděl jeho dávný kolega ze Speciální vyšetřovací jednotky Graham Hardacre. Strikův vztah s Wardlem byl od začátku poznamenaný ostražitostí a v poslední době i jistou mírou soutěživosti. Wardlovy detektivní schopnosti hodnotil výše než u řady jiných příslušníků Metropolitní policie, s nimiž měl to potěšení se setkat, ale Wardle si hýčkal vlastní teorie s otcovským zalíbením, které nikdy neprojevoval vůči Strikovým nápadům.

„Říkali tedy něco o té jizvě na lýtku?“

„Je stará. Vznikla dávno před smrtí.“

„Do prdele,“ zabručel Strike.

Stará jizva nemusela soudní lékaře nijak zvlášť zajímat, pro něho ale měla zásadní význam. Právě toho se děsil. Dokonce i Wardle, který měl ve zvyku utahovat si ze Strika při každé vhodné příležitosti, při pohledu na jeho znepokojení pocítil něco jako soucit.

„Kámo,“ ozval se (a to oslovení bylo rovněž novinkou), „Brockbank to není. Spáchal to Malley.“

Toho se Strike obával, bál se, že pouhá zmínka o Malleym způsobí, že se Wardle s veškerou vervou pustí za ním a ostatní Strikovy podezřelé z vyšetřování vyloučí. Že se nadchne představou, jak právě on dostane do vězení tak proslulého zločince.

„Máš pro to nějaký důkazy?“ zeptal se Strike stroze.

„Harringayův gang dodává do Londýna a do Manchesteru prostitutky z východní Evropy. Mluvil jsem s lidma z mravnostního. Udělali minulej týden razii v jednom bordelu kus odtud a podařilo se jim odtamtud dostat dvě Ukrajinky.“ Wardle ztišil hlas. „Vyslýchají je dvě policistky. Měly kamarádku, která si myslela, že jede do Británie dělat modelku, a nikdy tý práci nepřišla na chuť, přestože z ní mohli vymlátit duši. Hrobař ji před čtrnácti dny vyvlekl za vlasy z baráku a od tý doby ji neviděly. Taky už neviděly Hrobaře.“

„To je pro Hrobaře naprosto běžná rutina,“ řekl Strike. „To neznamená, že je to její noha. Slyšel ho někdo, že by se někdy zmínil o mně?“

„Ano,“ přisvědčil Wardle triumfálně.

Strike odložil sklenici, z níž se právě hodlal napít. Kladnou odpověď opravdu nečekal.

„On o mně s někým mluvil?“

„Jedna z těch holek, kterou odtamtud lidi z mravnostního dostali, si je jistá, že o tobě Hrobař docela nedávno mluvil.“

„V jaké souvislosti?“

Wardle pronesl jakési víceslabičné jméno: příjmení bohatého ruského majitele kasina, pro kterého Strike skutečně koncem minulého roku dělal nějakou práci. Strike se zakabonil. To, že Hrobař věděl o jeho práci pro majitele kasina, podle jeho názoru nijak nezvyšovalo pravděpodobnost, že se by nějak domákl, že ho naposledy poslalo za mříže Strikovo svědectví. Z této čerstvé informace si Strike vzal jen to, že se jeho ruský klient pohybuje ve značně pochybných kruzích, ale o tom věděl i dřív.

„A co má to, že mě platil Arzamascev, společnýho s Hrobařem?“

„A u čeho bys chtěl začít?“ řekl Wardle, který podle Strika vydával naprosto mlhavou představu za širokou škálu možností. „Jeho gang má prsty ve spoustě věcí. V podstatě ale máme chlápka, kterýmu jsi kdysi překazil zálibu v posílání lidskejch údů poštou a kterej si zmizí s mladou holkou krátce předtím, než ti poštou přijde dívčí noha.“

„Když to podáš takhle, zní to přesvědčivě,“ řekl Strike, ale sám nebyl přesvědčený ani trochu. „Podnikal jsi něco ohledně Lainga, Brockbanka a Whittakera?“

„Jasně,“ odpověděl Wardle. „Dal jsem lidem za úkol je vypátrat.“

Strike by rád věřil, že je to pravda; avšak nehodlal Wardlovo tvrzení nijak zpochybňovat, aby neohrozil jejich přátelské vztahy.

„Taky máme toho kurýra na záznamu z bezpečnostní kamery,“ dodal Wardle.

„A?“

„Ta tvoje kolegyně je všímavá,“ uznale poznamenal Wardle. „Skutečně to byla honda. Falešná poznávací značka. Oblečení přesně, jak je popsala. Odjel na jihozápad – vlastně mířil ke skutečnýmu kurýrskýmu depu. Naposledy ho kamera zachytila ve Wimbledonu. Pak se po něm i po motorce slehla zem. Jenže jak říkám: falešná poznávací značka. Může být kdekoli.“

„Falešná poznávací značka,“ zopakoval Strike. „To si to sakra důkladně naplánoval.“

Hospoda kolem nich se pomalu plnila. Kapela se očividně chystala hrát v patře: lidi se tlačili u dveří vedoucích nahoru do sálu a Strike zaslechl důvěrně známé zahučení zpětné vazby mikrofonu.

„Mám pro tebe ještě něco,“ řekl Strike bez nadšení. „Slíbil jsem Robin, že ti předám kopie.“

Ráno ještě před svítáním se vrátil do kanceláře. Novináři se konečně vzdali naděje, že ho zastihnou, jak přichází nebo odchází, i když známá z obchodu s kytarami naproti přes ulici ho informovala, že fotografové tam okouněli ještě včera večer.

Wardle převzal fotokopie dvou dopisů a zdálo se, že ho docela zaujaly.

„Oba přišly v posledních dvou měsících,“ dodal Strike. „Robin si myslí, že by ses na ně měl podívat. Dáš si ještě?“ zeptal se a ukázal na Wardlovu téměř prázdnou sklenici.

Než Strike koupil další dvě piva, Wardle si dopisy přečetl. Vzkaz podepsaný RL ještě držel v ruce, když se Strike vrátil. Strike zvedl druhý a přečetl si dobře čitelný, úhledný dívčí rukopis:

… že budu skutečně sama sebou a opravdu naplněná, až když se té nohy zbavím. Nikdo nechápe, že ke mně nepatří a nikdy patřit nebude. Moji potřebu nechat si ji amputovat rodina nikdy neskousne, oni si myslí, že si jen tak vymýšlím, ale vy to pochopíte…

To se teda pleteš, pomyslel si Strike a odhodil fotokopii zpátky na stůl, přičemž si povšiml, že svoji adresu v Shepherd’s Bush napsala co možná zřetelně a čitelně, aby odpověď, v níž jí měl poradit, jak nejlépe si uříznout nohu, nemohla v žádném případě zabloudit. Dopis byl podepsaný Kelsey, ale bez příjmení.

Wardle, stále ještě ponořený do druhého dopisu, zničehonic vyprskl se směsí pobavení a znechucení.

„Do prdele, četl jsi tohle?“

„Ne,“ odpověděl Strike.

Do hospody se hrnula další mládež. Nebyli s Wardlem jediní, komu bylo přes třicet, ale určitě patřili mezi nejstarší lidi v davu. Strike pozoroval hezkou mladou ženu s bledou tváří, která byla nalíčená jako filmová hvězdička ze čtyřicátých let, s úzkým černým obočím, rudou rtěnkou a šmolkově modrým, naondulovaným přelivem. Rozhlížela se po svém partnerovi. „Cvokařský dopisy čte Robin, a když si myslí, že bych o nich měl vědět, podává mi z nich stručný výtah.“

„‚Chci ti masírovat tvůj pahýl,‘“ četl Wardle nahlas. „‚Chci, abys mě použil jako živou berli. Chci…‘ Do prdele. To ani není fyzicky…“

Otočil dopis na druhou stranu.

„‚RL.‘ Přečteš tu adresu?“

„Ne.“ Strike přimhouřil oči. Rukopis byl hustý a strašně špatně k přečtení. Z celé nahuštěné adresy se mu na první pohled podařilo rozluštit jediné slovo: „Walthamstow“.

„Co mělo znamenat to ‚budu čekat u baru‘, Eriku?“

Mladá žena se šmolkově modrými vlasy a rudou rtěnkou se objevila u jejich stolu a v ruce si nesla pití. Přes letní šaty, které vypadaly jako ze čtyřicátých let, měla přehozenou koženou bundu.

„Promiň, miláčku, měli jsme pracovní jednání,“ řekl Wardle s naprostým klidem. „April, tohle je Cormoran Strike. Moje žena,“ dodal.

„Ahoj,“ pozdravil Strike a natáhl k ní svou velkou ruku. V životě by ho nenapadlo, že Wardlova žena vypadá takhle. Z důvodů, které byl příliš unavený zkoumat, mu byl Wardle najednou sympatičtější.

„Ach, tak to jste vy!“ April mu věnovala zářivý úsměv, zatímco Wardle sebral okopírované dopisy ze stolu, přeložil je a strčil si je do kapsy. „Cormoran Strike! Už jsem toho o vás hodně slyšela. Zůstanete na koncert?“

„Pochybuju,“ řekl Strike, ale nijak protivně. Byla moc hezká.

April ho očividně nechtěla jen tak propustit. Oznámila mu, že čekají ještě nějaké kamarády a během pár minut po jejím příchodu se opravdu objevilo dalších šest lidí. Ve skupince byly i dvě nezadané ženy. Strike se nechal přemluvit, že s nimi půjde nahoru, kde stálo malé pódium a parket už byl plný lidí. Na jeho otázku mu April prozradila, že pracuje jako stylistka a že dnes pomáhala při fotografování pro jeden časopis. A také, dodala ležérně, občas tančí v kabaretu.

„V kabaretu?“ opakoval Strike co nejhlasitěji, protože zpětná vazba od mikrofonu opět zaburácela sálem, což v davu popíjejících posluchačů vyvolalo vlnu hlasitých protestů. Nejde náhodou o umělecké svlékání? přemítal, když se mu April svěřila, že její kamarádka Coco – dívka s tomatově červenými vlasy, která na něj s úsměvem zamávala – také tančí v kabaretu.

Zdálo se, že jde o vstřícnou skupinku a žádný z mužů se k němu nechoval s onou otravnou agresivitou, jakou při každé příležitosti, když se ocitl ve Strikově blízkosti, projevoval Matthew. Žádnou kapelu neslyšel naživo už pořádně dlouho. A drobounká Coco se dala slyšet, že by ocenila, kdyby ji někdo zvedl a ona se mohla na chvíli podívat…

Sotva však Islington Boys’ Club nastoupili na scénu, Strike cítil, jak ho to proti jeho vůli strhává zpátky do časů a k lidem, na něž se usilovně snažil zapomenout. Zatuchlý pot v ovzduší, důvěrně známý zvuk laděných kytar, hučení zesílených mikrofonů: to všechno by snad dokázal snést, jen kdyby sólový zpěvák svou pružnou androgynní postavou tolik nepřipomínal Whittakera.

Po čtyřech taktech Strike věděl, že tu nezůstane. Na té nezávislé rockové hudbě s převládajícím kytarovým zvukem nebylo nic špatného: hráli dobře a sólový zpěvák měl navzdory nešťastné podobnosti s Whittakerem slušný hlas. Jenže Strike kdysi býval v podobném prostředí příliš často a tehdy nesměl odejít. Dnes večer si mohl svobodně vybrat klid a čerstvý vzduch a měl v úmyslu této výsady využít.

Zakřičel pozdrav na rozloučenou Wardlovi, zamával a usmál se na April, která na něho mrkla a taky zamávala, a pak odešel. Dost mohutný na to, aby si snadno prorazil cestu mezi lidmi, kteří už byli celí zpocení a udýchaní. Dorazil k východu ve chvíli, kdy Islington Boys’ Club dohráli svou první písničku. Nad hlavou mu zaburácel potlesk jako tlumené krupobití na plechové střeše. V příští minutě už s úlevou vykročil do hluku šumící dopravy.

13

In the presence of another world.

Blue Öyster Cult: „In the Presence of Another World“

V sobotu dopoledne vyrazila Robin s matkou ve stařičkém rodinném land roveru z rodného městečka Masham ke krejčové do Harrogate, u níž měla na přešití svatební šaty. Vzhled se upravoval, protože původně byly navrženy pro svatbu v lednu, a teď je měla mít na sobě v červenci.

„Hodně jste zhubla,“ poznamenala postarší krejčová a spínala špendlíky látku na zadní straně živůtku. „Už dál nehubněte. Ty šaty byly myšlené pro trochu plnější postavu.“

Robin si zvolila látku a styl šatů více než před rokem volně podle modelu od Elieho Saaba, jaký by si její rodiče, kteří budou za půl roku platit také polovinu nákladů za svatbu jejího staršího bratra Stephena, v žádném případě nemohli dovolit. A z platu, který dostávala od Strika, by si nemohla pořídit ani tuhle levnější variantu.

Osvětlení v šatně bylo lichotivé, ale ve zlatě orámovaném zrcadle vypadala Robin příliš bledá, oči se jí propadaly únavou. Nebyla si jistá, že šatům prospěje úprava na verzi bez rukávů. Na původním modelu se jí líbily právě dlouhé rukávy. Možná, napadlo ji, je unavená prostě už jen z toho, že musí žít s myšlenkou na šaty příliš dlouho.

Šatna byla cítit novým kobercem a leštěnkou. Zatímco Robinina matka Linda sledovala krejčovou, jak špendlí, zapošívá a urovnává metry šifonu, Robin – sklíčená vlastním odrazem v zrcadle – se místo toho soustředila na malý stojan v rohu s křišťálovými diadémy a umělými květinami.

„Připomeňte mi, prosím, domluvili jsme se už, co budeme mít na hlavě?“ zeptala se krejčová, která měla ve zvyku mluvit v první osobě množného čísla jako sestřičky v nemocnici. „Pro zimní svatbu jsme, myslím, počítali s diadémem, že? Řekla bych, že k šatům bez ramínek by stálo za to vyzkoušet květiny.“

„Květiny by byly pěkné,“ souhlasila Linda z rohu místnosti.

Matka s dcerou si byly jedna druhé hodně podobné. Třebaže Lindin kdysi štíhlý pas zesílil a její vyšisované zlatorudé vlasy vyčesané do neuspořádaného drdolu už prokvétaly stříbrem, její modrošedé oči měly stejnou barvu jako oči dcery a nyní spočívaly na druhorozeném dítěti se starostlivým výrazem a pronikavou bystrostí, která by Strikovi musela připadat až k smíchu povědomá.

Robin vyzkoušela celou nabídku ozdob do vlasů z umělých květin a žádná se jí nelíbila.

„Asi spíš zůstanu u toho diadému,“ řekla.

„A co čerstvé květiny?“ navrhla Linda.

„Ano,“ přisvědčila Robin a zničehonic zatoužila uniknout té kobercové vůni a svému pobledlému zarámovanému odrazu. „Půjdeme se podívat, jestli by v květinářství něco nevymysleli.“

Byla ráda, když zůstala v šatně na pár minut sama. Zatímco se soukala ze šatů a natahovala si zpátky džíny a svetr, přemýšlela nad tím, proč má tak skleslou náladu. Na jednu stranu litovala, že musela z donucení oželet Strikovu schůzku s Wardlem, ale na druhou se těšila, že ji od anonymního muže v černém motorkářském oblečení, který jí předal uříznutou nohu, bude dělit několik stovek kilometrů.

Jenže žádný pocit úniku se nedostavil. Ve vlaku cestou na sever se s Matthewem znovu pohádali. Dokonce i tady, v šatně krejčovského salonu v James Street, ji pronásledovaly množící se úzkosti: klesající objem práce v agentuře, strach, co se stane, jestliže si ji Strike nebude moct dovolit dál zaměstnávat. Když se oblékla, zkontrolovala si mobil. Od Strika žádná zpráva.

Mezi kbelíky mimóz a lilií o čtvrt hodiny později byla zamlklá a úsečná. Květinářka ji obskakovala a hýřila nápady, přidržovala jednotlivé květy Robin u vlasů a nechtěně nechala stéct kapky studené nazelenalé vody z dlouhého stonku růže na její smetanově bílý svetr.

„Pojďme do Bettys,“ navrhla Linda, když konečně objednaly květiny do vlasů.

Bettys byla vyhlášená čajovna, která se v lázeňském městě Harrogate počítala k místním pamětihodnostem. Venku, kde pod zlatočernou prosklenou stříškou čekali ve frontě zákazníci, visely koše s květinami a uvnitř byly lampy vyrobené z plechovek od čajů, ozdobné čajové konvice, polstrovaná křesílka a servírky ve vyšívaných uniformách. Pro Robin bývalo odmalička svátkem, když se mohla dívat do skleněných pultů na řady tlusťoučkých marcipánových prasátek a sledovat matku, jak kupuje jeden z těch přepychových ovocných zákusků jemně ochucených alkoholem, které se prodávaly ve speciálních plechových krabičkách.

Dnes, usazená u velkého okna s výhledem na pestrobarevné záhony, které připomínaly geometrické obrazce vytvarované malými dětmi z plastelíny, odmítla Robin cokoli k snědku, požádala o konvici čaje a opět si vytáhla mobil. Nic.

„Všechno dobrý?“ zeptala se jí Linda.

„V pohodě,“ řekla Robin. „Jenom jsem byla zvědavá, jestli není něco nového.“

„Co nového by mělo být?“

„S tou nohou,“ řekla Robin. „Strike měl včera večer schůzku s Wardlem, to je jeden policista z Metropolitní.“

„Aha,“ odtušila Linda a odmlčely se až do doby, než jim přinesli čaj.

Linda si objednala Tlustého darebu, jeden z největších čajových koláčů, jaké v Bettys podávali. Namazala si ho pořádně máslem a teprve potom se zeptala:

„Vy se asi pokusíte s Cormoranem zjistit, kdo vám tu nohu poslal, sami, že?“

Cosi v matčině tónu přimělo Robin k ostražitosti.

„Jen nás zajímá, jak policie postupuje, to je všechno.“

„Aha,“ prohodila Linda, žvýkala a pozorovala Robin.

Robin se cítila provinile, že je tak nedůtklivá. Svatební šaty byly drahé a ona neprojevovala dostatečnou vděčnost.

„Promiň, že jsem tak protivná.“

„To nic.“

„Matthew do mě pořád reje, že pracuju pro Cormorana.“

„Ano, něco málo jsme o tom včera v noci slyšeli.“

„Panebože, mami, promiň!“

Robin měla za to, že se zvládli hádat natolik potichu, aby rodiče nevzbudili. Chytli se už cestou do Mashamu, vyhlásili příměří na dobu večeře s rodiči a potom v debatě pokračovali v obývacím pokoji, když Linda s Michaelem odešli spát.

„Hodně přicházelo na přetřes Cormoranovo jméno, že? Myslím, že Matthew…“

„On se o mě nebojí,“ zarazila ji Robin.

Matthew její práci od začátku zlehčoval, ale když už byl přinucen brát ji vážně – když jí například někdo poslal uříznutou nohu –, byl spíš naštvaný, než že by se o ni strachoval.

„No, jestli se o tebe nebojí, tak by tedy měl,“ prohlásila Linda. „Někdo ti poslal kus mrtvoly, Robin. Není to tak dávno, co nám Matt volal a oznámil nám, že ležíš v nemocnici s otřesem mozku. Tím ale nechci říct, abys té práce nechávala!“ dodala a nedala se odradit Robininým vyčítavým pohledem. „Já vím, že tu práci chceš dělat! Ale stejně…“ vtiskla větší půlku svého Tlustého dareby do Robininy poslušné dlaně, „nechtěla jsem se tě ptát, jestli se o tebe Matt bojí. Chtěla jsem se zeptat, jestli náhodou nežárlí.“

Robin usrkla ze svého silného čaje Bettys Blend. Neurčitě přemítala, nemá-li pár těch čajových pytlíků koupit s sebou do kanceláře. V samoobsluze Waitrose v Ealingu žádný tak dobrý čaj neměli. A Strike měl silný čaj rád.

„Ano, Matt je žárlivý,“ vypravila ze sebe nakonec.

„Předpokládám, že k tomu nemá žádný důvod?“

„Ovšemže ne!“ vyhrkla Robin rozhořčeně. Cítila se zrazená. Její matka vždycky stála při ní, vždycky…

„Není důvod se rozčilovat,“ řekla Linda nevzrušeně. „Nijak nenaznačuju, že bys udělala něco, co bys neměla.“

„Tak fajn,“ upokojila se Robin a mimoděk se zakousla do koláče. „Protože já nic neudělala. Je to můj šéf, nic víc.“

„A tvůj kamarád,“ podotkla Linda. „Soudě aspoň podle toho, jak o něm mluvíš.“

„Ano,“ připustila Robin, ale vrozená poctivost ji přiměla dodat: „I když to není jako normální kamarádství.“

„Proč ne?“

„On nerad mluví o osobních věcech. Z něho aby člověk všechno páčil heverem.“

Až na jeden památný večer – o němž se od té doby ani jeden téměř nezmínili –, kdy se Strike opil takovým způsobem, že se v podstatě neudržel na nohou, neposkytoval dobrovolně prakticky žádné informace o svém soukromém životě.

„Ale vycházíte spolu dobře, ne?“

„Jo, moc dobře.“

„Spousta mužů špatně snáší, když slyší, jak dobře jejich drahé polovičky vycházejí s jinými muži.“

„A co s tím mám dělat, pracovat celej život zásadně jen s ženskými?“

„To ne,“ odpověděla Linda. „Já jenom říkám, že se Matthew pochopitelně cítí ohrožený.“

Robin občas svoji matku podezírala, že lituje toho, že její dcera nepoznala víc chlapců, než se rozhodla pro Matthewa. Byly si s Lindou blízké; byla její jediná dcera. V čajovně plné rámusu a cinkotu nádobí si Robin najednou uvědomila, že se bojí, aby jí Linda nezačala říkat, že ještě není pozdě na zrušení svatby, kdyby si to chtěla rozmyslet. Ačkoli byla unavená a cítila se pod psa a navzdory tomu, že měli za sebou pár měsíců, kdy to mezi nimi příliš neklapalo, věděla, že Matthewa miluje. Šaty byly ušité, kostel zamluvený, recepce téměř zaplacená. Musí teď jen vydržet a dostat se do cílové pásky.

„Strike mě nijak nepřitahuje. A navíc má známost: chodí s Elin Toftovou. S tou, co moderuje na Rádiu 3.“

Doufala, že taková informace by mohla matku zaujmout. Při vaření a práci na zahradě rozhlasové pořady s chutí poslouchala.

„Elin Toftová? Není to ta blonďatá krasavice, která tuhle večer v telce povídala o romantických hudebních skladatelích?“ zeptala se Linda.

„To bude ona,“ potvrdila Robin bez známky nadšení, a přestože taktika na odvrácení matčiny pozornosti zabrala, okamžitě změnila téma. „Takže vy se zbavujete land rovera?“

„Ano. Pochopitelně už za něj nic nedostaneme. Možná tak za šrot… ledaže…“ zarazila se Linda, protože právě dostala nápad, „byste si ho chtěli vzít vy s Matthewem, co ty na to? Má ještě na rok zaplacený pojištění a technickou nějakým zázrakem vždycky proleze.“

Robin přežvykovala koláč a přemýšlela. Matthew si neustále stěžoval, že nemají na auto, a tento nedostatek přičítal jejímu nízkému platu. Manžel jeho sestry měl kabriolet Audi A3 a on mu ho až bolestně záviděl. Robin věděla, že k omlácenému starému land roveru s neodstranitelným zápachem po mokré psí srsti a gumákách zaujme zcela odlišný postoj, jenomže v jednu hodinu v noci v jejich obýváku Matthew začal vypočítávat, kolik si podle jeho odhadu vydělají všichni jejich kamarádi, a výčet vítězoslavně uzavřel tvrzením, že Robinin plat leží na úplně nejspodnější příčce celého žebříčku. V náhlém záchvatu zlomyslnosti si představila, jak svému snoubenci říká: „Ale vždyť jsme dostali land rovera, Matte, není žádný důvod, proč bychom měli dál šetřit na audi!“

„Je pravda, že v práci by se auto docela hodilo,“ řekla nahlas, „když občas potřebujeme vyjet z Londýna. Strike by nemusel platit za auto z půjčovny.“

„Hm,“ odtušila nepřítomně Linda, přitom však nespouštěla oči z dceřiny tváře.

Když přijely domů, Matthew pomáhal svému budoucímu tchánovi prostírat na stůl. Obvykle víc pomáhal v kuchyni u jejích rodičů než doma s Robin.

„Jak vypadají šaty?“ zeptal se, což Robin považovala za pokus o usmíření.

„Dobře,“ odpověděla.

„Nesmíš mi o nich nic říct, aby nám to nepřineslo smůlu?“ nadhodil, a když se neusmála, dodal: „Vsadím se, že v nich vypadáš nádherně.“

Nechala se obměkčit, natáhla k němu ruku a on na ni mrkl a stiskl jí prsty. Linda poté mezi ně na stůl položila mísu s bramborovou kaší a oznámila Matthewovi, že jim věnuje starý land rover.

„Cože?“ zarazil se Matthew a v jeho obličeji se objevil patrný úlek.

„Pořád mluvíš o tom, že bys chtěl auto,“ řekla Robin na matčinu obranu.

„To jo, ale – land rover v Londýně?“

„Proč ne?“

„Pokazí mu to image,“ prohodil její bratr Martin, který právě vešel do kuchyně s novinami v ruce; studoval startovní listinu Velké národní steeplechase, která se poběží odpoledne. „K tobě se ale hodí báječně, Robin. Úplně tě vidím, jak v něm s Kulhounem objíždíte mordy.“

Matthewovi ztuhla čelist.

„Drž hubu, Martine,“ vyštěkla Robin, sjela svého mladšího bratra pohledem a usedla ke stolu. „A moc ráda bych byla u toho, až takhle oslovíš Strika přímo do očí,“ dodala.

„Nespíš by se tomu zasmál,“ prohlásil Martin ležérně.

„Jo? Protože jste toho jeden jako druhý dokázali stejně?“ odsekla Robin ostře. „Oba jste prošli válkou s vyznamenáním, riskovali život a končetiny?“

Martin byl jediný ze čtyř sourozenců Ellacottových, který nechodil na univerzitu, a také jediný, který dosud bydlel u rodičů. Byl odjakživa háklivý na sebenepatrnější náznak, že zklamal očekávání.

„Co tím chceš kurva říct – mám snad vstoupit do armády?“ vyjel nabroušeně.

„Martine!“ okřikla ho Linda ostře. „Dávej si pozor na jazyk!“

„Po tobě se taky vozí, Matte, za to, že máš obě nohy?“ nedal se Martin.

Robin upustila příbor a odešla z kuchyně.

Před očima jí opět vyvstal obraz uříznuté nohy s lesklou holenní kostí vyčnívající z mrtvého masa, ty trochu ušpiněné nehty, které by si jejich majitelka nejspíš chtěla umýt nebo nalakovat, než je někdo jiný uvidí…

A najednou se rozplakala, poprvé od chvíle, kdy převzala balík. Vzor starého koberce na schodech se jí v očích rozpil a po klice na dveřích do svého pokoje musela zašmátrat rukou. Přešla k posteli a vrhla se tváří dolů na čistou přikrývku, ramena se jí otřásala a hruď prudce dmula. Dlaně si tiskla k mokrému obličeji ve snaze potlačit vzlykot. Nechtěla, aby za ní kdokoli z nich chodil; nechtěla s nikým mluvit a nic vysvětlovat; chtěla být prostě sama a dát volný průchod emocím, které v sobě po celý pracovní týden dusila.

Bratrovy ledabylé poznámky o Strikově amputaci byly ozvěnou detektivova vlastního žertování o useknuté noze. Nějaká žena zřejmě zemřela za strašlivých, brutálních okolností, ale zdálo se, že to kromě Robin nikoho příliš nezajímá. Smrt a sekera udělaly z té neznámé ženy kus mrtvé tělesné hmoty, problém, jejž bylo třeba vyřešit, a Robin měla pocit, jako by byla jediný člověk, který nezapomněl, že tu nohu používal snad ještě před týdnem živý a dýchající člověk…

Asi po deseti minutách usilovného pláče se překulila na záda, otevřela oči zalité slzami a rozhlédla se po svém starém pokoji, jako by jí mohl poskytnout nějakou útěchu.

Tento pokoj jí kdysi připadal jako jediné bezpečné místo na zemi. Během tří měsíců poté, co odešla z univerzity, z něho téměř nevycházela, dokonce ani na jídlo. Stěny měla tenkrát vymalované řvavou růžovou, kterou si dost pomýleně vybrala v šestnácti letech. Nejasně si uvědomovala, že to nebyla ta pravá volba, ale nechtěla tehdy tatínka žádat, aby pokoj vymaloval znovu, a tak ty nevkusně křiklavé stěny oblepila co největším množstvím plakátů. Od nohou postele na ni tenkrát hleděl plakát dívčí skupiny Destiny’s Child. I když tam teď nebylo nic než hladká zelenkavá tapeta s jemným vzorem, kterou celý pokoj vytapetovala Linda, když Robin odešla z domu za Matthewem do Londýna, Robin si dodnes dokázala vybavit Beyoncé, Kelly Rowlandovou a Michelle Williamsovou, jak na ni shlíží z obalu alba Survivor. Obraz byl nesmazatelně spojený s nejhorším obdobím jejího života.

Teď na stěnách visely jen dvě zarámované fotografie: na jedné byla Robin se svou maturitní třídou v poslední den školy (Matthew stál na snímku vzadu, nejpohlednější kluk z celého ročníku, který se odmítal pitvořit nebo si nasadit na hlavu nějaký pitomý klobouk) a na druhé dvanáctiletá Robin, jak jede na svém skotském poníku Angusovi, chundelatém, silném a paličatém stvoření, které žilo na strýcově farmě a jež Robin bez ohledu na jeho neposlušnost slepě milovala.

Zdrcená a vysílená Robin párkrát zamrkala, aby z očí vyhnala další slzy, a osušila si mokrý obličej zápěstím obou rukou. Z kuchyně pod jejím pokojem sem stoupaly tlumené hlasy. Byla si jistá, že matka určitě Matthewovi poradí, aby ji nechal chvíli o samotě. Robin doufala, že ji poslechne. Měla pocit, že by zbytek víkendu nejradši prospala.

O hodinu později pořád ležela na dvoulůžku a ospale zírala z okna do koruny lípy v zahradě, když vtom Matthew zaklepal a vešel s hrnkem čaje.

„Tvoje máma si myslí, že ti přijde vhod.“

„Díky,“ řekla Robin.

„Budeme se všichni dívat na steeplechase. Martin si vsadil velkou částku na Ballabriggse.“

Ani zmínka o tom, jak ji rozhodily Martinovy necitlivé poznámky; z Matthewova chování vyplývalo, že se zřejmě sama poněkud ztrapnila a on jí nabízí cestu, jak z toho ven. Okamžitě jí došlo, že nemá ani ponětí, nakolik s ní zamával pohled na tu ženinu nohu, její ledový dotek. Ne, zkrátka ho jen štvalo, že Strike, s nímž se nikdo z rodiny Ellacottových v životě neviděl, už zase zaujal místo ve víkendových rozhovorech. Úplně stejně jako se Sarah Shadlockovou na ragbyovém utkání.

„Nemám chuť sledovat, jak si koně lámou vaz,“ řekla Robin. „A beztak potřebuju udělat něco pracovního.“

Chvíli tam nad ní stál a hleděl na ni, pak odešel a přibouchl za sebou dveře až příliš důrazně, takže se zase otevřely.

Robin se posadila, uhladila si vlasy, zhluboka si vzdychla a pak si donesla notebook z toaletního stolku. Cítila se provinile, že si ho s sebou bere na návštěvu doma, provinile za naději, že si snad ukradne chvilku na to, co potají označovala za svoji linii vyšetřování. Ale shovívavý výraz, s nímž jí Matthew tak velkodušně hodlal odpustit, veškerou provinilost odboural. Jen ať se dívá na steeplechase. Ona má důležitější věci na práci.

Vrátila se do postele, za záda si naskládala hromadu polštářů, otevřela notebook a proklikala se k záložkám jistých webových stránek, o nichž dosud s nikým nemluvila, dokonce ani se Strikem, který by to bezpochyby považoval za ztrátu času.

Strávila už několik hodin sledováním dvou odlišných, ale souvisejících linií vyšetřování, vycházely z dopisů, na jejichž předání Wardlovi trvala: jeden přišel od mladé ženy, která si toužila nechat uříznout vlastní nohu, a druhý od osoby, jež si přála se Strikovým pahýlem provádět věci, z nichž se Robin mírně zvedal žaludek.

Robin odjakživa fascinovaly pochody v lidské mysli. Svá univerzitní studia, byť záhy přerušená, věnovala psychologii. Mladá žena, která napsala Strikovi, zřejmě trpěla poruchou identity tělesné integrity označovanou zkratkou BIID: iracionální touhou zbavit se zdravých údů vlastního těla.

Robin si na internetu přečetla na dané téma několik vědeckých studií a teď už věděla, jak je tato porucha velmi vzácná a že její přesné příčiny jsou dosud neznámé. Ze stránek nabízejících podporu lidem, kteří BIID trpí, se zároveň dozvěděla, kolik nenávisti k sobě poutají. Komentáře na stránkách byly plné jedovatých poznámek, které lidi trpící BIID obviňovaly, že jen prahnou po pozornosti a péči, jež se dostává lidem skutečně postiženým nemocí či neštěstím, a že si stejné postavení chtějí vynutit zcela groteskním a nepřístojným způsobem. Za těmito útoky následovaly stejně rozezlené ironické šlehy: Copak si pisatel opravdu myslí, že někdo touží trpět BIID? Copak nechápe, jak těžké je být transvalidní – toužit po ochromení nebo amputaci? Robin přemítala, co by si asi o příbězích lidí s BIID pomyslel Strike, kdyby si je někdy přečetl. Podezírala ho, že jeho reakce by nebyla zrovna soucitná.

Dole se otevřely dveře obýváku a zaslechla útržek komentátorova hlasu, svého otce, jak vyhání starého čokoládového labradora, protože si pšoukl, a Martinův smích.

K vlastnímu vzteku si unavená Robin nemohla vzpomenout na jméno oné dívky, která napsala Strikovi s žádostí o radu, jak si má nechat uříznout nohu, ale měla dojem, že to možná byla Kylie nebo nějak podobně. Pomalu projížděla nejhojněji navštěvované diskusní fórum a sledovala uživatelská jména, která by s ní mohla nějak souviset, protože kam jinam by se asi obrátila dospívající dívka, která v sobě objevila tak nezvyklou úchylku, a kde by chtěla sdílet své představy, když ne ve virtuálním prostoru?

Dveře pokoje, které zůstaly po Matthewově odchodu stále pootevřené, se náhle rozletěly a dovnitř se vkolébal vyhnaný labrador Rowntree. Postěžoval si Robin tím, že přišel až k ní a nechal se od ní podrbat za ušima, načež sebou žuchnul na zem vedle postele. Ocasem chvíli rytmicky bušil o podlahu a poté upadl do dýchavičného spánku. Za doprovodu jeho funění a chrápání Robin pokračovala v pročesávání diskusních příspěvků.

Znenadání ji zaplavila prudká vlna vzrušení, jaké zakoušela od doby, kdy začala pracovat pro Strika; jako bezprostřední odměna doprovázely vypátrání nějaké, třeba i nepatrné informace, jež mohla nebo také nemusela mít nějaký význam, ale někdy na ní záleželo úplně všechno.

Bezprizorná: Ví někdo něco o Cameronu Strikovi?

V Robin se zatajil dech a rozklikla diskusi.

Fčelka: o tom jednonohým detektivovi? jo, to je válečnej veterán.

Bezprizorná: Slyšela sem, že si to prej udělal sám.

Fčelka: To ne, když si to vyhledáš, zjistíš, že byl v Afghánistánu.

To bylo všechno. Robin pročesala další diskuse na stejném fóru, ale Bezprizorná svůj dotaz dál nerozváděla a neobjevila se ani s jinými příspěvky. To nic neznamenalo; taky si mohla změnit uživatelské jméno. Robin hledala tak dlouho, dokud nebyla přesvědčená, že prohledala všechna zákoutí stránky, ale Strikovo jméno se už nikde nevyskytlo.

Vzrušení opadlo. I za předpokladu, že je pisatelka dopisu a Bezprizorná táž osoba, svou víru, že se Strike zbavil nohy z vlastní vůle, jasně vyjádřila už v dopise. Nebylo příliš mnoho slavných osob, které podstoupily amputaci a k nimž by člověk mohl upnout naději, že si svůj stav zvolily dobrovolně.

Zdola z obýváku k ní teď doléhaly vzrušené výkřiky, skandování. Robin opustila diskusní stránky zaměřené na poruchu BIID a vydala se po druhé linii svého vyšetřování.

Ráda by věřila, že se od doby, kdy začala pracovat pro detektivní kancelář, už trochu obrnila hroší kůží. Nicméně její první výpravy do světa fantazií akrotomofilů (lidí, které sexuálně vzrušují partneři s amputovanými končetinami), kam se dalo vstoupit po několika kliknutích myší, v ní zanechaly svíravý pocit kolem žaludku, který nepolevoval ještě dlouho poté, co internetové stránky opustila. Teď se před ní objevily citové výlevy muže (předpokládala, že jde o muže), jehož ze všeho nejvíc vzrušovala představa ženy, která by měla amputované všechny čtyři končetiny, ruce nad lokty a nohy nad koleny. Přesnému místu, kde mají být končetiny uřezány, se věnoval se zvláštní pozorností. Druhý muž (určitě to nemohly být ženy) od raného mládí masturboval při představě, že sobě i svému nejlepšímu kamarádovi omylem odsekne obě nohy. Všudypřítomné byly debaty o fascinaci samotnými pahýly, o omezeném pohybu lidí po amputaci, což si Robin vysvětlovala jako krajní projev záliby v bondáži.

Zatímco charakteristicky chraplavý hlas komentátora Velké národní steeplechase zdola cosi nesrozumitelně drmolil a povzbuzující pokřik jejího bratra sílil, Robin zběžně prolétla několik dalších diskusních fór, kde hledala jakoukoli zmínku o Strikovi, a zároveň se snažila najít spojující prvek mezi touto parafilií a násilím.

Připadalo jí pozoruhodné, že nikdo z těch, kteří se na fóru svěřovali se svými fantaziemi o lidech s amputovanými končetinami nebo o možnostech vlastní amputace, očividně nenacházel vzrušení v násilí nebo působení bolesti. Dokonce i muž, jenž ve svých sexuálních představách snil o tom, že přijde spolu se svým kamarádem o nohy, se k danému tématu vyjadřoval jasně a srozumitelně: odseknutí končetin bylo jen nezbytným předpokladem k získání pahýlů.

Mohl by snad člověk, jehož vzrušoval Strike jako člověk s amputovanou končetinou, uříznout nohu nějaké ženě a poslat mu ji? Něco takového by patrně napadlo Matthewa, pomyslela si Robin pohrdavě, protože by předpokládal, že kdokoli je natolik zvrácený, že ho přitahují pahýly lidských končetin, je dost šílený i na to, aby uřízl končetinu někomu jinému: ano, to by jistě považoval za pravděpodobné. Avšak na základě toho, co si pamatovala z dopisu od RL, a citových výlevů dalších akrotomofilů na internetu, Robin usoudila, že RL chtěl Strikovi amputovanou nohu „vynahradit“ mnohem spíše praktikami, které by detektivovi patrně připadaly o poznání odpudivější než amputace sama.

Jistě, RL mohl být akrotomofil a psychopat zároveň…

„JO! KURVA JO! PĚT SET LIBER!“ ječel Martin. Rytmický dupot se ozýval z předsíně, což napovídalo, že byl Martinovi obývací pokoj pro vítězný taneček příliš malý. Rowntree se vzbudil, vyskočil na nohy a malátně zaštěkal. Byl to dohromady takový randál, že Robin neslyšela Matthewa přicházet až do chvíle, kdy otevřel dveře. Automaticky několikrát klikla myší a pozavírala stránky zaměřené na sexuální fetišizaci lidí po amputaci.

„Ahoj,“ řekla. „Chápu správně, že Ballabriggs vyhrál?“

„Jo,“ přisvědčil Matthew.

Už podruhé toho dne jí podával ruku. Robin odložila notebook stranou, Matthew jí pomohl na nohy a objal ji. V hřejivém teple jeho těla našla úlevu, která ji prostupovala a uklidňovala. Neunesla by už další noc hašteření.

Najednou se odtáhl s pohledem upřeným kamsi přes její rameno.

„Cože?“

Shlédla dolů na notebook. Uprostřed bílé obrazovky s výsledky vyhledávání se vyjímala orámovaná definice:

Akrotomofilie podst. jm.

Parafilie, úchylka, při níž je sexuálního uspokojení dosahováno v představách nebo aktivitách zahrnujících partnery s amputovanými končetinami.

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Kolik koní to nepřežilo?“ zeptala se Robin zkřehlým hlasem.

„Dva,“ odpověděl Matthew a vyšel z pokoje.

14

… you ain’t seen the last of me yet,

I’ll find you, baby, on that you can bet.

Blue Öyster Cult: „Showtime“

V neděli o půl deváté večer Strike postával před Eustonským nádražím a kouřil svou poslední cigaretu před devítihodinovou cestou do Edinburghu.

Elin byla zklamaná, že vynechá večerní koncert, a náhradou strávili většinu odpoledne v posteli, což Strike jako alternativu s radostí přijal. Mimo ložnici bývala Elin krásná, rozvážná a víceméně chladná, ale uvnitř se projevovala mnohem otevřeněji. Vzpomínky na jisté erotické obrazy a zvuky – její lehce zvlhlá alabastrová pleť pod jeho ústy, její bledé rty doširoka rozevřené ve vášnivém sténání – dodávaly nikotinu příjemnou chuť. V honosném Elinině bytě v Clarence Terrace se kouřit nesmělo, protože její dcerka měla astma. Namísto tohoto požitku musel Strike přemáhat ospalost, zatímco mu Elin na televizi v ložnici pouštěla nahrávku svého pořadu o hudebních skladatelích z období romantismu.

„Vypadáš jako Beethoven, víš to?“ řekla mu zamyšleně, když kamera najela v detailu na skladatelovu mramorovou bustu.

„S dorasovaným nosem,“ řekl Strike. Tohle přirovnání už slyšel dřív.

„A proč vlastně musíš jet do Skotska?“ zeptala se Elin, když si vsedě na posteli připevňoval protetickou nohu. Ložnice byla vymalovaná krémovými a bílými odstíny, a přesto nepůsobila skličující strohostí jako prázdný pokoj u Nicka s Ilsou.

„Sleduju jednu stopu,“ řekl Strike a plně si uvědomoval, že přehání. Kromě jeho podezření zatím Donalda Lainga ani Noela Brockbanka s useknutou nohou nespojovalo vůbec nic. A třebaže v duchu těžce oželel těch skoro tři sta liber, které ho výlet bude stát, rozhodnutí vydat se na cestu nelitoval.

Zamáčkl nedopalek cigarety patou protézy a vešel na nádraží. V samoobsluze si koupil tašku jídla a vyšplhal se do nočního vlaku.

Úzké kupé s ještě užším lůžkem a vyklápěcím umyvadélkem sice působilo stísněně, ale vojenská kariéra ho už zavedla na mnohem nehostinnější místa. S potěšením zjistil, že se na postel pohodlně vejde i přes svých bezmála sto devadesát centimetrů, a jakmile si sundá protézu, je pro něj pohyb v malém prostoru dokonce snazší. Jedinou výhradu měl k tomu, že je v kupé přetopeno. Ve svém podkrovním bytě udržoval teplotu, při níž by si každá žena, kterou znal, stěžovala, že mrzne, a taky tam doposud žádná žena nespala. Elin jeho podkrovní byt zatím ani neviděla; svou sestru Lucy tam nikdy nepozval, aby nezbořil její iluzi, že poslední dobou vydělává spoustu peněz. A když se teď nad tím zamyslel, byla jedinou ženou, která kdy k němu do bytu vešla, Robin.

Vlak se s trhnutím rozjel. Za oknem se míhaly lavičky a sloupy nástupiště. Strike usedl na lůžko, rozbalil si první bagetu se slaninou a pořádně se zakousl, přičemž vzpomínal na Robin, jak seděla u jeho kuchyňského stolu, pobledlá a otřesená. Těšilo ho vědomí, že je teď doma v Mashamu, v bezpečí před člověkem, který by jí mohl ublížit. Alespoň jednu neodbytnou starost mohl na chvíli odložit.

Situace, v níž se právě nacházel, mu byla důvěrně známá. Jako by se vrátil do armády a cestoval co nejlevněji přes celou Británii, aby podal hlášení na centrále Speciální vyšetřovací jednotky v Edinburghu. Přímo tam nikdy nepracoval. Věděl, že tamní úřad sídlí na hradě, který se vypíná na rozeklaném skalním ostrohu přímo uprostřed města.

Později se rachotící chodbou dopotácel vyčurat a po návratu do kupé se svlékl do trenýrek, natáhl se na tenkou pokrývku, aby se vyspal, ale spíš jen podřimoval. Kolébání ze strany na stranu bylo konejšivé, jenže vedro a proměnlivý rytmus jízdy ho ze spánku neustále vytrhovaly. Od chvíle, kdy s ním na afghánské silnici vybuchl viking a vzal si s sebou půlku jeho nohy a dva kolegy, Strike jen těžko snášel, když jel ve voze, který řídil někdo jiný. A nyní zjišťoval, že se ta lehká fobie zřejmě rozšířila i na vlaky. Třikrát ho jako budík vyburcoval hvizd lokomotivy, která se právě v protisměru prohnala těsně vedle jeho vagonu; sebemenší zakymácení zatáčejícího vlaku v něm vyvolalo hrůznou představu, jak se obrovské kovové monstrum převáží na bok, skutálí z náspu a roztříští na kusy…

Na hlavním nádraží v Edinburghu vlak zastavil ve čtvrt na šest, ale snídaně se podávala až v šest. Strika probudil zřízenec, který procházel vagonem a roznášel podnosy s jídlem. Když Strike otevřel dveře a balancoval na jedné noze, uniformovaný mladík se neubránil polekanému vyjeknutí a očima sklouzl k protéze pohozené za Strikovými zády na podlaze.

„Promiň, kamaráde,“ řekl s těžkým glasgowským přízvukem, když sjel pohledem z protézy zpátky ke Strikově noze a uvědomil si, že si pasažér asi přece jen neusekl vlastní nohu. „To je teda trapas!“

Pobavený Strike si vzal tác a zavřel dveře. Po probdělé noci toužil mnohem víc po cigaretě než po rozmraženém, gumovém croissantu, a tak se pustil do nasazování protézy, oblékl se, během toho do sebe hodil černou kávu a byl mezi prvními, kteří vystoupili ven do mrazivého skotského jitra.

Nádraží díky své poloze působilo zvláštním dojmem, jako by se nacházelo na dně propasti. Skrz varhánkovitý prosklený strop Strike rozeznal temné siluety gotických staveb, které se tyčily na úbočí vysoko nad ním. Našel místo nedaleko stanoviště taxíků, kde ho měl Hardacre vyzvednout, usedl na studenou kovovou lavičku, batoh odložil k nohám a zapálil si.

Hardacre se neukázal celých dalších dvacet minut, a když konečně přijel, Strika přepadly pochybnosti ohledně příštích plánů. Byl tak vděčný za možnost ušetřit výdaje za vypůjčení auta, že mu připadalo hulvátské ptát se Hardacra, jakým autem jezdí.

Mini. Podělaný mini…

„Oggy!“

Podali si ruce a napůl se objali, což byl původně americký pozdrav, který ale pronikl i do britských ozbrojených sborů. Hardacre měřil sotva sto sedmdesát centimetrů a byl to přívětivě vyhlížející vyšetřovatel s prořídlými, světlými vlasy. Strike věděl, že pod nevýrazným vzhledem se skrývá pronikavý mozek prvotřídního vyšetřovatele. Zatýkali spolu Brockbanka a už to samo o sobě by stačilo k tomu, aby se mezi nimi vytvořilo silné pouto, zvlášť s ohledem na všechny potíže, do nichž se kvůli tomu posléze dostali.

Až když Hardacre pozoroval, jak se jeho dávný kamarád skládá do maličkého mini, napadlo ho, že by nebylo od věci zmínit předem značku auta, kterým jezdí.

„Úplně jsem zapomněl, že jsi takovej macek,“ prohodil. „Budeš v tom vůbec moct řídit?“

„Ale jo,“ řekl Strike a odsunul si sedadlo spolujezdce až nadoraz. „Díky za půjčení, Hardy.“

Aspoň že mělo automatickou převodovku.

Mrňavé autíčko se propletlo od nádraží vzhůru do kopce k budovám černým jako uhel, které předtím shlížely na Strika skrz skleněnou střechu. Časné ráno bylo šedivě chladné.

„Později se to má trochu vybrat,“ zamumlal Hardacre během jízdy do prudkého kopce po vydlážděné Royal Mile kolem obchůdků s výrobky z tartanu a vlaječkami se skotským lvem, kolem restaurací a kaváren, cedulí nabízejících strašidelné prohlídky a úzkých postranních uliček, v nichž se skýtal letmý výhled na město rozprostřené napravo pod nimi.

Nahoře na kopci se před nimi vynořil hrad: temně výhružný čněl proti obloze, obklopený vysokými, oblými kamennými hradbami. Hardacre odbočil doprava, stranou od bran ozdobených emblémy, k nimž se už začínali trousit turisté, kteří se chtěli vyhnout frontám. U dřevěné strážní budky oznámil své jméno, zamával průkazem a pokračoval k vjezdu vytesanému v sopečné hornině, ten je zavedl do osvětleného tunelu, podél jehož stěn se táhly elektrické kabely. Po výjezdu z tunelu se ocitli vysoko nad městem, na cimbuří kolem nich stála děla a pod nimi se otevřel široký pohled na zamlžené věže a střechy černozlatého města, které se táhlo až k zálivu Firth of Forth v dálce.

„Máte to tu hezký,“ řekl Strike a zamířil k vystaveným dělům, aby se pokochal vyhlídkou.

„Není to špatný,“ souhlasil Hardacre a věcně shlížel na skotské hlavní město. „Tudy, Oggy.“

Do hradu vstoupili postranními dřevěnými dveřmi. Strike kráčel v závěsu za Hardacrem studenou, úzkou chodbou s kamennou dlažbou a pak vzhůru po dvou ramenech schodiště, které dalo Strikovu pravému kolennímu kloubu dost zabrat. Na stěnách byly v nerovnoměrných rozestupech pověšené obrazy vojáků ve viktoriánských slavnostních uniformách.

Dveře na prvním odpočívadle vedly do chodby lemované kancelářemi a vybavené prošlapaným, tmavě růžovým kobercem. Stěny byly vymalované nemocniční zelenou barvou. I když tady Strike nikdy dřív nebyl, rázem se tu cítil jako doma takovým způsobem, že s tím starý squat ve Fulbourne Street nemohl soupeřit. Tohle byl jeho život: mohl se posadit k volnému pracovnímu stolu a během deseti minut by byl opět v plné práci.

Na zdech visely plakáty, jeden připomínal vyšetřovatelům důležitost a postupy „zlaté hodiny“ – onoho krátkého časového úseku po spáchání zločinu, kdy lze nejsnáze posbírat největší množství stop a informací. Jiný zobrazoval rozličné drogy a návykové látky. Byly zde bílé tabule plné poznámek a termínů k nejrůznějším živým případům („čeká se na telefon a analýzu DNA“, „je třeba doplnit formulář SPA č. 3“) a kovové kufříky s přenosnou výbavou na snímání otisků prstů. Dveře do laboratoří byly otevřené. Na vysokém kovovém stole ležel v igelitovém důkazním pytli polštář; byl plný tmavě hnědých skvrn od krve. Kartonová krabice vedle něj obsahovala lahve tvrdého alkoholu. Krveprolití zpravidla doprovázel alkohol. V rohu stála prázdná lahev od piva Bell’s a přes ni ležel pohozený červený vojenský baret, přesně takový, podle nějž se tomuto útvaru přezdívalo.

Z opačné strany se k nim přiblížila nakrátko ostříhaná světlovlasá žena v proužkovaném kostýmku.

„No ne, to je přece Strike.“

Zprvu ji nepoznal.

„Emma Danielsová. Catterick 2002,“ řekla s úsměvem. „Říkals o našem štábním seržantovi, že je to nezodpovědnej vůl.“

„Máš recht,“ odpověděl Strike, zatímco Hardacre se uchechtl. „Vždyť taky byl. A ty ses nechala ostříhat.“

„A ty ses proslavil.“

„Nepřeháněj,“ řekl Strike.

O kus dál v chodbě vystrčil z kanceláře hlavu pobledlý mladík v košili, zřejmě ho vylákal rozhovor.

„My máme naspěch, Emmo,“ řekl Hardacre energicky. „Bylo mi jasný, že na tebe budou zvědaví, když tě tu uvidí,“ prohodil ke Strikovi poté, co ho vpustil do své kanceláře a zavřel za nimi dveře.

Místnost byla docela temná, což bylo do značné míry dáno tím, že jediné okno vyhlíželo přímo do holé, hrubé skalní stěny. Výzdobu kanceláře se stejným prošlapaným růžovým kobercem a zeleně vymalovanými stěnami jako na chodbě oživovaly fotografie Hardacrových dětí a rozsáhlá sbírka pivních sklenic.

„Tak jo, Oggy,“ řekl Hardacre. Chvíli ťukal na klávesnici a poté odstoupil a pustil Strika sednout ke svému pracovnímu stolu. „Tady to máš.“

Speciální vyšetřovací jednotka měla přístup k záznamům všech tří tajných služeb. Na monitor počítače vyskočila podobenka Noela Campbella Brockbanka. Byla pořízena dřív, než se s ním setkal Strike, dřív než Brockbank dostal ránu do obličeje, po níž mu zůstala navždy vpadlá jedna oční jamka a zdeformovaný ušní boltec. Tmavé vlasy s vojenským sestřihem, úzká tvář, namodralé strniště kolem čelisti a nezvykle vysoké čelo: při jejich prvním setkání Strika napadlo, že protáhlá hlava a mírně nesouměrné rysy působí dojmem, jako by Brockbankovi někdo zmáčkl hlavu ve svěráku.

„Vytisknout si tu nic nesmíš, Oggy,“ řekl Hardacre, když Strike usedl na kancelářské křeslo na kolečkách, „ale můžeš si nafotit obrazovky. Kávu?“

„Čaj, prosím, jestli máš. Díky.“

Hardacre vyšel z místnosti a pečlivě za sebou zavřel dveře. Strike vytáhl mobil a začal si fotit obrazovku. Když si byl jistý, že má slušně nafocenou podobiznu, přeroloval na Brockbankův svazek, poznačil si datum jeho narození a další osobní informace.

Brockbank se narodil na Boží hod vánoční ve stejném roce, v němž se narodil i Strike. V době, kdy nastupoval do armády, uvedl adresu trvalého bydliště v Barrow-in-Furness. Krátce před nasazením do operace Granby – veřejnosti známé spíš pod označením první válka v Perském zálivu – se oženil s vojenskou vdovou se dvěma dcerami, jednou z nich byla Brittany. Syn se mu narodil v době, kdy sloužil v Bosně.

Strike procházel záznamy, dělal si poznámky, až došel ke zranění, které Brockbankovi navždy změnilo život a zničilo mu kariéru. Hardacre se vrátil se dvěma hrníčky a Strike zamumlal poděkování, přičemž nepřerušil pročesávání digitálního svazku. Nikde nebyla ani zmínka o zločinu, z něhož byl Brockbank obviněný a který Strike s Hardacrem vyšetřovali. Dodnes byli oba přesvědčeni, že ho Brockbank spáchal. Skutečnost, že unikl spravedlivému trestu, Strike pokládal za nejpolitováníhodnější omyl své vojenské kariéry. Nejživější vzpomínkou, kterou si na něj uchoval, byl Brockbankův brutální, divoký výraz, když se na Strika vrhl s rozbitou pivní lahví v ruce.

Byl přibližně stejně velký jako Strike, možná i o něco vyšší. Rána, která se ozvala, když Brockbank narazil do zdi poté, co ho Stike praštil, zněla – jak se později Hardacre vyjádřil –, jako by do provizorní vojenské ubikace naboural náklaďák.

„Koukám, že pobírá pěkně tučnou vojenskou penzi,“ zamumlal Strike a zapisoval si různé adresy, na které byly peníze posílány od doby, kdy Brockbank odešel z armády. Napřed zamířil domů: Barrow-in-Furness. Potom Manchester, necelý rok.

„Aha,“ pronesl Strike tiše. „Takžes to byl ty, ty zmetku!“

Z Manchesteru se Brockbank odstěhoval do Market Harborough a potom se vrátil do Barrow-in-Furness.

„Co je tohleto, Hardy?“

„Psychiatrická zpráva,“ odpověděl Hardacre, který se zatím posadil na nízkou stoličku u zdi a studoval nějaký vlastní spis. „Na to by ses vůbec neměl dívat. Je ode mě strašně nezodpovědný, že jsem to tam nechal.“

„Vážně strašný,“ souhlasil Strike a otevřel soubor.

Psychiatrická zpráva nicméně Strikovi nenabídla nic, co by už nevěděl. Stačila jedna hospitalizace, aby vyšlo najevo, že je Brockbank alkoholik. Mezi lékaři se vedla učená debata, které z pacientových symptomů je třeba přičíst alkoholu, které posttraumatické stresové poruše a které traumatickému poranění mozku. Některé výrazy si musel Strike během pročítání svazku vygooglovat: afázie – porucha porozumění řeči a schopnosti slovně se vyjádřit; dysartrie – porucha motorické realizace řeči; alexitymie – neschopnost identifikovat a popsat vlastní pocity a emoce.

Zapomnětlivost se tehdy Brockbankovi velice hodila. Jak obtížné by pro něho bylo některé z těch klasických symptomů simulovat?

„Jenomže oni vůbec nevzali v potaz,“ ozval se Strike, který znal řadu jiných mužů s traumatickým poškozením mozku a měl je rád, „že to byl parchant už od začátku.“

„To je fakt,“ souhlasil Hardacre a usrkával při práci svou kávu.

Strike zavřel Brockbankův svazek a otevřel si Laingův. Jeho fotografie naprosto souhlasila se Strikovými vzpomínkami na příslušníka Královských hraničářů, jemuž bylo pouhých dvacet let, když se seznámili: rozložitý a bledý mladík, s nízkým čelem a drobnýma, tmavýma očima fretky.

Strike si dobře vybavoval podrobnosti Laingovy krátké vojenské kariéry, o jejíž ukončení se sám postaral. Poznamenal si adresu Laingovy matky v Melrose, přelétl zbytek dokumentu a poté otevřel připojenou psychiatrickou zprávu.

Silná indikace k disociálním a hraničním poruchám osobnosti… pravděpodobně představuje stálé riziko pro své okolí…

Hlasité zaklepání na dveře přimělo Strika svazek na obrazovce urychleně zavřít a vstát od stolu. Hardacre ani nestačil dojít ke dveřím, když se v nich objevila přísně vyhlížející žena v úředním kostýmku.

„Máš pro mě něco ohledně Timpsona?“ vyštěkla na Hardacra, Strika si jen podezíravě přeměřila očima, z čehož usoudil, že už byla o jeho přítomnosti náležitě zpravena.

„Tak já poběžím, Hardy,“ vyhrkl okamžitě. „Jsem rád, že jsme se zase jednou viděli.“

Hardacre ho nadřízené zběžně představil, v kostce vysvětlil, odkud se se Strikem znají, a vyprovodil ho k východu.

„Dneska se tu zdržím dlouho,“ řekl, když si u dveří podali ruce. „Zavolej mi, až budeš vědět, kdy mi budeš moct vrátit auto. Šťastnou cestu.“

Strike opatrně sestupoval po kamenných schodech a neubránil se myšlence, že tady teď mohl být, pracovat po Hardacrově boku, naplňovat důvěrně známé rutinní postupy a požadavky Speciální vyšetřovací jednotky. Armáda o něj stála, i když přišel o část nohy. Svého rozhodnutí, že z armády odejde, nikdy nelitoval, ale ten krátký návrat do starého života v něm nevyhnutelně vyvolal nostalgii.

Jakmile vykročil do slabých slunečních paprsků, které probleskovaly trhlinou mezi těžkými mračny, naplno si uvědomil změnu ve svém postavení. Byl teď svobodný, mohl prchnout před požadavky nerozumných nadřízených a před stísněným prostorem kanceláře ve skalním masivu, ale zároveň s tím ztratil moc a prestiž Britské armády. Úplně sám se teď pouštěl dál po stopě, která se mohla nakonec ukázat jako falešná, vyzbrojený pouze několika adresami, na nichž se chystal hledat člověka, který Robin poslal uříznutou ženskou nohu.

15

Where’s the man with the golden tattoo?

Blue Öyster Cult: „Power Underneath Despair“

Jak Strike očekával, řídit mini bylo i po všemožném nastavení sedadla neobyčejně nepohodlné. Ztráta pravé nohy znamenala, že musel plynový pedál ovládat levačkou. To vyžadovalo ve stísněném prostoru komplikované a nepříjemné natočení celého těla. Teprve když vyjel ze skotského hlavního města a ocitl se v bezpečí málo frekventované a rovné silnice A7 do Melrose, dovolil si své myšlenky odvrátit od mechanismu řízení vypůjčeného auta k vojínu Donaldu Laingovi z Královských hraničářů, s nímž se poprvé setkal před jedenácti lety v boxerském ringu.

Utkání se odehrálo jednoho večera ve strohé, tmavé tělocvičně, jíž se rozléhal ochraptělý pokřik pěti set povzbuzujících vojáků. On byl tenkrát desátník Cormoran Strike z Královské vojenské policie, plně při síle, pružný a svalnatý, se dvěma silnýma nohama, připravený v rámci interního boxerského turnaje jejich pluku ukázat, co v něm je. Laingovi příznivci byli oproti Strikovým v početní přesile asi tři ku jedné.

Nebylo v tom nic osobního. Vojenská policie byla neoblíbená z principu. Sledovat, jak rudý baret dostane nakládačku, až se v bezvědomí složí k zemi, by představovalo vítaný závěr celovečerního boxerského klání. Byli to dva hromotluci a měli se utkat v posledním večerním zápase. Řev davu burácel v žilách obou boxerů jako druhý pulz.

Strike si pamatoval na malé černé oči svého soupeře i na jeho krátký sestřih temně ryšavé barvy připomínající liščí srst. Na levém předloktí měl vytetovanou žlutou růži. Zátylek měl mnohem silnější, než by odpovídalo jeho úzké čelisti, a bledý hrudník bez chlupů byl svalnatý jako mramorová socha Atlase. Pihy, jimiž měl poseté paže i ramena, vystupovaly na bílé kůži jako komáří štípance.

Po čtyřech kolech to byl stále vyrovnaný zápas; mladší muž měl možná rychlejší nohy, Strike ho převyšoval technikou.

V pátém kole Strike odrazil úder, předstíral, že zaútočí na obličej, a vzápětí Laingovi uštědřil ránu do ledvin, která ho složila k zemi. Když se jeho soupeř sesul na plátěnou podlahu ringu, protistrikovská část publika ztichla a poté se halou rozlehlo bučení, které v ozvěně připomínalo sloní řev.

Laing byl zpátky na nohou, než rozhodčí napočítal do šesti, ale na podlaze ringu zůstala ležet část jeho sebekontroly. Začal kolem sebe zuřivě mlátit, odmítal přestat při přerušení boje, čímž si vysloužil přísné napomenutí od rozhodčího; pak přišel další úder po zaznění gongu: druhé varování.

Po první minutě šestého kola Strike celkový rozklad techniky svého soupeře využil a poslal Lainga, jemuž teď z nosu crčela krev, do provazů. Když je rozhodčí oddělil a poté jim pokynul, aby pokračovali, Laing odhodil poslední tenkou slupku civilizovaného chování a pokusil se do Strika vrazit hlavou. Rozhodčí se snažil zasáhnout a Laing začal šílet. Strike se jen o fous vyhnul kopanci do rozkroku, potom se najednou ocitl v objetí Laingových paží, přičemž se mu Laing zakousl do obličeje. Strike nezřetelně slyšel výkřiky rozhodčího, náhle zesláblý pokřik davu, jak se nadšení proměnilo v tísnivé znepokojení nad silou hnusné nízkosti, jež z Lainga vyzařovala. Rozhodčímu se podařilo od sebe boxery odtrhnout, chvíli křičel na Lainga, ale zdálo se, že ten vůbec nevnímá a pouze sbírá síly, aby se vzápětí znovu vrhl na Strika. Ten ukročil stranou a zasadil mu tvrdý úder na břicho. Laing se zkroutil s vyraženým dechem a spadl na kolena. Strike opustil ring za vlažného potlesku a z palčivého kousnutí do lícní kosti mu tekla krev.

Strike v turnaji skončil na druhém místě za jedním seržantem z třetí divize paragánů a dva týdny nato byl převelen do Aldershotu, ale mezitím se dozvěděl, že byl Laing za svou nedisciplinovanost a násilí, které předvedl v ringu, potrestán zákazem vycházek. Trest mohl být jistě přísnější, Strikovi se však doneslo, že jeho nadřízený přijal Laingovu obhajobu, v níž se dovolával polehčujících okolností. Podle svého vyjádření vstupoval do ringu hluboce rozrušený čerstvou zprávou, že jeho snoubenka potratila.

Dokonce ani tehdy, léta předtím, než o Laingovi získal další informace, které ho vposledku přivedly na tuto venkovskou silnici ve vypůjčeném mini, nevěřil, že by pro to zvíře, jehož zuřivost vycítil pod Laingovou hladkou, mléčně bílou kůží, mrtvý plod něco znamenal. Ještě když odjížděl do zahraničí, byly stopy po Laingových řezácích na jeho tváři stále patrné.

O tři roky později Strike přijel na Kypr vyšetřovat údajné znásilnění. Po vstupu do vyšetřovací místnosti se podruhé v životě setkal tváří v tvář s Donaldem Laingem, který do té doby trochu přibral a pyšnil se několikerým novým tetováním. Obličej měl od kyperského sluníčka celý pihovatý a kolem hluboko posazených očí se mu vryly vějířky vrásek.

Laingův obhájce předvídatelně podal námitku proti tomu, aby vyšetřování vedl člověk, kterého jeho klient kdysi pokousal, takže si Strike prohodil případ s kolegou, jenž na Kypr přijel vyšetřovat drogový gang. Když se po týdnu sešli na pivo, ke svému překvapení zjistil, že je kolega nakloněný uvěřit Laingovu vysvětlení, podle něhož došlo mezi ním a údajnou obětí, místní servírkou, v opilosti k nepříliš vydařenému, ale dobrovolnému sexu, kterého začala litovat až ve chvíli, kdy se o tom, že z práce odešla v Laingově doprovodu, doslechl její přítel. Nenašli se žádní svědci, kteří by mohli potvrdit servírčino tvrzení, že ji Laing při útoku ohrožoval nožem.

„Ta holka je vážně celkem coura,“ znělo zhodnocení údajné oběti z úst jeho kolegy ze Speciální vyšetřovací jednotky.

Strike nebyl v situaci, kdy by mu mohl odporovat, ale dobře si pamatoval, že Laing už jednou dokázal získat sympatie svého nadřízeného poté, co se před zraky stovek svědků dopustil nezřízeného násilí a neukázněnosti. Když se Strike zeptal na podrobnosti Laingova příběhu a na jeho chování, kolega mu vylíčil bystrého, sympatického muže se smyslem pro sarkastický humor.

„Víc disciplíny by mu neuškodilo,“ připustil vyšetřovatel po prostudování Laingova spisu, „ale jako násilník mi nepřipadá. Oženil se s dívkou z rodného města. Je tady s ním.“

Strike se vrátil v parném slunci k vyšetřování drogového gangu. O pár týdnů později, teď už s plnovousem, který mu rostl příjemně rychle, kdykoli potřeboval vypadat „méně vojensky“, jak se v armádě říkalo, se povaloval na podlaze zakouřeného podkrovního bytu a naslouchal podivnému příběhu. Vzhledem ke Strikovu zanedbanému vzhledu, kristuskám, vytahaným kraťasům a rozmanitým šňůrkám ovázaným kolem silných zápěstí mladému zkouřenému kyperskému dealerovi, který se povaloval vedle něj, celkem oprávněně ani nepřišlo na mysl podezření, že právě mluví s britským vojenským policistou. Jak si tak hověli bok po boku s jointy mezi prsty, jeho společník mu vyklopil jména několika vojáků, kteří na ostrově prodávají drogy a zdaleka ne jenom konopí. Mladík měl silný přízvuk a Strike se snažil zapamatovat si přibližné znění všech těch jmen, nebo spíš přezdívek, a když padlo nové jméno „Dunnullung“, zprvu si ho nespojil s nikým, koho by znal. Až když mu jeho společník začal vyprávět, jak „Dunnullung“ svázal a mučil svoji ženu, napadlo Strika spojit si Dunnullunga s Donaldem Laingem. „Je to magor,“ prohlásil hoch s velkýma očima nezaujatým hlasem. „Jen se mu pokusila zdrhnout.“ Po opatrných, nenucených dotazech se mu mladý Kypřan svěřil, že historku slyšel přímo od Lainga. Pravděpodobně ji vyprávěl zčásti pro pobavení, a zčásti aby mladíka varoval, s kým má tu čest.

Hned příští den se Strike vypravil do Seaforth Estate, čtvrť se právě smažila v poledním slunci. Byly to nejstarší vojenské domy na ostrově, bíle natřené a poněkud omšelé. Rozhodl se pro návštěvu v době, kdy Laing, který se úspěšně vyhnul obvinění ze znásilnění, bude v práci. Když zazvonil u domovních dveří, uslyšel jen vzdálený dětský pláč.

„My si myslíme, že je agorafobická,“ svěřila se mu klevetivá sousedka, která vyběhla z vedlejšího domu, aby se s ním podělila o svůj názor. „Je v tom určitě něco divnýho. Je strašně plachá.“

„A co její manžel?“ zeptal se Strike.

„Donnie? Ach, Donnie, ten nezkazí žádnou zábavu,“ vyhrkla sousedka zvesela. „Měl byste ho slyšet, jak imituje kaprála Oakleyho! To je teda něco! Úžasná legrace.“

Existovala pravidla, spousta pravidel ohledně okolností, za jakých lze vstoupit do domu jiného příslušníka armády bez jeho výslovného souhlasu. Strike bušil na dveře, ale nikdo se neozval a nepřišel mu otevřít. Pořád ale slyšel dětský pláč. Obešel dům zezadu. Všechny závěsy byly zatažené. Zaklepal na zadní vchod. Nic.

Jediné, co ospravedlňovalo jeho postup, kdyby se z něj později musel zpovídat, byl právě onen dětský pláč. Ten by se dal uznat jako dostatečný důvod pro násilné vniknutí do domu bez povolení k domovní prohlídce. Strike nedůvěřoval nikomu, kdo příliš spoléhal na instinkt nebo intuici, ale byl přesvědčený, že tady se děje něco zlého. Měl vybroušený cit pro všechno divné a zvrácené. Během svého dětství viděl věci, o kterých si ostatní lidé raději namlouvají, že se stávají jenom ve filmu.

Dveře se mu podařilo vylomit napodruhé, když se do nich pořádně opřel ramenem. V kuchyni to ošklivě páchlo. Odpadkový koš zřejmě nikdo pár dní nevynesl. Postoupil dál do domu.

„Paní Laingová?“

Nikdo mu neodpovídal. Nevýrazné dětské vzlyky zaznívaly z horního podlaží. Vyšel po schodech a cestou neustále volal.

Dveře do ložnice byly dokořán. Místnost se utápěla v přítmí. Příšerně to tam smrdělo.

„Paní Laingová?“

Byla nahá, přivázaná za zápěstí k čelu postele, jen částečně zakrytá zkrvaveným prostěradlem. Dítě leželo na matraci vedle ní pouze v plenkách. Strike si všiml, že vypadá neduživě, nezdravě.

Když zamířil přes pokoj, aby ji osvobodil, a druhou rukou štrachal po mobilu, aby zavolal ambulanci, promluvila zastřeným hlasem:

„Ne… běžte pryč… vypadněte…“

Strike jen zřídka viděl takový strach. Ve své nelidskosti se pro ni manžel zřejmě změnil v téměř nadpřirozenou bytost. Ještě když jí Strike rozvazoval zápěstí, celé zakrvácené a nateklé, žadonila, aby ji tam nechal. Laing jí pohrozil, že ji zabije, jestli dítě nebude veselejší, až se vrátí. Zdálo se, že si vůbec nedokáže představit budoucnost, v níž Laing najednou nebude všemohoucí.

Donald Laing byl za to, co provedl své manželce, odsouzen na šestnáct let nepodmíněně a za mříže ho poslalo Strikovo svědectví. Až do poslední chvíle všechno popíral, tvrdil, že se jeho žena přivázala k posteli sama, že to měla ráda, že měla takovou úchylku, zanedbávala jejich dítě a jeho se teď pokouší falešně obvinit, celé je to narafičený podvod.

Tyhle vzpomínky se řadily k těm nejodpornějším, jaké měl. Bylo zvláštní prožívat je znovu v mrňavém autíčku ujíždějícím mezi zelenými svahy, které všude kolem zářily v čím dál silnějších slunečních paprscích. Krajina nebyla Strikovi povědomá. Rozsáhlé žulové masivy zvlněných kopců oplývaly ve své nahotě a rozlehlosti cizokrajnou majestátností. Strike strávil většinu svého dětství na pobřeží, s příchutí soli v ovzduší: tohle byla krajina lesů a řek, záhadná a tajuplná úplně jiným způsobem než St Mawes, městečko s dlouhou pašeráckou minulostí, kde z úbočí klesaly k pláži pestrobarevné domy.

Zatímco napravo míjel velkolepý viadukt, přemýšlel o psychopatech a o tom, že se zřejmě dají najít úplně všude; nejen v polorozpadlých činžácích, slumech a squatech, nýbrž dokonce i tady, v tomto místě neskonale poklidné krásy. Lidé podobní Laingovi byli jako krysy: víte, že tu někde jsou, ale příliš na ně nemyslíte, dokud se s některou nestřetnete tváří v tvář.

Po obou stranách silnice stály na stráži miniaturní kamenné hrady. Strika při vjezdu do rodného města Donalda Lainga oslnilo prudké slunce, které právě prorazilo z mraků.

16

So grab your rose and ringside seat,

We’re back home at Conry’s bar.

Blue Öyster Cult: „Before the Kiss“

Za proskleným vchodem do obchodu na hlavní ulici visela utěrka. Byla ozdobená černobílými kresbami místních pamětihodností, ale Strika zaujalo především několik stylizovaných žlutých růží, které vypadaly přesně jako tetování na silném předloktí Donalda Lainga, na něž si dobře vzpomínal. Zastavil se, aby si přečetl verše napsané uprostřed látky:

It’s oor ain toon

It’s the best toon

That ever there to be:

Here’s tae Melrose,

Gem o’ Scotland,

The toon o’ the free.

Mini zanechal na parkovišti u kláštera, jehož červené klenby se tyčily proti bleděmodré obloze. Za ním směrem k jihovýchodu se zvedal trojitý vrchol Eildon Hill, kterého si Strike všiml už na mapě a který dodával obzoru výrazný dramatický rozměr. V nedalekém krámku si koupil rohlík se slaninou a spořádal ho u venkovního stolku, následovala cigareta a toho dne už druhý hrníček silného čaje. Až potom se pěšky vydal hledat Wynd, adresu, kterou Laing uvedl jako své bydliště před šestnácti lety při nástupu do armády; Strike si nebyl jistý, jak se má správně vyslovovat: byl to „wind“ jako vítr, nebo „wajnd“ jako péro v hodinách?

Městečko se koupalo ve slunečním svitu a působilo dojmem, že vzkvétá. Strike se vydal vzhůru po hlavní ulici směrem k náměstí, kde stál uprostřed květinového záhonu sloup s jednorožcem na vrcholu. V kulatém kameni v chodníku byl vytesaný římský název města Trimontium, což podle Strikových znalostí muselo odkazovat na nedaleký kopec s třemi vrcholy.

Zdálo se, že Wynd musel minout, protože podle mapy v telefonu to měla být odbočka z hlavní ulice. Vrátil se kus zpátky a po pravé straně mezi zdmi objevil úzký průchod, široký právě tak pro jednoho chodce, a prošel jím do stinného dvora. Laingův starý rodný dům měl zářivě modré vchodové dveře, k nimž vedlo několik schůdků.

Na Strikovo zaklepání téměř okamžitě otevřela pohledná tmavovlasá žena, příliš mladá na to, aby mohla být Laingovou matkou. Když Strike vysvětlil, kvůli čemu přišel, odpověděla s měkkým, příjemným přízvukem:

„Paní Laingová? Ta tady nebydlí už dobrých deset let, možná víc.“

Než stačil poklesnout na duchu, žena dodala:

„Bydlí teď v Dingleton Road.“

„Dingleton Road? Je to daleko?“

„Kousek odtud do kopce.“ Ukázala napravo za sebe. „Číslo ale bohužel nevím.“

„To nevadí. Děkuju vám za ochotu.“

Když se vracel ošumělým průchodem na sluncem zalité náměstí, napadlo ho, že kromě oplzlostí, které mu mladý voják mumlal do ucha v boxerském ringu, nikdy neslyšel Donalda Lainga mluvit. Jelikož dál pracoval v utajení na svém drogovém případě, nepřipadalo samozřejmě v úvahu, aby někdo viděl, jak zarostlý Strike dochází na vojenské velitelství, takže výslechy Lainga po jeho zatčení prováděli jiní. Později, když drogový případ úspěšně uzavřel a byl opět čistě oholený, svědčil proti němu u soudu, ale v době, kdy se Laing dostal ke své obhajobě, v níž popřel, že by svázal nebo mučil svoji manželku, Strike už seděl v letadle na cestě z Kypru. Přecházel Market Square a přemítal, jestli jeho severský přízvuk nemohl být jedním z důvodů, proč lidé tak ochotně Donniemu Laingovi věřili, proč mu odpouštěli a měli ho rádi. Detektiv si vzpomínal, že někde četl, jak reklamní agenti používají skotský akcent, aby vytvářeli dojem bezúhonnosti a poctivosti.

Jediná hospoda, na niž až dosud natrefil, stála v ulici, kterou Strike míjel cestou do Dingleton Road. V Melrose podle všeho měli rádi žlutou: i když stěny byly bílé, pro dveře a okna zvolili řvavě citronovou a černou barvu. Strika jako člověka původem z Cornwallu pobavilo, že se hospoda ve vnitrozemském městečku jmenuje U Kotvy. Dorazil k Dingleton Road, která se před ním vinula pod most, pak se zvedala do příkrého svahu, až se v dálce ztrácela z dohledu.

Výraz „kousek odtud“ byl relativní, jak měl Strike příležitost pozorovat přinejmenším od doby, kdy přišel o část pravé nohy. Po deseti minutách chůze do kopce začínal litovat, že se nevrátil na klášterní parkoviště pro auto. Dvakrát se zeptal nějakých žen na ulici, jestli nevědí, kde bydlí paní Laingová, ale třebaže byly zdvořilé a přátelské, ani jedna mu nemohla pomoct. Trochu se potil a vlekl se dál podél bílých přízemních domků, až narazil na postaršího muže, který šel proti němu, na sobě měl tvídovou placatou čepici a venčil černobílou border kolii.

„Promiňte,“ oslovil ho Strike, „nevíte náhodou, kde tady bydlí paní Laingová? Zapomněl jsem číslo domu.“

„Paní Laingová?“ opáčil pán venčící psa a zkoumavě si Strika prohlížel zpod hustého prošedivělého obočí. „Ba jo, to je moje sousedka.“

Díkybohu.

„O tři domy dál,“ naznačil muž rukou směr, „ten s kamennou studnou.“

„Mockrát vám děkuju,“ kývl na něj Strike.

Když odbočil na příjezdovou cestu k domu paní Laingové, koutkem oka zachytil, že starý muž stále stojí na stejném místě a sleduje ho, navzdory tomu, že se ho kolie snaží táhnout z kopce dolů.

Přízemní domek paní Laingové vypadal čistě a spořádaně. Trávník před domem byl osázený kamennými zvířátky vytesanými s disneyovskou roztomilostí a další vykukovala z květinových záhonků. Domovní dveře byly ve stínu na boční straně domku. Teprve když zvedl ruku ke klepadlu, napadlo ho, že by se mohl ve vteřině ocitnout tváří v tvář Donaldu Laingovi.

Zaklepal, ale celou minutu se nedělo nic, tedy až na to, že starý muž s pejskem se vrátil, zůstal stát u branky paní Laingové a bezostyšně na něj zíral. Strike usoudil, že muže mrzí, že adresu své sousedky vyzradil, a rozhodl se zkontrolovat, jestli pro ni ten mohutný cizinec neznamená nějaké nebezpečí. To se však Strike mýlil.

„Určitě je doma,“ zavolal muž na Strika, který zvažoval, jestli to má ještě zkoušet. „Ona je ale šáhlá.“

„Cože je?“ zavolal Strike a zabušil podruhé.

„Šáhlá, krapet bzum bzum.“

Muž se psem popošel pár kroků po příjezdové cestě blíž ke Strikovi.

„Dementní,“ přeložil pro Angličana.

„Aha,“ odtušil Strike.

Dveře se otevřely a ukázala se v nich drobná, seschlá stará žena se zažloutlou tváří a v tmavě modrém županu. Hleděla na Strika s jakousi nesoustředěnou škodolibostí. Na bradě jí rašilo několik tuhých chlupů.

„Paní Laingová?“

Nic neřekla, ale civěla na něj očima, které znal, a třebaže dnes byly zarudlé a otupělé, svého času byly zaručeně černé a pichlavé jako oči fretky.

„Paní Laingová, hledám vašeho syna Donalda.“

„Ne,“ vyrazila s nečekanou prudkostí. „Ne.“

Ustoupila o krok zpátky a zabouchla dveře.

„Do hajzlu,“ ulevil si Strike tiše a vzpomněl si na Robin. Ta by určitě mnohem lépe než on uměla starou ženu okouzlit. Zvolna se otočil k odchodu a přemýšlel, jestli by se v Melrose nenašel někdo jiný, ke komu by se mohl obrátit o pomoc (na informačních stránkách na internetu rozhodně našel několik dalších Laingů), a ocitl se tváří v tvář starému muži se psem, který mezitím došel po příjezdové cestě až k němu a zjevně jen stěží potlačoval velké vzrušení.

„Vy jste detektiv,“ řekl. „Vy jste ten detektiv, který jejího syna dostal do vězení.“

Strike užasl. Nechápal, jak ho mohl poznat postarší Skot, s nímž se v životě nesetkal. Zdaleka nebyl natolik slavný, aby ho poznávali úplně cizí lidé. Ulicemi Londýna denně chodil, aniž se kdokoli staral, co je zač, a pokud se s ním někdo přímo neseznámil nebo nezaslechl jeho jméno v souvislosti s nějakým vyšetřováním, zřídka si ho spojil s novinovými články o jeho úspěšných případech.

„Už jo, jste to vy!“ prohlásil stařec a jeho vzrušení očividně narostlo. „Jsme se ženou přátelé Margaret Bunyanové.“ A když viděl, jak je Strike zaskočený, dodal: „Rhoniny matky.“

Strikově obsáhlé paměti trvalo několik vteřin, než vylovila informaci, že se Laingova manželka, ona mladá žena, kterou našel přivázanou k posteli pod zakrvaveným prostěradlem, jmenovala Rhona.

„Když vás Margaret uviděla v novinách, řekla nám: ‚To je on, to je ten mládenec, co zachránil naši Rhonu!‘ Vedete si dobře, nemám pravdu? Nech toho, Wullie!“ okřikl nedočkavou kolii, která vytrvale tahala za vodítko a chtěla vyrazit zpátky na cestu. „Ba jo, Margaret sleduje všechno, co děláte, všechny ty články v novinách. Vy jste přišel na to, kdo zabil tu modelku… a toho spisovatele! Margaret nikdy nezapomene, co jste udělal pro její děvče, nikdy.“

Strike cosi nezřetelně zamumlal na znamení, že si Margaretina zájmu cení.

„O čem chcete se starou paní Laingovou mluvit? Snad Donnie neprovedl něco dalšího?“

„Snažím se ho najít,“ odpověděl Strike vyhýbavě. „Nevíte, jestli se nevrátil do Melrose?“

„Ó né, to bych neřekl. Přijel maminku navštívit před pár lety, ale že by se tu ukázal od té doby, o tom nic nevím. Tohle je malý městečko: kdyby se Donnie Laing vrátil, tak bychom se o tom doslechli, to dá rozum.“

„Myslíte si, že by paní… Bunyanová jste říkal? … že by mohla mít nějaké…?“

„Určitě vás ráda uvidí,“ prohlásil starý muž nadšeně. „Wullie, ne!“ napomenul kňučící border kolii, která se ho snažila odtáhnout zpátky k brance. „Zavolám jí, ano? Bydlí jen kousek odtud v Darnicku. To je hned vedlejší vesnice. Mám jí zavolat?“

„To byste byl moc hodný.“

Strike tedy doprovodil starého muže do sousedního domu a počkal v malém, pečlivě uklizeném obývacím pokoji, zatímco muž vzrušeně drmolil do telefonu přes stále vzteklejší kňučení psa.

„Přijede sem,“ oznámil mu stařec s dlaní na mluvítku. „Chcete se s ní setkat tady? Zvu vás. Žena uvaří čaj…“

„Děkuji, ale musím ještě vyřídit pár dalších věcí,“ zalhal Strike, protože pochyboval, že by mohl vést úspěšný rozhovor v přítomnosti tohoto upovídaného svědka. „Mohl byste se jí zeptat, jestli by neměla čas sejít se na oběd U Kotvy? Za hodinu?“

Koliino odhodlání vynutit si své právo na procházku zvrátilo situaci ve Strikův prospěch. Oba muži opustili dům a společně zamířili z kopce dolů, přičemž kolie neustále tahala za vodítko, takže i Strike musel kráčet rychleji, než mu v příkrém svahu vyhovovalo. Na Market Square se se svým ochotným novým známým s úlevou rozloučil. Starý muž mu zvesela zamával a zamířil k řece Tweed. Strike se s lehkým kulháním procházel po hlavní ulici a zabíjel čas, než se vrátí do hospody U Kotvy.

Na konci ulice narazil na další záplavu černých a citronově žlutých barev a díky ní se mu objasnily i barvy zdobící hospodu. A opět spatřil žlutou růži: na ceduli s nápisem RAGBYOVÝ KLUB MELROSE. Zastavil se a s rukama v kapsách nahlížel přes nízkou zídku na hebkou, sytě zelenou plochu obklopenou stromy, žluté ragbyové branky se leskly ve slunci, za tribunami se napravo zvedaly zvlněné kopce. Hřiště bylo udržované s láskou, jež přísluší všem svatostánkům, a na tak malé městečko se pyšnilo dobře vybaveným zázemím.

Při pohledu přes rozlehlý sametový trávník si Strike vzpomněl na Whittakera, jak páchl a kouřil v koutě squatu, a na Ledu, která mu ležela po boku a s otevřenou pusou naslouchala báchorkám o jeho tvrdém životě – důvěřivá a nenasytná jako ptáče, jak to dnes Strike vnímal, lačná historek, jimiž ji Whittaker krmil. Z Ledina pohledu to na škole v Gordonstounu muselo vypadat podobně jako v Alcatrazu: běžně se tam děly šokující ohavnosti, když třeba jejího hubeného básníka vyhnali do drsné skotské zimy, kde ho v blátě a dešti sráželi k zemi a zasypávali ho ranami.

„Snad ne ragby, miláčku. Ubožátko moje… ty a ragby!“

A když se sedmnáctiletý Strike (měl tehdy právě rozseknutý ret z tréninku v boxerském klubu) nad domácím úkolem tiše rozesmál, Whittaker vrávoravě vstal a rozkřičel se svou nesnesitelně afektovanou výslovností napodobující řeč dělnické mládeže:

„Čemu se do prdele směješ, debile?“

Whittaker nedokázal snést, když se mu někdo smál. Potřeboval nekritický obdiv, jehož se neustále dožadoval; kde se mu nedostávalo obdivu, vystačil si se strachem a nenávistí, protože svědčily o jeho vlastní moci, ale výsměch byl znakem předpokládané převahy někoho jiného, a to pochopitelně nesnesl.

„Tobě by se to do piči asi líbilo, ty debilní kreténe, co? Ty se už asi kurva vidíš v nějaký oficírský škole s debilama, co se vyžívaj v ragby. Jen ať ho ten jeho zazobanej taťka pošle kurva do takovýho Gordonstounu!“ ječel Whittaker na Ledu.

„Uklidni se, miláčku!“ konejšila ho tenkrát a potom mnohem důrazněji dodala: „Ne, Corme!“

Strike vyskočil a chystal se Whittakera praštit. Tenkrát byl zřejmě nejblíž tomu, aby to skutečně udělal, ale matka se vpotácela mezi ně a útlými dlaněmi se spoustou prstenů se zapřela o jejich rozbouřené hrudníky.

Strike zamrkal a trávník zalitý zářivým sluncem, místo nevinného sportovního úsilí a vzrušení, jako by se vrátil do patřičné perspektivy. Ucítil listí, trávu a pach rozpálených pneumatik z přilehlé silnice. Zvolna se otočil a zamířil zpátky k hospodě U Kotvy. Dostal chuť se něčeho napít, ale jeho zrádné podvědomí s ním ještě neskončilo.

Pohled na to sametové ragbyové hřiště přivolal další vzpomínku: černovlasý, černooký Noel Brockbank se proti němu rozbíhá s rozbitou pivní lahví v ruce. Brockbank byl mohutný, silný a rychlý: ragbyový rváček. Strike si pamatoval, jak pěstí stačil odrazit rozbitou lahev stranou přesně ve chvíli, kdy se mu dotkla krku…

Bazální fraktura lebky, tak zněla diagnóza. Krvácení z ucha. Silné poškození mozku.

„Kurva, kurva, kurva!“ nadával tiše v rytmu svých kroků Strike.

Laing, kvůli tomu tady jsi. Laing.

Prošel pod kovovou galérou se zářivě žlutými plachtami, zavěšenou nad dveřmi hospody U Kotvy. Nápis hned za nimi ohlašoval: JEDINÁ HOSPODA V MELROSE.

Uvnitř se kupodivu naráz upokojil: teplé měkké barvy, nablýskané sklo a mosaz; koberec připomínající vybledlou mozaiku v hnědých, červených a zelených odstínech; stěny vymalované hřejivou broskvovou barvou a holé kamenné zdivo. Všude kolem nacházel další a další důkazy sportovní posedlosti melroských občanů: tabule oznamující blížící se utkání, několik obrovských plazmových obrazovek a malá televize zavěšená na zdi dokonce i nad mušlí na pisoáru (Strike si naposled ulevil před několika hodinami), čistě pro případ, že by se blížilo položení pětky a plný měchýř by už nešlo ignorovat.

S vědomím, že ho čeká zpáteční cesta do Edinburghu v Hardacrově autě, si koupil jen půl pinty Johna Smithe, posadil se na koženou pohovku naproti baru a pustil se do studování laminovaného jídelního lístku. Doufal, že Margaret Bunyanová bude dochvilná, protože si právě uvědomil, že má hlad.

Přišla jen s pětiminutovým zpožděním. I když si pouze matně vybavoval, jak vypadala její dcera, a s paní Bunyanovou se v životě nesetkal, směs očekávaní a obav, která se jí zračila ve tváři, ji prozradila hned na prahu, kde se zastavila a pohlédla na něj.

Strike vstal a ona mu klopýtavě vyšla vstříc, přičemž oběma rukama svírala řemen obrovské černé kabelky.

„Jste to vy,“ zajíkla se.

Bylo jí asi šedesát, byla malá a vyhlížela křehce a napjatě ho pozorovala zpoza brýlí s kovovými obroučkami pod světlými, silně naondulovanými vlasy.

Strike jí podal mohutnou ruku a při stisku mu neušlo, jak se ta její mírně chvěje, studená a křehká.

„Její táta jel dnes do Hawicku, tak nemůže přijít. Volala jsem mu a vzkazuje, že vám mám říct, že nikdy nezapomene, co jste pro Rhonu udělal,“ vyhrkla jedním dechem. Usadila se na pohovku vedle Strika a dál si ho prohlížela se směsí úžasu a nervozity. „Nikdy jsme na to nezapomněli. Čteme o vás v novinách. Tolik nás mrzelo to s tou vaší nohou. Co jste jen udělal pro naši Rhonu! Co jenom…“

Oči se jí náhle zalily slzami.

„My jsme byli tak…“

„Jsem rád, že jsem mohl…“

Najít její dítě, nahé a zrkvavené, uvázané k posteli? Mluvit s příbuznými o tom, co si prožili lidé, které milují, patřilo k nejhorším aspektům jeho profese.

„… pomoct.“

Paní Bunyanová se vysmrkala do kapesníku, který vylovila ze dna své velké černé kabelky. Viděl, že patří ke generaci žen, které za normálních okolností nikdy nechodí bez doprovodu do hospody, a určitě si samy nekupují pití na baru, pokud s sebou mají muže, který by se měl toho úkolu zhostit.

„Něco vám přinesu.“

„Jen pomerančový džus,“ řekla zajíkavě a osušovala si oči.

„A něco k snědku,“ naléhal Strike, který se těšil, že pro sebe si objedná smaženou tresku s hranolky.

Když u baru objednal a vrátil se k ní, zeptala se, co dělá v Melrose, a příčina její nervozity vyšla náhle najevo.

„Nevrátil se, že ne? Donnie? Je tady?“

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděl Strike. „Nevím, kde se zdržuje.“

„Myslíte si, že má něco společného s…?“

Její hlas se ztlumil do šepotu.

„Četli jsme v novinách… Víme, že vám někdo poslal… ehm…“

„Ano,“ přisvědčil Strike. „Já nevím, jestli s tím má něco společného, ale rád bych ho našel. Podle všeho se tady zastavil na návštěvě u matky, když ho pustili z vězení.“

„No, to bude tak čtyři roky, možná pět,“ řekla Margaret Bunyanová. „Objevil se u jejích dveří a násilím vnikl do domu. Ona má teď alzheimera. Nedokázala ho zadržet, ale sousedi zavolali jeho bratry a ti přišli a vyhodili ho odtamtud.“

„Skutečně?“

„Donnie je nejmladší. Má čtyři starší bratry. Jsou to tvrdí chlapi,“ řekla paní Bunyanová, „do jednoho. Jamie bydlí v Selkirku – ten se sem hned přiřítil, aby Donnieho vyhodil z máminýho baráku. Prý ho zmlátil do bezvědomí.“

Roztřeseně upila ze svého pomerančového džusu a mluvila dál:

„Všechno jsme se o tom dozvěděli. Náš kamarád Brian, s nímž jste se před chvílí seznámil, viděl, jak se rvali na ulici. Čtyři na jednoho, křičeli jeden přes druhýho. Někdo zavolal policii. Jamie dostal soudní napomenutí. Bylo mu to jedno,“ řekla paní Bunyanová. „Nechtějí, aby se k nim přibližoval, ani k jejich matce. Vyhnali ho z města. Měla jsem strach,“ pokračovala, „kvůli Rhoně. Vždycky vyhrožoval, že si ji najde, až se dostane z vězení.“

„A našel?“ zeptal se Strike.

„No ano,“ odpověděla Margaret Bunyanová ztrápeně. „Věděli jsme, že to udělá. Odstěhovala se do Glasgow, pracuje v cestovní kanceláři. Přesto si ji našel. Půl roku žila ve strachu, že se ukáže, a potom se jednoho dne objevil. V noci za ní přišel do bytu, ale byl nemocný. Byl to jiný člověk.“

„Nemocný?“ zopakoval Strike ostře.

„Nevzpomenu si, co to má za nemoc, myslím, že nějaký druh artritidy, a Rhona říkala, že hodně přibral. Přišel za ní v noci, sledoval ji, ale díkybohu,“ prohlásila paní Bunyanová plamenně, „byl u ní přes noc její snoubenec. Jmenuje se Ben,“ dodala s triumfálním mávnutím rukou a krev se jí vlila do pobledlých tváří, „a je to policista.“

Pronesla to, jako by očekávala, že Strike bude mít obzvláštní radost, když to uslyší, jako by s Benem patřili k nějakému úžasnému vyšetřovacímu bratrstvu.

„Teď už jsou svoji,“ řekla paní Bunyanová. „Nemají děti, protože… no, vy vlastně víte proč…“

A bez varování se zpod brýlí vyřinul na tvář paní Bunyanové proud slz. Hrůza toho, co se odehrálo o deset let dříve, byla náhle zase čerstvá a syrová, jako by před ně na stůl někdo hodil hromadu vnitřností.

„… Laing do ní vrazil nůž,“ zašeptala paní Bunyanová.

Svěřovala se mu, jako by byl Strike lékař nebo kněz, vyprávěla mu tajemství, která ji tížila, ale o něž se nemohla podělit se svými přáteli: on už to nejhorší věděl. Když znovu zalovila v hranaté černé kabelce pro kapesník, Strike si vzpomněl na široký pruh krve na prostěradle, strženou kůži na zápěstí, jak se Rhona snažila osvobodit. Díkybohu, že mu její matka nevidí do hlavy.

„Vrazil do ní nůž… a oni se snažili, rozumíte… spravit to…“

Paní Bunyanová se zhluboka, rozechvěle nadechla a v tu chvíli před nimi přistály dva talíře plné jídla.

„Ale s Benem si užívají nádherné dovolené,“ zašeptala horečně, přičemž si opakovaně osušila propadlé tváře a nadzdvihla si brýle, aby se dostala k očím. „A chovají… chovají německé… německé ovčáky.“

Třebaže byl Strike hladový, nemohl se pustit do jídla hned po rozhovoru o tom, co si vytrpěla Rhona Laingová.

„S Laingem ale dítě měli, ne?“ zeptal se a vzpomněl si na jeho malátné pofňukávání po boku zakrvácené, dehydrované matky. „Tomu teď musí být… nějakých deset let?“

„Um… umřel,“ zašeptala a slzy jí kapaly ze špičky brady. „Náhlá kojenecká smrt. On byl odmalička nemocný. Stalo se to dva dny potom, co zavřeli Donnieho. A on – Donnie – jí z vězení zatelefonoval a řekl jí, že ví, že to děcko zabila… zabila… a že on zabije ji, jen co se dostane ven…“

Strike krátce položil svou mohutnou dlaň na rameno vzlykající ženy a vzápětí se zvedl a šel za mladou barmankou, která je sledovala s otevřenou pusou. Brandy mu připadala jako příliš silné pití pro to vrabčí stvoření za jeho zády. Strikova teta Joan, která byla jen o málo starší než paní Bunyanová, odjakživa považovala za nejlepší medicínu portské. Objednal sklenku a donesl ji ke stolu.

„Tu máte. Vypijte to.“

Odměnou mu byl nový příval slz, které si několikrát promáčeným kapesníkem osušovala, než nakonec roztřeseným hlasem řekla: „Jste moc hodný.“ Usrkla vína, tiše si povzdychla a zamrkala. Její oči se světlými řasami zrůžovělé pláčem připomínaly očka selátka.

„Máte představu, kam Laing odešel poté, co se ukázal u Rhony?“

„Ano,“ zašeptala. „Ben to sondoval v práci, přes probační službu. Určitě se odstěhoval do Gatesheadu, ale nevím, jestli tam pořád bydlí.“

Gateshead. Strike si vzpomněl na Donalda Lainga, kterého našel na internetu. Přestěhoval se z Gatesheadu do Corby? Nebo to byli dva různí lidé?

„V každém případě,“ podotkla paní Bunyanová, „už Rhonu s Benem nikdy víckrát neotravoval.“

„To se nedivím,“ přisvědčil Strike a chopil se svého příboru. „Polda a němečtí ovčáci, co? On není hloupej.“

Zdálo se, že z jeho slov čerpá povzbuzení a útěchu, a s plachým, uslzeným úsměvem se začala nimrat ve svých makaronech se sýrem.

„Brali se mladí,“ poznamenal Strike, který se chtěl o Laingovi dozvědět co nejvíc, cokoli, co by ho navedlo na stopu k jeho známým nebo k jeho zvykům.

Přikývla, polkla a prohlásila:

„Až moc mladí. Začala s ním chodit, když jí bylo sotva patnáct, a nám se to nelíbilo. Ledacos jsme se už o Donniem Laingovi doslechli. Jedno mladé děvče tvrdilo, že ji znásilnil na Farmářské diskotéce. Nic z toho nebylo: policie oznámila, že nemá dost důkazů. Snažili jsme se Rhonu varovat, že s ním jsou problémy,“ povzdychla si, „ale jen to posílilo její odhodlání. Naše Rhona byla odjakživa paličatá.“

„On byl už tenkrát obviněn ze znásilnění?“ zeptal se Strike. Jeho ryba s hranolky byla výtečná. Hospoda se plnila, což uvítal: pozornost barmanky se rozptýlila.

„Ó ano. Oni jsou drsná rodina,“ řekla paní Bunyanová s jistou maloměstskou škrobeností, kterou Strike dobře znal z vlastní výchovy. „Všichni ti bratři se vždycky někde porvali, měli potíže s policií, ale on byl z nich nejhorší. Ani jeho vlastní bratři ho neměli rádi. Abych řekla pravdu, myslím, že ani jeho matka ho neměla moc ráda. Říkalo se,“ pravila v záchvatu důvěrnosti, „že ho neměla s jeho otcem. Rodiče se neustále hádali a zhruba v době, kdy otěhotněla s Donniem, byli zrovna od sebe. Prý to táhla s jedním místním policistou. Ale jestli je to pravda, nevím. Ten policista se odstěhoval a pan Laing se vrátil, ale Donnieho neměl nikdy v lásce, to vím naprosto jistě. Vůbec ho neměl rád. Lidi říkali, že to bylo kvůli tomu, že věděl, že Donnie není jeho. Taky z nich byl nejdivočejší. Mohutný chlapisko. Začal hrát sedmičku za dorost…“

„Sedmičku?“

„Sedmičkový ragby,“ řekla, a dokonce i ta malá, elegantní dáma byla překvapená, že Strike okamžitě nepochopil narážku na sport, který byl zřejmě v Melrose skutečným náboženstvím. „Ale vyloučili ho. Neměl žádnou kázeň. A týden poté, co ho vyloučili, někdo rozryl Greenyards. Hřiště,“ dodala v reakci na Angličanův nechápavý výraz.

Portské jí přidávalo na výřečnosti. Slova se z ní teď řinula proudem.

„Tak se dal místo toho na box. Měl ale taky vyřídilku, to jo. Když se s ním Rhona zapletla – jí bylo patnáct a jemu sedmnáct –, snažili se mi někteří lidé namluvit, že to vlastně není špatný kluk. No jo,“ přikyvovala Strikovu nevěřícnému pohledu. „Lidi, co ho dobře neznali, se od něj nechali snadno obalamutit. Když chtěl, uměl být Donnie Laing okouzlující.

Ale stačí se zeptat Waltera Gilchrista, jestli je vážně tak okouzlující. Walter ho propustil z farmy – protože věčně chodil pozdě do práce – a někdo mu potom zapálil stodolu. No, nikdy se neprokázalo, že to byl Donnie. Nikdy se taky neprokázalo, že to byl on, kdo zničil hřiště, ale já vím svoje.

Rhona nechtěla nic slyšet. Myslela si, že ho zná. Nikdo mu prý nerozumí a kdovíco ještě. Měli jsme předsudky, byli jsme úzkoprsí. Chtěl se dát k armádě. Spánembohem, aspoň bude pryč, říkala jsem si. Doufala jsem, že na něj zapomene, když zmizí.

Pak se vrátil. Otěhotněla s ním, ale přišla o to. Vztekal se na mě, protože jsem řekla…“

Nechtěla mu říct, co tenkrát řekla, ale Strike si to uměl představit.

„… a ona už pak se mnou vůbec nemluvila a při jeho příští dovolence se za něj provdala. Mě ani svýho tátu na svatbu nepozvala,“ řekla. „A pak spolu odjeli na Kypr. Já ale vím, že nám zabil kočku.“

„Cože?“ vyhrkl Strike překvapeně.

„Vím, že to byl on. Řekli jsme Rhoně, že dělá strašnou chybu. Když jsme ji viděli naposled, než si ho vzala. Tu noc jsme nemohli najít Purdy. Druhý den ležela vzadu na zahradě mrtvá. Veterinář říkal, že ji někdo uškrtil.“

Na plazmové obrazovce za jejími zády oslavoval šarlatově oděný Dimitar Berbatov gól proti Fulhamu. Hospodou se nesla změť severských hlasů. Sklenice cinkaly a příbory chřestily, zatímco jeho společnice mluvila o smrti a násilí.

„Já vím, že to udělal, vím, že nám zabil Purdy,“ prohlásila rozpáleně. „Vždyť se podívejte, co provedl Rhoně a malýmu. Je to ďábel.“

Rukama si chvíli nervózně pohrávala s přezkou na kabelce, než z ní vytáhla tenký svazeček fotografií.

„Můj manžel mi pořád říká: ‚Proč si je schováváš? Spal je.‘“ Ale já jsem si vždycky myslela, že se ty fotky třeba budou jednou hodit. Tu máte,“ řekla a podala je Strikovi do nedočkavě nastavených rukou. „Můžete si je nechat. Gateshead. Tam se odstěhoval.“

Krátce nato se slovy díků a opět se slzami v očích odešla. Strike zaplatil účet a vydal se do rodinného řeznictví „Millerových z Melrose“, kterého si všiml při procházce městem. Tady se odměnil několika pirohy se zvěřinovou nádivkou, které podle jeho přesvědčení budou mnohem chutnější než cokoli, co by si mohl před nástupem do lůžkového vlaku zpátky do Londýna koupit na nádraží.

Vracel se na parkoviště krátkou uličkou, v níž kvetly zlaté růže, a znovu přemýšlel o tetování na tom mohutném předloktí.

Kdysi před lety pro Donnieho Lainga něco znamenalo. Patřil do tohoto půvabného městečka obklopeného zemědělskými lány a s vyhlídkou na trojitý vrchol kopce Eildon. Jenže on nebyl poctivý pracovník na rodné hroudě, žádný týmový hráč, nepředstavoval žádný přínos místu, které se podle všeho pyšnilo především svou ukázněností a čestným jednáním. Melrose se toho žháře, jenž vypaluje stodoly, škrtiče koček a ničitele ragbyových hřišť zbavilo, a tak si Laing našel místo tam, kde už mnoho mužů našlo svoji spásu, nebo naopak zasloužený trest: Britskou armádu. A když ho to posléze přivedlo do vězení, které ho nakonec také vyvrhlo, pokusil se vrátit domů, ale nikdo ho tam nechtěl.

Dočkal se Donald Laing vřelejšího přijetí v Gatesheadu? Přestěhoval se odtamtud do Corby? Nebo, přemítal Strike, když se opět skládal do Hardacrova autíčka, to byly jen zastávky na jeho cestě do Londýna a ke Strikovi?

17

The Girl That Love Made Blind

Úterý ráno. Spánek to byl tvrdý, protože předešlá noc prý byla dlouhá a náročná. Jako by ho to kurva zajímalo, i když se musel tvářit, že ano. Přemluvil To jít si lehnout, a když se ozvalo hluboké, pravidelné oddechování, chvíli To pozoroval a představoval si, že by mohl To udusit, skoncovat s tím zkurveným životem, dívat se, jak To poulí oči, lapá po dechu a obličej pomalu nabírá brunátnou barvu…

Jakmile si byl jistý, že už To nevzbudí, tiše vyklouzl z ložnice, hodil na sebe bundu a vyrazil do čerstvého ranního vzduchu vyhledat Sekretářku. Bylo to poprvé po několika dnech, kdy měl příležitost ji sledovat, a bylo už příliš pozdě na to, aby se na ni pověsil u její stanice metra. Nejlepší bude v skrytu číhat u ústí do Denmark Street.

Zahlédl ji už zdálky: tu zářivou hřívu vlnitých, medově světlých vlasů nešlo přehlédnout. Ta namyšlená mrcha si musela libovat, jak vyčnívá z davu, protože jinak by si vzala čepici, ostříhala se nebo obarvila. Všechny vyžadují pozornost, to věděl na beton: úplně všechny.

Jak se k němu blížila, neomylný instinkt, díky němuž dokázal rozpoznat náladu druhých lidí, mu napověděl, že se něco změnilo. Za chůze se dívala do země, byla nahrbená, nevnímala ostatní lidi, kteří se kolem ní cestou do práce hemžili s taškami, telefony a kelímky s kávou.

Prošel v protisměru těsně kolem ní, odvážil se tak blízko, že by mohl zachytit vůni jejího parfému, kdyby to nebylo na rušné ulici plné výfukových plynů a prachu. Jako by byl pouhý sloupek na refýži. Trochu ho to naštvalo, třebaže kolem ní chtěl záměrně projít bez povšimnutí. On si ji vyvolil z mnoha jiných, ale ona se k němu chovala lhostejně.

Na druhou stranu učinil jistý objev: určitě dlouhé hodiny proplakala. Věděl, jak to vypadá, když ženy dlouho pláčou; viděl to už mockrát. Jsou opuchlé, zarudlé a mají povadlé tváře, teče jim z očí a kňourají: všechny do jedné. Rády si hrají na obětního beránka. Člověk by je zabil už jen proto, aby konečně držely hubu.

Otočil se a pověsil se za ni na tu krátkou vzdálenost do Denmark Street. Ženy v podobném rozpoložení jsou zpravidla mnohem povolnější než kdykoli jindy, když nejsou tak sklíčené nebo vystrašené. Zapomínají dělat všechny ty věci, pomocí nichž se ty mrchy obvykle snaží držet si od těla lidi, jako je on: klíče mezi prsty, telefony v dlaních, alarm v kapse, pohyb ve skupinkách. V takových chvílích jsou náhle nejisté, zranitelné, vděčné za laskavé slovo, za přátelské, naslouchající ucho. Právě tak ulovil To.

Sekretářka zahnula do Denmark Street, odkud po osmi dnech marného čekání konečně zmizeli novináři, a on zrychlil krok. Odemkla černé domovní dveře kanceláře a zapadla dovnitř.

Vyjde ještě ven, nebo hodlá strávit celý den se Strikem? Upřímně věřil, že spolu šoustají. Nejspíš jo. V kanceláři jsou pořád sami – musí to tak být.

Stáhl se do výklenku u vchodu naproti a vytáhl telefon, přičemž koutkem oka nepřetržitě pozoroval okno ve druhém patře domu číslo dvacet čtyři.

18

I’ve been stripped, the insulation’s gone.

Blue Öyster Cult: „Lips in the Hills“

Robin prvně vstoupila do Strikovy kanceláře onoho rána, kdy se poprvé probudila jako zasnoubená žena. Když odemykala prosklené dveře dnes, vzpomněla si, jak jí tehdy na prstě nový safír potemněl krátce předtím, než se Strike vyřítil z kanceláře a málem ji srazil do šachty kovového schodiště, kde by jistě nalezla smrt.

Teď už na prstě žádný prstýnek neměla. Místo, kde celé ty měsíce býval, jí připadalo přecitlivělé, jako kdyby tam po něm zůstal vypálený cejch. Nesla si s sebou malou cestovní tašku, v níž měla věci na převlečení a pár toaletních potřeb.

Tady nemůžeš brečet. Tady nesmíš brečet.

Bezděčně prováděla obvyklé úkony jako na počátku každého dne: svlékla si kabát, pověsila ho spolu s kabelkou na věšák vedle dveří, napustila vodu do konvice, zapnula ji a cestovní tašku zasunula pod pracovní stůl, kde si jí Strike nevšimne. Opakovaně po sobě kontrolovala, že opravdu udělala, co měla v úmyslu, cítila se jako bez těla, jako duch, jehož mrazivé prsty mohou snadno projít skrz držadlo tašky či varné konvice.

Rozvrátit vztah, který vydržel devět let, trvalo čtyři dny. Čtyři dny rostoucího nepřátelství, otevřené nevraživosti a překotného obviňování. Zpětně jí něco z toho přišlo tak banální. Land rover, Velká národní steeplechase, rozhodnutí, že si s sebou na víkend u rodičů vezme notebook. V neděli vznikla drobná potyčka ohledně toho, čí rodiče budou platit svatební auta, což opět vedlo k hádce kvůli jejímu žalostnému platu. Když v pondělí dopoledne nasedali do land roveru, aby vyrazili na zpáteční cestu do Londýna, téměř spolu nemluvili.

Až se včera večer doma ve West Ealingu rozpoutala divoká hádka, proti níž všechny předešlé půtky působily jako pouhé varovné otřesy, ohlašující ničivý výbuch sopky, který zpustoší úplně všechno.

Strike už brzy sejde dolů. Slyšela ho, jak chodí po bytě v podkroví. Robin věděla, že nesmí vypadat rozechvěle, nesmí působit dojmem, že se s tím nedokáže vypořádat. Práce teď byla tím jediným, co měla. Bude si muset najít u někoho podnájem, protože z té almužny, kterou jí Strike platí, si nic jiného dovolit nemůže. Pokusila se představit si budoucí spolubydlící. Bude to, jako kdyby zase bydlela na koleji.

Teď na to nemysli.

Když chystala čaj, uvědomila si, že zapomněla přinést plechovku čajových sáčků z Bettys, které koupila krátce po poslední zkoušce svatebních šatů. A málem ji znovu přemohl pláč, s vypětím všech sil se však ovládla a odnesla si hrníček k počítači, nachystaná pustit se do vyřizování e-mailů, na něž nemohla odpovídat v týdnu, kdy žili ve vyhnanství mimo kancelář.

Věděla, že Strike se teprve před chvílí vrátil ze Skotska: přijel nočním vlakem. Až se objeví, zavede na to hned řeč, aby odvedla pozornost od svých zarudlých, napuchlých očí. Ráno před odchodem z bytu se pokusila svůj vzhled vylepšit ledem a studenou vodou, ale moc to nepomohlo.

Matthew se jí při odchodu z bytu pokusil zastoupit cestu. I on vypadal příšerně.

„Podívej, musíme si promluvit. Musíme.“

Už není o čem, pomyslela si Robin, a když si zvedla horký čaj ke rtům, ruce se jí třásly. Nemusím už dělat vůbec nic, co nechci.

Statečnou myšlenku zrazovala horká slza, která jí bez varování sjela po tváři. S úlekem ji setřela; myslela si, že už dávno všechny vyplakala. Obrátila se k monitoru a začala psát odpověď klientovi, který měl námitky proti své faktuře, ale sotva vnímala, co píše.

Venku na schodech zaduněly kroky, zhluboka se nadechla, aby sebrala síly. Dveře se otevřely. Robin vzhlédla. Muž, který v nich stál, nebyl Strike.

Projel jí instinktivní záchvěv strachu. Neměla čas zkoumat, proč na ni ten cizí člověk působil takovým dojmem, ale byla si jistá, že je nebezpečný. Pohotově si spočítala, že ke dveřím se už dostat nedokáže, že alarm má v kapse kabátu a že nejlepší zbraní bude ostrý perořízek, který leží pár centimetrů od její levé ruky.

Byl bledý a vyzáblý, hlavu měl vyholenou a na rozpláclém nose pár pih. Ústa byla široká a s výraznými rty. Zápěstí, hřbety dlaní a zátylek měl potetované. Na jedné straně úst roztažených v úsměvu se blýskal zlatý zub. Od středu horního rtu se mu nahoru k lícní kosti táhla hluboká jizva a křivila mu ústa v permanentním elvisovském úsměšku. Na sobě měl plandavé džíny a teplákovou bundu a silně páchl vyčpělým tabákem a konopím.

„Jak se vede?“ pozdravil. Několikrát luskl prsty obou rukou, které se mu volně klátily podél boků, jak přecházel po místnosti. Lusk, lusk, lusk. „Ste tady sama, jo?“

„Ne,“ odpověděla a v ústech jí vyschlo. Chtěla popadnout perořízek dřív, než se přiblíží. Lusk, lusk, lusk. „Můj šéf je jen…“

„Kudlo!“ ozval se ze dveří Strikův hlas.

Cizinec se otočil.

„Prcino,“ odtušil a přestal luskat prsty, natáhl ruku a přivítal se s detektivem lehkým ťuknutím pěstí. „Jak se máš, brácho?“

Panebože, pomyslela si Robin, ochablá úlevou. Proč jí Strike neřekl, že má ten člověk přijít? Odvrátila zrak a zabývala se e-mailem, aby jí Strike neviděl do obličeje. Ten už odváděl Kudlu do zadní kanceláře, ale než zavřel dveře, zaslechla Robin jméno „Whittaker“.

Za normálních okolností by si přála být uvnitř a poslouchat. Dopsala e-mail a řekla si, že by jim asi měla jít nabídnout kávu. Napřed si ale znovu opláchla obličej studenou vodou na záchodku na odpočívadle, kde to bylo stále silně cítit odpadem bez ohledu na to, kolik osvěžovačů z omezeného rozpočtu nakoupila.

Strike toho však stačil z Robin zahlédnout dost na to, aby ho její vzezření vyděsilo. Nikdy předtím ji neviděl tak bledou, s opuchlýma, zarudlýma očima. A ještě ve chvíli, kdy už usedal ke svému pracovnímu stolu, aby si se zájmem vyslechl, jaké informace o Whittakerovi mu Kudla do kanceláře přinesl, mu hlavou probleskla myšlenka: Co jí ten hajzl udělal? A na zlomek vteřiny, než soustředil veškerou svou pozornost ke Kudlovi, si dokonce představil, jak Matthewovi dává pořádnou ránu pěstí a jak si to užívá.

„Co že seš takovej pocuchanej, Prcino?“ tázavě nadhodil Kudla, rozvalil se do protějšího křesla a nadšeně luskl prsty. Měl ten tik od mládí a Strike předem litoval člověka, který by mu v tom chtěl zabránit.

„Jsem utahanej,“ řekl Strike. „Před dvěma hodinami jsem se vrátil ze Skotska.“

„Ve Skotsku já nikdy nebyl,“ řekl Kudla.

Pokud Strike věděl, Kudla za celý život ani jednou nevytáhl paty z Londýna.

„Tak co pro mě máš?“

„Je furt tady,“ řekl Kudla a na chvíli přestal luskat, aby vylovil z kapsy krabičku cigaret Mayfair. Laciným zapalovačem si jednu zapálil, aniž se obtěžoval Strika zeptat, jestli mu to nevadí. Strike v duchu pokrčil rameny, vytáhl svoje Benson & Hedges a půjčil si od něho zapalovač. „Viděl sem se s jeho dealerem. Ten chlápek tvrdí, že bydlí v Catfordu.“

„On se odstěhoval z Hackney?“

„Pokud tam nenechal nějakej svůj klon, tak už to tak bude, Prcino. Klony já nečekuju. Vysol další kilo a já to tam zajdu vomrknout.“

Strike se krátce pobaveně zasmál. Lidi Kudlu podceňovali a to se nevyplácelo. Vypadal, jako by svého času vyzkoušel veškeré zakázané látky, a jeho nervní roztěkanost tak jeho známé často přivedla k mylnému předpokladu, že v něčem jede. Ve skutečnosti byl bystřejší a střízlivější než spousta byznysmenů na konci pracovního dne, naneštěstí nevyléčitelně kriminální povahy.

„Máš adresu?“ zeptal se Strike a přisunul před něho notes.

„Zatím ne,“ odpověděl Kudla.

„Má nějakou práci?“

„Všem vykládá, že je bedňák v jedný metalový kapele.“

„Ale?“

„Dělá pasáka,“ řekl Kudla věcně.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Chce někdo kávu?“ zeptala se Robin. Strikovi neušlo, že se záměrně snaží skrývat tvář ve stínu. Očima vyhledal její levou ruku: zásnubní prstýnek byl pryč.

„Ta by bodla,“ prohlásil Kudla. „Dva cukry.“

„Čaj bude skvělej, díky,“ řekl Strike a díval se za ní, jak odchází, zatímco sáhl do svého stolu a vytáhl odtamtud starý plechový popelník, který šlohl v jednom německém baru. Přisunul ho ke Kudlovi dřív, než odklepne narůstající komínek popela z cigarety na podlahu.

„Jak víš, že dělá pasáka?“

„Znám se s chlápkem, kterej ho potkal s jednou štětkou,“ řekl Kudla. „Tvrdí, že s ní Whittaker žije. Děsně mladá. Málem ještě pod zákonem.“

„Jasný,“ pokývl Strike.

S prostitucí v jejích nejrůznějších podobách přicházel do styku od první chvíle, kdy se stal vyšetřovatelem, ale tohle bylo něco jiného: tady šlo o jeho nevlastního otce, člověka, jehož romanticky milovala jeho matka a jemuž porodila dítě. Najednou jako by Whittakera v místnosti přímo cítil: jeho špinavé oblečení, jeho zvířecí pach.

„Catford,“ opakoval.

„Jo. Prověřim to, jestli chceš,“ řekl Kudla, který ignoroval popelník a odklepával popel na podlahu. „Za kolik ti to stojí, Prcino?“

Dohadovali Kudlův honorář, vyjednávání probíhalo v dobrém rozmaru, ale zároveň s vážností dvou mužů, kteří oba moc dobře vědí, že Kudla bez zaplacení nehne ani prstem. Robin do toho přinesla kávu. Když se její tvář objevila v plném světle, vypadala děsivě.

„Nejdůležitější e-maily jsem vyřídila,“ řekla Strikovi a předstírala, že si nevšimla jeho tázavého pohledu. „Půjdu teď ven a vyřídím Platinovou.“

Kudla se zatvářil, že ho to oznámení velice zaujalo, ale vysvětlení se nedočkal.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí Strike a ze srdce si přál, aby tam Kudla nebyl.

„V pohodě,“ odpověděla Robin s dojemným pokusem o úsměv. „Probereme to později.“

„‚Půjde a vyřídí platinovou‘?“ zopakoval Kudla zvědavě, ještě než za Robin zaklaply dveře na schodiště.

„Není to tak dobrý, jak to zní,“ řekl Strike a opřel se do křesla, aby viděl ven na ulici. Robin vyšla z budovy ve svém trenčkotu, pustila se po Denmark Street a zmizela mu z dohledu. Z protějšího obchodu s kytarami vyšel mohutný muž v černém kulichu a zamířil stejným směrem, ale Strikovu pozornost už mezitím odvedl Kudla, který prohlásil:

„Fakt ti někdo kurva poslal nohu, Prcino?“

„Už jo,“ potvrdil Strike. „Uřízl ji, zabalil do krabice a vlastnoručně doručil.“

„To mě poser,“ řekl Kudla, kterého hned tak něco z míry nevyvedlo.

Když potom Kudla odešel s ruličkou bankovek za prokázané služby v kapse a s příslibem stejné částky za další informace o Whittakerovi, Strike zatelefonoval Robin. Nevzala to, ale na tom nebylo nic nezvyklého, nejspíš byla zrovna někde, kde se nedalo dost dobře mluvit. Napsal jí esemesku:

Dej vědět, až budeš někde, kde se s tebou budu moct sejít.

Potom se posadil do jejího opuštěného křesla, odhodlaný vyřídit spravedlivý díl došlé pošty a neuhrazených faktur.

Záhy zjistil, že po dvou nocích strávených v lůžkovém vlaku se jen velmi špatně soustředí. Za pět minut si zkontroloval mobil, ale Robin neodpověděla, a tak vstal, aby si uvařil další hrnek čaje. Když pak zvedal hrnek ke rtům, ucítil slabý závan marihuany, který mu ulpěl na ruce po loučení s Kudlou.

Kudla pocházel původně z Canning Townu, ale ve Whitechapelu měl bratrance, kteří se před dvaceti lety zapletli do potyčky se znepřáteleným gangem. Kudla ochotně přispěchal bratrancům na pomoc, ale nakonec zůstal úplně sám ležet v příkopu na konci Fulbourne Street s hlubokou sečnou ranou ve tváři, která silně krvácela a natrvalo ho znetvořila. Právě tam ho našla Leda Striková cestou z noční výpravy pro cigaretové papírky Rizla.

Přejít kolem chlapce ve věku svého syna a bez povšimnutí ho nechat krvácet v příkopu bylo pro Ledu naprosto nemyslitelné. A skutečnost, že hoch v ruce svírá zakrvácený nůž, sprostě kleje a zjevně je pod vlivem nějaké drogy, na tom vůbec nic nezměnila. Kudlovi se dostalo ošetření a slov, jaká neslyšel od doby, kdy mu v osmi letech zemřela matka. Poté co rezolutně odmítl, aby ta cizí žena zavolala záchranku, protože měl strach, co by s ním udělala policie (Kudla právě nožem útočníkovi probodl stehno), Leda udělala, co považovala za jediné zbývající řešení: pomohla mu dojít s ní domů do squatu a osobně se o něho postarala. Nastříhala náplasti a jako stehy jimi neobratně přelepila hlubokou ránu, načež mu uvařila nemastnou neslanou šlichtu plnou cigaretového popela a svému z míry vyvedenému synovi nakázala, ať sežene nějakou matraci, na které by Kudla mohl spát.

Leda se ke Kudlovi od začátku chovala, jako by to byl její synovec, s nímž se jen dlouho neviděla, a on ji na oplátku zbožňoval způsobem, jakým to dokáže jen zlomený chlapec upínající se k památce své milující matky. A když se pak uzdravil, rád využil jejího upřímného pozvání, že se může zastavit, kdykoli bude chtít. Kudla mohl s Ledou mluvit jako s žádným jiným člověkem a byl asi jediný, kdo na ní neviděl jedinou vadu. A na Strika zkrátka jen přenesl úctu, kterou pociťoval k jeho matce. Oba chlapce, kteří byli jinak ve všech ohledech naprosto rozdílní, navíc spojovala mlčenlivá, ale o to silnější nenávist k Whittakerovi, který na nový prvek v Ledině životě nesmyslně žárlil, ale vůči Kudlovi se neodvažoval vystupovat s pohrdáním, jaké projevoval vůči Strikovi.

Strike si byl jistý, že Whittaker v Kudlovi rozpoznal stejný nedostatek, jakým trpěl i on sám: absenci normálních zábran. Whittaker správně usoudil, že i když by ho dospívající nevlastní syn nejradši zabil, brání mu v tom touha neublížit matce, úcta k zákonu a odhodlání neučinit nevratný krok, který by navždy zhatil jeho vlastní vyhlídky. Zato Kudla v sobě žádné takové zábrany neměl a dlouhá období, během nichž s jejich rozbitou rodinou pobýval, Whittakerovy rostoucí sklony k násilí jakž takž držela na uzdě.

Vlastně jen díky pravidelné Kudlově přítomnosti ve squatu získal Strike dojem, že může bezpečně odejít na univerzitu. A když se s ním pak loučil, nedokázal sice přímo vyslovit, z čeho má největší hrůzu, ale Kudla mu rozuměl.

„Žádný strachy, Prcino, kamaráde. Žádný strachy.“

Naneštěstí tam nemohl být pořád. V den, kdy Leda zemřela, byl Kudla pryč, na jedné ze svých pravidelných obchodních pochůzek spojených s drogovým byznysem. Strike nikdy nezapomněl, jak hluboký byl Kudlův zármutek a pocit viny, jak neovladatelný byl proud jeho slz, když se příště setkali. Zatímco Kudla v Kentish Townu domlouval dobrou cenu za kilo prvotřídního bolivijského kokainu, Leda Striková pomalu tuhla na špinavé matraci. Pitevní nález zněl, že k zástavě dechu došlo celých šest hodin předtím, než se ji někdo z obyvatel squatu pokusil probudit ze stavu, který pokládali za hluboký spánek.

Stejně jako Strike byl i Kudla od začátku přesvědčený, že ji zabil Whittaker, a jeho zármutek a touha po okamžité odplatě byly natolik zběsilé, že mohl být Whittaker rád, když ho vzali do vazby dřív, než se dostal Kudlovi do rukou. Nebylo příliš rozumné, že ho povolali na svědeckou lavici, aby tam vylíčil obraz mateřské ženy, která se v životě nedotkla heroinu. Kudla zařval: „To udělal ten hajzl!“ a pokusil se přelézt přes zábradlí k Whittakerovi, takže ho ze soudní síně neslavně vyvedli.

Strike vědomě odehnal vzpomínky na dávno pohřbenou minulost, která se teď znovu vynořila, ale ani po letech nevoněla lépe než tenkrát. Upil horkého čaje a znovu překontroloval mobil. Robin se stále neozvala.

19

Workshop of the Telescopes

Od první chvíle, kdy ji ráno spatřil, věděl, že je Sekretářka rozhozená a není ve své kůži. Stačilo se na ni podívat. Teď seděla u okna v prostorné menze Garrick, která sloužila studentům London School of Economics. Nevypadala dnes hezky. Byla opuchlá a bledá, měla zarudlé oči. Klidně by si k ní mohl přisednout a ta blbá mrcha by to ani nepostřehla. Plně se soustředila na couru se stříbrnými vlasy, která pracovala o pár stolků dál na notebooku, a muže kolem vůbec nevnímala. To mu vyhovovalo. Však ona si ho už brzo všimne. A jeho tvář bude to poslední, co na světě uvidí.

Dneska nepotřeboval vypadat jako Hezoun; nikdy s nimi nenavazoval sexuální kontakt, když byly rozrušené. V těch chvílích se stával přítelem v nouzi, blahosklonným strýčkem. Ne všichni muži jsou takoví, drahoušku. Ty si zasloužíš někoho lepšího. Doprovodím tě domů. Ale no tak, pojď, odvezu tě. Člověk si s nimi mohl dělat téměř cokoli, když jim dal zapomenout, že má taky péro.

Vstoupil do přeplněné menzy, chvíli okouněl u výdejního pultu, koupil si kávu a našel si místo v rohu, odkud ji mohl zezadu sledovat.

Na ruce jí chyběl zásnubní prstýnek. To bylo zajímavé. Vrhalo to nové světlo na cestovní tašku, kterou nesla střídavě přes rameno a ukrývala pod stoly. Měla snad v úmyslu přespat někde jinde než v bytě v Ealingu? Že by se konečně mohla ocitnout sama na nějaké opuštěné ulici, v temné postranní uličce, v liduprázdném podchodu?

Jeho první vražda byla přesně taková: jednoduše využil příležitosti. Pamatoval si to v nesouvislých obrazech, jako sérii momentek, protože to bylo tak vzrušující a nové. To bylo předtím, než celou záležitost povýšil na umění, než si to začal užívat jako hru, protože nic jiného to nebylo.

Byla kyprá a tmavá. Její kamarádka právě odjela, nastoupila k zákazníkovi do auta a zmizela. Chlápek v autě netušil, že právě rozhodl, která z nich přežije noc.

On zatím pomalu projížděl ulicí s nožem v kapse. Jakmile si byl jistý, že je sama, úplně sama, přiblížil se, zastavil a natáhl se přes sedadlo spolujezdce, aby se s ní domluvil skrz okénko. Když vyslovil svou žádost, měl v ústech vyschlo. Souhlasila s cenou a nastoupila do auta. Odjeli do nedaleké slepé uličky, kde je nebudou obtěžovat pouliční lampy ani žádní kolemjdoucí.

Dostal, na čem se domluvili, a potom, když se narovnala, a dokonce dřív, než si zapnul poklopec, ji prudce udeřil, až odletěla na dveře auta a hlavou narazila do okna. Než stačila vykřiknout, vytáhl nůž.

Čepel se mlaskavě zabořila do jejího masa – její horká krev se mu řinula přes ruce. Ani teď nevykřikla, jen zalapala po dechu, zaúpěla a svezla se na sedadle, zatímco on do ní vrážel čepel znovu a znovu. Serval jí z krku zlatý přívěsek. Tenkrát ho ještě nenapadlo vzít si nejvyšší trofej: část jejího těla. Místo toho si jen utřel ruce do jejích šatů, zatímco ona sebou vedle něj škubala ve smrtelných křečích. Vycouval z uličky, rozechvělý strachem a euforií, a vyjel za město s tělem na sedadle vedle sebe, dával pozor, aby nepřekročil povolenou rychlost, a každých pár vteřin se díval do zpětného zrcátka. Jen o pár dní dříve si vyhlídl to místo, opuštěnou venkovskou cestu se zarostlým příkopem. Když se do něj skutálela, ztěžka a vlhce to žbluňklo.

Ten její přívěsek pořád ještě měl, spolu s několika dalšími suvenýry. Byl to jeho poklad. Přemýšlel, co si asi vezme od Sekretářky.

Čínský kluk vedle něj něco četl na tabletu. Behaviorální ekonomika. Pitomé psychologické nesmysly. Jednou musel k psychologovi on, přinutili ho.

„Povězte mi něco o své matce.“

Doslova tak to ten malý plešatý chlápek řekl, k smíchu, takové klišé. Psychologové by přitom měli být chytří. Uvolil se ke spolupráci, čistě pro legraci, a vyprávěl tomu idiotovi o své matce: že to byla chladná, zlá, neurotická mrcha. Jeho narození jí přineslo jen ostudu a nepříjemnosti, a bylo jí úplně jedno, jestli bude žít, nebo umře.

„A váš otec?“

„Otce jsem neměl,“ odpověděl.

„Chcete říct, že jste se s ním nikdy neviděl?“

Mlčení.

„Vy nevíte, kdo je váš otec?“

Mlčení.

„Nebo ho prostě nemáte rád?“

Nic na to neřekl. Už ho nebavilo tu jeho hru hrát. Lidi museli být úplně vygumovaní, jestli se dali nachytat na podobné žvásty, ale on už dávno pochopil, že ostatní lidé vygumovaní opravdu jsou.

V každém případě řekl pravdu: žádného otce neměl. Muž, který v roli jeho otce vystupoval, dá-li se to tak říct – ten, který ho denně mlátil („jsem tvrdý, ale spravedlivý“) –, ho nezplodil. Násilí a odmítání, to pro něj znamenala rodina. Zároveň byl domov místem, kde se naučil, jak přežít, jak to chytře uhrát. Odjakživa věděl, že má navrch, dokonce i tehdy, když se jako dítě bázlivě krčil pod kuchyňským stolem. Ano, už tehdy věděl, že je lepší než ten hajzl, který po něm jde se zaťatou pěstí a sveřepým obličejem…

Sekretářka vstala a vydala se za courou se stříbrnými vlasy, která právě odcházela s notebookem v kufříku. Jedním douškem dopil kávu a pustil se za nimi.

Dneska to s ní šlo tak snadno, tak nádherně snadno! Ztratila veškerou svou opatrnost; stěží se soustředila i na tu svou platinovou kurvu. Nastoupil do stejného vagonu metra jako ony dvě a postavil se k Sekretářce zády, zároveň ale sledoval její odraz mezi zvednutými pažemi skupiny novozélandských turistů. A když z vlaku vystoupila, bylo snadné vmísit se do davu za ni.

Všichni tři kráčeli v závěsu za sebou, napřed stříbrovlasá coura, pak Sekretářka a za ní on, nahoru po schodech na chodník, podél silnice ke Spearmint Rhino… Už teď se nevrátí domů včas, ale tomuhle nemohl odolat. Nikdy předtím se po setmění nezdržovala venku a cestovní taška spolu s absencí zásnubního prstýnku slibovaly vzácnou příležitost. Bude si prostě muset pro To vymyslet nějakou historku.

Stříbrovlasá coura zmizela v klubu. Sekretářka zvolnila krok a zůstala nerozhodně stát na chodníku. Vytáhl mobil, ustoupil do stinného domovního vchodu a zpovzdálí ji sledoval.

20

I never realized she was so undone.

Blue Öyster Cult: „Debbie Denise“

Text Patti Smith

Robin zapomněla na svůj slib Strikovi, že nebude po setmění zůstávat venku. Vlastně ani nepostřehla, že už zašlo slunce, dokud si neuvědomila, že kolem ní jezdí automobily se zapnutými reflektory a že se rozsvítila světla ve výkladech. Platinová dnes porušila svůj zaběhaný program. Většinou bývala touto dobou už několik hodin ve Spearmint Rhino, kde kroužila polonahá kolem tyče pro pobavení cizích mužů, a nevykračovala si po ulicích zcela oblečená v džínách, botách na jehlovém podpatku a v semišovém saku s třásněmi. Podle všeho si vyměnila směnu, ale za chvíli už se bude zase bezpečně vrtět u tyče, což znovu otevřelo otázku, kde Robin stráví dnešní noc.

Celý den jí v kapse kabátu vibroval mobil. Matthew jí poslal přes třicet esemesek.

Musíme si promluvit.

Zavolej mi, prosím tě.

Robin, když se mnou nebudeš mluvit, nic nevyřešíme.

Na sklonku dne, když stále nepřerušila své mlčení, jí začal telefonovat. Potom se tón jeho esemesek změnil.

Robin, vždyť víš, že tě miluju.

Kéž by se to nestalo. Kéž bych to mohl změnit, ale nemůžu.

Miluju jenom tebe, Robin. Vždycky jsem tě miloval a vždycky tě milovat budu.

Neodepsala, nezvedla jeho volání ani sama nezavolala. Věděla jen to, že se nedokáže vrátit do jejich bytu, aspoň ne dnes večer. Co bude zítra nebo pozítří, zatím netušila. Byla hladová, vyčerpaná a otupělá.

Pozdě odpoledne začal být podobně dotěrný i Strike.

Kde jsi? Zavolej mi, prosím.

Odepsala mu, protože ani na hovor s ním se vůbec necítila.

Nemůžu mluvit. Platinová není v práci.

Se Strikem si vždy udržovali jistý citový odstup a ona se obávala, že kdyby se k ní začal chovat laskavě, rozbrečela by se a odhalila tak slabost, jakou by u své asistentky určitě odsuzoval. Jelikož už jim nezbývaly doslova žádné případy a jelikož od člověka, který jim poslal nohu, jí očividně hrozilo nebezpečí, nesmí Strikovi poskytnout další důvod, aby jí řekl, ať zůstane doma.

Její odpověď ho neuspokojila.

Okamžitě mi zavolej.

Esemesku ignorovala na základě toho, že ji klidně už nemusela dostat, protože ve chvíli, kdy ji poslal, byla kousek od metra a brzy už neměla signál, když s Platinovou jely zpátky na Tottenham Court Road. Než se posléze vynořila ze stanice, přibylo jí na telefonu další zmeškané volání od Strika a zároveň nová esemeska od Matthewa.

Potřebuju vědět, jestli přijdeš na noc domů. Mám o tebe hroznej strach. Pošli mi třeba jen esemesku, že jsi naživu, to je všechno, co po tobě chci.

„Jen si moc nefandi,“ zamumlala si Robin pro sebe. „Snad si nemyslíš, že bych si kvůli tobě sáhla na život.“

Kolem Robin prošel podivně povědomý břichatý muž v obleku, dopadlo na něj světlo zpod stříšky u Spearmint Rhino. Byl to Dvoják. Robin napadlo, jestli si ten samolibý úšklebek, kterým ji počastoval, jenom nevymyslela.

Jde se dovnitř podívat, jak se jeho přítelkyně svíjí u tyče pro jiné muže? Vzrušuje ho, když si nechává dokumentovat vlastní sexuální život? Co je to přesně za úchyláka?

Robin se odvrátila. Musela se rozhodnout, jak stráví dnešní večer. V tmavém domovním vchodě necelých sto metrů od ní se mohutný muž v černém kulichu zřejmě dohadoval s někým v telefonu.

Bez Platinové teď Robin ztratila jasný cíl. Kde bude spát? Jak tam nerozhodně postávala, prošla těsně kolem ní skupinka mladíků, přičemž jeden z nich záměrně zavadil o její tašku. Ucítila závan deodorantu Lynx a piva.

„Máš v tom kostým, zlato?“

Došlo jí, že stojí před erotickým klubem. Když automaticky zamířila směrem ke Strikově kanceláři, zazvonil jí mobil. Bez rozmýšlení hovor přijala.

„Kde sakra celou dobu jsi?“ zazněl jí do ucha Strikův rozzlobený hlas.

Sotva se zaradovala, že to není Matthew, už na ni vychrlil:

„Snažím se ti dovolat celej den! Kde vězíš?“

„Na Tottenham Court Road,“ odpověděla a snažila se rychle vzdálit od dosud povykujících mužů. „Platinová zrovna zašla dovnitř a Dvoj…“

„Co jsem ti říkal o tom, že nemáš po setmění zůstávat venku?“

„Je to tady dobře osvětlený,“ řekla Robin.

Snažila se vzpomenout, jestli někde v okolí náhodou nezahlédla hotel sítě Travelodge. Potřebovala nějaké čisté a levné místo. Musí být levné, protože bude platit přes společný účet; byla odhodlaná neutratit víc, než kolik na něj sama vložila.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Strike, už o něco mírněji.

V krku jí narostl knedlík.

„Jasně,“ řekla, jak nejrozhodněji dokázala. Snažila se chovat profesionálně, jak to Strike vyžadoval.

„Já jsem ještě v kanceláři,“ řekl. „Říkalas, že jsi na Tottenham Court Road?“

„Už musím končit, promiň,“ vyhrkla stísněným, odtažitým hlasem a típla to.

Strach, že se rozpláče, byl tak zdrcující, že musela hovor utnout. Měla dojem, že se jí chystá navrhnout, že se sejdou, a kdyby se setkali, všechno by mu řekla a to nesmí v žádném případě udělat.

Po tvářích se jí zničehonic kutálely slzy. Nikoho jiného neměla. To je právě ono! Konečně si to připustila. Lidi, s nimiž se o víkendech scházeli na jídlo, lidi, se kterými chodili na ragbyová utkání: to všechno byli Matthewovi kamarádi, Matthewovi kolegové z práce, Matthewovi staří kamarádi z univerzity. Ona kromě Strika neměla nikoho svého.

„Panebože,“ řekla si a utírala si oči a nos do rukávu kabátu.

„Jsi v pohodě, kotě?“ zavolal na ni bezzubý pobuda z výklenku dveří.

Nebyla si jistá, proč skončila v Tottenhamu, snad proto, že se znala s obsluhou, věděla, kde jsou tady dámské toalety, a bylo to místo, kde nikdy nebyl Matthew. Potřebovala jen tichý kout, aby si mohla vyhledat nějaké levné ubytování. Taky se potřebovala napít, což u ní bylo velmi nezvyklé. Když si na záchodě opláchla obličej studenou vodou, koupila si sklenku červeného vína, vzala si ji ke stolu a opět vytáhla telefon. Další zmeškaný hovor od Strika.

Muži u baru se po ní ohlíželi. Věděla, jak musí vypadat, uslzená a sama, s cestovní taškou vedle sebe. No, s tím nic nenadělá. Naťukala do mobilu Travelodge blízko Tottenham Court Road a čekala, než se pomalu načtou výsledky, pila víno rychleji, než by člověk s prázdným žaludkem zřejmě měl. Bez snídaně, bez oběda: pytlík brambůrků a jablko v menze, kde Platinová studovala, víc toho za celý den nesnědla.

Jeden Travelodge byl na High Holborn. Bude muset stačit. Cítila se trochu klidnější, když teď věděla, kde stráví noc. Zvedla se a došla si pro druhou sklenku a dávala si přitom pozor, aby se očima nestřetla s žádným z těch mužů u baru. Náhle ji napadlo, že by asi měla zatelefonovat matce, jenže už jen ta představa jí znovu vehnala slzy do očí. S Lindiným soucitem a zklamáním by se nezvládla vyrovnat, teď ještě ne.

Do hospody vešel rozložitý muž v kulichu, ale Robin zarytě upírala svou pozornost výhradně k drobným a vínu, aby žádnému z mužů číhajících u baru neposkytla sebemenší záminku k domněnce, že by uvítala jejich společnost.

S druhou sklenkou vína z ní značná část napětí spadla. Vzpomněla si, jak se právě v této hospodě Strike jednou opil tak, že se sotva držel na nohou. Byl to jediný večer, kdy se jí svěřil s něčím osobním. Možná je právě tohle skutečný důvod, který ji sem přitáhl, napadlo ji, a zvedla zrak ke kupoli z barevného skla nad hlavou. Tohle byla hospoda, kam jde člověk pít, když zjistí, že osoba, kterou miluje, mu byla nevěrná.

„Jste sama?“ ozval se mužský hlas.

„Na někoho čekám,“ odmítla ho.

Když k němu vzhlédla, působil trochu rozmazaným dojmem, šlachovitý blonďák s vyšisovanýma modrýma očima, a jí bylo jasné, že jí nevěří.

„Můžu počkat s vámi?“

„Tak to kurva nemůžeš,“ ozval se jiný, důvěrně známý hlas.

Dorazil Strike, obrovský a zamračený. Probodl neznámého pohledem a ten se rádoby nenuceně stáhl zpátky ke kamarádům u baru.

„Co tady děláš?“ zeptala se Robin. Překvapilo ji, jak má po dvou sklenkách vína ztuhlý a těžký jazyk.

„Hledám tě,“ řekl Strike.

„Jak tě napadlo, že budu…?“

„Jsem detektiv. Kolik jsi jich měla?“ zeptal se s pohledem upřeným na prázdnou sklenku od vína.

„Jen jednu,“ zalhala, takže se vydal k baru pro další víno a pintu Doom Baru pro sebe. Zatímco objednával, mohutný muž v kulichu vyklouzl ze dveří, ale Strike se víc zajímal o blonďáka, který po Robin pořád pokukoval a přestal s tím teprve ve chvíli, kdy se Strike nasupeně vrátil ke stolu se dvěma sklenicemi a posadil se naproti ní.

„Co se děje?“

„Nic.“

„To na mě nezkoušej. Vypadáš zatraceně mizerně.“

„Díky, hned se cítím líp,“ řekla Robin a pořádně si lokla vína.

Strike se krátce zasmál.

„Proč máš s sebou tu tašku?“ Když neodpověděla, dodal: „A kde máš zásnubní prstýnek?“

Nadechla se k odpovědi, ale zrádná touha vyplakat se jí stoupla do krku a veškerá slova utopila. Po krátkém vnitřním zápase a dalším doušku vína řekla:

„Já už nejsem zasnoubená.“

„Proč ne?“

„Od tebe to zrovna sedí.“

Jsem opilá, pomyslela si, jako by hleděla na vlastní tělo zvenčí. Jen se na mě podívejte. Jsem opilá po dvou a půl skleničkách vína na prázdný žaludek po probdělé noci.

„Co má sedět?“ zeptal se zmateně Strike.

„Nemluvíme přece o osobních… ty nemluvíš o svejch osobních záležitostech.“

„Dobře si vzpomínám, jak jsem si ti právě v týhle hospodě vylíval srdíčko.“

„Jednou,“ podotkla Robin.

Z jejích zarůžovělých tváří a ztěžklého jazyka Strike usoudil, že určitě nemá teprve druhou sklenku vína. Pobaveně, ale zároveň znepokojeně prohlásil:

„Potřebuješ se něčeho najíst.“

„Přesně tohle sem tenkrát řekla já tobě,“ odpověděla Robin. „Ten večer, když tys… a pak jsme skončili na kebabu – a já,“ pravila důstojně, „nechci kebab.“

„No jo,“ řekl Strike, „ale tady jsme v Londýně. Třeba pro tebe najdeme i něco jinýho než kebab.“

„Já mám ráda brambůrky,“ řekla Robin, a tak jí šel Strike pytlík koupit.

„Tak co se děje?“ zopakoval svou otázku, když se vrátil. Chvíli ji pozoroval, jak se snaží brambůrky otevřít, pak jí je vzal a otevřel je sám.

„Nic. Dnes přespím v Travelodge, to je všechno.“

„V Travelodge.“

„Jo. Jeden je… tady kousek…“

Podívala se na svůj potemnělý mobil a uvědomila si, že ho včera v noci zapomněla dobít.

„Teď si nevzpomenu, kde to je,“ řekla. „Ale klidně běž, já jsem v pohodě,“ dodala a hrabala se v tašce, jestli tam nenajde něco, do čeho by se mohla vysmrkat.

„Jo,“ odtušil ztěžka, „tím jsem si naprosto jistej, když tě tak vidím.“

„Já jsem v pohodě,“ prohlásila rozhorleně. „Zítra ráno budu v práci jako obvykle, však uvidíš.“

„Ty si myslíš, že jsem tě sem přišel hledat, protože se bojím kvůli práci?“

„Nesnaž se bejt hodnej!“ zaúpěla a zabořila tvář do kapesníků. „To nesnesu! Chovej se normálně!“

„Jak normálně?“ zeptal se, celý zmatený.

„Nerudně a nekomunika… nekomunitika…“

„O čem bys chtěla komunikovat?“

„O ničem zvlášť,“ lhala. „Jenom jsem si říkala… chovej se profesionálně.“

„Co se mezi váma s Matthewem stalo?“

„Co se děje mezi tebou a Elin?“ kontrovala.

„Co to s tím má společného?“ opáčil v rozpacích.

„To je stejný,“ řekla neurčitě a dopila svou třetí sklenku. „Dala bych si ještě jednu…“

„Teď si dáš nealko.“

Zatímco na něho čekala, zkoumala strop nad sebou. Nahoře byly namalované divadelní scény: Špulka dovádějící s Titanií uprostřed skupinky elfů a víl.

„S Elin to jde v pohodě,“ řekl jí, když se zase posadil, přesvědčený, že výměna informací bude nejsnazším způsobem, jak ji přimět mluvit o vlastních problémech. „Vyhovuje mi, že to držíme pod pokličkou. Má dceru, se kterou mě zatím nechce seznamovat. Komplikovanej rozvod.“

„Aha.“ Robin na něj zamrkala přes sklenici koly. „Jak jste se seznámili?“

„Přes Nicka s Ilsou.“

„Jak se s ní znají?“

„Neznají. Jednou pořádali večírek a ona tam přišla se svým bráchou. On je doktor, pracuje u Nicka. Předtím se s ní nikdy neviděli.“

„Aha,“ opakovala Robin.

Na okamžik zapomněla na vlastní trápení, rozptýlená krátkým nakouknutím do Strikova soukromého světa. Byl tak obyčejný, nijak výjimečný! Šel na večírek a dal se do hovoru s krásnou blondýnou. Strike se ženám líbil – to už za ty měsíce, co s ním pracuje, vypozorovala. Když u něj začínala, nechápala, čím je přitahuje. Byl tolik jiný než Matthew.

„Má Ilsa Elin ráda?“ zeptala se Robin.

Strika ten postřeh zaskočil.

„Ehm… jo, myslím, že jo,“ lhal.

Robin usrkla koly.

„Tak fajn,“ řekl Strike, který jen nesnadno krotil svou netrpělivost, „teď je řada na tobě.“

„Rozešli jsme se,“ řekla.

Technika výslechu mu napovídala, ať zůstane zticha, a netrvalo ani minutu, než se to osvědčilo.

„On… něco mi řekl,“ prohlásila. „Včera v noci.“

Strike čekal.

„A tohle se nedá smazat. Tohle ne.“

Byla bledá a vyrovnaná, ale v těch slovech téměř hmatatelně cítil její sklíčenost. Čekal dál.

„Vyspal se s někým jiným,“ řekla tichým, stísněným hlasem.

Na chvíli se odmlčela. Vzala do ruky svůj sáček s brambůrky, zjistila, že už všechno snědla, a upustila ho zpátky na stůl.

„Do prdele,“ řekl Strike.

Překvapilo ho to: ne to, že se Matthew vyspal s jinou ženou, ale že to přiznal. Měl dojem, že pohledný mladý účetní je oním typem muže, který ví, jak se v životě zařídit, a umí rozlišovat mezi tím, co je a co není nezbytné.

„A ne jednou,“ pokračovala Robin stále sevřeným hlasem. „Trvalo to celé měsíce. S holkou, kterou oba známe. Se Sarah Shadlockovou. Je to jeho dávná známost z univerzity.“

„Kristepane,“ zabručel Strike. „To mě mrzí.“

Bylo mu to líto, upřímně litoval bolesti, s níž zápasila. Zároveň v něm ale to odhalení probudilo i jiné pocity – pocity, které obvykle držel na uzdě, protože je považoval za pomýlené a nebezpečné – a ty jako by teď zkoušely svou sílu a snažily se omezující pouta přetrhnout.

Nebuď přece pitomej, káral sám sebe. Přesně tohle se nikdy nesmí stát. Všecko by se tím akorát parádně posralo.

„A proč se ti přiznal?“ zeptal se Strike.

Neodpověděla, ale ta otázka s děsivou jasností znovu přivolala celou tu scénu.

Bledě růžový obývák byl příliš malý pro dvojici ve stavu takové zuřivosti. Nazpátek z Yorkshiru do Londýna už jeli v land roveru, který Matthew nechtěl. Někde po cestě podrážděně prohlásil, že je jen otázkou času, než Strike po Robin vyjede, a co je horší, že ona podle něj bude jen ráda.

„Je to můj kamarád, nic víc!“ ječela na Matthewa u laciné pohovky, zatímco jejich víkendová zavazadla ležela ještě v předsíni. „Jestli chceš naznačit, že mě snad vzrušuje, že přišel o nohu…“

„Ty jsi tak zatraceně naivní!“ křičel. „Je to tvůj kamarád, dokud se tě nepokusí dostat do postele, Robin…“

„Podle koho ho soudíš? Taky jenom čekáš na příležitost, než se vrhneš na nějakou svoji kolegyni z práce?“

„Ovšem že ne, krucinál, jenže ty si ho idealizuješ – je to chlap a jste v kanceláři jenom sami dva…“

„Je to můj kamarád, stejně jako je tvoje kamarádka Sarah Shadlocková, a přitom jsi s ní nikdy…“

Poznala mu to na tváři. Jako stín mu po ní sklouzl výraz, který u něj nikdy dřív nezaznamenala. Po vysokých lícních kostech, výrazné čelisti, oříškově hnědých očích, které tolik let zbožňovala, mu téměř hmatatelně přeběhl pocit viny.

„… nebo snad ano?“ dodala náhle udiveným tónem. „Ano?“

Zaváhal příliš dlouho.

„Ne,“ prohlásil energicky, jako by se zastavený film s trhnutím nanovo spustil. „Jistě že ne…“

„Ale ano,“ řekla. „Spal jsi s ní.“

Viděla mu to na obličeji. Nevěřil na přátelství mezi mužem a ženou, protože sám nikdy nic takového nezažil. Se Sarah spolu spali.

„Kdy?“ zeptala se. „Ne… nebylo to tenkrát?“

„Já ne…“

Slyšela to chabé odporování muže, který ví, že prohrál, který dokonce chce prohrát. To ji pronásledovalo celou noc a celý den: do jisté míry chtěl, aby to Robin věděla.

Její zvláštní klid, spíš udivený než vyčítavý, ho přiměl říct jí všechno. Ano, bylo to tenkrát. Cítil se kvůli tomu hrozně, odjakživa – jenže s Robin tenkrát spolu nespávali a jednou v noci ho Sarah utěšovala a… zkrátka, věci se jim tak nějak vymkly z rukou…

„Tak ona tě utěšovala?“ opakovala Robin. V tu chvíli se v ní konečně probudil vztek a vytrhl ji ze stavu ohromené nevěřícnosti. „Utěšovala tebe?“

„I pro mě to byla těžká doba, rozumíš!“ vykřikl.

Strike sledoval, jak Robin jen mimovolně vrtí hlavou a snaží se z ní všechno vytřepat, ale pod dojmem vzpomínek celá zrůžověla a oči se jí opět zvlhle třpytily.

„Co jsi to říkal?“ zeptala se Strika zmateně.

„Ptal jsem se, proč se ti přiznával.“

„Já nevím. Hádali jsme se. On si myslí…“ Zhluboka se nadechla. Půl litru vína na prázdný žaludek ji nutilo být stejně otevřená, jako byl Matthew. „Nevěří, že my dva jsme jenom kamarádi.“

To Strika nijak nepřekvapilo. Četl to podezření v každém pohledu, který mu kdy Matthew věnoval, slyšel nejistotu v každé útočné poznámce prohozené na jeho účet.

„Tak jsem mu zdůraznila,“ pokračovala Robin váhavě, „že my dva jsme opravdu jenom kamarádi a že on sám má přece taky platonickou kamarádku, Sarah Shadlockovou. A tak to všechno prasklo. Spávali se Sarah na univerzitě v době, kdy já… kdy já byla doma.“

„Tak dávno?“ podivil se Strike.

„Ty si myslíš, že by mi to nemělo vadit, když se to stalo před sedmi lety?“ Oči jí plály. „Když o tom celou dobu lhal a přitom jsme se s ní pořád vídali?“

„Jen se divím,“ řekl Strike klidně, protože se nechtěl nechat zatáhnout do rozepře, „že se k tomu přiznal po takové době.“

„No,“ zaváhala Robin. „Víš, on se styděl. Právě kvůli té době, kdy se to stalo.“

„Na univerzitě?“ nechápavě se zeptal Strike.

„Bylo to těsně poté, co já ze školy odešla,“ řekla Robin.

„Aha,“ přikývl Strike.

O tom, proč opustila studium psychologie a vrátila se domů do Mashamu, spolu nikdy nemluvili.

Robin neměla v úmyslu Strikovi ten příběh vyprávět, jenže veškerá předsevzetí dnes někam odplouvala na hladině alkoholu, jímž naplnila hladové a vyčerpané tělo. Proč by mu to nemohla říct, co na tom záleží? Bez té informace se nedostane do obrazu a nebude jí schopen poradit, co má dělat. Spoléhala na něho, uvědomila si nejasně, věřila, že jí dokáže pomoct. Ať se jí to líbilo, nebo ne – ať se to líbilo, nebo ne jemu –, Strike byl její nejlepší kamarád v celém Londýně. Nikdy dřív si tu prostou skutečnost tak jasně neuvědomila. Alkohol člověka povzbudil a pročistil mu zrak. In vino veritas, jak se říká, ne? Strike to bude znát. Občas míval ve zvyku perlit s latinskými citáty.

„Já z univerzity odejít nechtěla,“ řekla Robin zvolna a hlava se jí trochu točila. „Jenže se něco stalo a já pak měla problémy…“

To nebylo dobře. Nic to nevysvětlovalo.

„Vracela jsem se domů od kamarádky z jiné koleje,“ pokračovala. „Nebylo moc pozdě… kolem osmé nebo tak nějak… ale už před ním varovali… v místních novinách…“

Ani tohle nebylo dobře. Zbytečně zabíhala do detailů. Potřebovala mu sdělit jen strohá fakta, ne mu to převyprávět do všech podrobností, jak to musela udělat u soudu.

Zhluboka se nadechla, zadívala se Strikovi zpříma do očí a přečetla si v nich počátek porozumění. S úlevou, že to nemusí přímo vyslovit, se zeptala:

„Mohla bych, prosím, dostat ještě jedny brambůrky?“

Když se vrátil od baru, podal jí je mlčky. Výraz jeho tváře se jí vůbec nelíbil.

„Jen si nemysli… vůbec nic se tím nezměnilo!“ prohlásila zoufale. „Bylo to dvacet minut mýho života. Něco, co se mi prostě stalo. Jsem to pořád já. Nejsem tím poznamenaná.“

Strike odhadoval, že to jsou věty, které si osvojila během nějaké terapie. Sám oběti znásilnění vyslýchal. Znal slova, která jim nabízeli, aby si s jejich pomocí nějak vysvětlily, co pro ně – jako pro ženy – bylo nepochopitelné. Spousta věcí ohledně Robin se tím ozřejmila. Například ta předlouhá oddanost vůči Matthewovi: neškodný kluk z domova.

Opilá Robin však četla ve Strikově mlčení to, čeho se nejvíc obávala: změnu v pohledu na ni samotnou, už ji nevnímá jako rovnoprávného partnera, ale jako ubohou oběť.

„Vůbec nic se tím nezměnilo!“ opakovala zuřivě. „Já jsem pořád stejná!“

„Já vím,“ řekl, „ale stejně je to pořád kurevsky hrozný, co se ti stalo.“

„No, ano… bylo to…“ zamumlala trochu klidněji. Potom se ale znovu rozohnila: „Dostali ho díky mýmu svědectví. Lecčeho jsem si na něm všimla, zatímco… Tady pod uchem měl takovou bílou skvrnu, říká se tomu vitiligo… a jednu zorničku měl nehybnou, rozšířenou.“

Trochu teď drmolila a hltala přitom třetí sáček brambůrků.

„Pokusil se mě uškrtit. Zůstala jsem bezvládně ležet a hrála mrtvou a on na to skočil. Zaútočil předtím v masce už na dvě holky a žádná o něm nedokázala policii nic říct. Moje svědectví pomohlo k jeho dopadení.“

„To mě nijak nepřekvapuje,“ usmál se Strike.

To pro ni byla uspokojivá odpověď. Seděli chvíli mlčky a ona dojedla brambůrky.

„Jenom jsem potom nedokázala vyjít ze svýho pokoje,“ dodala, jako by k žádné odmlce nedošlo. „Nakonec mě poslali z univerzity domů. Měla jsem školu původně jenom na jeden semestr přerušit, jenže… už jsem se tam nikdy nevrátila.“

Robin nad tou skutečností přemítala s pohledem upřeným kamsi do dálky. Matthew na ni naléhal, ať už zůstane doma. Když se ze své agorafobie vyléčila, což trvalo déle než rok, začala za ním dojíždět na univerzitu do Bathu, kde se vodili za ruce mezi domy z cotswoldského vápence, malebnými křivolakými uličkami z dob regentství, stromořadím na břehu řeky Avony. Kdykoli si někam vyšli s jeho kamarády, byla mezi nimi i Sarah Shadlocková, hýkavě se smála Matthewovým vtipům, chytala ho za paži, neustále obracela hovor ke vzpomínkám na časy, kdy tam s nimi Robin, nudná a nezajímavá přítelkyně z rodného města, nebyla…

Utěšovala mě. I pro mě to byla těžká doba, rozumíš!

„Tak jo,“ ozval se Strike, „je načase najít ti místo na spaní.“

„Já jdu do Travel…“

„To nejdeš.“

Nechtěl, aby přespávala v místě, kde se po chodbách nekontrolovaně courá spousta cizích lidí, nebo tam dokonce může nepozorovaně vejít kdokoli přímo z ulice. Možná byl paranoidní, ale chtěl ji mít někde, kde se případný křik neztratí v divokém řevu dámských jízd.

„Mohla bych přespat v kanceláři,“ navrhla Robin a při pokusu vstát se zakymácela; popadl ji za paži. „Jestli pořád ještě máš to skládací lehát…“

„V kanceláři spát nebudeš,“ řekl. „Znám jedno dobrý místo. Moje teta se strýcem tam přenocovali, když sem přijeli na představení Pasti na myši. Ale no tak, dej mi tu tašku.“

Už jednou dřív položil Robin paži kolem ramen, ale tenkrát to bylo jiné: tenkrát se o ni opíral namísto vycházkové hole. Teď to byla ona, kdo téměř nemohl stát na nohou, natož jít rovně. Cestou z hospody ji chytil kolem pasu a přidržel.

„Tohle by se,“ vypravila ze sebe, když vycházeli ven, „Matthewovi rozhodně nelíbilo.“

Strike na to nic neřekl. Navzdory všemu, co dnes slyšel, si nebyl zdaleka tak jistý jako Robin, že její vztah s Matthewem skončil. Chodili spolu devět let a v Mashamu na ni čekaly přichystané svatební šaty. Opatrně se vyhýbal jakékoli kritice Matthewa, která by se mohla jejímu bývalému snoubenci donést při nějaké další výbušné výměně názorů, k níž nepochybně dojde, protože nespočetné vazby vytvořené za devět let nelze zpřetrhat za jedinou noc. Držel se zpátky spíš kvůli Robin než kvůli sobě. On z Matthewa žádný strach neměl.

„Co to bylo za člověka?“ zeptala se Robin ospale, když ušli asi sto metrů mlčky.

„Jakého člověka?“

„Ten chlápek dnes ráno… Myslela jsem, že je to možná ten, co nám poslal nohu… Vyděsil mě k smrti.“

„Aha… to byl Kudla. Jeden starej kámoš.“

„Jde z něj strach.“

„Kudla by ti neublížil,“ ujistil ji Strike. Po chvíli dodal: „Ale nikdy ho nenechávej v kanceláři samotnýho.“

„Proč ne?“

„Šlohne všechno, co není přibitý. A zadarmo nehne ani prstem.“

„Odkud se znáte?“

Během vyprávění o Kudlovi a Ledě dorazili až do Frith Street, kde na ně shlížely tiché městské domy, z nichž vyzařovala důstojnost a pořádek.

„Tady?“ vydechla Robin a s pusou dokořán hleděla na průčelí hotelu Hazlitt’s. „Tady se nemůžu ubytovat – bude to příšerně drahý!“

„Platím já,“ řekl Strike. „Ber to jako letošní prémie. Žádný námitky,“ dodal, když se otevřely dveře a usměvavý mladík poodstoupil, aby je pustil dovnitř. „Je to moje vina, že musíš jít někam do bezpečí.“

Dřevem obložená hala působila útulně jako v nějakém rodinném domě. Dovnitř vedly jediné dveře, které nikdo zvenčí nemohl otevřít.

Strike podal mladíkovi kreditní kartu a pak odvedl vrávorající Robin k patě schodiště.

„Jestli chceš, můžeš si vzít zítra dopoledne volno…“

„Přijdu na devátou,“ odpověděla. „Cormorane, děkuju za… za…“

„To je v pohodě. Dobře se vyspi.“

Když za sebou zavřel dveře hotelu Hazlitt’s, ve Frith Street panoval mírumilovný klid. Strike vyrazil s rukama zabořenýma hluboko v kapsách a ponořený v myšlenkách.

Někdo ji znásilnil a nechal ležet jako mrtvolu. Do prdele.

Před osmi dny jí nějaký hajzl doručil useknutou ženskou nohu a ona ani nemukla o své minulosti, nepožádala o žádné mimořádné volno, v ničem se neodchýlila od naprosté profesionality, se kterou se každé ráno pouštěla do práce. To on, aniž o její minulosti věděl, trval na co nejlepším alarmu, na tom, aby nechodila po setmění ven, aby se mu během dne pravidelně hlásila…

Přesně ve chvíli, kdy si Strike uvědomil, že vyrazil směrem od Denmark Street místo k ní, zahlédl, jak asi dvacet metrů od něj na rohu Soho Square postává muž v kulichu. Jantarová špička cigarety rázem zmizela, jak se muž obrátil a spěšně zamířil pryč.

„Promiňte, mohl byste mi…?“

Strikův hlas se nesl ozvěnou tichým náměstím, jak se snažil muže dostihnout. Ten se ani neotočil a dal se do běhu.

„Hej!“

I Strike se rozběhl a jeho koleno s každým prudším krokem ostře protestovalo. Pronásledovaný se jedinkrát ohlédl, než prudce zahnul doleva. Strike se pohyboval, jak nejrychleji mohl, když vbíhal do Carlisle Street, přimhouřenýma očima přejel dav lidí postávajících před vchodem do hospody Toucan a napadlo ho, jestli se mezi ně náhodou jeho člověk nevmísil. S funěním kolem hospodských pijáků proběhl a zastavil se na křižovatce s Dean Street. Otáčel se kolem dokola a hledal svou kořist. Mohl se pustit doleva, doprava, nebo pokračovat po Carlisle Street. V každé z těch ulic se nabízelo bezpočet domovních vchodů a suterénních prostorů, kde se mohl muž v kulichu ukrýt, pokud si ovšem nezastavil projíždějící taxík.

„Do háje,“ zamumlal Strike. Pahýl ho v místě, kde se dotýkal protézy, nesnesitelně bolel. Zbyla mu jen hrubá představa vysokého rozložitého muže v tmavé bundě a kulichu a podezřelá okolnost, že když na něj Strike zavolal, dal se na útěk dřív, než se ho mohl zeptat na čas, na cestu nebo ho požádat o oheň.

Odhadl směr a vydal se napravo do Dean Street. Kolem něj v obou směrech šuměla doprava. Téměř hodinu Strike pročesával okolí, nahlížel do domovních výklenků, do všech temných koutů pod schodišti v suterénu. Věděl, že to je v podstatě pošetilá snaha, ale pokud – pokud – je sledoval muž, který jim poslal nohu, byl to zjevně lehkomyslný a nebezpečný hajzl, jehož z blízkosti Robin nejspíš neodežene ani Strikovo nemotorné pronásledování.

Muži ve spacích pytlech ho bedlivě pozorovali, protože se přibližoval na mnohem menší vzdálenost, než se zástupci veřejnosti většinou odvažovali; dvakrát vyplašil od popelnic kočky, ale po muži v kulichu jako by se slehla zem.

21

… the damn call came,

And I knew what I knew and didn’t want to know.

Blue Öyster Cult: „Live for Me“

Nazítří ráno se Robin vzbudila s rozbolavělou hlavou a bylo jí těžko od žaludku. Chvíli se převalovala v nezvykle nadýchaných, hebkých peřinách, než na ni plnou vahou dolehly veškeré události předchozího večera. Setřásla si vlasy z obličeje, posadila se a rozhlédla se kolem sebe. Mezi vyřezávanými dřevěnými sloupky postele s nebesy rozeznávala obrysy pokoje, jen slabě osvětleného paprsky pronikajícími mezi brokátovými závěsy. Když si její oči zvykly na zlatavý přísvit, rozeznala portrét tlustého šlechtice s výraznými licousy na obraze ve zlatém rámu. Tohle byl onen druh hotelu, v němž trávíte drahou dovolenou, a ne, kam se jdete vyspat z kocoviny s několika kusy oblečení, které jste si ve spěchu naházeli do tašky.

Odložil ji Strike do vytříbeného staromódního přepychu, aby ji už předem odškodnil za vážný rozhovor, který dneska hodlá otevřít? Jsi pochopitelně velice rozrušená… Myslím, že by pro tebe bylo dobré, kdybys na nějakou dobu vysadila z práce.

Stačily tři skleničky mizerného vína a všechno mu vyklopila. Robin se slabým zaúpěním klesla zpátky do polštářů, zakryla si obličej rukama, náhle ji přemohly vzpomínky, jimž se teď, když byla slabá a zkroušená, vrátila dřívější moc.

Násilník měl na hlavě gumovou gorilí masku. Jednou rukou ji tiskl k zemi, plnou vahou paže se jí opíral o krk a během znásilnění jí opakoval, že tady umře, že ji bude škrtit tak dlouho, až vypustí duši. Její mozek jako šarlatová dutina ječící paniky, jeho ruce kolem jejího krku stahovaly smrtící smyčku, její přežití zcela záviselo na schopnosti předstírat, že už je mrtvá.

Později přišly dny a týdny, kdy se cítila, jako by opravdu umřela a byla uvězněná v těle, které k ní vůbec nepatřilo. Jako by neexistoval jiný způsob, jak se ochránit, než se odloučit od vlastního těla, popřít mezi sebou a jím jakoukoli spojitost. Trvalo velice dlouho, než byla připravená převzít nad svým tělem znovu vládu.

U soudu mluvil tichým, pokorným hlasem, „ano, Vaše Ctihodnosti“, „ne, Vaše Ctihodnosti“, nevýrazný běloch středního věku s normální narůžovělou pletí, až na bílou skvrnu pod uchem. Bledé, jakoby vyšisované oči příliš často mrkaly, oči, které zahlédla škvírami v masce.

To, co jí provedl, otřáslo jejím pohledem na svět a její místo v něm, natrvalo přervalo její univerzitní kariéru a zahnalo ji zpátky do Mashamu. Musela kvůli tomu podstoupit vysilující soudní proces s křížovým výslechem, který byl bezmála stejně traumatický jako původní útok, protože obhajoba stavěla na tvrzení, že mu sex na schodišti sama nabídla. Ještě měsíce poté, co po ní z temnoty sáhly ty ruce v rukavicích a s ústy zdušenými dlaní ji vtáhly do výklenku pod schodištěm, nedokázala snést žádný tělesný kontakt, dokonce ani něžné objetí od členů vlastní rodiny. Poskvrnil její první a jediný sexuální vztah, takže museli s Matthewem začít znovu od začátku, se strachem a pocity viny, které je provázely na každém kroku té dlouhé cesty.

Robin si tiskla ruce na oči, jako by to všechno mohla násilím vyhnat z hlavy. Dnes už samozřejmě věděla, že mladý Matthew, jehož pokládala za vzor laskavé obětavosti a porozumění, ve skutečnosti dováděl ve svém studentském bytě v Bathu s nahou Sarah, zatímco Robin polehávala doma v Mashamu celé hodiny v posteli sama a prázdně hleděla na plakát Destiny’s Child.

O samotě v tichém přepychu pokoje v hotelu Hazlitt’s si Robin vůbec poprvé položila otázku, jestli by ji Matthew náhodou kvůli Sarah neopustil, kdyby byla Robin šťastná a nic se jí nestalo, jestli by se dokonce s Matthewem postupem času sami od sebe neodcizili, kdyby tehdy dokončila školu.

Spustila ruce a otevřela oči. Dnes byly suché; cítila se, jako by jí už žádné další slzy nezbyly. Bolest z Matthewova doznání už nebyla tak palčivá. Vnímala ji jen jako tupý tlak zasutý pod mnohem naléhavější obavou ohledně škody, kterou mohla způsobit svým pracovním vyhlídkám. Jak mohla být tak hloupá a svěřit se Strikovi s tím, co se jí stalo? Copak se už dostatečně nepoučila o tom, jak to dopadá, když je upřímná?

Rok po znásilnění, když překonala agorafobii, její váha se vrátila téměř k normálu a ona zatoužila vyrazit zase ven do světa a dohnat ztracený čas, projevila neurčitý zájem o „něco“, co by souviselo s kriminálním vyšetřováním. Bez dokončené školy a s nedávno otřesenou sebedůvěrou se neodvažovala vyslovit nahlas své skutečné přání stát se přímo vyšetřovatelem. Což asi bylo dobře, protože úplně každý, koho znala, ji začal odrazovat už při první váhavé zmínce, že se touží věnovat něčemu, co alespoň okrajově souvisí s policejní prací; dokonce i matka, která pro ni jinak mívala největší porozumění ze všech lidí na světě. Všichni v tom spatřovali jen příznak trvající nemoci; ten domněle nový, podivný zájem podle nich svědčil o tom, že se stále nedokázala oprostit od toho, co se jí stalo.

Nebyla to pravda: její touha dávno předcházela znásilnění. V osmi

letech svým bratrům oznámila, že bude chytat zloděje, jenže se jí za to nemilosrdně vysmáli, čistě jen proto, že byla holka a navíc jejich sestra. Ačkoli Robin doufala, že jejich reakce neodráží, co doopravdy soudí o jejích schopnostech, ale zakládá se spíše na jakémsi sdíleném klučičím reflexu, napříště se už před svými ukřičenými, paličatými bratry svůj zájem o detektivní práci nahlas vyjádřit ostýchala. Nikdy nikomu neprozradila, že si ke studiu zvolila psychologii, protože potají pošilhávala po práci v oblasti policejní profilace.

Nasilník veškerou její snahu dojít k vysněnému cíli zmařil. To byla další věc, o niž ji připravil. V době, kdy se jen pomalu zotavovala ze stavu krajní nejistoty a všichni kolem ní jako by neustále očekávali, že se znovu sesype, pro ni bylo příliš těžké své přání prosadit. Z únavy a z pocitu odpovědnosti vůči rodině, která jí v době, kdy to nejvíc potřebovala, poskytla útočiště a zahrnula ji láskou, odsunula svou celoživotní ambici stranou a všichni byli spokojení, že na té hlouposti netrvá.

Až ji jednou agentura sjednávající brigádnickou práci omylem poslala k soukromému detektivovi. Měla tam pracovat týden, ale už odtamtud neodešla. Připadalo jí to jako zázrak. Napřed čirou náhodou a potom díky vlastnímu talentu a houževnatosti se pro Strika, který jen horko těžko držel podnik nad vodou, stala nedocenitelnou pomocnicí a skončila v zaměstnání, které skoro přesně odpovídalo tomu, o jakém vždycky snila, než ji zcela neznámý člověk zneužil pro své perverzní povyražení jako nějaký neživý předmět na jedno použití, zmlátil ji a málem uškrtil.

Proč, proboha proč Strikovi vyžvanila, co se jí stalo? Měl o ni starost už předtím, než mu prozradila svůj příběh. A teď co? Odvodí si z toho, že je na tu práci příliš křehká, tím si Robin byla naprosto jistá, a odtud je už jen krůček k tomu, aby ji začal pověřovat druhořadou prací, protože není schopná unést plnou váhu odpovědnosti, jakou u svého spolupracovníka předpokládá.

Bytelná důvěryhodnost a ticho georgiánského pokoje ji začaly tísnit.

Robin se vysoukala zpod těžké přikrývky a přešla po nerovných prknech podlahy do koupelny se starou litinovou vanou na nožičkách a bez sprchy. Když se o čtvrt hodiny později oblékala, rozezněl se na toaletním stolku její mobil, který naštěstí nezapomněla dát včera v noci nabíjet.

„Ahoj,“ ozval se Strike. „Jak ti je?“

„Dobře,“ odpověděla odměřeným hlasem.

Zavolal jí, aby jí řekl, ať nechodí do práce, věděla to.

„Zrovna telefonoval Wardle. Našli zbytek toho těla.“

Robin tvrdě dosedla na stoličku s vyšívanou krajkou a oběma rukama si tiskla mobil k uchu.

„Cože? Kde? Kdo je to?“

„Řeknu ti to, až tě vyzvednu. Chtějí s námi mluvit. Budu před hotelem v devět. Nezapomeň něco sníst,“ dodal.

„Cormorane!“ vyhrkla, aby nezavěsil.

„Co je?“

„Znamená to, že mám… že mám pořád práci?“

Nastala krátká odmlka.

„O čem to mluvíš? Jistě že máš pořád práci.“

„Tobě nevadí… jsem pořád… nic se nezměnilo?“ řekla.

„Budeš dělat, co se ti řekne?“ zeptal se. „Když řeknu nic po setmění, tak už mě teď poslechneš?“

„Ano,“ přisvědčila poněkud rozechvěle.

„Výborně. Uvidíme se v devět.“

Robin zhluboka vydechla úlevou. Takže neskončila: ještě pořád ji chce. Když odkládala mobil zpátky na toaletní stolek, všimla si, že jí v noci přišla nejdelší esemeska, jakou v životě dostala.

Robin, nemůžu spát a musím na tebe pořád myslet. Netušíš, jak moc bych si přál, aby se to nikdy nestalo. Bylo to ode mě sprostý a nedá se to ničím obhájit. Bylo mi 21 a nevěděl jsem tenkrát to, co vím teď: že nikdo na světě není jako ty a že nikdy nemůžu nikoho milovat tolik jako tebe. Od té doby kromě tebe žádná nebyla. Žárlil jsem na tebe se Strikem a zřejmě bys mohla říct, že nemám právo žárlit kvůli tomu, co jsem provedl, ale možná si v jistém smyslu jen myslím, že si zasloužíš někoho lepšího, než jsem já, a právě z toho se cítím tak mizerně. Vím jenom to, že tě miluju a chci si tě vzít, a jestli to ty nechceš, budu se s tím muset smířit, ale jen mi, Robin, pošli esemesku a dej mi vědět, že jsi v pořádku, moc tě prosím. Matt xxxxxxx

Robin odložila mobil zpátky na toaletní stolek a pokračovala v oblékání. U pokojové služby si objednala croissant a kávu a překvapilo ji, jak jí trocha jídla a pití udělala dobře. Teprve tehdy si Matthewův text přečetla znovu.

… možná si v jistém smyslu jen myslím, že si zasloužíš někoho lepšího, než jsem já, a právě z toho se cítím tak mizerně…

Bylo to dojemné a vůbec se to nepodobalo Matthewovi, který obvykle zastával názor, že odvolávat se na podvědomou motivaci není nic jiného než kličkování. V těsném závěsu za tou myšlenkou však následovala neúprosná úvaha, že Matthew nikdy nevypustil Sarah ze svého života. Patřila mezi jeho nejlepší kamarády z univerzity: něžně ho objímala na pohřbu jeho matky, večeřela s nimi při důvěrné schůzce ve čtyřech, neustále s Matthewem flirtovala, neustále se mezi něj a Robin míchala.

Po krátké vnitřní rozvaze mu Robin odepsala:

Jsem v pořádku.

Když za pět minut devět přijel černý taxík, čekala už na Strika na schodech před hotelem Hazlitt’s, pečlivě upravená jako vždycky.

Strike se neoholil, a jelikož mu vousy rostly rychle, vypadala jeho brada umouněně.

„Vidělas zprávy?“ zeptal se jí, jen co nasedla do taxíku.

„Ne.“

„Právě se to dostalo ven. Zahlídl jsem to jenom v televizi, když jsem odcházel.“

Natáhl se, aby zavřel plastovou přepážku mezi nimi a řidičem.

„Kdo je to?“ zeptala se Robin.

„Zatím nemají potvrzenou identitu, ale domnívají se, že jde o jednu čtyřiadvacetiletou Ukrajinku.“

„Ukrajinku?“ zopakovala udiveně Robin.

„Jo.“ Chvíli váhal a pak řekl: „Její domácí ji našla rozčtvrcenou v mrazáku v jejím bytě. Pravá noha chybí. Je to určitě ona.“

Chuť zubní pasty v Robininých ústech náhle zhořkla; croissant a káva se jí v žaludku obracely.

„Kde je ten byt?“

„V Coningham Road, v Shepherd’s Bush. Říká ti to něco?“

„Ne, já… panebože. Panebože! Ta holka, co si chtěla uříznout nohu?“

„Už to tak vypadá.“

„Ta ale neměla ukrajinský jméno, že ne?“

„Wardle si myslí, že mohla používat falešný. Rozumíš – jako prostitutka.“

Taxík je vezl po Pall Mall k New Scotland Yardu. Kolem oken se po obou stranách míhaly neoklasicistní budovy: vznešené, důstojné a lhostejné k otřesům křehkého lidství.

„Přesně na tohle Wardle čekal,“ řekl Strike po dlouhé odmlce. „Podle jeho teorie noha patřila ukrajinské prostitutce, kterou naposled viděli s Hrobařem Malleym.“

Robin bylo jasné, že to není všechno. Hleděla na něho s obavami.

„U ní v bytě se našly dopisy ode mě,“ řekl Strike. „Dva dopisy podepsané mým jménem.“

„Ale tys jí přece neodepisoval!“

„Wardle ví, že to jsou podvrhy. Zjevně napsali špatně i moje jméno – Cameron –, ale stejně mě musí předvolat.“

„Co se v nich píše?“

„Do telefonu mi to nechtěl říct. Byl docela slušnej,“ dodal Strike. „Nevozil se na tom.“

Před nimi vyrostl Buckinghamský palác. Gigantická mramorová socha královny Viktorie se zamračila nad Robininými rozpaky i její kocovinou a vzápětí zmizela z dohledu.

„Pravděpodobně po nás budou chtít, abychom se podívali na snímky mrtvoly, jestli bychom ji nemohli identifikovat.“

„Fajn,“ prohlásila Robin, odhodlaněji, než jak se ve skutečnosti cítila.

„Jak ti je?“ zeptal se Strike.

„V pohodě,“ odpověděla. „Se mnou si nemusíš dělat žádný starosti.“

„Chystal jsem se dnes ráno Wardlovi zavolat tak či tak.“

„Proč?“

„Když jsem se včera v noci vracel z Hazlitt’s, všiml jsem si velkýho chlapa v černým kulichu, kterej číhal v boční ulici. Něco mi na něm nesedělo. Zavolal jsem na něj – chtěl jsem ho požádat o oheň – a on vzal roha. Neříkej mi,“ zarazil ji Strike, třebaže Robin nevydala ani hlásek, „že jsem na nervy nebo že se mi to jenom zdá. Myslím si, že nás sleduje, a řeknu ti ještě něco jinýho: podle mě byl včera v hospodě, když jsem tam přišel. Neviděl jsem mu do obličeje. Všiml jsem si ho jenom zezadu, když odcházel.“

K jeho překvapení mu Robin neodporovala. Místo toho se soustředěně zakabonila ve snaze vybavit si matnou vzpomínku.

„Víš… já jsem včera taky někde viděla mohutnýho chlapa v černým kulichu… jo, stál ve dveřích na Tottenham Court Road. Obličej měl ale ve stínu.“

Strike znovu tlumeně zaklel.

„Jen mi, prosím tě, neříkej, abych přestala pracovat,“ řekla Robin vyšším hlasem než obvykle. „Prosím. Já tuhle práci miluju.“

„A co když tě ten parchant sleduje?“

Nedokázala v sobě úplně potlačit záchvěv strachu, ale odhodlání zvítězilo. Přispět k dopadení téhle bestie, ať už je to kdokoli, stojí skoro za každé riziko…

„Budu opatrná. Mám u sebe dva alarmy.“

Strika to zjevně nijak zvlášť neuklidnilo.

Vystoupili před ústředím New Scotland Yardu a okamžitě je zavedli nahoru do otevřeného kancelářského prostoru, kde stál Wardle jen v košili a hovořil ke skupině podřízených. Sotva zahlédl Strika s Robin, své kolegy okamžitě opustil a odvedl detektiva s jeho partnerkou do malé místnosti určené pro příjem návštěv.

„Vanesso!“ zavolal přes dveře, když Strike s Robin usedli k oválnému stolu. „Máš ty dopisy?“

Seržantka Ekwensiová vstoupila krátce poté do místnosti se dvěma strojopisnými stránkami v plastových obalech a s kopií rukou psaného dopisu, v němž Strike poznal jeden z těch, které předal Wardlovi v Old Blue Last. Seržantka Ekwensiová přivítala Robin s úsměvem, který jí opět připadal až nemístně přívětivý a uklidňující, a usedla se zápisníkem vedle Wardla.

„Nechcete kávu nebo něco k pití?“ zeptal se Wardle. Strike i Robin zavrtěli hlavou. Wardle přesunul dopisy přes stůl k Strikovi. Ten si je oba přečetl a pak je přistrčil Robin.

„Ani jeden z nich jsem nepsal,“ řekl Strike Wardlovi.

„To jsem si ani nemyslel,“ řekl Wardle. „Vy jste jménem pana Strika na dopis neodpovídala, slečno Ellacottová?“

Robin znovu zavrtěla hlavou.

První dopis obsahoval doznání, že si Strike opravdu zařídil amputaci vlastní nohy, protože se jí chtěl zbavit, také přiznával, že historka o amatérsky vyrobené afghánské bombě představuje jen propracované krytí a že sice neví, jak na to Kelsey přišla, ale zapřísahá ji, aby si to nechala pro sebe. Falešný Strike dále souhlasil s tím, že jí pomůže s jejím vlastním „břemenem“, a ptal se, kde by se mohli sejít, aby spolu celou záležitost podrobně probrali.

Druhý dopis byl stručný a potvrzovalo se v něm, že ji Strike přijde navštívit třetího dubna v sedm hodin večer.

Oba dopisy byly podepsané černým inkoustem Cameron Strike.

„To vypadá,“ ozval se Strike, když Robin dočetla druhý dopis a on si ho přitáhl zpátky k sobě, „jako by mi odepsala a navrhla čas a místo schůzky.“

„To měla být moje další otázka,“ řekl Wardle. „Dostal jsi ten druhý dopis?“

Strike pohlédl na Robin, ale ta zavrtěla hlavou.

„Dobře,“ kývl Wardle, „shrňme si to do zápisu: Kdy přišel ten první dopis od…“ pohlédl na fotokopii, „… Kelsey? Tak se v něm aspoň podepsala.“

Odpověděla Robin.

„Obálku mám v cvokařským…“ Přes Strikův obličej přeletěl náznak úsměvu. „… v zásuvce, kam ukládáme nevyžádanou korespondenci. Přesně to můžeme zjistit podle poštovního razítka, ale pokud si dobře pamatuju, bylo to začátkem roku. Možná v únoru.“

„Výborně,“ řekl Wardle. „Pošleme někoho, aby tu obálku vyzvedl.“ Usmál se na Robin, na jejíž tváři byla patrná úzkost. „Uklidněte se: věřím vám. Nějaký cvok se to snaží hodit na Strika. Nijak to do sebe nezapadá. Proč by asi ubodal nějakou ženu, rozsekal ji na kusy a pak si její nohu poslal k sobě do kanceláře? Proč by nechával v bytě dopisy, které jí napsal?“

Robin se pokusila úsměv opětovat.

„Ona byla ubodaná?“ skočil jim do řeči Strike.

„Na tom, nač přesně zemřela, se ještě pracuje,“ řekl Wardle, „ale na hrudi má dvě hluboké rány, které ji téměř najisto zabily dřív, než ji začal sekat na kusy.“

Robin pod stolem sevřela pěsti, až se jí nehty zaryly do dlaní.

„A teď,“ změnil Wardle téma a seržantka Ekwensiová cvakla propiskou, přichystaná zapisovat, „je některému z vás povědomé jméno Oksana Vološinová?“

„Ne,“ řekli Strike s Robin současně a oba zavrtěli hlavou.

„Zdá se, že to je skutečné jméno oběti,“ vysvětlil Wardle. „Tak se podepsala pod nájemní smlouvou a domácí tvrdí, že se prokázala průkazem totožnosti. Tvrdila prý, že je studentka.“

„Tvrdila?“

„Co přesně dělala, zjišťujeme,“ řekl Wardle.

Samozřejmě, pomyslela si Robin, očekává, že to byla prostitutka.

„Podle dopisu se zdá, že uměla dobře anglicky,“ poznamenal Strike. „Pokud ho tedy psala ona.“

Robin na něj nechápavě pohlédla.

„Když někdo falšuje dopisy ode mě, proč by nemohl falšovat i dopisy od ní?“ zeptal se jí Strike.

„Jako že chtěl, abys s ní navázal skutečnou komunikaci?“

„Jo – vylákat mě na schůzku, nebo aspoň zanechat nějakou papírovou stopu, která by posloužila jako usvědčující materiál, jakmile bude mrtvá.“

„Vanesso, běž, prosím tě, zjistit, jestli se už můžeme podívat na fotografie mrtvoly,“ řekl Wardle.

Seržantka Ekwensiová odešla z místnosti. Měla postavu modelky. Robininy útroby sevřela panika. Jako by to Wardle vycítil, obrátil se k ní a řekl:

„Myslím, že se na ně nemusíte dívat, pokud tady Strike…“

„Měla by je vidět,“ řekl Strike.

Wardle se zatvářil udiveně a Robin, třebaže to nechtěla dát najevo, zauvažovala, jestli se ji Strike nepokouší zastrašit, aby začala brát vážně pravidlo ohledně vycházení po setmění.

„Ano,“ přisvědčila co možná klidně. „Myslím, že bych měla.“

„Nejsou… moc hezké,“ prohlásil Wardle s netypickou zdrženlivostí.

„Tu nohu poslali Robin,“ připomněl mu Strike. „Pravděpodobnost, že tu ženu někdy dřív viděla, je stejná jako u mě. Je moje partnerka. Děláme na stejných případech.“

Robin na Strika úkosem pohlédla. Nikdy dřív ji před nikým neoznačil za svou partnerku, alespoň ne v jejím doslechu. Nepodíval se na ni. Robin obrátila pozornost zpátky k Wardlovi. A přes veškerou tíseň, kterou pociťovala, byla pevně rozhodnutá, že když ji teď Strike postavil jako profesionálku sobě naroveň, ať už za chvíli uvidí cokoli, nezklame sebe ani jeho. Seržantka Ekwensiová se vrátila se svazkem fotografií v ruce, Robin ztěžka polkla a narovnala se v zádech.

Strike si vzal snímky jako první a jeho reakce nebyla nijak uklidňující.

„No do prdele.“

„Hlava se dochovala v nejlepším stavu,“ poznamenal Wardle tiše, „protože ji dal do mrazáku.“

Stejně jako by instinktivně odtáhla ruku od předmětu rozpáleného doruda, přepadlo teď Robin silné nutkání odvrátit zrak, zavřít oči, obrátit fotografii lícem dolů. Místo toho si ji od Strika vzala a zadívala se na ni; žaludek jí plaval jako na vodě.

Uřezaná hlava seděla na zbytku krku a slepě hleděla do objektivu očima, které byly natolik zmrzlé, že nešlo určit jejich barvu. Černá propast úst. Ztuhlé vlasy s krystalky námrazy. Tváře byly plné a buclaté, bradu a čelo pokrývalo akné. Vypadala mladší než na zmíněných čtyřiadvacet let.

„Poznáváte ji?“

Wardlův hlas se ozval překvapivě blízko Robin. Měla pocit, jako by ji pohled na uříznutou hlavu odnesl na nějaké nesmírně vzdálené místo.

„Ne,“ odpověděla Robin.

Odložila fotografii na stůl a vzala si od Strika další. Levá noha a dvě paže byly nacpané v ledničce, kde se už začínaly rozkládat. Vnitřně se obrnila při pohledu na hlavu a vůbec ji nenapadlo, že by něco jiného mohlo vypadat tak strašně; a zastyděla se, když teď v ohromení kratince vyjekla.

„Jo, vypadá to strašně,“ podotkla seržantka Ekwensiová tiše. Robin jí vděčně pohlédla do očí.

„Na zápěstí levé ruky je tetování,“ upozornil Wardle a podal jim třetí snímek, na kterém ležela zmíněná paže natažená na stole. Teď už se Robin udělalo opravdu špatně od žaludku, přesto se podívala a zahlédla černým inkoustem vyvedené „1D“.

„Na trup se dívat nemusíte,“ řekl Wardle, shrábl fotografie a předal je zpátky seržantce Ekwensiové.

„Kde byl?“ zeptal se Strike.

„Ve vaně,“ řekl Wardle. „Tam ji zabil, v koupelně. Vypadalo to tam jako na jatkách.“ Zaváhal. „Noha nebyla to jediný, co si z ní uřízl.“

Robin ocenila, že se Strike nezeptal, co dalšího z ní chybí. Slyšet něco takového by už nejspíš nezvládla.

„Kdo ji našel?“ zeptal se Strike.

„Domácí,“ řekl Wardle. „Je to už starší paní, a jen co jsme tam dorazili, zkolabovala. Vypadá to na infarkt. Odvezli ji do nemocnice v Hammersmithu.“

„A proč tam vůbec chodila?“

„Smrad,“ odpověděl Wardle. „Telefonovali jí lidi z bytu o patro níž. Řekla si, že tam zajde brzy ráno, než se vydá na nákupy, a pokusí se zastihnout Oksanu doma. Když neotvírala, odemkla si náhradním klíčem.“

„Ti sousedi zezdola nic neslyšeli? Žádný křik, nic podezřelýho?“

„Je to dům přestavěnej na ubytovnu pro studenty. Vůbec nic jsme z nich nedostali,“ odfrkl si Wardle. „Hlučná hudba, kamarádi, co se ve dne v noci couraj dovnitř a ven, všichni jen tupě civěli, když jsme se jich ptali, jestli seshora neslyšeli nějaké zvuky. Ta holka, co volala domácí, byla úplně hysterická. Blekotala, že si nikdy neodpustí, že nezavolala hned, když poprvé ucítila cosi divného.“

„Jo, to by nesmírně pomohlo,“ prohodil Strike. „Mohli byste jí tu hlavu narazit zpátky a hned by byla zase v cajku.“

Wardle se zasmál. Seržantka Ekwensiová se usmála.

Robin prudce vstala. Včerejší víno a croissant z dnešního rána se jí v útrobách hrozivě zvedaly. Tiše se omluvila a rychle zamířila ke dveřím.

22

I don’t give up but I ain’t a stalker,

I guess I’m just an easy talker.

Blue Öyster Cult: „I Just Like To Be Bad“

„Díky, já chápu pojetí šibeničního humoru,“ prohlásila Robin o hodinu později, zčásti popuzeně a zčásti pobaveně. „Můžeme se posunout dál?“

Strike litoval svého bonmotu v návštěvní místnosti, protože Robin se vrátila z dvacetiminutového výletu na toalety bledá a s lehce zvlhlou tváří, přičemž mentolová vůně prozrazovala, že si znovu čistila zuby. Navrhl, že se místo taxíku projdou na čerstvém vzduchu po Broadwayi do Feathers, nejbližší hospody, kde pro oba objednal konvici čaje. Osobně by dal přednost pivu, ale Robin nebyla natolik trénovaná, aby považovala alkohol a krveprolití za přirozené spojence, a nechtěl v ní svým pivem posilovat dojem, že je bezohledný necita.

O půl jedenácté ve středu ráno panoval ve Feathers klid. Vybrali si stůl v zadní části rozlehlé hospody, daleko od dvojice policistů v civilu, kteří se spolu tlumeně bavili u okna.

„Zatímco jsi byla na záchodě, povídal jsem Wardlovi o našem kamarádovi v kulichu,“ oznámil Strike Robin. „Prý nasadí do okolí Denmark Street někoho v civilu, aby tam pár dní hlídkoval.“

„Myslíš, že se tam vrátí novináři?“ zeptala se Robin, která až doteď neměla čas dělat si s něčím takovým starosti.

„Doufám, že ne. Wardle bude držet ty falešný dopisy pod pokličkou. Tvrdí, že kdyby je zveřejnil, bude to hrát do karet tomu cvokovi. Kloní se k názoru, že se mě vrah opravdu snaží falešně obvinit.“

„Ty snad ne?“

„Ne,“ odpověděl Strike. „Tolik vyšinutý zase není. Tady se děje něco mnohem divnějšího.“

Zmlkl a Robin, aby nerušila jeho myšlenkové pochody, rovněž nepromluvila.

„Terorismus, přesně o to tady jde,“ prohlásil Strike rozvážně a poškrábal se na neoholené bradě. „Snaží se nás vynervovat, zničit nám co nejvíc život; a řekněme si na rovinu, že se mu to daří. Policie se nám prohrabuje v kanceláři a předvolává si nás na Scotland Yard, přišli jsme o většinu svých klientů, ty jsi…“

„O mě se nestrachuj!“ vyhrkla Robin náhle. „Nechci, aby sis dělal starosti…“

„Krucinál, Robin,“ vyletěl prudce Strike. „Oba jsme včera toho chlápka viděli. Wardle si myslí, že bych ti měl říct, ať zůstaneš doma, a já…“

„Prosím tě,“ skočila mu do řeči a znovu ji přepadly obavy z rána, „nenuť mě, abych skončila v práci…“

„Nestojí to za to! Nechat se zavraždit, jen abys utekla před potížema doma!“

Trhla sebou a on okamžitě zalitoval, že to řekl.

„Já do práce před ničím neutíkám,“ zamumlala. „Já tuhle práci miluju. Dnes ráno jsem se vzbudila a cítila se mizerně kvůli tomu, co jsem ti včera večer napovídala. Bála jsem se, že… že si budeš myslet, že už nejsem dostatečně odolná.“

„Tohle nemá nic společnýho s tím, co jsi mi povídala včera večer, a už vůbec to nemá co do činění s nějakou odolností. Jde o to, že tě pravděpodobně sleduje psychopat, kterej už přinejmenším jednu ženskou na kousky rozsekal.“

Robin se napila vlažného čaje a nic na to neřekla. Byla vyhládlá, nicméně při představě, že by si měla v hospodě dát cokoli obsahujícího v jakékoli podobě maso, jí na čele vyrazily krůpěje potu.

„To nemůže být jeho první vražda, že ne?“ otázal se Strike rétoricky a tmavýma očima přitom ulpěl na ručně psané nabídce piv nad barem. „Useknout jí hlavu, odřezat končetiny, odnést si z ní kousky s sebou? Nemusí se k něčemu takovýmu člověk napřed dopracovat?“

„Dalo by se to předpokládat,“ přisvědčila Robin.

„Udělal to z čiré rozkoše. Uspořádal si v té koupelně soukromou orgii.“

Robin si najednou nebyla jistá, jestli cítí hlad, nebo se jí zvedá žaludek.

„Sadistickej maniak, kterej má zároveň pifku na mě, a rozhodl se oba svý koníčky propojit,“ uvažoval Strike nahlas.

„Hodí se to na některýho z těch chlapů, který podezříváš?“ zeptala se Robin. „Zabíjel někdo z nich už dřív? Víš o něčem takovém?“

„Jo,“ přisvědčil Strike. „Whittaker. Ten zabil moji matku.“

Jenže úplně jiným způsobem, pomyslela si Robin. Ledu Strikovou poslala na onen svět jehla, nikoli nože. S ohledem na Strika, který se tvářil zasmušile, si tu myšlenku nechala pro sebe. Potom si vzpomněla na něco jiného.

„Hádám, že víš,“ začala opatrně, „že Whittaker ve svém bytě celý měsíc schovával mrtvý tělo jiné ženy?“

„Jo,“ odtušil Strike, „slyšel jsem o tom.“

Ta zpráva se k němu donesla v době, kdy byl na Balkáně, zpravila ho o tom sestra Lucy. Na internetu našel fotografii Whittakera, jak přichází k soudu. Jeho bývalý nevlastní otec byl téměř k nepoznání, ostříhaný nakrátko a vousatý, ale pořád měl ty pronikavé zlaté oči. Pokud si Strike dobře pamatuje, vyrukoval tehdy Whittaker s historkou, že se prý obával „dalšího falešného obvinění“ z vraždy, a tak se pokusil mrtvolu ženy mumifikovat, zabalil ji do pytlů na odpad a ukryl pod prkny podlahy. Soudce neměl příliš pochopení pro obhajobu, která se klientovo neotřelé řešení problému snažila připsat nadměrnému užívání drog.

„Tu ale nezavraždil, ne?“ Robin se snažila rozpomenout, co přesně se na Wikipedii psalo.

„Byla mrtvá už měsíc, asi to nebyla zrovna snadná pitva,“ řekl Strike. Do tváře se mu vrátil onen výraz, který Kudla popsal jako ošklivý. „Osobně bych se vsadil, že ji zabil. Jak obrovskou asi musí mít chlap smůlu, když mu dvě přítelkyně umřou doma, zatímco on tam jenom sedí a vůbec nic nedělá?

Whittaker měl smrt rád; měl rád mrtvoly. Tvrdil, že v mládí pracoval jako hrobník. Pro mrtvoly měl slabost. Lidi ho považovali za oddanýho fanouška gotiky nebo za nějakýho šestákovýho pozéra – nekrofilní texty, Satanská bible, Aleister Crowley, všechny ty blbiny –, ale on byl ďábel, amorální hajzl, kterej všem na potkání vykládal, že je ďábel a amorální hajzl. A s jakým výsledkem? Ženský se mohly přetrhnout, aby se k němu dostaly…

Potřebuju se něčeho napít,“ dodal Strike. Vstal a zamířil k baru.

Robin ho vyprovázela pohledem, mírně ji zaskočilo, jak se zničehonic rozohnil. Jeho názor, že Whittaker už dvakrát zabíjel, nepodpořil ani jeden ze soudů, ani – aspoň pokud věděla – žádné policejní důkazy. Byla zvyklá, že Strike vždycky trvá na pečlivém sbírání a dokumentaci faktů, na jeho často opakované připomínky, že předtuchy a osobní antipatie mohou pomáhat v orientaci, ale nikdy se jim nesmí umožnit, aby diktovaly směr vyšetřování. Jenže tady šlo o případ Strikovy vlastní matky…

Strike se vrátil s pintou světlého piva značky Nicholson’s Pale Ale a s dvěma jídelními lístky.

„Promiň,“ zamumlal, když opět usedl a dlouze se napil ze sklenice. „Myslel jsem na věci, který se mi už dávno vykouřily z hlavy. Na ten pitomej písničkovej text.“

„Jasně,“ řekla Robin.

„Do prdele, to přece nemůže bejt Hrobař,“ prohlásil Strike zuřivě a prohrábl si husté kudrnaté vlasy, což na nich nezanechalo žádnou stopu. „On je profesionální gangster! Kdyby zjistil, že jsem proti němu svědčil, a chtěl se mi pomstít, tak by mě kurva odpráskl jak psa. Neblbnul by s nějakejma usekanejma hnátama a písničkovejma textama, protože by mu bylo jasný, že to policii přivede na jeho stopu. On je byznysmen.“

„Wardle si pořád myslí, že je to on?“

„Jo,“ přisvědčil Strike, „ale jako každej druhej by taky mohl vědět, že procedury na ochranu anonymních svědků jsou naprosto neprůstřelný. Jinak by se tu po městě váleli mrtví policajti.“

Se značným sebezapřením si další kritické komentáře na Wardlovu adresu odpustil. Wardle byl ohleduplný a vstřícný, ačkoli by klidně mohl Strikovi dělat potíže. Strike nezapomněl, že když se naposled zapletl s Metropolitní, drželi ho na vyšetřovně dobrých pět hodin, podle všeho čistě jen z rozmaru naštvaných policistů.

„Co ti dva chlápci, s nimiž ses znal v armádě?“ zeptala se Robin a ztlumila hlas, protože k nedalekému stolu se posadila skupinka policistek. „Brockbank a Laing. Zabil někdo z nich někoho? Tedy,“ upřesnila, „já vím, že to byli vojáci, ale myslím mimo bojové nasazení.“

„Vůbec by mě nepřekvapilo, kdybych se dozvěděl, že někoho oddělal Laing,“ řekl Strike, „ale pokud vím, tak nikdy nic takovýho neudělal, aspoň ne předtím, než šel sedět. Vytáhl nůž na svou bývalou manželku, to vím jistě. Svázal ji a pořezal. Ve vězení strávil deset let a pochybuju, že se jim ho podařilo napravit. Je venku už přes čtyři roky: dost času na to střihnout si nějakou vraždu.

Vlastně jsem ti ještě neřekl, že jsem se v Melrose viděl s jeho bývalou tchyní. Ta si myslí, že po propuštění z lochu šel do Gatesheadu, a víme, že v roce 2008 možná bydlel v Corby… Jenže,“ dodal Strike, „taky mi řekla, že je nemocnej.“

„Jak nemocnej?“

„Nějaký druh artritidy. Podrobnosti nevěděla. Zvládl by to, co jsme viděli na těch fotkách, provést člověk s nalomeným zdravím?“ Strike vzal do ruky jídelní lístek. „Tak. Já mám hlad jako vlk a ty jsi kromě brambůrků nic nejedla dva dny.“

Když si Strike objednal tresku s hranolky a Robin studenou obloženou mísu se sýrem a zeleninou, Strike opět změnil téma hovoru.

„Připadala ti ta oběť na čtyřiadvacet?“

„Já… těžko říct,“ odpověděla Robin a marně se pokoušela vyhnat z hlavy obraz těch buclatých tváří a očí s bílou námrazou. „Ne,“ dodala po krátké odmlce. „Myslím si, že… vypadala mladší.“

„Taky bych řekl.“

„Já asi… odskočím si,“ řekla Robin a vstala.

„Jsi v pořádku?“

„Jen se musím vyčurat – vypila jsem hodně toho čaje.“

Díval se za ní, jak odchází, potom dopil pivo a zaobíral se myšlenkami, s nimiž se doposud Robin nesvěřil, ale vlastně ani nikomu jinému.

Ten dětský slohový úkol mu ukázala vyšetřovatelka v Německu. Strike si dodnes pamatoval poslední větu napsanou úhledným dívčím rukopisem na listu bledě růžového papíru.

Ta paní si změnila jméno na Anastázii, obarvyla si vlasy a nikdo nikdy nezjistil, kam odešla, zmizela.

„Taky bys to ráda udělala, Brittany?“ zeptala se vyšetřovatelka tiše na záznamu, který Strike viděl až později. „Chtěla bys utéct a zmizet?“

„To je jenom povídka!“ trvala na svém Brittany a pokusila se o opovržlivý smích, přičemž se její drobné prsty zaklesly do sebe a pevně si překřížila nohy. Kolem bledé, pihovaté tváře jí zplihle visely řídké blond vlasy. Brýle měla nakřivo. Připomínala Strikovi žlutou andulku. „Celé jsem si to vymyslela!“

Testy DNA brzy odhalí identitu ženy v ledničce a potom policie začne pátrat, kdo skutečně dříve byla Oksana Vološinová – pokud se tak opravdu jmenovala. Strike si nebyl jistý, jestli je, nebo není paranoidní, když se ho stále drží obava, že to tělo patří Brittany Brockbankové. Proč bylo v prvním dopise, který dostal, použito jméno Kelsey? Proč ta hlava vypadala tak mladě, s tvářemi doposud vyhlazenými dětským tukem?

„Už bych měla dávno sledovat Platinovou,“ řekla Robin smutně, když usedala zpátky ke stolu a podívala se na hodinky. Jedna z policistek u vedlejšího stolu podle všeho slavila narozeniny: za ryčného smíchu svých kolegyň právě rozbalila červenočerný podvazkový korzet.

„Tím bych se netrápil,“ odpověděl Strike roztržitě, když před nimi přistála jeho ryba s hranolky a Robinina studená mísa. Mlčky se pustil do jídla a po pár minutách odložil příbor, vytáhl zápisník, vyhledal něco v poznámkách, které si pořídil v Hardacrově edinburské kanceláři, načež sáhl po telefonu. Robin ho sledovala, jak na klávesnici něco vyťukává, a byla zvědavá, co to dělá.

„Fajn,“ prohlásil Strike, když si pročetl výsledky vyhledávání. „Zítra jedu do Barrow-in-Furness.“

„Ty jedeš… Cože?“ zeptala se nechápavě Robin. „Proč?“

„Bydlí tam Brockbank – nebo by aspoň měl.“

„Jak to víš?“

„Zjistil jsem v Edinburghu, že mu tam posílají penzi, a právě jsem našel starou rodinnou adresu. V domě teď bydlí nějaká Holly Brockbanková. Očividně příbuzná. Ta by měla vědět, kde ho najdeme. Pokud se mi podaří prokázat, že se posledních pár týdnů zdržoval v Cumbrii, budeme vědět, že nikomu nedoručuje cizí nohy a nepronásleduje tě po Londýně, ne?“

„Co mi to o Brockbankovi neříkáš?“ zeptala se Robin a její modrošedé oči se zúžily.

Strike otázku ignoroval.

„Chci, abys zůstala doma, dokud budu pryč z města. Na Dvojáka se vykašli, pokud mu Platinová zahne s jiným kunčoftem, může to vyčítat leda sám sobě. A bez jeho peněz se obejdeme.“

„To nám zbude jedinej klient,“ upozornila ho Robin.

„Já mám pocit, že brzy nebudeme mít žádnýho, pokud se nepodaří toho cvoka chytit,“ prohlásil Strike. „Lidi se k nám ani nepřiblíží.“

„Jak se chceš dostat do Barrow?“ zeptala se Robin.

V hlavě se jí rodil plán. Nepředvídala snad takovou eventualitu?

„Vlakem,“ odpověděl. „Auto z půjčovny si zrovna teď dovolit nemůžu, to jistě chápeš.“

„A co kdybych tě tam odvezla ve svým novým land roveru?“ ozvala se Robin triumfálně. „Teda, je spíš obstarožní, ale jezdí výborně.“

„Odkdy máš land rover?“

„Od neděle. Je to auto po rodičích.“

„Aha,“ zabručel. „No, zní to skvěle…“

„Ale?“

„Ne, vážně by mi to moc pomohlo…“

„Ale?“ zopakovala důrazně Robin, které neušlo, že má Strike nějaké výhrady.

„Nevím, jak dlouho se tam na severu zdržím.“

„Na tom nezáleží. Právě jsi mi řekl, že stejně budu trčet doma.“

Strike zaváhal. Přemítal, do jaké míry její touha dělat mu řidičku pramení v naději, že tím raní Matthewa. Uměl si dobře představit, jak se asi bude účetní tvářit na výlet na sever na neurčitě dlouhou dobu, kdy budou oni dva sami někde přespávat. V čistém a profesionálním vztahu by se nemělo spolupracovníků zneužívat k tomu, aby partner žárlil.

„Do prdele,“ prohlásil zničehonic a začal rukou šmátrat v kapse po mobilu.

„Co se děje?“ zeptala se Robin vyděšeně.

„Teď jsem si vzpomněl – měl jsem se včera večer sejít s Elin. Do hajzlu – úplně mi to vypadlo. Počkej tady.“

Vyšel na ulici a nechal Robin u oběda samotnou. Zatímco pohledem sledovala Strikovu mohutnou postavu, jak s telefonem u ucha pochoduje sem a tam před okny, která zabírala celou přední stěnu, napadlo ji, proč Elin nezavolala jemu nebo mu neposlala esemesku a nezeptala se, kde vězí. Odtud byl už jen krůček k otázce – a napadlo ji to opravdu až teď, bez ohledu na to, z čeho ji Strike podezříval –, co tomu asi řekne Matthew, když se Robin vrátí domů jen proto, aby si vyzvedla land rover, a zmizí s taškou, do níž si poskládá oblečení na několik dní?

Nemá si co stěžovat, pomyslela si s odvážným pokusem o vzdor. Teď už se ho to nijak netýká.

Nicméně myšlenka, že se bude muset s Matthewem, byť jen krátce potkat, ji znervózňovala.

Strike se vrátil a obracel oči v sloup.

„Mám průšvih,“ prohlásil stručně. „Sejdu se s ní místo toho dnes večer.“

Robin nechápala, proč by jí oznámení, že se Strike večer sejde s Elin, mělo zkazit náladu. Přisoudila to tomu, že je unavená. Za posledních šestatřicet hodin prožila příliš mnoho nervového vypětí a citových otřesů a to se tak snadno nespraví jedním obědem v hospodě. Policistky u nedalekého stolu teď ječely smíchy, když z druhého balíčku vypadla měkká ochmýřená pouta.

Ta nemá narozeniny, uvědomila si Robin. Bude se vdávat.

„Takže co, chceš tam odvézt, nebo ne?“ zeptala se stroze.

„Jo,“ přisvědčil Strike, jemuž se ten nápad zřejmě začal zamlouvat (nebo ho jen rozehřála vyhlídka na schůzku s Elin?). „Bude to náhodou skvělý. Díky.“

23

Moments of pleasure, in a world of pain.

Blue Öyster Cult: „Make Rock Not War“

Druhý den ráno se nad vrcholky stromů v Regent’s Parku povalovala v hustých nadýchaných vrstvách mlha. Strike, který pohotově umlčel budík, aby neprobudil Elin, teď na jedné noze balancoval těsně u okna a závěs za jeho zády bránil světlu v přístupu do ložnice. Chvíli pozoroval přízračný park, uchvácený účinkem paprsků vycházejícího slunce na olistěných větvích, jež se zvolna vynořovaly z načechraného bílého moře. Na krásu se dá narazit téměř kdekoli, pokud se zastavíte a začnete ji hledat, jenže v každodenní bitvě o živobytí člověk snadno zapomene, že takový luxus, který nic nestojí, vůbec existuje. Uchovával v sobě podobné vzpomínky od dětství, obzvlášť z oněch období, která strávil v Cornwallu: pableskování moře, když ho spatříte poprvé v ránu modrém jako motýlí křídla; tajemný, smaragdově zelený a stinný svět pod obrovskými lopuchy v cornwallské Trebah Garden; vzdálené bílé plachty houpající se na rozbouřených šedivých vlnách jako mořští ptáci.

V potemnělé posteli za jeho zády se Elin pohnula a vzdychla. Strike opatrně vystoupil zpoza závěsu, vzal si protézu opřenou o zeď a posadil se do jednoho z křesel, aby si ji nasadil. Potom, pořád v co největší tichosti, zamířil s oblečením v náručí do koupelny.

Předešlého večera se poprvé pohádali: milník každého vztahu. Nulová komunikace poté, co se v úterý nedostavil na schůzku, ho měla varovat, ale on byl příliš zaneprázdněný Robin a rozčtvrcenou mrtvolou, takže se tím příliš nezabýval. Jistě, když jí telefonoval, aby se omluvil, byla ledově chladná, ale to, jak ochotně souhlasila s tím, že termín schůzky přeloží, ho nepřipravilo na mrazivé přijetí, když se u ní se čtyřiadvacetihodinovým zpožděním objevil. Po večeři, během níž vedli strastiplnou, nucenou konverzaci, jí nabídl, že vypadne a nechá ji napospas jejímu vzteku. Když sáhl po kabátu, na okamžik se rozzuřila, ale byl to jen slabý výbuch zvlhlé zápalky; vzápětí se zhroutila do uslzené, zpola kajícné tirády, z níž se dozvěděl, že zaprvé chodí na terapii, zadruhé u ní terapeut zjistil sklony k pasivní agresi a zatřetí ji tak strašně zranilo, že se v úterý neukázal, že vypila sama u televize celou lahev vína.

Strike se znovu omlouval, jako polehčující okolnost přitom předložil obtížný případ, jeho komplikovaný a nečekaný vývoj, vyjádřil upřímnou lítost nad tím, že na schůzku zapomněl, ale zároveň dodal, že pokud mu to nedokáže odpustit, měl by raději jít.

Padla mu do náruče, šli rovnou do postele a byl to ten nejlepší sex, jaký během svého krátkého vztahu zažili.

Když se Strike v Elinině vzorně vycíděné koupelně se zapuštěným osvětlením a sněhově bílými ručníky holil, napadlo ho, že z toho vyšel docela snadno. Kdyby zapomněl přijít na schůzku s Charlotte, se ženou, s níž s jistými přestávkami chodil šestnáct let, patrně by napřed utržil nějaká tělesná zranění a teď by ji kdesi v tom chladném svítání hledal, nebo by se jí možná snažil zabránit ve skoku z vysokého balkonu.

Nazýval to, co cítil k Charlotte, láskou a zůstávalo to nejhlubším citem, jaký kdy k nějaké ženě choval. Bolestí, kterou mu působil, a doznívajícími účinky ten vztah připomínal spíš virus. A ještě ani teď si nemohl být naprosto jistý, že se ho natrvalo zbavil. Nikdy ji už nevidět, nikdy jí nevolat, nikdy nepoužít její nově založenou e-mailovou adresu, z níž mu poslala fotku své tváře zdrcené žalem v den, kdy se vdala za dávného milence: takovou léčbu sám sobě předepsal a příznaky nemoci díky ní udržoval v patřičných mezích. Přesto věděl, že ho natrvalo poznamenala, že už není schopný cítit stejným způsobem jako kdysi. Elinina bolest z předchozího večera se ho nedotýkala až na dřeň, jak tomu bývalo s Charlotte. Měl pocit, jako by se otupila jeho schopnost lásky, jako by měl osekaná nervová zakončení. Neměl v úmyslu Elin ublížit; netěšilo ho, když ji viděl plakat; ale jako by se už nedokázal do cizí bolesti skutečně vcítit. Upřímně řečeno, jistá nepatrná část v něm se už během jejího vzlykání chystala na cestu domů.

Strike se v koupelně oblékl a tiše se vykradl do tlumeně osvětlené předsíně, kde si věci na holení nacpal do cestovní tašky, kterou měl sbalenou na cestu do Barrow-in-Furness. Napravo od něj byly pootevřené dveře. Ve chvilkovém rozmaru je pootevřel trochu víc.

Když nebyla u svého otce, spávala v pokoji malá dívenka, s níž se doposud nikdy nesetkal. Růžovobílý pokojík byl čistě uklizený, pod stropní římsou tančily víly. Na poličce seděly v pečlivě vyrovnané řadě barbíny s prázdnými úsměvy a špičatými ňadry v křiklavě duhových šatičkách. Na podlaze před malou postelí s nebesy ležela předložka z umělé kožešiny s hlavou ledního medvěda.

Strike skoro žádné malé dívenky neznal. Měl dva kmotřence, z nichž ani po jednom nijak zvlášť netoužil, a tři synovce. Jeho nejstarší kamarád z Cornwallu měl dcery, ale Strike s nimi nebyl doslova v žádném kontaktu; proletěly kolem něj pokaždé jako rozmáznutá šmouha ohonů a nenuceného zamávání: „Ahoj, strýčku Corme, nashle, strýčku Corme.“ Samozřejmě, vyrůstal se sestrou, jenomže Lucy se nikdy netěšila z postele s cukrově růžovými nebesy, byť po ní možná toužila.

Brittany Brockbanková měla plyšového lva. Vzpomněl si na to zničehonic, když se díval na ledního medvěda na podlaze: plyšový lev s roztomilým legračním obličejem. Oblékala ho do růžových baletních sukének a ležel na pohovce ve chvíli, kdy její nevlastní otec zaútočil na Strika s rozbitou pivní lahví v ruce.

Strike se otočil zpátky do předsíně a zašátral v kapse. Vždycky u sebe nosil zápisník a pero. Napsal Elin krátký vzkaz s narážkou na nejhezčí část minulé noci a zanechal ho na stolku v předsíni, protože nechtěl riskovat, že ji vzbudí. Potom si stejně tiše, jako udělal všechno ostatní, přehodil tašku přes rameno a vyšel z bytu. V osm měl sraz s Robin u stanice metra ve West Ealingu.

Když Robin odcházela z domu, rozrušená a s těžkými víčky, igelitku s jídlem v jedné ruce a cestovní tašku s čistým oblečením v druhé, nad Hastings Road se vznášely poslední zbytky mlhy. Odemkla kufr starého šedého land roveru, hodila do něho tašku s oblečením a s jídlem pospíchala za volant.

Matthew se ji právě pokusil v předsíni obejmout a ona se mu důrazně vzepřela, obě ruce položila na jeho hebkou, teplou hruď a odstrčila ho, přičemž vykřikla, aby ji nechal být. Byl jenom v trenýrkách. Bála se teď, že by na sebe mohl v rychlosti navléct nějaké oblečení a vyrazit za ní. Zabouchla dveře auta a zapnula si bezpečnostní pás, toužila odsud co nejrychleji zmizet, ale když otočila klíčkem v zapalování, Matthew vyletěl z domu, bosý, v tričku a v teplákách. Ještě nikdy na jeho tváři neviděla tak bezbranný a zranitelný výraz.

„Robin,“ zvolal, když přišlápla plynový pedál a odlepila se od obrubníku, „já tě miluju. Miluju tě!“

Stočila volant a riskantně vyrazila z parkovacího místa, přičemž jen o centimetry minula sousedovu hondu. Matthew se jí před očima zmenšoval ve zpětném zrcátku; on, který se obvykle dokonale ovládal, teď za ní křičel vyznání lásky a riskoval zvědavost sousedů i jejich opovržlivý výsměch.

Robin bušilo v hrudníku srdce tak prudce, až to bolelo. Čtvrt na osm: Strike ještě u metra nebude. Na konci ulice odbočila doleva a neměla jiný cíl než dostat se co nejdál od Matthewa.

Vstal za svítání, když se snažila sbalit si věci, aniž by ho vzbudila.

„Kam jedeš?“

„Pomáhat Strikovi s vyšetřováním.“

„Budeš pryč přes noc?“

„Asi ano.“

„Kde?“

„To přesně nevím.“

Bála se mu prozradit cíl jejich cesty, kdyby ho třeba napadlo je sledovat. Když se předchozí večer vrátila domů, Matthew se choval tak, že to s ní otřáslo. Plakal a prosil. Nikdy ho tak nezažila, dokonce ani tehdy, když mu umřela matka.

„Robin, musíme si promluvit.“

„Už jsme toho namluvili dost.“

„Ví tvoje máma, kam jedeš?“

„Ano.“

Lhala. Robin doposud matce neřekla o zrušeném zasnoubení ani o tom, že jede se Strikem na sever. Koneckonců, bylo jí šestadvacet; její matce do toho nic nebylo. Věděla ale, že Matthew se ve skutečnosti ptal, jestli už své matce oznámila, že se ruší svatba, protože si oba uvědomovali, že by neodjížděla v land roveru se Strikem na neznámé místo, kdyby jejich zasnoubení ještě platilo. Prstýnek se safírem ležel přesně na tom místě, kde ho nechala, na poličce plné starých učebnic účetnictví.

„Do prdele,“ zašeptala Robin a snažila se mrkáním potlačit slzy, zatímco nazdařbůh projížděla ztichlými ulicemi, přičemž se usilovně vyhýbala pohledu na svůj osiřelý prsteníček i vzpomínce na Matthewovu utrápenou tvář.

Krátká procházka zavedla Strika mnohem dál, než by odpovídalo prosté fyzické vzdálenosti. Tohle, napadlo ho, když kouřil svou první ranní cigaretu, je Londýn: člověk vyjde z tichého, poklidného domu v řadě symetrických rezidencí z devatenáctého století, které vyprojektoval architekt John Nash a vypadají jako vytesané z vanilkové zmrzliny. Elinin ruský soused v obleku s jemným proužkem právě nasedal do svého audi a v odpověď na Strikovo „brý ráno“ jen stroze pokývl. Krátce nato Strike prošel kolem siluet Sherlocka Holmese na kachličkách ve stanici Baker Street a usedl ve špinavém vagonu metra, obklopený brebentícími polskými dělníky, kteří byli v sedm ráno úplně čerství a nachystaní do práce. Potom hemživý shon na přestupu v Paddingtonu, kde si musel s taškou přes rameno klestit cestu davem cestujících a kolem stánků s kávou. Nakonec pár stanic courákem na Heathrow v doprovodu velké rodiny ze západní Anglie, která už byla oblečená na Floridu, navzdory rannímu chladu. Sledovali staniční cedule jako nervózní surikaty a v rukou svírali držadla kufrů, jako by každou chvíli očekávali loupežné přepadení.

Na nádraží ve West Ealingu dorazil Strike o čtvrt hodiny dřív a zoufale toužil po cigaretě. Tašku položil na zem k nohám, zapálil si a doufal, že Robin nebude příliš dochvilná, protože pochyboval, že mu dovolí kouřit v autě. Stihl však jen párkrát spokojeně potáhnout, když zpoza rohu vyjelo hranaté vozidlo s Robininou zlatorudou hřívou jasně rozpoznatelnou skrz čelní sklo.

„Mně to nevadí,“ překřikovala běžící motor, když si hodil tašku přes rameno a chystal se típnout cigaretu, „pokud budeš mít otevřený okýnko.“

Vsoukal se dovnitř, tašku hodil dozadu a zabouchl dveře.

„Horší smrad, než už tu je, tím zaručeně nenaděláš,“ poznamenala Robin a zařadila drhnoucí převodovou pákou se svou obvyklou zručností. „Je to tu pořád cítit po psovi.“

Když se odlepili od chodníku, Strike si zapnul bezpečnostní pás a rozhlédl se po interiéru auta. Byl omšelý a odřený a prostupoval jím pronikavý zatuchlý pach po gumácích a labradorovi. Strikovi to připomnělo vojenská vozidla, v nichž jezdil po krajině v Bosně a v Afghánistánu, ale zároveň to cosi vypovídalo o Robinině původu. Land rover odkazoval k zabláceným cestám a zoraným polím. Vzpomněl si, jak mu jednou vyprávěla, že její strýc má farmu.

„Měla jsi někdy poníka?“

Překvapeně na něj pohlédla. V tom krátkém okamžiku, kdy jí viděl zpříma do tváře, si stačil všimnout těžkých očních víček a zsinalých tváří. Očividně toho moc nenaspala.

„Jak tě to proboha napadlo?“

„Protože tohle vypadá jako auto, kterým se vozí děti na jezdecký závody.“

V hlase jí zazněl obranný tón:

„Jo, měla.“

Zasmál se, stáhl okénko auta až nadoraz a opřel si o hranu levou ruku s cigaretou.

„Co je na tom tak legračního?“

„Já nevím. Jak se jmenoval?“

„Angus,“ řekla a odbočila doleva. „Byl to mizera. Pořád se mě snažil shodit.“

„Já koním nevěřím,“ řekl Strike a potáhl z cigarety.

„A už jsi na nějakým seděl?“

Teď se musela zasmát Robin. Napadlo ji, že to je jedno z mála míst, kde by se Strike určitě cítil dost nesvůj: na koňském hřbetě.

„Ne,“ odpověděl Strike. „A nehodlám na tom nic měnit.“

„Můj strýc má koně, který by tě unesl,“ řekla Robin. „Clydesdala. Je obrovskej.“

„Chápu,“ opáčil Strike suše a Robin se zasmála.

Dál mlčky kouřil, a zatímco se Robin soustředila na řízení v hustém ranním provozu, uvědomil si, jak moc ho těší, když se mu ji podaří rozesmát. A taky mu docházelo, že je teď, když sedí v rozvrzaném land roveru a baví se s Robin o nepodstatných nesmyslech, mnohem šťastnější a uvolněnější než včera při večeři s Elin.

Nepatřil k lidem, kteří sami sobě něco nalhávají. Patrně by mohl argumentovat tím, že Robin představuje pohodu přátelství, zatímco Elin nástrahy a požitky spojené se sexuálním vztahem. Věděl, že pravda je složitější a najisto ji ještě víc komplikuje skutečnost, že z Robinina prstu zmizel safírový prsten. Téměř od první chvíle, kdy se seznámili, věděl, že v sobě Robin skrývá nebezpečí pro jeho duševní klid, ale ohrozit nejlepší pracovní vztah svého života by byla svévolná sabotáž na sobě samém; a to po letech zničujícího vztahu nevztahu a po tvrdé dřině a obětech, s nimiž vybudoval svůj podnik, nesmí za žádnou cenu dopustit, a taky že nedopustí.

„To mě ignoruješ naschvál?“

„Cože?“

Motor starého land roveru byl natolik hlučný, že bylo docela uvěřitelné, že ji doopravdy přeslechl.

„Ptala jsem se, jak jste na tom s Elin.“

Nikdy dřív se ho tak zpříma na jeho vztah nezeptala. Strike usoudil, že otevřený hovor z předvčerejška posunul jejich vztah k větší důvěrnosti. Tomu by pokud možno rád zabránil.

„V pohodě,“ prohlásil odtažitě, vyhodil nedopalek cigarety a zavřel okénko, což nepatrně zmírnilo hluk.

„Takže ti odpustila?“

„Co by mi měla odpouštět?“

„Že jsi úplně zapomněl, že s ní máš schůzku!“ řekla Robin.

„Jo tohle. Jo. No vlastně, napřed ne… ale potom jo.“

Robin sjížděla na silnici A40. Strikovy neurčité výroky jí před očima znenadání vyvolaly živou představu: Strika s chlupatým tělem a s půldruhou nohou propleteného v objetí s Elin, alabastrovou blondýnkou, na jejích sněhobílých přikrývkách… Byla si jistá, že Elininy přikrývky budou nordicky sněhobílé a čisté. Pravděpodobně má někoho, kdo jí pere. Elin patřila k vyšší střední třídě, byla příliš bohatá, než aby si sama žehlila povlečení u televize v zaskládaném obýváku v Ealingu.

„A co Matthew?“ zeptal se jí Strike, když najížděli na dálnici. „Jak to jde s ním?“

„V pohodě,“ odpověděla Robin.

„Kecy,“ prohlásil Strike.

Sice ji to opět rozesmálo, ale stejně mu měla Robin za zlé, že po ní vyžaduje víc informací, když byl sám ohledně Elin tak skoupý.

„No, chce to dát znovu dohromady.“

„To je přece jasný,“ řekl Strike.

„Co je na tom tak jasnýho?“

„To bys tak ráda slyšela.“

Robin si nebyla jistá, co na to říct, třebaže ji to docela potěšilo. Napadlo ji, že je to možná vůbec poprvé, kdy Strike naznačil, že ji vnímá jako ženu, a mlčky si těch pár vět, co si právě vyměnili, uložila do paměti, aby se nad nimi zamyslela později, až bude sama.

„Omluvil se mi a pořád po mně chtěl, ať si zase nasadím ten prstýnek,“ řekla Robin. Zbytek loajality vůči Matthewovi jí zabránil zmínit, jak plakal, žebronil. „Jenže já…“

Hlas ji zradil, a třebaže Strike chtěl slyšet víc, žádné další otázky nepoložil, stáhl okénko a zapálil si další cigaretu.

Na odpočívadle Hilton Park zastavili na kávu. Robin si zašla na záchod a Strike se zatím postavil do fronty v Burger Kingu. Před zrcadlem si zkontrolovala mobil. Přesně jak čekala, našla další zprávu od Matthewa, ale její tón už nebyl prosebný ani smířlivý.

Jestli se s ním vyspíš, je mezi námi navždy konec. Možná si myslíš, že mi oplácíš stejnou mincí, jenže to se nedá srovnávat. Se Sarah to bylo dávno, byli jsme ještě děti a já to nedělal, abych ti ublížil. Zvaž, co zahazuješ, Robin. Miluju tě.

„Promiňte,“ zamumlala Robin a odstoupila stranou, aby uvolnila netrpělivé dívce přístup k vysoušeči rukou.

Přečetla si Matthewovu esemesku ještě jednou. Směs lítosti a žalu, kterou v ní vzbudilo to ranní pronásledování, smetl uspokojivý příval vzteku. Tak tohle je autentický Matthew, pomyslela si: Jestli se s ním vyspíš, je mezi námi navždy konec. Takže on ve skutečnosti nevěří, že to myslela vážně, když si sundala prstýnek a řekla mu, že se už za něho nechce vdát? On bude „navždy“ konec, až když se k tomu rozhodne Matthew? To se nedá srovnávat. Její nevěra by byla už z principu horší než ta jeho. Pro něj se mu cestou na sever prostě jen mstila: mrtvá žena a vrah na svobodě nebyli víc než záminka pro ženskou nevraživost.

Jdi do prdele, pomyslela si, vrazila si mobil zpátky do kapsy a vrátila se do restaurace, kde už Strike u stolu pojídal dvojitý croissant s párkem a slaninou.

Neušlo mu, jak je ve tváři celá rudá a zatíná zuby, a domyslel si, že se jí asi ozval Matthew.

„Všechno v pohodě?“

„Jo,“ odpověděla Robin a potom dodala, dřív než se jí mohl zeptat na něco jiného: „Povíš mi tedy něco o Brockbankovi?“

Otázka vyzněla poněkud agresivněji, než zamýšlela. Tón Matthewovy esemesky ji popudil, stejně jako to, že se teď sama musela v duchu ptát, kde asi budou dneska v noci nakonec se Strikem spát.

„Jestli chceš,“ prohlásil Strike klidně.

Vytáhl z kapsy telefon, našel v něm fotografii Brockbanka, kterou si ofotil z Hardacrova počítače, a podal ho přes stůl Robin.

Robin si prohlížela protáhlou, snědou tvář pod hustými tmavými vlasy; vypadala nezvykle, ale ne nepřitažlivě. Jako by jí četl myšlenky, Strike řekl:

„Dneska je ošklivější. Ta fotka je z doby, kdy nastupoval do armády. Teď má jedno oko vpadlý hloub do obličeje a květákový ucho.“

„Jak je vysokej?“ zeptala se Robin, která si vzpomněla, jak se nad ní tyčil kurýr v koženém oblečení a helmě se zrcadlovým hledím.

„Stejně jako já nebo vyšší.“

„Říkals, že jste se potkali v armádě?“

„Jo,“ přisvědčil Strike.

Na pár vteřin ji napadlo, že jí asi nic dalšího neřekne, ale pak si uvědomila, že jen čeká, až budou z doslechu postarší manželé, kteří váhali, kam se mají posadit. Sotva se vzdálili, pokračoval:

„Byl tehdy major, u sedmé obrněné brigády. Oženil se s vdovou po jednom kolegovi. Ta měla dvě malé dcery. Potom měli jedno dítě spolu, kluka.“

Sypal fakta jedno za druhým, zrovna si znovu přečetl Brockbankovu složku, ale ve skutečnosti na ně Strike nikdy nezapomněl. Byl to jeden z oněch případů, které ve vás zůstanou na celý život.

„Starší z těch nevlastních dcer se jmenovala Brittany. Ve dvanácti letech se v Německu svěřila kamarádce ze školy, že ji sexuálně zneužívá. Kamarádka to řekla své matce, která celou věc nahlásila. Zavolali nás – osobně jsem Brittany nevyslýchal, dělala to jedna kolegyně. Já viděl jenom videozáznam.“

Nejvíc ho drásalo, jak se snažila být dospělá, klidná a vyrovnaná. Děsila se, co bude s rodinou, když teď všechno vyžvanila, a snažila se vzít to zpátky.

Ne, samozřejmě že Sophii neříkala, že jí vyhrožoval, že zabije její mladší sestru, když to na něho řekne! Ne, Sophie přesně vzato nelže – byl to jen vtip, nic víc. Ptala se Sophie, jak se dá zabránit tomu, aby měl člověk dítě, protože… protože byla zvědavá, takové věci se přece chce dozvědět každý. Samozřejmě že neřekl, že její maminku rozřeže na kousky, když řekne… To s tou nohou? Aha, jistě, to byl taky žert, všechno to byl žert, řekl jí, že má zjizvenou nohu, protože jí tu nohu málem uřízl, když byla malá, ale přišla do toho její maminka a uviděla ho. Prý to udělal kvůli tomu, že mu jako batole pošlapala záhonky, ale to byl pochopitelně vtip – jen se zeptejte její maminky. Zachytila se o jakýsi ostnatý drát, to je všechno – a ošklivě se pořezala, když se snažila vyprostit. Můžou se zeptat její maminky. On ji nepořezal. Nikdy ji ničím neřízl, to by její tatínek nikdy neudělal.

Bezděčný výraz, který se jí objevil v tváři, když se přinutila vyslovit „tatínek“, měl Strike dodnes před očima: vypadala jako dítě, které se pod hrozbou trestu snaží spolknout studené dršťky. Bylo jí teprve dvanáct, ale už se naučila, že život její rodiny bude snesitelný pouze v případě, že bude mlčet a bez protestů se podvolí všemu, co si s ní usmyslí dělat.

Paní Brockbankovou si Strike zprotivil už od prvního výslechu. Byla hubená a přemrštěně nalíčená, bezpochyby byla do jisté míry také oběť, ale Strike měl dojem, že úmyslně obětovala Brittany, aby zachránila své další dvě děti, a přivírala oči nad tím, že se její manžel opakovaně na dlouhou dobu vytrácel z domu a bral si s sebou její nejstarší dceru, její zatvrzelé odhodlání přehlížet jasná fakta ji stavělo do role spolupachatelky. Brockbank Brittany pohrozil, že uškrtí její matku i sestru, jestli někdy promluví o tom, co s ní provádí v autě, když ji bere na dlouhé výlety do okolních lesů nebo potemnělých uliček. Rozřeže je všechny na kousky a zakope na zahradě. Potom vezme Ryana – Brockbankova malého syna, jediného člena rodiny, jehož si zřejmě cenil – a odjedou na místo, kde je nikdy nikdo nenajde.

„Byl to jen takový vtip. Nic z toho jsem nemyslela vážně.“

Útlé prstíky se jí kroutily, brýle se jí svezly na stranu, nohy neměla dost dlouhé, aby jimi dosáhla na podlahu. Ještě v době, kdy Strike s Hardacrem šli Brockbanka zatknout k němu domů, rezolutně odmítala tělesnou prohlídku.

„Byl ožralej, když jsme tam přišli. Řekl jsem mu, proč tam jsme, a on po mně vyjel s rozbitou lahví. Složil jsem ho,“ řekl Strike bez vychloubání, „ale radši jsem se ho neměl ani dotknout. Nebylo to nutný.“

Nikdy dřív to nahlas nepřipustil, i když Hardacre (který ho během následného vyšetřování plně podpořil) to taky moc dobře věděl.

„Když po tobě šel s lahví…“

„Tu lahev jsem mu sebral a vůbec jsem ho přitom nemusel praštit.“

„Říkals, že byl mohutnej…“

„Byl hodně ožralej. Zvládl bych ho bez jediný rány. Navíc tam byl se mnou Hardacre, byli jsme dva na jednoho. Pravda je taková, že jsem byl rád, když se na mě vrhl. Protože já ho chtěl praštit. Pravej hák, doslova jsem ho omráčil – a díky tomu se z toho dostal.“

„Dostal se z toho…“

„Vyvázl,“ dodal Strike. „Vyšel z toho čistej.“

„Jak to?“

Strike se napil kávy, hleděl trochu nepřítomně, vzpomínal.

„Po té mojí ráně skončil v nemocnici, a když se probral, dostal následkem otřesu mozku silný epileptický záchvat. Traumatické poranění mozku.“

„Panebože,“ vydechla Robin.

„Museli ho okamžitě operovat, aby zastavili krvácení do mozku. Měl opakované záchvaty. Diagnostikovali mu TBI, posttraumatickou stresovou poruchu a alkoholismus. Nezpůsobilý zúčastnit se soudního jednání. Vložili se do toho právníci. Byl jsem obviněný z ublížení na zdraví.

Moji právníci naštěstí přišli na to, že týden předtím, než jsem ho praštil, hrál ragby. Trochu se v tom vrtali a zjistili, že dostal do hlavy kolenem od stodvacetikilovýho Velšana a odnesli ho z hřiště na nosítkách. Mladej doktor si nevšiml krvácení z ucha, protože Brockbank byl celej od bláta a měl samý modřiny, a řekl mu, ať jde domů a nic si z toho nedělá. Jak se ukázalo, přehlédli zlomeninu spodiny lebeční, kterou tým mých právníků objevil, když přinutili lékaře, aby jim vydali rentgenový snímky pořízený po zápase. Frakturu lebky mu způsobil velšskej útočník, nikoli já.

I tak bych v tom byl až po uši, kdyby mi Hardy nedosvědčil, že po mně Brockbank šel s rozbitou lahví. Nakonec uznali, že jsem jednal v sebeobraně. Nemohl jsem tušit, že už má zlomenou lebku ani co mu můžu způsobit, když ho praštím.

Mezitím našli v jeho počítači dětský porno. Výpověď Brittany souhlasila s tím, že je často někdo zahlédl, jak ji nevlastní otec někam odváží samotnou autem. Vyslýchali její učitelku, která vypověděla, že Brittany byla ve škole čím dál uzavřenější.

Dva roky ji sexuálně zneužíval a vyhrožoval jí, že zabije ji, její matku i její sestru, jestli to někomu řekne. Přesvědčil ji, že se jí už jednou pokusil uříznout nohu. Holeň měla samou jizvu. Namluvil jí, že ve chvíli, kdy se o to právě snažil, přišla její matka a zadržela ho. Její matka u výslechu vypověděla, že ta jizva pochází z nehody, když byla Brittany malé batole.“

Robin nic neříkala. Dlaněmi si zakrývala ústa a oči měla vytřeštěné. Strikův výraz naháněl hrůzu.

„Ležel v nemocnici, kde se snažili dostat pod kontrolu jeho záchvaty, a kdykoli se s ním někdo pokusil dát do hovoru, předstíral pomatení a ztrátu paměti. Pořád se kolem něho točili právníci, kteří cítili tučnou kořist: zanedbání lékařský péče, fyzický napadení. Tvrdil, že je sám obětí zneužívání, že dětský porno je jen symptomem jeho duševních problémů, jeho alkoholismu. Brittany trvala na tom, že si všechno vymyslela, matka na všechny ječela, že Brockbank by se žádnýho z dětí v životě nedotkl, že byl dokonalej táta, že už o jednoho manžela přišla a teď že má přijít o dalšího. Lidi z nejvyšších míst jednoduše chtěli, aby se to obvinění stáhlo.

Takže ho dali do invalidního důchodu,“ dodal Strike a jeho tmavé oči se setkaly s šedomodrýma očima Robin. „Vyvázl bez trestu, s odškodným a penzí ho pustili na svobodu. A Brittany táhl s sebou.“

24

Step into a world of strangers

Into a sea of unknowns…

Blue Öyster Cult: „Hammer Back“

Rachotící land rover polykal kilometry se stoickou zdatností, ale stejně se cesta na sever začala nekonečně vléct, ještě než se objevily první ukazatele na Barrow-in-Furness. Při pohledu na mapu si člověk úplně přesně nepředstavil, jak daleko námořní přístav ve skutečnosti leží, jak je izolovaný od světa. Barrow-in-Furness není město, na které narazíte cestou jinam, kam náhodou zabloudíte; uzavřené samo do sebe tvoří geografickou slepou uličku.

Projížděli nejjižnějšími výběžky Jezerní oblasti, mezi zvlněnými loukami se stády ovcí, nasucho stavěnými kamennými zídkami a malebnými vesničkami, které Robin připomínaly její yorkshirský domov, projeli Ulverstonem („Rodiště Stana Laurela“), až posléze poprvé zahlédli široké ústí řeky, jež naznačovalo, že se blíží k pobřeží. Už minulo poledne, když se konečně ocitli v nevzhledné průmyslové krajině, skladištní haly a továrny po stranách silnice ohlašovaly okraj města.

„Než se vydáme za Brockbankem, někde něco pojíme,“ prohlásil Strike, který v posledních pěti minutách studoval mapu Barrow. Navigačními přístroji pohrdal s odůvodněním, že na papír nemusíte čekat, než se vám načte, ani vám informace nezmizí při mizerném připojení. „Mělo by tady být parkoviště. Na kruháči odboč doleva.“

Projeli kolem otřískaného postranního vstupu do Craven Parku, domácího stadionu ragbyového týmu Barrow Raiders. Strike měl oči na stopkách, jestli někde nezahlédne Brockbanka, a zároveň nasával výraznou atmosféru místa. Jako cornwallský rodák očekával, že uvidí moře, že ho ucítí ve vzduchu, ale soudě podle toho by se mohli klidně nacházet na míle hluboko ve vnitrozemí. Na první dojem Barrow působilo jako gigantické obchodní centrum někde za městem, kde na ně ze všech stran útočily nevkusně křiklavé fasády výprodejů, jen tu a tam se mezi obchody pro kutily a pizzeriemi hrdě vyjímaly nečekané architektonické skvosty, svědkové úspěšné průmyslové minulosti.

Celnici ve stylu art deco přebudovali na restauraci. Viktoriánská průmyslovka ozdobená klasickými postavami se pyšnila nápisem Labor omnia vincit. O kus dál přijeli k nekonečným řadám malých domků, k oné městské zástavbě, již s oblibou maloval Lowry, úlům, v nichž bydleli dělníci.

„V životě jsem neviděl tolik hospod,“ prohodil Strike, když Robin odbočila na parkoviště. Měl chuť na pivo, ale jelikož měl na paměti heslo Labor omnia vincit, souhlasil s jejím návrhem, že si dají něco rychlého v nedaleké kavárně.

Byl jasný dubnový den, ale mírný vítr s sebou přinášel chlad nespatřeného moře.

„Na nic si tady nehrajou, co?“ zamumlal, když uviděl název kavárny: Poslední štace. Stála naproti podniku Druhá šance, kde se prodávalo obnošené oblečení, a zjevně prosperující zastavárně. Navzdory svému zlověstnému jménu byla Poslední štace útulná a čistá, plná švitořících postarších dam, a na parkoviště se vrátili s příjemným pocitem, že se dobře najedli.

„Jestli nebude nikdo doma, bude obtížný jeho dům nenápadně sledovat,“ poznamenal Strike, když opět seděli v land roveru a ukazoval Robin cestu na mapě. „Je to na samém konci slepé ulice. Nebude kam se skrýt.“

„Nenapadlo tě,“ řekla Robin s jistou uštěpačností, když se rozjeli, „že by Holly mohla být Noel? Že si třeba změnil pohlaví?“

„V takovým případě by byla hračka ho najít,“ řekl Strike. „Dva metry na jehlách a s květákovým uchem. Tady doprava,“ dodal, když míjeli noční klub nazvaný Švorc. „Kristepane, to jsou názvy, jako bychom byli někde v Barrow, že jo?“

Ve výhledu na nábřeží jim překážela gigantická, smetanově bílá budova s nápisem BAE SYSTEMS. Stavba byla bez oken a na pohled snad kilometr dlouhá, bezvýrazná, anonymní, hrozivá.

„Podle mě se z Holly vyklube sestra nebo možná nová manželka,“ řekl Strike. „Drž se vlevo… Je stejně stará jako on. Doprava, hledáme Stanley Road… Vypadá to, že skončíme přímo naproti BAE Systems.“

Přesně podle Strikových slov lemovaly Stanley Road z jedné strany řadové domky a z druhé vysoká cihlová zeď s ostnatým drátem. Za touto nekompromisní překážkou vyrůstala podivně zlověstná tovární budova, bílá a bez oken, odstrašující už svou velikostí.

„‚Hranice zvýšené jaderné ostrahy‘?“ přečetla Robin nápis na zdi, v ulici zpomalila a jela teď takřka krokem.

„Stavějí tady ponorky,“ řekl Strike a zadíval se vzhůru na ostnatý drát. „Všude tu jsou policejní výstrahy – podívej.“

Slepá ulice byla liduprázdná. Končila malým parkovištěm vedle dětského hřiště. Při parkování Robin zahlédla řadu předmětů nabodnutých na ostnatém drátu nahoře na zdi. Míč tam určitě přistál nešťastnou náhodou, ale taky tam byl nenávratně zaklíněný malý růžový kočárek pro panenky. Ten obraz v ní vzbudil nepříjemný pocit: někdo ho tam naschvál hodil, aby už nešel sundat.

„Proč vystupuješ?“ zeptal se Strike, když obešel zezadu vůz.

„Já jen…“

„S Brockbankem to vyřídím sám, pokud bude doma,“ řekl Strike a zapálil si cigaretu. „Ty se k němu vůbec nepřibližuj.“

Robin se vrátila do auta.

„Zkus ho nepraštit, buď tak hodnej,“ zamumlala do zad Strikovi, jenž s pokulháváním zamířil k domu. Koleno měl po cestě celé ztuhlé.

Okna v některých z domů byla čistá s pečlivě naaranžovanou výzdobou za sklem; jinde visely záclony v různém stadiu nečistoty. Pár domů bylo zvenčí zanedbaných a soudě podle umouněných parapetů i uvnitř dost špinavých. Strike už byl skoro na dosah kaštanově hnědých dveří, ale vtom se prudce zastavil. Robin si všimla, že se na konci ulice objevila skupinka mužů v modrých montérkách a ochranných přílbách. Nebyl mezi nimi Brockbank? Zastavil se snad Strike kvůli tomu?

Ne. Jenom mu někdo volal. Obrátil se zády ke dveřím i k přicházejícím mužům a pomalu zamířil zpátky k Robin, jeho krok teď nebyl rázně cílevědomý, spíš se loudal jako člověk, který se plně soustředí na hlas ve sluchátku.

Jeden z mužů v montérkách byl vysoký, tmavý a vousatý. Všiml si ho Strike? Robin opět vyklouzla z auta a předstírajíc, že píše esemesku, dělníky s maximálním přiblížením několikrát vyfotografovala. Zabočili za roh a zmizeli z dohledu.

Strike zůstal stát deset metrů od ní, kouřil a poslouchal člověka, který k němu mluvil v mobilu. Z okna v poschodí v nejbližším domě pozorovala dvojici přimhouřeným zrakem šedovlasá žena. Aby zmírnila její podezíravost, Robin se otočila k domu zády a vyfotografovala si obrovský jaderný podnik, jako by byla turistka.

„To byl Wardle,“ řekl Strike, když k ní přišel. Tvářil se zachmuřeně. „Mrtvola není Oksana Vološinová.“

„Jak na to přišli?“ zeptala se ohromeně Robin.

„Oksana je na tři týdny doma v Doněcku. Svatba v rodině – nemluvili s ní osobně, ale mluvili po telefonu s její matkou a ta tvrdí, že tam Oksana je. Domácí se mezitím zotavila natolik, aby mohla policii sdělit, že když našla mrtvé tělo, byla šokovaná i proto, že si myslela, že Oksana odjela na dovolenou na Ukrajinu. Taky se zmínila, že hlava se jí moc nepodobá.“

Strike si strčil mobil do kapsy a zachmuřil se. Doufal, že ta zpráva donutí Wardla zaměřit se i na někoho jiného než Malleyho.

„Vrať se do auta,“ pobídl ji Strike zamyšleně a vydal se zpátky k Brockbankovu domu.

Robin se vrátila za volant land roveru. Žena za oknem v poschodí je dál pozorovala.

Na ulici se objevily dvě policistky v reflexních vestách. Strike právě došel ke kaštanovým dveřím. Ulicí se rozlehlo bušení kovu o dřevo. Strike se zrovna chystal zaklepat znovu, když policistky dorazily přímo k němu.

Robin se na sedadle narovnala a divila se, co po něm policie proboha může chtít. Po krátkém hovoru všichni tři zamířili k land roveru.

Robin stáhla okénko a náhle se kdovíproč cítila provinile.

„Chtějí vědět,“ zavolal Strike, když se přiblížili na doslech, „jestli jsem pan Michael Ellacott.“

„Cože?“ opáčila Robin, zcela vyvedená z míry tím, že zaznělo jméno jejího otce.

Napadla ji absurdní myšlenka, že na ně policii poslal Matthew. Ale proč by jim říkal, že je Strike její otec? Vzápětí jí to ale došlo a s tím prozřením se jí vrátil i hlas.

„Auto je registrované na tátovo jméno,“ řekla. „Něčeho jsem se snad dopustila?“

„No, parkujete na dvojité žluté čáře,“ prohlásila jedna z policistek suše, „ale kvůli tomu tady nejsme. Fotografovala jste továrnu. To je v pořádku,“ dodala, když viděla, jak se Robin vyděsila. „Lidi to tady dělají každý den. Zachytily vás bezpečnostní kamery. Můžu vidět váš řidičský průkaz?“

„Aha,“ vypravila ze sebe Robin. Cítila na sobě Strikův tázavý pohled. „Já jen… myslela jsem, že by to mohl být pěkný umělecký obrázek, rozumíte? Ten ostnatý drát a bílá budova za ním… a mraky…“

Zahanbeně podala policistce doklady a Strikovi se přitom pečlivě vyhýbala očima.

„Pan Ellacott je tedy váš otec, ano?“

„Půjčil nám auto, to je všechno,“ řekla Robin a děsila se, že by policii mohlo napadnout zkontaktovat její rodiče, kteří by tak zjistili, že je v Barrow bez Matthewa, bez prstýnku a sama…

„A kde bydlíte vy dva?“

„My ne… ne spolu,“ řekla Robin.

Nadiktovali svá jména a adresy.

„Vy jste sem přijeli někoho navštívit, pane Striku?“ zeptala se druhá policistka.

„Noela Brockbanka,“ odpověděl pohotově. „Je to můj dávný kamarád. Projíždíme, tak jsem si říkal, že se u něj zastavíme.“

„Brockbank,“ zopakovala policistka a vrátila Robin řidičský průkaz. Robin doufala, že by ho ta žena mohla znát, což by do značné míry napravilo její přešlap. „To je tady u nás běžné příjmení. Tak můžete pokračovat. Jenom už tady nefotografujte.“

„Promiň,“ naznačila Robin bezhlesně pusou ke Strikovi, jen co se policistky vzdálily. Potřásl hlavou a svou rozmrzelost rozpustil v úsměvu.

„Uměleckej obrázek… dráty… obloha…“

„Co bys řekl ty?“ bránila se. „Sotva jsem jim mohla říct, že jsem si fotila dělníky, protože jsem si říkala, že by mezi nimi mohl být Brockbank… Podívej…“

Sotva však na displeji zobrazila fotografii dělníků, poznala, že ten nejvyšší, s brunátnými tvářemi, krátkým zátylkem a obrovskýma ušima není muž, kterého hledají.

Dveře nejbližšího domu se otevřely. Objevila se v nich šedovlasá žena, která je předtím pozorovala z okna v poschodí, a táhla za sebou kostkovanou nákupní tašku na kolečkách. Nyní se tvářila vesele. Robin si byla jistá, že žena sledovala příchod i odchod policie a je spokojená, že nejsou špioni.

„To je tady pořád,“ zvolala důrazně přes ulici. „Pořád“ vyslovila spíš jako „porád“. Robin, která pocházela ze sousedního kraje a myslela si, že cumbrijský dialekt zná, připadal ten přízvuk cizí. „Mají tu všady kamery. Všecko si zapisujou. My jsme tady na to všichni zvyklí.“

„Viděli zkrátka lidi z Londýna,“ prohlásil Strike přívětivě, což ženu zarazilo a začala být zvědavá.

„Z Londýna? Co vás přivedlo až do Barrow?“

„Hledáme jednoho starýho kamaráda. Noela Brockbanka,“ řekl Strike a ukázal na konec ulice. „Jenže nikdo není doma. Asi bude v práci.“

Žena se mírně zakabonila.

„Noela, říkáte? Ne Holly?“

„S Holly se taky moc rádi uvidíme, pokud to bude možný,“ řekl Strike.

„Ta bude ještě v práci,“ řekla sousedka, když se podívala na hodinky. „Dělá v pekařství ve Vickerstownu. Nebo,“ dodala žena se stopou pochmurného humoru, „to můžete zkusit večer ve Vraním hnízdě. Většinou tam bývá.“

„Zkusíme to pekařství – překvapíme ji,“ řekl Strike. „Kde to přesně je?“

„Malej bílej barák, kousíček od Vengeance Street.“

Poděkovali jí a žena se vydala ulicí pryč, potěšená, že mohla být nápomocná.

„Slyšel jsem dobře?“ zamumlal Strike, když byli zpátky v bezpečí land roveru a on znovu rozprostřel mapu. „‚Vengeance Street‘? Mstivá ulice?“

„No jo, znělo to tak,“ přisvědčila Robin.

Krátká jízda je vedla přes most, který se klenul nad ústím řeky, kde se na špinavě vyhlížející vodní hladině pohupovaly plachetnice a několik jich s odlivem uvízlo v bahnitých mělčinách u břehu. Strohé průmyslové budovy podél pobřeží vystřídala řadová zástavba, některé domky měly fasády z oblázků, jiné z neomítnutých červených cihel.

„Zní to jako jména lodí,“ poznamenal Strike, když projížděli Amfitrítinou ulicí.

Vengeance Street stoupala do kopce. Po několika minutách hledání objevili malé, bíle omítnuté pekařství.

„To bude ona,“ ozval se Strike znenadání, sotva Robin zastavila. Z auta bylo prosklenými dveřmi vidět dovnitř. „Musí to být jeho sestra, jen se na ni podívej.“

Robin si pomyslela, že ta žena pracující v pekárně má drsnější vzezření než většina mužů. Měla stejný protáhlý obličej a vysoké čelo jako Brockbank; neúprosné oči obtažené silnými černými linkami, havraní vlasy sčesané do pevného, neslušivého ohonu. Černé tričko bez rukávů pod bílou zástěrou odhalovalo silné holé paže pokryté tetováním od ramenou po zápěstí. Z obou uší jí viselo několik zlatých kruhů. Kolmá vráska mezi obočím vytvářela dojem, že se neustále nevrle mračí.

Pekařství bylo stísněné a plné zákazníků. Když Strike sledoval Holly, jak balí do sáčků pečivo, vzpomněl si na své pirohy z Melrose a začaly se mu sbíhat sliny.

„Klidně bych si zase něco dal.“

„Tady s ní mluvit nemůžeš,“ řekla Robin. „Raději za ní zajdeme domů nebo do té hospody.“

„Ale ty bys mohla skočit dovnitř a koupit mi piroh.“

„Vždyť jsme měli před necelou hodinou housky!“

„No a? Já žádnou blbou dietu nedržím.“

„Já už taky ne,“ odsekla Robin.

To odvážné prohlášení jí připomnělo šaty bez ramínek, které na ni pořád ještě čekají v Harrogate. Opravdu nemá v úmyslu do nich zhubnout? Květiny, catering, družičky, výběr prvního tanečního čísla – nic z toho už nebude potřeba? Propadlé zálohy, vrácené dary, šokované tváře přátel a příbuzných, až jim to oznámí…

V land roveru byla zima a nebyl zvlášť pohodlný, po hodinách strávených za volantem byla Robin nesmírně unavená a na pár okamžiků, v nichž její zrádné srdce nakrátko zakolísalo, jí myšlenka na Matthewa a Sarah Shadlockovou znovu vehnala slzy do očí.

„Nebude ti vadit, když si zapálím?“ řekl Strike, stáhl okénko a vpustil dovnitř chladný vzduch, aniž počkal na odpověď. Robin spolkla souhlasnou odpověď; koneckonců, odpustil jí tu policii. Studený vítr jí pomohl sebrat síly k tomu, co se mu chystala říct.

„Ty nemůžeš vyslýchat Holly.“

Otočil se k ní a zamračil se.

„Překvapit Brockbanka je jedna věc, ale když tě Holly pozná, bude ho varovat, že po něm jdeš. Musím to udělat já. Už mám nápad, jak na to.“

„Jasně – jenže to nepřichází v úvahu,“ prohlásil Strike kategoricky. „Je dost pravděpodobný, že buď bydlí s ní, nebo o pár ulic dál. A je to cvok. Pokud získá podezření, začne bejt zlej. Sama tam nemůžeš.“

Robin si přitáhla kabát těsněji k tělu a řekla rozvážně:

„Tak chceš slyšet ten můj nápad, nebo ne?“

25

There’s a time for discussion and a time for a fight.

Blue Öyster Cult: „Madness to the Method“

Strike, ač nerad, musel uznat, že je Robinin plán dobrý a nebezpečí, že by Holly mohla Noela varovat, bylo vyšší než předpokládané riziko pro Robin. Proto když Holly odešla se svou kolegyní v pět hodin z práce, Strike se jí nepozorovaně pověsil na paty. Robin mezitím odjela na opuštěné místo u prázdné močálovité parcely, z kufru auta vytáhla svou cestovní tašku, vysoukala se z džínů a natáhla na sebe elegantnější, i když pomačkané kalhoty.

Pak odjela zpátky přes most do centra Barrow a Strike jí zavolal, že Holly nešla domů, ale zamířila přímo do hospody na konci jejich ulice.

„Skvělý, myslím, že tam to bude snazší,“ zakřičela Robin k mobilu, který měla položený na vedlejším sedadle a nastavený na hlasitý odposlech. Kolem ní vibroval a rachotil stařičký land rover.

„Cože?“

„Říkala jsem, že si myslím… to je jedno, už jsem skoro tam!“

Strike čekal před parkovištěm u Vraního hnízda. Sotva stačil otevřít dveře na straně spolujezdce, Robin sykla:

„Schovej se! Rychle!“

Holly vyšla ze dveří hospody se sklenicí piva v ruce. Byla vyšší než Robin a dvakrát tak široká. Pořád na sobě měla tričko bez rukávů a džíny. Zapálila si cigaretu a přimhouřenýma očima se rozhlédla po okolí, které musela znát nazpaměť. Krátce zaostřila na neznámý land rover.

Strike se co nejrychleji nasoukal na přední sedadlo, hlavu měl pokud možno skloněnou. Robin sešlápla plyn a okamžitě odjela.

„Za celou dobu, co jsem ji sledoval, se na mě ani jednou nepodívala,“ zdůraznil Strike a napřímil se do normální polohy.

„Stejně bys neměl dopustit, aby tě zahlédla,“ řekla Robin káravě, „pokud si tě všimne, mohla by si na tebe vzpomenout.“

„Promiň, já zapomněl, že týhle operaci šéfuješ,“ řekl Strike.

„Hele, dej si pohov,“ vyjela na něj Robin vztekle. Strika to překvapilo.

„To byl vtip.“

Robin zabočila na parkoviště o kus dál v ulici, kam nebylo od vchodu Vraního hnízda vidět, a pak si zkontrolovala, jestli má v kabelce balíček, který si koupila dřív během odpoledne.

„Počkáš tady.“

„Ani náhodou. Budu na parkovišti dávat bacha, jestli se neobjeví Brockbank. Dej mi klíče.“

Neochotně mu je podala a vzdálila se. Strike se za ní díval, jak míří k hospodě, a dumal nad tím nečekaným výbuchem vzteku. Možná že se Matthew, napadlo ho, posměšně vyjadřoval k tomu, co nejspíš považoval za příliš skrovné úspěchy.

Vraní hnízdo stálo na rohu Ferry a Stanley Road, které v tom místě tvořily ostrou zatáčku. Byla to velká, válcovitá budova z červených cihel. Holly doposud stála ve dveřích, kouřila a pila pivo. Robin nervózně šimralo v žaludku. Šla do toho dobrovolně: teď záleželo jenom na ní, jestli zjistí, kde se nachází Brockbank. Kvůli té hlouposti, s jakou k nim odpoledne přivolala policii, byla teď vznětlivější, a Strikův špatně načasovaný vtip jí připomněl Matthewovy skryté narážky znevažující její výcvik v kontrasledování. Napřed jí formálně poblahopřál k výbornému hodnocení, ale pak naznačil, že se tam koneckonců nenaučila nic jiného než používat zdravý rozum.

Robin zazvonil v kapse kabátu mobil. Jak se přibližovala, cítila na sobě Hollyin pohled, a tak mobil vytáhla a zkontrolovala, kdo jí volá. Byla to matka. Jelikož by patrně působilo dost divně, kdyby hovor típla, místo aby ho přijala, přiložila si telefon k uchu.

„Robin?“ ozval se Lindin hlas, zatímco Robin ve dveřích nevšímavě minula Holly. „Ty jsi v Barrow-in-Furness?“

„Ano,“ přisvědčila Robin. Vynořily se před ní dvoje dveře a ona si zvolila ty nalevo. Přivedly ji do prostorného, omšelého baru s vysokým stropem. Dva muži v teď už povědomých modrých montérkách hráli hned za dveřmi kulečník. Robin spíš cítila, než skutečně viděla, jak se za cizí ženou otočilo několik hlav. Vyhýbala se jakémukoli očnímu kontaktu a s telefonem stále u ucha zamířila k baru.

„Co tam děláš?“ zeptala se Linda, ani nečekala na odpověď a pokračovala: „Telefonovali nám z policie a zjišťovali, jestli ti táta půjčil auto!“

„To bylo jenom nedorozumění,“ řekla Robin. „Mami, já teď nemůžu moc mluvit.“

Dveře za ní se otevřely a kolem prošla Holly, hustě potetované paže měla založené před tělem. Vrhla po Robin postranní odhadující pohled, v němž Robin vytušila předběžné nepřátelství. Kromě nakrátko ostříhané barmanky byly jediné dvě ženy v podniku.

„Volali jsme k vám,“ pokračovala její matka, jako by neslyšela, „a Matthew nám řekl, že jsi odjela s Cormoranem.“

„Ano,“ řekla Robin.

„A když jsem se zeptala, jestli budete mít čas stavit se o víkendu na oběd…“

„Co bych tenhle víkend dělala v Mashamu?“ zeptala se nechápavě Robin. Koutkem oka sledovala, jak Holly usedá na barovou stoličku a dává se do řeči s několika dalšími muži v montérkách z továrny BAE.

„Matthewův táta má narozeniny,“ řekla její matka.

„Aha, no jo, vlastně,“ vydechla Robin. Úplně jí to vypadlo z hlavy. Oslava. Ta poznámka byla v kalendáři tak dlouho, že už ji přestala vnímat a zapomněla, že se cesta do Mashamu blíží.

„Robin, je všechno v pořádku?“

„Mami, já teď opravdu nemůžu moc mluvit,“ vyhnula se odpovědi Robin.

„Jsi v pořádku?“

„Jasně!“ prohlásila Robin netrpělivě. „Jsem naprosto v pohodě. Zavolám ti pak.“

Zavěsila a otočila se k baru. Barmanka už čekala na její objednávku a upírala na ni stejně zkoumavý pohled jako ostražitá sousedka v Stanley Road. Jako by se všichni místní lidé vyznačovali zvýšenou obezřetností. Ale Robin už stačila pochopit, že nejde o šovinistické nepřátelství místních vůči cizincům. Spíš to byl obranný reflex lidí, kteří vesměs pracovali v přísně tajné oblasti. Srdce jí tlouklo rychleji než obvykle, ale Robin přesto s hraným sebevědomím

prohlásila:

„Dobrý večer, nevím, jestli mi můžete pomoct. Hledám Holly Brockbankovou. Říkali mi, že bych ji tady mohla najít.“

Barmanka chvíli Robininu žádost zvažovala a pak bez úsměvu řekla:

„Je tamhle u baru. Dáte si něco?“

„Skleničku bílého vína, prosím,“ řekla Robin.

Žena, kterou ztělesňovala, by pila víno, to Robin dobře věděla. Taky by ji nijak nerozhodil náznak nedůvěry, který zahlédla v barmančiných očích, Hollyino instinktivní nepřátelství ani vyzývavé pohledy, jimiž si ji přeměřovali hráči kulečníku. Žena, jejíž roli hrála, byla chladnokrevná, rozvážná a ambiciózní.

Robin zaplatila za víno a zamířila přímo k Holly a třem mužům, s nimiž se bavila u baru. Byli zvědaví, ale obezřetní, a jakmile bylo jasné, že Robin míří právě k nim, naráz zmlkli.

„Dobrý večer,“ usmála se Robin. „Vy jste Holly Brockbanková?“

„Jo,“ kývla Holly se zachmuřeným výrazem, načež něco zadrmolila s těžkým barrowským přízvukem.

„Prosím?“

Robin si uvědomovala, že se na ni upírá několik párů pobavených očí, a jen silou vůle udržela na tváři úsměv.

„Kdo – jste – vy?“ zopakovala Holly otázku posměšně přehnaným londýnským přízvukem.

„Jmenuji se Venetia Hallová.“

„Jejda, to vám teda nezávidím,“ utrousila Holly se širokým úsměvem určeným nejbližšímu z dělníků a ten se zachechtal.

Robin vytáhla z kabelky vizitku, kterou si odpoledne nechala vytisknout v obchodním centru, zatímco Strike zůstal u pekařství a hlídal Holly. To on přišel s nápadem, aby použila své druhé křestní jméno. („Budeš díky tomu vypadat jako jihoanglická snobka.“)

Robin podala Holly vizitku, odvážně jí zpříma pohlédla do očí a zopakovala: „Venetia Hallová. Jsem právnička.“

Holly zmizel posměšný škleb z tváře. Zakabonila se, přečetla si vizitku, jednu z těch dvou stovek, které si Robin nechala za čtyři a půl libry vytisknout.

Hardacre a Hallová

právní služby

pro osoby s trvalým zdravotním postižením

Venetia Hallová

jednatelka

Tel.: 0888 789654

Fax: 0888 465877 E-mail: venetia@h&hlegal.co.uk

„Hledám vašeho bratra Noela,“ řekla Robin. „My…“

„Jak ste se domákla, že sem tady?“

Ve své nedůvěře jako by se celá nafoukla a naježila jako kočka.

„Sousedka mi řekla, že byste tady mohla být.“

Hollyini společníci v modrých montérkách se uculovali.

„Možná bychom mohli mít pro vašeho bratra dobré zprávy,“ prokousávala se Robin statečně připraveným scénářem. „Snažíme se ho najít.“

„Nemám páru, kde je, a taky je mi to fuk.“

Dva z dělníků se mlčky vytratili od baru ke stolu a nechali tam pouze jednoho, který pozoroval Robininy rozpaky a zdrženlivě se přitom usmíval. Holly dopila pivo, ke zbylému muži přistrčila po pultu pětilibrovku a řekla mu, ať jí koupí další. Sklouzla z barové stoličky a vydala se na záchod, přičemž toporně držela paže mírně od těla jako chlap.

„Oni spolu s bráchou nemluví,“ řekla barmanka, která se za barem přiblížila, aby slyšela, o čem se baví. Zdálo se, že jí je Robin trochu líto.

„A vy asi taky nevíte, kde bych Noela našla, že?“ zeptala se Robin a cítila se zoufale.

„Nebyl tady už rok nebo spíš dýl,“ odpověděla barmanka neurčitě. „Ty nevíš, co s ním je, Kevine?“

Hollyin přítel odpověděl jen pokrčením ramen a objednal Holly pivo. Podle přízvuku pocházel z Glasgow.

„Tak to je škoda,“ řekla Robin a její jasný, odtažitý hlas neprozrazoval zběsilý tlukot jejího srdce. Děsila se možnosti, že se bude muset vrátit k Strikovi s prázdnou. „Kdybych ho dokázala najít, mohlo by to pro rodinu znamenat tučné odškodné.“

Otočila se k odchodu.

„Pro rodinu, nebo pro něho?“ zeptal se Glasgowan zostra.

„To záleží,“ pronesla Robin rozvážně a vrátila se zpátky. Nepředpokládala, že by se Venetia Hallová nějak zvlášť vybavovala s lidmi, kteří nemají žádnou spojitost s případem, na kterém pracuje. „Je to možné, pokud rodinní příslušníci museli na nějakou dobu převzít pečovatelskou službu – k tomu bych ale potřebovala získat podrobnosti. Někteří příbuzní,“ lhala Robin, „dosáhli na velice slušné odškodné.“

Holly se vracela. Když uviděla, že Robin mluví s Kevinem, objevil se jí v obličeji zlověstný výraz. Teď odešla na záchod Robin a srdce jí bušilo až v krku, cestou přemítala, jestli lež, kterou si právě vymyslela, přinese nějaké ovoce. Z výrazu Hollyiny tváře, když se míjely, Robin vyčetla, že existuje jistá malá šance, že ji na záchodě přepadnou a zmlátí.

Nicméně když odtamtud vycházela, viděla, jak se Holly s Kevinem u baru sklánějí jeden k druhému a tiše spolu rozmlouvají. Robin bylo jasné, že nesmí dál tlačit: buď se Holly chytí, nebo ne. Utáhla si pásek na kabátě a prošla kolem nich beze spěchu, ale odhodlaně směrem k východu.

„Hej!“

„Ano?“ ozvala se Robin pořád poněkud chladně, protože Holly se chovala hrubě a Venetia Hallová byla zvyklá na jistou úroveň a úctu.

„Tak dobře, o co teda sakra jde?“

Bylo znát, že Kevin by se rozhovoru rád zúčastnil, avšak jeho vztah s Holly zřejmě nebyl natolik důvěrný, aby měl dovoleno naslouchat jejím soukromým finančním záležitostem. Odšoural se k hracímu automatu a tvářil se rozladěně.

„Můžeme si sednout třeba tamhle,“ pobídla Holly Robin, vzala si čerstvě natočené pivo a ukázala k rohovému stolku vedle klavíru.

Na okenních parapetech hospody stály lodě v lahvích: pěkné, křehké předměty ve srovnání s těmi obrovskými, elegantními monstry, jaká se stavěla venku za okny, za tou vysokou obvodovou zdí. Koberec s hustým vzorem skrýval tisíce skvrn; květiny za záclonami vypadaly povadle a smutně, ale nesourodé ozdoby a lovecké trofeje přesto dodávaly rozlehlé místnosti útulnou atmosféru a jasně modré montérky hostů navozovaly dojem jakéhosi bratrstva.

„Firma Hardacre a Hallová zastupuje velkou skupinu příslušníků armády, kteří utrpěli vážná, a nikoli nevyhnutelná zranění mimo válečný konflikt,“ řekla Robin a vklouzla do předem nacvičené frašky. „Při probírání záznamů jsme přišli na případ vašeho bratra. Dokud si s ním nepromluvíme, nemůžeme si být pochopitelně jistí, ale každopádně budeme moc rádi, pokud se zařadí na seznam lidí, které při žalobách zastupujeme. Myslím, že bude patřit k typickým případům, u nichž očekáváme snadné vítězství. Pokud se k nám přidá, zvýší to tlak na armádu, aby v těchto případech vyplácela odškodné. Čím více stěžovatelů najdeme, tím lépe. Pro pana Brockbanka to pochopitelně nebude znamenat žádné výdaje. Pokud nevyhrajeme, žádné poplatky nám platit nebude. Žádná výhra, žádné poplatky!“ dodala tónem napodobujícím televizní reklamy.

Holly na to nic neřekla. Její bledá tvář byla tvrdá a nepřístupná. Na všech prstech kromě prsteníčku měla laciné kroužky ze žlutého zlata.

„Kevin říkal něco o tom, že peníze dostane rodina.“

„Aha, ano,“ přisvědčila Robin nenuceně. „Pakliže Noelova zranění měla dopad i na vás, rodinné příslušníky…“

„To si pište, že měly,“ vyštěkla Holly.

„Jaké?“ zeptala se Robin, vytáhla si z kabelky hozené přes rameno zápisník a připravila si tužku.

Viděla, že alkohol a pocit křivdy budou jejími největšími spojenci ve snaze vytáhnout z Holly co nejvíc informací. Ta už si zálibně pohrávala s představou, jak právničce naservíruje příběh, jaký chce zřejmě slyšet.

Nejdřív musela zahladit zdání, že by snad vůči svému zraněnému bratrovi chovala nějakou zášť. Dopodrobna Robin vylíčila, jak Noel v šestnácti letech vstoupil do armády. Dal armádě úplně všechno: byla jeho životem. Ó ano, lidé si neuvědomují, jaké oběti vojáci přinášejí… Věděla Robin, že jsou s Noelem dvojčata? Ano, narodili se na Boží hod vánoční… Noel a Holly…

Vyprávěním toho nakašírovaného příběhu o svém bratrovi se chtěla sama postavit do lepšího světla. Muž, s nímž sdílela místo v jednom lůně, se vydal do světa, cestoval a bojoval a zastával čím dál vyšší posty v řadách Britské armády. Odlesk jeho statečnosti a touhy po dobrodružství dopadal i na ni, která zůstala v Barrow.

„… a oženil se s ženskou jménem Irene. S vdovou. Vzal si ji i s dvěma děckama. Kristepane. Žádnej dobrej skutek nezůstane nepotrestanej, jak se říká.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Venetia Hallová zdvořile a sevřela sklenku s centimetrem zteplalého kyselého vína.

„Oženil se s ní a pak s ní měl syna. Rozkošnej klučík… Ryan… Moc milej. Neviděli jsme ho už… možná šest roků? Sedm? Kurva. Jo, Irene prostě vzala roha, když byl brácha jednou u doktora. Vzala s sebou děti – a to si vemte, že syn byl pro Noela vším. Úplně vším – v nemoci i kurva ve zdraví, co? Taková mrcha ženská. Když potřeboval nejvíc podpořit. Mrcha.“

Takže Noel s Brittany jsou už dlouho od sebe. Nebo si dal tu práci a svoji nevlastní dceru vystopoval? Určitě ji stejně jako Strika vinil ze zranění, které mu změnilo život. Robin si zachovala nezúčastněný výraz, třebaže jí srdce bušilo jako o závod. Nejradši by Strikovi okamžitě poslala esemesku.

Když mu utekla žena, Noel se bez ohlášení objevil ve starém rodinném domě, malém patrovém, třípokojovém domku na Stanley Road, v němž Holly bydlela celý svůj život a který po smrti nevlastního otce obývala sama.

„Vzala jsem ho k sobě,“ řekla Holly a narovnala se v zádech. „Rodina je rodina.“

Ani zmínka o obvinění, které vůči svému nevlastnímu otci vznesla Brittany. Holly si hrála na znepokojenou příbuznou a oddanou sestru, a třebaže to byl amatérský výstup, Robin byla už natolik zkušená, aby věděla, že dokonce i z té nejočividnější hlušiny se dají vytěžit zlatá zrnka pravdy.

Přemítala, jestli Holly vůbec ví, že byl bratr obviněn ze sexuálního zneužívání dítěte: stalo se to koneckonců v Německu a na obžalobu nikdy nedošlo. Nicméně pokud měl Brockbank při svém propuštění opravdu poškozený mozek, měl by dost rozumu na to, aby o důvodech svého potupného propuštění z armády dokázal mlčet? Pokud by byl nevinný a neměl to v hlavě v pořádku, nemluvil by snad, zřejmě stále dokola, o nespravedlnosti, která ho dovedla až na takové dno?

Robin koupila Holly třetí pivo a obratně ji nasměrovala k tématu, jak se Noel choval v době, kdy ho kvůli zranění propustili.

„Byl z něj úplně jinej člověk. Záchvaty. Bral spoustu léků. Zrovna jsem pečovala o nevlastního tátu – ten měl mrtvici – a hned nato mi z armády poslali domů Noela, kterej měl pořád křeče a epileptický záchvaty a…“

Holly utopila konec věty ve sklenici s pivem.

„To muselo být těžké,“ řekla Robin, která si teď psala do malého zápisníku. „Nějaké potíže ohledně chování? Rodiny si často stěžují, že právě to pro ně představuje nejhorší zátěž.“

„Jo,“ řekla Holly. „No, asi tak: tím, že mu vyrazili mozek z lebky, se jeho prudká povaha nijak nezlepšila. Dvakrát nám rozmlátil celej barák. V jednom kuse na všecky zuřil. A ten je teď slavnej, chápete to!“ dodala Holly temně.

„Prosím?“ vyhrkla zaskočená Robin.

„Ten chlap, co ho zmlátil!“

„Kdo…“

„Ten hajzl Cameron Strike!“

„Aha, ten,“ přikývla Robin. „O tom jsem asi něco slyšela.“

„Bodejť! Teď je kurva soukromej detektiv a pořád je v novinách! Zasranej vojenskej fízl, kterej z Noela vymlátil duši… a posral mu to na celej ten posranej život…“

Tiráda ještě nějakou chvíli pokračovala. Robin si dělala poznámky a čekala, jestli jí Holly řekne, proč si vojenská policie pro jejího bratra přišla, ale buď to nevěděla, nebo se rozhodla o tom nemluvit. Nicméně bylo zřejmé, že Noel Brockbank připisoval svou epilepsii výhradně tomu, co mu udělal Strike.

Asi po roce, který v jejím líčení zněl, jako by procházela hotovým očistcem, protože během něj Noel svou sestru-dvojče a její dům používal jako hromosvod pro své zoufalství a výbuchy zuřivosti, se odstěhoval do Manchesteru, kde mu starý kamarád z Barrow sehnal zaměstnání vyhazovače.

„Takže se natolik uzdravil, že mohl chodit do práce?“ zeptala se Robin, protože obraz, který Holly doposud malovala, byl portrétem muže, který se vůbec nedokáže ovládat a jen sotva by byl s to zkrotit časté výbuchy hněvu.

„No, víte, byl v tý době docela v cajku, když nepil a bral léky. Já byla ráda, že vypadl. Dokud jsem ho měla tady, dával mi pěkně zabrat,“ doplnila Holly, která si zase vzpomněla, že odškodnění se slibuje těm, jejichž život utrpěl kvůli zraněním příbuzných. „Měla jsem záchvaty paniky. Šla jsem s tím i za obvoďákem. Mám to v kartě.“

Vyprávění o tom, jaký mělo Brockbankovo násilnické chování dopad na Hollyin život, zabralo ještě následujících deset minut. Robin vážně a účastně přikyvovala a občas poznamenávala připravené fráze: „Ano, o tom jsem slyšela i od jiných příbuzných,“ nebo: „Ano, jistě, to bude velice cenné pro podání stížnosti.“ Robin nabídla teď už poddajné Holly čtvrté pivo.

„Teď to bude na mě,“ řekla Holly s neurčitou snahou zvednout se od stolu.

„Ne, ne, já to můžu dát všechno do nákladů,“ odmítla Robin. Zatímco čekala, než se natočí čerstvá pinta edinburského piva McEwan’s, zkontrolovala si mobil. Měla v něm další esemesku od Matthewa, kterou neotevřela, a jednu od Strika. Tu si přečetla.

Všechno OK?

Ano, odeslala odpověď.

„Takže váš bratr bydlí v Manchesteru?“ zeptala se, když se vrátila ke stolu.

„Ne,“ odpověděla Holly, když si napřed pořádně přihnula piva. „Vyhodili ho.“

„Opravdu?“ opáčila Robin s přichystanou tužkou. „Jestli k tomu došlo v důsledku jeho zdravotního stavu, můžeme pomoci se žalobou na nezákonné propuštění, rozumíte…“

„To nebylo kvůli tomu,“ řekla Holly.

Přes stažený, zasmušilý obličej jí přeletěl divný výraz: jako záblesk stříbrného světla mezi bouřkovými mračny, jako by se z ní dralo ven cosi mocného a důležitého.

„Vrátil se zpátky,“ řekla Holly, „a potom to všechno začalo nanovo…“

Další historky o násilí, iracionálních záchvatech vzteku, rozmláceném nábytku, až si nakonec Brockbank sehnal další zaměstnání, v blíže neurčené oblasti „bezpečnostních služeb“, a zmizel do Market Harborough.

„A pak se zase vrátil,“ zakončila svou řeč Holly a Robin se zrychlil tep.

„Takže on je teď v Barrow?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděla Holly. Byla už opilá a jen s obtížemi udržela nit svého příběhu. „Přišel jen na pár týdnů, ale já mu tentokrát řekla, že na něj zavolám policajty, jestli se ještě někdy ukáže, a on zmizel navždycky. Musím se jít vychcat,“ dodala Holly, „a na cigáro. Vy nekouříte?“

Robin zavrtěla hlavou. Holly poněkud nejistě vstala a vydala se na dámy, takže Robin mohla vytáhnout z kapsy mobil a poslat esemesku Strikovi.

Tvrdí, že není v Barrow, nebydlí s rodinou. Je opilá. Ještě na ní pracuju. Chystá se ven na cigáro, schovej se.

Posledních dvou slov zalitovala hned, sotva zmáčkla „odeslat“, a obávala se, že si vyslouží nějakou další narážku na výcvik v kontrasledování, ale telefon jí zabzučel téměř okamžitě a uviděla jediné slovo:

Provedu.

Když se Holly konečně vrátila ke stolu, byla silně cítit po rothmankách. Donesla bílé víno, které přistrčila k Robin, a pro sebe pátou pintu.

„Děkuju mockrát,“ řekla Robin.

„Víte,“ řekla Holly plačtivě, jako by v rozhovoru nedošlo k žádnému přerušení, „opravdu mě to hodně poznamenalo na zdraví, když jsem ho tady měla.“

„To si umím představit,“ řekla Robin. „Takže pan Brockbank bydlí…?“

„Byl samý násilí. Říkala jsem vám o tom, jak mi hlavou mlátil o ledničku?“

„Ano, to jste mi vyprávěla, ano,“ řekla Robin trpělivě.

„A udělal mi modráka pod okem, když jsem se ho snažila zadržet, aby mi nerozbíjel talíře po mámě…“

„To je hrozné. Určitě by se vám mělo dostat nějakého odškodnění,“ lhala Robin, načež bez ohledu na jisté rozpaky a provinilý pocit přeskočila přímo k ústřední otázce. „Předpokládali jsme, že pan Brockbank bydlí tady v Barrow, protože mu sem chodí důchod.“

Holly už vypila čtyři a půl piva a její reakce byly teď pomalejší. Příslib odškodnění za její strádání v ní vzbudil horlivost a zápal: dokonce i hluboká vráska, kterou jí život vryl do čela mezi obočí a která jí dodávala výraz trvalé zloby, jako by se najednou vyhladila. Avšak zmínka o Brockbankově penzi ji naráz zahnala do nemotorné obrany.

„Ne, nechodí,“ řekla Holly.

„Podle našich záznamů ano,“ trvala na svém Robin.

Hrací automat v rohu vyluzoval syntetickou znělku a barevně blikal; kulečníkové koule o sebe ostře ťukaly a tupě se odrážely od mantinelů potažených zeleným suknem; místní akcent se mísil se skotštinou. Robin náhle osvítilo jasné poznání. Holly si dopomohla k armádnímu důchodu.

„Samozřejmě,“ řekla Robin s přesvědčivou lehkostí, „víme, že si ho pan Brockbank nemusí vyzvedávat osobně. Když příjemce důchodu není schopný se k výplatě dostavit, mohou mít někdy oprávnění k výběru peněz příbuzní.“

„Jo,“ vyhrkla Holly. Na bledé tváři jí postupně naskočily skvrny ruměnce. Navzdory tetování a několika piercingům v tu ránu vypadala jako mladé děvče. „Vybírala jsem to pro něho, když byl poprvý mimo. Když měl ty záchvaty.“

Proč, napadlo Robin, když byl tak neschopný, si převedl důchod do Manchesteru, potom do Market Harborough a pak zase zpátky do Barrow?

„Takže vy mu ho teď posíláte?“ zeptala se Robin a tlukot srdce se jí opět zrychlil. „Nebo si ho jezdí vybírat sám?“

„Poslyšte,“ vypravila ze sebe ztěžka Holly.

Na horní části paže měla vytetovanou značku Pekelných andělů, lebku v okřídlené motocyklové helmě, a když se naklonila blíž k Robin, obrázek se zvlnil. Její dech odporně páchl po pivu, cigaretách a cukru.

Robin se neodtáhla.

„Poslyšte,“ zopakovala Holly, „vy zařizujete lidem odškodnění, když jim… když jim někdo ublížil nebo něco v tom smyslu… chápu to správně?“

„Přesně tak,“ přisvědčila Robin.

„A co když někdo… co když sociálka měla… měla něco udělat a nikdy nic neudělala?“

„Hodně by záleželo na okolnostech,“ řekla Robin.

„Máma odešla, když nám bylo devět,“ svěřovala se Holly. „Nechala nás nevlastnímu tátovi.“

„To mě mrzí,“ řekla Robin. „To pro vás muselo být moc těžké.“

„V sedmdesátejch letech,“ pokračovala Holly. „Tehdy to všem bylo u prdele. Zneužívání dětí.“

Robin v útrobách kleslo olověné závaží. Holly jí dýchala svůj zkažený dech přímo do tváře, těsně před očima měla její skvrnitý obličej. Holly netušila, že ta sympatická právnička, která ji oslovila s příslibem hromady peněz, je pouhá fata morgána.

„Dělal nám to oběma,“ řekla Holly. „Můj nevlastní táta. Noel si užil svoje a vůbec. Odmalička. Schovávali jsme se spolu pod postelí. A pak to Noel dělal mně. S ním to,“ zaváhala, „někdy bylo docela fajn, s Noelem. Byli jsme si blízcí, když jsme byli malí. Jenomže potom,“ v jejím tónu se ozval pocit dvojí zrady, „když mu bylo šestnáct, od nás odešel a nastoupil do armády.“

Robin, která už neměla v úmyslu pít, zvedla sklenku s vínem a pořádně si lokla. Hollyin druhý znásilňovatel byl zároveň jejím spojencem proti tomu prvnímu: menší ze dvou zel.

„Byl to sviňák,“ pokračovala a Robin věděla, že myslí nevlastního otce, nikoli svého bratra-dvojče, který ji napřed zneužíval a pak si zmizel do zahraničí. „Když mi ale bylo šestnáct, stal se mu v práci úraz a pak už jsem ho zvládala líp. Nějaký průmyslový chemikálie. Hajzl. Už se mu pak nepostavil. Měl spoustu léků a vůbec. A pak ho ranila mrtvice.“

Výraz zaryté zášti v Hollyině obličeji Robin dost výmluvně napovídal, jaký druh péče zřejmě od ní mohl nevlastní otec dostávat.

„Hajzl,“ opakovala tiše.

„Byla jste na nějaké terapii?“ překvapila Robin sebe samu otázkou.

Já se fakt chovám jako snobka z jihu.

Holly pohrdavě odfrkla.

„To tak, do prdele. Vy jste první člověk, kterýmu to říkám. Vy asi slyšíte spoustu podobnejch historek, co?“

„Jistě,“ přisvědčila Robin. Tu odpověď Holly dlužila.

„Noelovi jsem řekla, když se tady objevil naposled,“ řekla Holly, která už v sobě měla pět piv a nesrozumitelně drmolila, „ať táhne do prdele a nechá nás na pokoji. Vypadni, nebo jdu na policii a povykládám jim, cos nám dřív prováděl. Uvidíme, co na to řeknou, až všechny ty malý holčičky budou vyprávět, jak sis s nima hrál.“

Teplé víno Robin při poslední větě na jazyku ještě víc zkyslo.

„Tak přišel o tu práci v Manchesteru. Ojížděl nějakou třináctku. Stejný to asi bylo i v Market Harborough. Nechtěl mi říct, proč je zase zpátky, ale mně bylo jasný, že proved zase něco takovýho. Měl na to tu nejlepší školu,“ řekla Holly. „Můžu to teda dát k soudu?“

„Domnívám se,“ řekla Robin, která dostala strach, aby nedala zraněné ženě vedle sebe nějakou radu, jež by jí mohla ještě víc ublížit, „že nejlepší cestou by pro vás asi bylo obrátit se na policii. Kde tedy je váš bratr?“ zoufale si přála co nejrychleji získat potřebnou informaci a odejít.

„To nevím,“ odpověděla Holly. „Když jsem mu řekla, že půjdu na policii, rozzuřil se, ale pak…“

Zamumlala cosi nesrozumitelného, cosi, v čem se dalo zaslechnout jen slovo „důchod“.

Řekl jí, že si může nechat jeho důchod, když nepůjde na policii.

A tak vysedávala tady a upíjela se do předčasného hrobu z peněz, které jí dal její bratr, aby neohlásila, že ji kdysi sexuálně zneužíval. Holly věděla, že si téměř určitě dodnes „hraje“ s jinými malými děvčátky… Dozvěděla se někdy o obvinění od Brittany? Zajímalo ji to? Nebo ji její vlastní, těžce zajizvené rány otupily natolik, že zůstávala hluchá k utrpení jiných mladých dívek? Pořád žila v domě, kde se to všechno odehrálo, s okny naproti ostnatým drátům a červeným cihlám… proč asi neutekla? přemítala Robin. Proč neutekla stejně jako Noel? K čemu zůstávat v domě naproti vysoké, prázdné zdi?

„Nemáte na něj číslo nebo nějaké jiné spojení?“ zeptala se Robin.

„Ne,“ řekla Holly.

„Mohly by z toho být dost velké peníze, kdybyste mi mohla zjistit nějaký kontakt,“ prohlásila Robin v zoufalém pokusu bez dalších opatrných okolků.

„Možná ještě mám číslo do jeho bývalý práce,“ zamumlala Holly po pár minutách zmateného přemýšlení, „v Market Harborough…“

Trvalo jí dlouho, než našla telefonní číslo do Noelova posledního zaměstnání, ale nakonec se jí to přece jen podařilo. Robin si je poznamenala a pak vytáhla z peněženky desetilibrovou bankovku a vtiskla ji do Hollyiny ochotně nastavené dlaně.

„Velice jste nám pomohla. Opravdu.“

„To sou celí oni. Všichni.“

„Ano,“ přisvědčila Robin, aniž měla ponětí, s čím to přesně souhlasí. „Ozvu se vám. Vaši adresu mám.“

Vstala.

„Tak jo. Nashle. Prostě všichni. Všichni sou stejný.“

„Myslí chlapy,“ vysvětlila Robin tiše barmanka, která přišla sklidit prázdné sklenice nahromaděné před Holly, a usmála se nad jejím očividným zmatením.

„Aha, jistě.“ Robin téměř nevnímala, co říká. „To je pravda. Mockrát vám děkuji. Na shledanou, Holly… Opatrujte se…“

26

Desolate landscape,

Storybook bliss…

Blue Öyster Cult: „Death Valley Nights“

„Ztráta pro psychologii,“ prohlásil Strike, „je ziskem pro soukromýho detektiva. To se ti sakra povedlo, Robin.“

Pozvedl plechovku piva McEwan’s a symbolicky jí připil. Seděli v zaparkovaném land roveru a jedli smažené ryby s hranolky, které si koupili v nedalekém bistru Olympic. Jeho rozzářená okna prohlubovala okolní tmu. Obdélníky světla co chvíli procházely temné siluety, které se zhmotňovaly do trojrozměrných bytostí ve chvíli, kdy vstoupily do rušného podniku rychlého občerstvení, a při odchodu se opět vracely mezi stíny.

„Takže ho opustila žena.“

„Jo.“

„A Holly tvrdí, že se od tý doby neviděl s dětma?“

„Přesně tak.“

Strike si lokl McEwanova piva a zamyslel se. Rád by věřil tomu, že Brockbank opravdu ztratil s Brittany kontakt, ale co když ji ten ďábelskej sviňák nějak vystopoval?

„Jenže stejně jsme se pořád nedozvěděli, kde je,“ povzdychla si Robin.

„Ale zato víme, že tady není a že tady nebyl už asi rok,“ řekl Strike. „Víme, že mě pořád viní ze všech svých problémů, že pořád obtěžuje malý holčičky a že je do prdele mnohem zdravější, než si mysleli v nemocnici.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Vypadá to, že se mu daří držet pod pokličkou obvinění ze sexuálního zneužívání dětí. Snažil se chodit do práce, i když by mohl sedět doma a pobírat dávky. Hádám, že v zaměstnání má větší příležitost přijít do styku s mladýma holkama.“

„Proboha, dost,“ zamumlala Robin, protože nedávné Hollyino vyprávění teď vytlačila vzpomínka na zmraženou hlavu, která vypadala tak mladě, buclatě, tak nejistě a překvapeně.

„Takže Brockbank i Laing jsou oba na svobodě v Británii, a jeden jako druhej mě k smrti nenávidí.“

Strike žvýkal hranolky a hrabal se přitom v přihrádce, pak odtamtud vytáhl autoatlas a chvíli v něm mlčky listoval. Robin zabalila zbytek ryby s hranolky do novinového papíru, v němž jídlo prodávali, a prohlásila:

„Musím zavolat mámě. Za chvilku jsem zpátky.“

Opřela se o nedalekou pouliční lampu a vytočila číslo rodičů.

„Jsi v pořádku, Robin?“

„Ano, mami.“

„Co se stalo mezi tebou a Matthewem?“

Robin vzhlédla k bledé obloze plné hvězd.

„Myslím, že jsme se rozešli.“

„Ty myslíš?“ opáčila Linda. Neznělo to ani ohromeně, ani smutně, jen ji zajímala jasná fakta.

Robin se bála, že se možná rozpláče, až to bude muset vyslovit nahlas, ale žádné slzy ji zatím v očích nepálily, dokonce jí nedělalo problém mluvit klidně. Možná se už zocelila. Bezútěšný životní příběh Holly Brockbankové a strašlivý konec neznámé dívky v Shepherd’s Bush člověku jistě dodaly jinou perspektivu.

„Stalo se to teprve v pondělí v noci.“

„Bylo to kvůli Cormoranovi?“

„Ne,“ odpověděla Robin. „Kvůli Sarah Shadlockové. Ukázalo se, že s ní Matthew spával, když… když jsem byla doma. Když… však víš kdy. Když jsem nechala školy.“

Z bistra Olympic se vypotáceli dva mladíci, očividně pod parou, vzájemně po sobě pokřikovali a kleli. Jeden z nich zahlédl Robin a dloubl druhého pod žebra. Změnili směr a zamířili k ní.

„Seš v pohodě, zlato?“

Strike vystoupil z auta a práskl dveřmi, výhružně se narovnal, oba dva o hlavu převyšoval. Hoši naráz zmlkli a odvrávorali pryč. Strike si zapálil cigaretu, opřel se o auto a jeho obličej se utápěl ve

tmě.

„Mami, jsi tam ještě?“

„To ti řekl v pondělí večer?“ zeptala se Linda.

„Ano,“ přisvědčila Robin.

„Proč?“

„Hádali jsme se zase kvůli Cormoranovi,“ zamumlala Robin tiše, protože si uvědomovala, že Strike stojí jen pár metrů od ní. „Řekla jsem mu: ‚Je to jen platonickej vztah stejně jako mezi tebou a Sarah‘ – a v tu chvíli jsem mu to poznala na tváři. A pak to přiznal.“

Její matka si zhluboka vzdychla. Robin čekala na moudrá slova útěchy.

„Panebože,“ řekla Linda. Nastala další dlouhá pauza. „Jak ti je doopravdy, Robin?“

„Jsem v pořádku, mami, vážně. Pracuju. To pomáhá.“

„Proč jsi zrovna v Barrow?“

„Snažíme se vystopovat jednoho z mužů, o nichž si Strike myslí, že by mu mohli poslat tu nohu.“

„Kde budete spát?“

„Pojedeme do Travelodge,“ odpověděla Robin. „Samozřejmě budeme mít oddělený pokoje,“ dodala spěšně.

„Mluvila jsi s Matthewem od té doby, co jsi odjela?“

„Pořád mi posílá esemesky, jak mě miluje.“

Sotva to dořekla, napadlo ji, že doposud nečetla tu poslední. Teprve teď si na to vzpomněla.

„Je mi to líto,“ řekla Robin matce. „Šaty a hostina a vůbec… Moc mě to mrzí, mami.“

„To je to poslední, co mi leží na srdci,“ řekla Linda a znovu se zeptala: „Opravdu to zvládáš, Robin?“

„Ano, čestný slovo, mami.“ Zaváhala a potom dodala téměř vzdorovitě: „Cormoran mi hodně pomohl.“

„S Matthewem si ale budeš muset promluvit,“ řekla Linda. „Po takové době… nemůžeš s ním nemluvit.“

Robinina dosavadní vyrovnanost se najednou zhroutila. Hlas se jí rozechvěl vzteky a ruce se jí třásly, když se z ní hrnul nezadržitelný proud slov.

„Před čtrnácti dny jsme s nimi byli na ragby, se Sarah a s Tomem. Už od univerzity se kolem něj nepřetržitě motá – spali spolu v době, kdy jsem… kdy… nikdy ji nevymazal ze svýho života, pořád ho objímá, flirtuje s ním, snaží se nás poštvat proti sobě – na tom ragby začala o Strikovi: Ach, on je tak přitažlivý, to jste v kanceláři fakt jen sami dva? – A já si celou tu dobu myslela, že je to jednostranný, věděla jsem, že se ho na univerzitě snažila dostat do postele, ale nikdy mě… Rok a půl spolu spávali, a víš, co mi řekl? Že ho utěšovala… Musela jsem ustoupit a souhlasit s tím, že nám přijde na svatbu, protože jsem pozvala Strika, aniž jsem to Matthewovi řekla. Měl to být můj trest, protože já ji tam nechtěla. Matt s ní obědvá, kdykoli je někde poblíž její kanceláře…“

„Přijedu za tebou na návštěvu do Londýna,“ řekla Linda.

„Ne, mami…“

„Jen na jeden den. Vezmu tě na oběd.“

Robin se chabě zasmála.

„Mami, já žádný přestávky na oběd nemám. To není tenhle druh práce.“

„Přijedu do Londýna, Robin.“

Jakmile v matčině hlase zazněl rozhodný tón, nemělo smysl se s ní dál přít.

„Nevím, kdy se vrátím.“

„Tak mi dej vědět a já si koupím lístek na vlak.“

„Já… tak dobře,“ řekla Robin.

Když se rozloučily, uvědomila si, že jí do očí přece jen vstoupily slzy. Ačkoli dávala najevo pravý opak, myšlenka, že se uvidí s mámou, jí přinášela velkou útěchu.

Ohlédla se k autu. Strike se pořád opíral o dveře a i on telefonoval. Nebo to jenom předstíral? Mluvila dost nahlas. Uměl být taktní, když zrovna chtěl.

Zadívala se na mobil ve svých rukou a otevřela esemesku od Matthewa.

Volala tvoje máma. Řekl jsem jí, žes odjela na služební cestu. Dej mi vědět, jestli chceš, abych oznámil tátovi, že na jeho narozeniny nejedeš. Miluju tě, Robin. Mxxxxxx

Už to tady bylo zase: on ve skutečnosti nevěřil, že jejich vztah skončil. Dej mi vědět, jestli chceš, abych oznámil tátovi… Jako by to byla jen bouře ve sklenici vody, jako by to snad ani sama nechtěla hnát tak daleko, že by nejela na narozeniny jeho otce… Vždyť já toho tvýho zatracenýho tátu ani moc nemusím…

Naštvaně mu napsala a odeslala zprávu.

Samozřejmě že nejedu.

Vrátila se do auta. Zdálo se, že Strike opravdu po telefonu s někým mluví. Autoatlas ležel rozevřený na sedadle spolujezdce: díval se na cestu do Market Harborough v hrabství Leicestershire.

„Jo, ty taky,“ slyšela Strika říkat. „Jo. Uvidíme se, jak se vrátím.“

Elin, pomyslela si.

Nastoupil zpátky do auta.

„To byl Wardle?“ zeptala se s nevinným výrazem.

„Elin,“ odpověděl.

Ví, že jsi jel se mnou? Jen my sami dva?

Robin cítila, jak se červená. Netušila, kde se v ní ta myšlenka vzala. Nebylo to přece, jako by…

„Ty chceš jet do Market Harborough?“ zvedla rozloženou mapu.

„Rád bych,“ řekl Strike a zase si lokl piva. „Je to poslední místo, kde Brockbank pracoval. Mohla by to být stopa; byli bychom blbí, kdybychom ji neprověřili… A pokud pojedeme tudy…“

Vzal jí atlas z rukou a obrátil několik stránek.

„Je to jenom dvacet kilometrů od Corby. Mohli bychom si udělat zajížďku a zjistit, jestli Laing, kterej tam žil v roce 2008 na hromádce s nějakou ženskou, je náš Laing. Ona tam pořád bydlí: jmenuje se Lorraine MacNaughtonová.“

Robin už byla zvyklá, že má Strike skvělou paměť na jména a další detaily.

„Tak jo,“ řekla. Těšila ji představa, že je dopoledne čeká další vyšetřování, a ne jen dlouhá jízda zpátky do Londýna. A pokud zjistí něco zajímavého, možná z toho bude druhá noc na cestě a ona se nebude muset s Matthewem potkat dalších dvanáct hodin – vtom si ale vzpomněla, že Matthew zítra večer odjíždí na sever na otcovu narozeninovou oslavu. Bude mít byt sama pro sebe tak či tak.

„Mohl ji nějak vyčenichat?“ přemítal Strike nahlas po delším mlčení.

„Promiň – cože? Kdo?“

„Mohl Brockbank po tak dlouhé době Brittany vystopovat a zabít ji? Nebo se ženu po falešný stopě, protože se cítím tak zatraceně provinile?“

Zlehka udeřil pěstí do dveří land roveru.

„Jenže je tady ta noha,“ polemizoval sám se sebou. „Má jizvu přesně na stejným místě, jako měla ona. To bylo jen mezi nimi dvěma: ‚Pokusil jsem se ti uříznout nohu, když jsi byla malá, ale přišla do toho tvoje máma.‘ Zkurvenej sadistickej hajzl. Kdo jinej by mi posílal zjizvenou nohu?“

„No,“ ozvala se Robin zvolna, „já si umím představit důvod, proč ti někdo poslal právě nohu, a nemuselo to mít vůbec nic společnýho s Brittany Brockbankovou.“

Strike se k ní obrátil.

„Povídej.“

„Ať už tu dívku zabil kdokoli, mohl ti poslat kteroukoli její část a dosáhl by tím stejnýho výsledku,“ spustila Robin. „Paži nebo třeba… prso…“ usilovně se snažila zachovat věcný tón, „policie i tisk by po tom skočily úplně stejně. Podnik by to pořád poškodilo a my bychom byli naprosto stejně otřesení – jenže on záměrně poslal pravou nohu, uříznutou přesně v místě, kde tobě pravou nohu amputovali.“

„Předpokládám, že to nějak souvisí s tou zasranou písničkou. I když…“ rozmyslel si to Strike. „Ne, žvaním blbosti, co? K tomu by se hodila zrovna tak ruka. Nebo krk.“

„Je to jasná narážka na tvoje zranění,“ řekla Robin. „Co pro něj tvoje chybějící noha znamená?“

„Bůh ví,“ odtušil Strike a díval se během řeči na její profil.

„Hrdinství,“ řekla Robin.

Strike si odfrkl.

„Na tom, že se člověk ocitne v nesprávnou dobu na nesprávným místě, nic hrdinskýho není.“

„Jsi přece vyznamenanej veterán.“

„Já nebyl vyznamenanej za to, že mě vyhodili do vzduchu. To bylo už předtím.“

„To od tebe slyším poprvé.“

Otočila se k němu, ale on nehodlal odbíhat od původní myšlenky.

„Pokračuj. Proč noha?“

„To zranění sis přinesl z války. Symbolizuje odvahu, překonávání nepřízně osudu. To, žes přišel o nohu, vytáhnou v novinách pokaždý, když se o tobě píše. Já myslím, že to je pro něj spojený se slávou a s úspěchem a… se ctí. Snaží se očernit tvůj úraz, spojit to s něčím děsivým, zařídit, aby tě veřejnost přestala vnímat jako hrdinu a viděla v tobě spíš někoho, komu chodí poštou kusy rozřezaný holky. Jasně, chce ti způsobit problémy, ale zároveň tě chce ponížit. Je to člověk, který touží po tom, čeho jsi dosáhl ty, touží po uznání a obdivu.“

Strike se sehnul a vylovil z hnědé igelitky u svých nohou druhou plechovku piva McEwan’s. Lupnutí kovového kroužku na uzávěru se rozlehlo v chladném vzduchu.

„Jestli máš pravdu,“ zadíval se, jak prstýnky cigaretového kouře mizí do tmy, „jestli toho maniaka opravdu dráždí, že jsem slavnej, tak se nám na první příčku dostává Whittaker. Vždycky toužil po jediným: být celebritou.“

Robin čekala. O nevlastním otci jí Strike doposud neprozradil vůbec nic, i když už z internetu načerpala spoustu detailů, které si Strike nechával pro sebe.

„To byl největší parazit, jakýho jsem kdy poznal,“ řekl Strike. „Přilepit se na někoho, aby urval kus jeho slávy – to je mu dost podobný.“

V malém prostoru auta cítila, jak se v něm znovu zvedá vztek. Při zmínce o kterémkoli ze tří podezřelých vykazoval pokaždé naprosto stejnou reakci: Brockbank v něm probouzel pocit viny, Whittaker zlost; Laing byl jediný, o němž hovořil s jistou objektivitou.

„Kudla zatím s ničím nepřišel?“

„Tvrdí, že bydlí v Catfordu. Kudla ho vystopuje. Whittaker tam někde v nějakým špinavým doupěti bude. Určitě je v Londýně.“

„Jak si můžeš být tak jistej?“

„Londýn je prostě Londýn,“ řekl Strike s pohledem upřeným přes prázdné parkoviště k řadovým domkům. „On je původně z Yorkshiru, rozumíš, ale dneska je to rodilej Londýňan.“

„Ale ty ses s ním neviděl už celou věčnost, ne?“

„To ani není nutný. Znám ho. Patří k těm šmejdům, co se vypraví do hlavního města v honbě za slávou a už nikdy neodejdou. Považoval Londýn za jediný místo, který si jeho velikost zaslouží. Whittaker pro sebe potřeboval tu největší možnou scénu.“

Jenže Whittakerovi se nikdy nepodařilo vydrápat se ze špinavých zákoutí velkoměsta, kde se jako bakterie množí kriminalita, chudoba a násilí, z podsvětí, v němž trvale přebýval i Kudla. Kdo tam sám nežil, nikdy nepochopí, že Londýn je stát ve státě. Můžou ho nenávidět za to, že se v něm soustředí víc moci a peněz než v kterémkoli jiném britském městě, ale nikdy nepochopí, že na místě, kde je všechno dražší a kde je neúprosný rozdíl mezi těmi, kteří uspěli a kteří neuspěli, bolestně viditelný, chutná i chudoba jinak. Vzdálenost mezi Elininým bytem s vanilkově bělostnými sloupy v průčelí domu v Clarence Terrace a špinavým squatem ve Whitechapelu, kde zemřela jeho matka, se nedá měřit pouze na kilometry. Dělí je od sebe nekonečné nerovnosti, loterie narození a příležitostí, chybných rozhodnutí a šťastných životních zvratů. Jeho matka a Elin, obě krásné ženy, obě inteligentní, jedna vtažená do bažiny drog a lidské špíny, druhá vysedávající za velkou okenní tabulí bez jediné skvrnky vysoko nad Regent’s Parkem.

I Robin myslela na Londýn. Matthew jím byl také očarovaný, ovšem nezajímaly ho nepřehledné spletité světy, s nimiž se ona denně setkávala při své detektivní práci; vzrušoval ho svět povrchního pozlátka: nejlepší restaurace, nejlepší čtvrti k bydlení, jako by Londýn nebyl nic jiného než obrovská hrací deska Monopolů. K Yorkshiru a jejich rodnému městu Mashamu měl odjakživa nejednoznačný vztah. Jeho otec se v Yorkshiru narodil, zatímco jeho zesnulá matka pocházela ze Surrey a přinesla si s sebou pocit, že se na sever přestěhovala z donucení. Důsledně Matthewovi a jeho sestře Kimberley při řeči opravovala jakékoli náznaky yorkshirského nářečí. Jeho pečlivě neutrální přízvuk byl jedním z důvodů, proč její bratři nebyli zvlášť nadšení, když s ním Robin začala chodit: navzdory jejímu ujišťování, navzdory jeho yorkshirskému jménu v něm vycítili člověka, který by byl mnohem radši Jižanem.

„Musí být divné pocházet z města, jako je tohle, co?“ řekl zamyšleně Strike, který stále hleděl směrem k řadovým domkům. „Je to jako ostrov. V životě jsem ten jejich přízvuk jinde neslyšel.“

Kdesi nedaleko se ozval mužský hlas zpívající plamennou melodii. Robin si v první chvíli myslela, že je to nějaký náboženský chvalozpěv. Potom se k tomu osamělému mužskému hlasu připojily další a vítr změnil směr, takže pár veršů k nim dolehlo docela zřetelně:

„Friends to share in games and laughter

Songs at dusk and books at noon…“

„Školní písnička,“ usmála se Robin. Už je viděla, skupinku mužů středního věku v černých oblecích, jak nahlas zpívají za chůze po Buccleuch Street.

„Pohřeb,“ tipoval Strike. „Starej spolužák. Jen se na ně podívej.“

Když černě odění muži dorazili na úroveň auta, jeden z nich si všiml, že je Robin pozoruje.

„Chlapecké gymnázium Barrow!“ zakřičel na ni se zdviženou pěstí, jako by právě vstřelil gól. Muži se k pokřiku zvesela přidali, ale v jejich alkoholem povzbuzeném naparování bylo cítit jistou melancholii. Znovu se pustili do zpěvu a pomalu zmizeli z dohledu.

„Harbour lights and clustered shipping

Clouds above the wheeling gulls…“

„Rodná městečka,“ prohodil Strike.

Myslel na lidi, jako byl jeho strýc Ted, Cornwallan do morku kostí, který celý život prožil v St Mawes a jednou tam i umře, je vetkán do struktury toho místa a bude se na něj vzpomínat, dokud bude žít poslední z místních, na které se rozzářeně směje z paluby záchranářské lodi na fotkách zavěšených na zdech hospody. Až Ted umře – a Strike doufal, že to nebude dřív než za nějakých dvacet třicet let –, budou ho oplakávat stejně jako toho neznámého gymnazistu z Barrow: alkohol i slzy potečou proudem na oslavu toho, že jim bylo dopřáno sdílet s ním život. Co po sobě zanechali ve svých rodných městech temný a mohutný Brockbank, prznitel dětí, nebo ryšavý Laing, který týral vlastní ženu? Jen záchvěv úlevy, že jsou pryč, strach, že by se mohli vrátit, řadu zlomených lidí a špatné vzpomínky.

„Vyrazíme?“ zeptala se Robin tiše. Strike přikývl a hodil hořící nedopalek cigarety do posledního centimetru piva McEwan’s v plechovce, v níž to krátce a uspokojivě zasyčelo.

27

A dreadful knowledge comes…

Blue Öyster Cult: „In the Presence of Another World“

V Travelodge jim dali pokoje pět dveří od sebe. Robin se děsila možnosti, že jim muž za přepážkou recepce nabídne pokoj pro dva, ale Strike to nebezpečí zažehnal kategorickou objednávkou „dva jednolůžkové“ dřív, než recepční stihl otevřít ústa.

Bylo opravdu směšné, že se teď ve výtahu zničehonic cítila nesvá, ačkoli si celý den byli v land roveru fyzicky blíž než tady. Bylo zvláštní popřát Strikovi dobrou noc, když došla ke dveřím svého pokoje; ne že by on nějak otálel. Utrousil jen „dobrou“ a pokračoval chodbou, ale počkal u svých dveří, dokud se jí nepodařilo správně přiložit kartu a otevřít, načež mu rozpačitě zamávala a vešla dovnitř.

Proč mu mávala? Směšné.

Cestovní tašku hodila na postel a přešla k oknu, odkud se nabízel jen bezútěšný výhled na táž průmyslová skladiště, která míjeli o pár hodin dříve při příjezdu do města. Měla pocit, jako by byli pryč z Londýna už mnohem déle, než tomu ve skutečnosti bylo.

Topení bylo puštěné naplno. Robin s námahou otevřela zatuhlé okno a dovnitř se nahrnul studený noční vzduch, dychtivě pronikal do nevětraného krychlového pokoje. Dala si nabíjet telefon, pak se převlékla do noční košile, vyčistila si zuby a vklouzla do chladivých přikrývek.

Stále se cítila podivně rozrušená při pomyšlení, že Strike spí jen o pět pokojů dál. To byla pochopitelně Matthewova vina. Jestli se s ním vyspíš, je mezi námi navždy konec.

Neukázněná představivost zničehonic vykouzlila zaklepání na dveře a Strika, jak pod nějakou chatrnou záminkou vchází dovnitř…

Nebuď směšná.

Překulila se na břicho a zabořila zrudlý obličej do polštáře. Na co to myslí? Zatracený Matthew, který jí nasadil brouka do hlavy, posuzoval ji podle sebe…

Strike se tou dobou ještě do postele nedostal. Po dlouhých hodinách bez pohybu v autě byl celý ztuhlý. Bylo příjemné sundat si protézu. I když sprcha nebyla pro člověka s jednou nohou příliš praktická, použil ji, přičemž se opatrně přidržoval madla na dveřích a snažil se bolavé koleno zklidnit horkou vodou. Potom se utřel do osušky, opatrně překonal cestu do postele, dal si nabíjet mobil a nahý si vlezl pod přikrývku.

Ležel s rukama za hlavou, zíral do temného stropu a myslel na Robin, ležící v posteli přes pět pokojů od něho. Přemítal, jestli jí Matthew poslal další esemesku, jestli spolu telefonicky mluvili, jestli využívá svého soukromí, aby se mohla poprvé za celý den rozplakat.

Přes podlahu k němu dolehl hluk bujné oslavy, zřejmě loučení se svobodou: hlasitý mužský smích, křik, výskot, bouchání dveřmi. Někdo pustil hudbu a pokoj se rozvibroval zvukem baskytary. Připomnělo mu to noci, kdy přespával v kanceláři a hudba z kavárny 12 Bar v suterénu vibrovala kovovými nohami jeho polního lehátka. Doufal, že u Robin v pokoji nebude hluk tolik slyšet. Nutně si potřebovala odpočinout – zítra musí odřídit dalších čtyři sta kilometrů. Strike zívl, přetočil se na bok a navzdory dunící hudbě a křiku téměř okamžitě usnul.

Podle domluvy se druhý den ráno sešli v jídelně, kde Strike svým tělem kryl Robin, aby na ni nebylo vidět, jak tajně naplňuje z nápojového zásobníku jejich termosku, pak si oba naložili na talíře toasty z bufetu. Strike odolal pokušení dát si pravou anglickou snídani a za svou sebekázeň se odměnil tím, že si strčil do batůžku několik kousků sladkého nadýchaného pečiva. V osm hodin už seděli opět v land roveru a projížděli překrásnou cumbrijskou venkovskou krajinou, zvlněným panoramatem vřesovišť a rašelinišť v jemném oparu pod modrou oblohou, a mířili k nájezdu na dálnici M6, která je zavede na jih.

„Omlouvám se, že tě nemůžu za volantem vystřídat,“ řekl Strike, který upíjel kávu. „Ta spojka by mě odrovnala. Vlastně by nás odrovnala oba.“

„Mně to nevadí,“ řekla Robin. „Já řídím ráda, vždyť víš.“

Uháněli v družném mlčení. Robin byla jediná osoba, kterou Strike snesl na místě řidiče při jízdě autem, navzdory svým hluboce zakořeněným předsudkům o řidičkách. Obvykle o tom moc nemluvil, ale vycházely z řady negativních zkušeností, které jako spolujezdec zažíval, od nervózní nešikovnosti své cornwallské tety přes roztěkanost sestry Lucy až po Charlottinu lehkomyslnost, s níž si vědomě koledovala o nebezpečné situace. Tracey, bývalá přítelkyně ze Speciální vyšetřovací jednotky, byla za volantem schopná, a přesto ji na vysoko položené silničce v horách ochromil takový strach, že musela zastavit a lapala po dechu, odmítala mu předat řízení, ale zároveň nedokázala jet dál.

„Matthewovi se land rover líbí?“ zeptal se Strike, když se kodrcali přes nadjezd.

„Ne,“ odpověděla Robin. „On chce kabriolet A3.“

„Bodejť by ne,“ utrousil Strike pro sebe a v rachotícím autě neslyšitelně dodal: „Čurák.“

Jízda do Market Harborough, města, do něhož ani jeden z nich doposud nezavítal, jak si cestou ujasnili, jim trvala čtyři hodiny. Příjezdová silnice se klikatila přes několik pohledných vesniček s doškovými střechami, kolem kostelíků ze sedmnáctého století, zahrad s okrasnými keři a obytnými ulicemi s názvy jako Medonosná. Strike si vzpomněl na strohou, holou zeď, ostnatý drát a hrozivou továrnu na výrobu ponorek, která tvořila výhled z domu, v němž prožil dětství Noel Brockbank. Co asi mohlo Brockbanka přivést sem, do té bukolické krásy a půvabu? Jaký podnik asi patří k tomu telefonnímu číslu, které Holly dala Robin a které teď měl Strike uložené v peněžence?

Dojem vznešené starobylosti ještě posílil, když dorazili přímo do Market Harborough. Bohatě zdobený starý kostel svatého Dionýsia se vypínal k obloze v samém srdci města a vedle něho uprostřed prostranství těsně vedle hlavní dopravní komunikace stála pozoruhodná stavba v podobě malého hrázděného domku na kůlech.

Místo na zaparkování našli za tou podivnou budovou. Strike se těšil, že si zakouří a protáhne si koleno, a tak vystoupil, zapálil si a šel prozkoumat pamětní desku, z níž se dozvěděl, že dům na kůlech je bývalé gymnázium, postavené v roce 1614. Po obvodu stavby se táhly biblické verše napsané pozlaceným písmem.

Člověk zajisté hledí na to, což jest před očima, ale Hospodin hledí k srdci.

Robin zůstala v autě a hledala na mapě nejlepší cestu do Corby, což měla být jejich další zastávka. Když Strike dokouřil, nasoukal se zpátky na místo spolujezdce.

„Tak fajn, zkusím to číslo. Kdyby se ti chtělo protáhnout si záda, tak jsem skoro bez cigaret.“

Robin obrátila oči v sloup, ale nabídnutou desetilibrovku přijala a vydala se shánět Benson & Hedges.

Když Strike číslo vytočil poprvé, bylo obsazeno. Při druhém pokusu se ozval ženský hlas se silným přízvukem:

„Thajské masáže Orchidea, jak vám mohu pomoci?“

„Dobrej,“ pozdravil Strike. „Dostal jsem na vás číslo od kamaráda. Kde sídlíte?“

Sdělila mu číslo domu v St Mary’s Road, která byla, jak zjistil po krátkém hledání v mapě, pouhých pár minut odtud.

„Našla by si pro mě některá z vašich dam čas dneska dopoledne?“ zeptal se.

„Jaké máte rád?“ opáčil hlas.

V bočním zrcátku zahlédl, že se vrací Robin, medové vlasy jí volně poletovaly ve větru, zlatá krabička Benson & Hedges se jí třpytila v ruce.

„Snědé,“ řekl Strike po nepatrném zaváhání. „Thajky.“

„Máme pro vás dvě volné thajské dámy. Jakou službu si přejete?“

Robin otevřela dveře u volantu a sedla si dovnitř.

„Co nabízíte?“ zeptal se Strike.

„Jedna dáma, erotická masáž s olejíčky za devadesát liber. Dvě dámy, erotická masáž s olejíčky za sto dvacet. Plná nahá masáž s olejíčky tělo na tělo za sto padesát. Dodatečné služby si domluvíte přímo s dámou, rozumíme si?“

„Jistě, tak já bych… ehm… jednu dámu,“ řekl Strike. „Jsem u vás za okamžik.“

Zavěsil.

„Je to masážní salon,“ oznámil Robin a zkoumal mapu, „ale ne takový, kam bys zašla s bolavým kolenem.“

„Opravdu?“ vyhrkla užasle.

„Jsou na každým rohu,“ řekl. „To přece víš.“

Rozuměl tomu, proč je tak vyvedená z míry. Scenerie za předním sklem automobilu – svatý Dionýsius, bohabojné gymnázium na kůlech, rušná a vzkvétající hlavní ulice, vlajka se svatojiřským křížem vlající ve větru na nedaleké hospodě –, to všechno bylo jak vystřižené z plakátu inzerujícího krásy města.

„Co tam budeš… Kde to je?“ zeptala se Robin.

„Kousek odtud,“ odpověděl a ukázal jí místo na mapě. „Nejdřív ale musím k bankomatu.“

On si snad vážně koupí masáž? lekla se Robin, ale nevěděla, jak se ho na to zeptat, a nebyla si ani jistá, zda by chtěla slyšet odpověď. Napřed tedy zastavila u bankomatu, aby Strikovi umožnila zvýšit debet na účtu o dalších dvě stě liber, a pak podle jeho instrukcí jela k St Mary’s Road, která se nacházela na samém konci hlavní ulice. Ukázalo se, že St Mary’s Road vyhlíží naprosto úctyhodně a jde o normální městskou ulici lemovanou realitními a advokátními kancelářemi i kosmetickými salony. Většina těch podniků sídlila ve velkých, samostatně stojících domech.

„To je ono,“ řekl Strike a ukázal na nenápadnou provozovnu na rohu, kolem níž právě projížděli. Lesklý, nachový a zlatý nápis oznamoval THAJSKÉ MASÁŽE ORCHIDEA. Pouze tmavé žaluzie v oknech naznačovaly činnosti přesahující rámec čistě medicínské nápravy bolavých kloubů. Robin zaparkovala v postranní ulici a sledovala Strika, než jí zmizel z dohledu.

Jak se detektiv blížil ke vchodu do masážního salonu, neuniklo mu, že orchidea vyobrazená na lesklém vývěsním štítu nad ním nápadně připomíná vulvu. Zazvonil a dveře okamžitě otevřel dlouhovlasý muž téměř stejně vysoký jako on sám.

„Teď jsem telefonoval,“ řekl Strike.

Vyhazovač cosi zavrčel, kývl na Strika a vpustil ho dovnitř skrz dva těžké černé závěsy. Hned za nimi byla malá recepce s kobercem a dvěma pohovkami, kde seděla starší Thajka s dvojicí mladých thajských dívek, z nichž jedné mohlo být tak patnáct let. Na televizoru v rohu běžel pořad Chcete být milionářem? Když vešel, do znuděných výrazů dívek se vplížila ostražitost. Starší žena vstala. Energicky žvýkala žvýkačku.

„Vy jste volal, ano?“

„Přesně tak,“ řekl Strike.

„Chcete něco k pití?“

„Ne, děkuji.“

„Chcete thajskou dívku?“

„Jo,“ přisvědčil Strike.

„Kterou chcete?“

„Tuhle,“ řekl Strike a ukázal na mladší z dívek, která na sobě měla růžovou halenku s odhalenými zády, semišovou minisukni a lacině vyhlížející lakované jehly. Usmála se a vstala. Její hubené nohy mu připomínaly plameňáka.

„Dobře,“ řekla starší žena. „Zaplatíte teď a pak půjdete do soukromé kabiny, ano?“

Strike jí podal devadesát liber a dívka, kterou si vybral, se rozzářila a kývla na něj. Měla tělo dospívajícího kluka až na očividně umělá prsa, která mu připomněla plastové barbíny na poličce Elininy dcery.

Do soukromé kabiny se vcházelo z krátké chodby: byl to malý pokoj s jedním oknem se staženými černými žaluziemi a tlumeným osvětlením, provoněný santalovým dřevem. V rohu byl vmáčknutý sprchový kout. Masážní stůl byl potažený černou koženkou.

„Chcete se napřed osprchovat?“

„Ne, díky,“ odpověděl Strike.

„Tak dobře, svléct se můžete tamhle,“ ukázala mu do rohu zakrytého závěsem, za nímž by Strike jen s velkými obtížemi ukryl svých bezmála sto devadesát centimetrů.

„Radši zůstanu oblečený. Chci si s vámi promluvit.“

Nezdálo se, že by ji to vyvedlo z míry. Asi už zažila všelijaké podivíny.

„Chcete nahoře bez?“ nabídla vesele a už sahala k mašli za krkem. „Deset liber příplatek za nahoře bez.“

„Ne,“ řekl Strike.

„Uvolnění rukou?“ nabídla s očima upřenýma na jeho poklopec. „Uvolnění rukou s olejíčkem? Dvacet liber příplatek.“

„Ne, chci s vámi jen mluvit,“ řekl Strike.

Ve tváři se jí mihla nedůvěra a vzápětí záblesk strachu.

„Vy jste od policie.“

„Ne,“ řekl Strike a zvedl dlaně, jako by se jí vzdával. „Nejsem od policie. Hledám muže jménem Noel Brockbank. Pracoval tady. Předpokládám, že nejspíš u vchodu – jako vyhazovač.“

Vybral si tu dívku právě proto, že byla od pohledu tak mladá. Jelikož znal Brockbankovy sklony, napadlo ho, že by se s ní možná snažil sblížit spíš než s ostatními dívkami, ale ona jen zavrtěla hlavou.

„Ten je pryč,“ řekla.

„Já vím,“ řekl Strike. „Snažím se zjistit, kam odešel.“

„Mamá ho vyhodila.“

Byla majitelka její matka, nebo to byl jen čestný titul? Strike dával přednost možnosti do toho „mamá“ nezatahovat. Ta působila prohnaně a tvrdě. Uměl si představit, že by z něj vymámila tučnou odměnu za něco, z čeho by se nakonec třeba vůbec nic nedozvěděl. Jím zvolená dívka oplývala vítanou naivitou. Za to, že mu potvrdila, že tady Brockbank kdysi pracoval a že ho vyhodili, si mohla klidně říct o peníze, ale ani ji to nenapadlo.

„Znala jste se s ním?“ zeptal se Strike.

„Vyhodili ho v tom týdnu, kdy jsem nastoupila,“ odpověděla.

„Proč ho vyhodili?“

Dívka pohlédla ke dveřím.

„Neměl by tady někdo na něj telefonní číslo, nebo nevěděl by, kam odtud odešel?“

Zaváhala. Strike vytáhl peněženku.

„Dám vám dvacku,“ řekl, „pokud mě seznámíte s někým, kdo má informace o tom, kde je teď k nalezení. Peníze jenom pro vás.“

Stála tam a žmoulala si lem semišové sukýnky jako malé dítě, chvíli na něho zírala a pak mu vytrhla obě desetilibrovky z ruky a zastrčila si je hluboko do kapsy sukně.

„Počkejte tady.“

Posadil se na koženkový masážní stůl a čekal. Malá místnost byla čistě uklizená jako v opravdových lázních, což se Strikovi zamlouvalo. Špína mu připadala silně anafrodiziakální; vždycky mu připomněla jeho matku a Whittakera v páchnoucím squatu, špinavé matrace a smrad, který se nepřetržitě linul z jeho nevlastního otce a dráždil ho v nose. Tady, vedle olejíčků úhledně seřazených na nízké skříňce, se člověk jen těžko ubránil erotickým představám. Pomyšlení na „plnou nahou masáž s olejíčky tělo na tělo“ nebylo vůbec nepříjemné.

Z nevysvětlitelného důvodu mu myšlenky přeskočily k Robin, která seděla venku v autě. Rychle zase vstal, jako by byl přistižen při něčem kompromitujícím, a vzápětí se v blízkosti ozvaly rozčilené thajské hlasy. Dveře se rozletěly a dovnitř vrazila mamá a jeho vyvolená dívka, která se tvářila vyděšeně.

„Zaplatil jste si masáž s jednou dívkou!“ prohlásila mamá rozčileně.

Stejně jako její chráněnka se mu zadívala do rozkroku. Kontrolovala, jestli už byly vykonány nějaké služby, jestli se snad nesnaží lacino získat víc.

„Rozmyslel si to,“ prohlásila dívka zoufale. „Chce dvě holky, jednu Thajku, jednu blondýnu. Nic jsme zatím nedělali. Rozmyslel si to.“

„Zaplatil jste si jenom jednu holku!“ rozkřikla se mamá a namířila na Strika prst zakončený ostrým drápem.

Strike zaslechl těžké kroky a domyslel si, že se blíží vlasatý vyhazovač.

„Rád zaplatím,“ řekl a v duchu se proklínal, „i za masáž dvěma dívkami.“

„Sto dvacet navíc?“ vyštěkla na něj mamá, jako by nevěřila vlastním uším.

„Jistě,“ řekl. „Žádný problém.“

Nahnala ho k placení zpátky do recepce. Seděla tam otylá zrzka v černých elastických šatech a s nadějeplným výrazem ve tváři.

„On chce bloncku,“ řekla dívka, která se spřáhla se Strikem, když platil dalších sto dvacet liber, a zrzka protáhla obličej.

„Ingrid má klienta,“ prohlásila mamá a strčila Strikovy peníze do zásuvky. „Musíte počkat, dokud neskončí.“

Seděl tedy mezi hubenou thajskou dívkou a zrzkou a sledoval Chcete být milionářem?, dokud z chodby spěšně neodcupital k východu drobný muž v obleku a s bílým plnovousem, na nikoho se přitom ani nepodíval a vytratil se skrz černý závěs na ulici. O pět minut později se v nachových elastických šatech a v přiléhavých kozačkách do půli stehen objevila štíhlá peroxidová blondýna, která musela být podle Strikova odhadu přibližně v jeho věku.

„Tak běžte s Ingrid,“ vybídla je mamá a thajská dívka se poslušně zvedla a šourala se do soukromého salonku.

„On nechce masáž,“ řekla Strikova první dívka celá rozrušená blondýně, sotva za nimi zaklaply dveře. „Chce vědět, kam odešel Noel.“

Blondýna přejela Strika zkoumavým zrakem a zamračila se. Bylo jí určitě přinejmenším dvakrát víc než její družce, ale byla moc hezká, měla velké, tmavě hnědé oči a vysoké lícní kosti.

„Proč ho hledáte?“ zeptala se s čistým essexským přízvukem a potom klidně otázku doplnila: „Jste od policie?“

„Ne,“ odpověděl Strike.

Její pěknou tvář zničehonic rozzářilo náhlé prozření.

„Počkat,“ prohlásila zvolna. „Já přece vím, kdo vy jste – vy jste ten Strike! Vy jste Cameron Strike! Detektiv, kterej vyřešil případ Luly Landryový, a – kristepane – neposlal vám náhodou někdo nedávno nohu?“

„Ehm… jo, poslal.“

„Noel byl váma přímo posedlej!“ řekla. „Vlastně málem o ničem jiným nemluvil. Teda potý, co ste se objevil ve zprávách.“

„Opravdu?“

„Jo, porád opakoval, že kvůli vám má poraněnej mozek!“

„Plnou zásluhu na tom si nemůžu nárokovat. Vy jste se s ním asi znala dobře, ne?“

„Tak dobře zase ne!“ odpověděla, když si správně přetlumočila smysl Strikových slov. „Znala jsem jednoho jeho kamaráda ze severu, Johna. To byl skvělej chlap, jeden z mejch pravidelnejch kunčoftů, než odjel do Saúdský Arábie. Jo, chodili spolu do školy, aspoň myslím. Bylo mu Noela líto, protože musel z armády a pak měl nějaký další problémy, a tak ho doporučil sem. Tvrdil, že má v životě smůlu. Přesvědčil mě, abych Noelovi u sebe pronajala pokoj, a vůbec.“

Z jejího tónu bylo jasně patrné, že si podle ní Brockbank Johnův soucit nezasloužil.

„Jak to šlo?“

„Ze začátku byl v pohodě, ale jakmile ztratil prvotní zábrany, vedl v jednom kuse nabubřelý řeči. O armádě, o vás, o svým synovi – je svým synem posedlej, snaží se ho dostat zpátky. Tvrdí, že vaší vinou se s ním nesmí vídat, ale nevím, jak na to přišel. Každýmu je hned docela jasný, proč jeho bývalá manželka nechce, aby se k dítěti přibližoval.“

„A proč?“

„Mamá ho načapala se svou vnučkou na klíně a s rukou pod její sukýnkou,“ řekla Ingrid. „Vnučce je šest.“

„Aha,“ odtušil Strike.

„Vytratil se a zůstal mi viset nájem za dva týdny. To bylo naposled, co sem ho viděla. Ale čert to vem, jsem ráda, že je pryč.“

„Víte, kam odešel, když ho vyhodili?“

„Nemám ponětí.“

„Takže na něj nemáte žádný spojení?“

„Nejspíš mám pořád jeho číslo na mobil,“ odpověděla. „Ale nevím, jestli ho ještě používá.“

„A mohla byste mi ho…?“

„Připadá vám, že bych snad někde u sebe mohla mít mobil?“ opáčila a zvedla ruce vysoko nad hlavu. Elastické šaty a vysoké boty těsně obepínaly každou křivku jejího těla. Tenkou látkou zřetelně prosvítaly vztyčené bradavky. Přestože byl vyzván k pohledu, Strike se ovládl a dál se jí díval jen do očí.

„A nemohla byste se se mnou sejít a dát mi ho později?“

„My máme zakázáno brát si na zákazníky kontakty. Takový jsou pravidla, cukrouši: proto u sebe nesmíme mít telefon. Ale něco vám povím,“ pokračovala a hltala ho celého očima. „Jelikož ste to vy, a když vím, že ste toho hajzla zmlátil, a navíc ste válečnej hrdina a vůbec, tak se s váma po práci sejdu na druhým konci ulice.“

„To by bylo skvělý,“ řekl Strike. „Mockrát vám děkuju.“

Nebyl si jistý, jestli si ten koketní třpyt v jejích očích jenom nepředstavuje. Možná ho jen rozptýlila vůně masážního oleje a jeho nedávné myšlenky na rozpálená, kluzká těla.

Za dalších dvacet minut, když počkali dost dlouho, aby mamá mohla předpokládat, že sjednaného uvolnění bylo dosaženo, opustil Strike masážní salon Orchidea a přešel přes ulici k Robin, která tam na něho čekala v autě.

„Dvě stě třicet babek za starý telefonní číslo,“ zabručel, když vyrazila od chodníku a zamířila zpátky do městského centra. „Jen sakra doufám, že to bude stát za to. Teď hledáme Adam and Eve Street – prý je to hned tady vpravo, kavárna Appleby’s. Za chvíli se tam s ní mám sejít.“

Robin našla místo na zaparkování a čekali, rozebírali spolu, co Ingrid říkala o Brockbankovi, přičemž pojídali sladké pečivo, které Strike nakradl ze snídaňového bufetu. Robin začínala chápat, proč má Strike nadváhu. Nikdy dřív nepodstoupila pátrání, které by trvalo déle než čtyřiadvacet hodin. Když musíte jídlo pořizovat v náhodně míjených obchodech a polykat je za pochodu, velice rychle sklouznete k podnikům rychlého občerstvení a k čokoládě.

„To je ona,“ řekl Strike o čtyřicet minut později, vysoukal se z land roveru a zamířil do kavárny Appleby’s. Robin sledovala, jak se blondýna blíží, teď na sobě měla džíny a bundu z umělé kožešiny. Měla tělo modelky z pánských časopisů a Robin si vzpomněla na Platinovou. Uběhlo deset minut, potom patnáct; Strike ani dívka se neobjevovali.

„Jak dlouho asi trvá, než člověk nadiktuje telefonní číslo?“ ptala se Robin naštvaně interiéru land roveru. Byla jí v autě zima. „Měla jsem za to, že chceš jet ještě do Corby, ne?“

Povídal, že k ničemu nedošlo, jenže jeden nikdy neví. Třeba došlo. Třeba ta dívka namazala Strika olejem a…

Robin bubnovala prsty na volantu. Myslela na Elin, jak by se asi cítila, kdyby věděla, co Strike dneska dělá. Potom si s mírným trhnutím uvědomila, že si nezkontrolovala telefon, jestli se znovu neozval Matthew. Vytáhla přístroj z kapsy kabátu a viděla, že nemá žádné nové zprávy. Od chvíle, kdy mu oznámila, že rozhodně nemá v úmyslu jet na narozeninovou oslavu jeho otce, se odmlčel.

Blondýna se Strikem se vynořili z kavárny. Ingrid podle všeho nehodlala Strika jen tak propustit. Když jí zamával na rozloučenou, naklonila se k němu a políbila ho na tvář, načež odkráčela, jako by byla na přehlídkovém molu. Strike zachytil Robinin pohled a vrátil se do auta s ostýchavou grimasou.

„To mohlo být zajímavé,“ podotkla Robin.

„Ani moc ne,“ řekl Strike a ukázal jí číslo v seznamu na svém telefonu: NOEL BROCKBANK MOBIL. „Byla prostě jenom užvaněná.“

Kdyby Robin byla některým z jeho mužských kolegů, jistě by si neodpustil poznámku: „Stačilo by lusknout.“ Ingrid s ním přes stůl nestydatě flirtovala, pomaloučku projížděla kontakty ve svém telefonu a nahlas přemítala, jestli to číslo vůbec ještě má, až se pomalu začínal bát, že pro něj ve skutečnosti nic nemá, zvlášť když se ho zeptala, jestli už někdy zažil náležitou thajskou masáž. Potom vyzvídala, proč Noela shání, a vyptávala se na případy, které vyřešil, především na ten s nádhernou mrtvou modelkou, díky němuž se poprvé veřejně proslavil, a nakonec s vřelým úsměvem trvala na tom, že si musí „pro každý případ“ vzít i její číslo.

„Chceš to Brockbankovo číslo vyzkoušet hned?“ zeptala se Robin a odvrátila tak Strikovu pozornost od pohledu na vzdalující se Ingrid.

„Cože? Ne. To si musíme rozmyslet. Jestli to zvedne, budeme mít možná jen jediný pokus.“ Podíval se na hodinky. „Pojedeme, nechci přijet do Corby moc poz…“

Telefon v ruce mu zazvonil.

„Wardle,“ řekl Strike.

Přijal hovor a pustil v telefonu hlasitý odposlech, aby mohla poslouchat i Robin.

„Co se děje?“

„Identifikovali jsme tělo,“ oznámil jim Wardle. A tón jeho hlasu je varoval, že budou to jméno znát. Následovala kratinká odmlka, která dovolila, aby Strikovi náhlá panika vehnala před oči obraz malého děvčátka s drobnýma ptačíma očima.

„Jmenuje se Kelsey Plattová a je to ta dívka, která ti psala o radu, jak si má uříznout nohu. Myslela to upřímně. Šestnáct let.“

Strika zaplavila stejnou měrou úleva i nevěřícnost. Začal hledat pero, ale Robin si už psala.

„Studovala péči o dítě na jedné učňovské škole a tam se seznámila s Oksanou Vološinovou. Kelsey většinou bydlela ve Finchley s nevlastní sestrou a jejím partnerem. Těm oznámila, že jede někam na dvoutýdenní praxi. Nenahlásili, že je nezvěstná – neměli o ni starost. Měla se vrátit až dneska večer.

Oksana tvrdí, že Kelsey se svou sestrou moc nevycházela a že ji požádala, jestli by u ní nemohla dva týdny bydlet, aby si užila svobody. Zdá se, že to holka měla celý naplánovaný, psala ti z té dočasné adresy. Sestra je pochopitelně naprosto zničená. Zatím se mi z ní nic kloudnýho nepodařilo dostat, ale potvrdila, že písmo v dopise odpovídá Kelseyinu rukopisu, a to, že se holka chtěla zbavit vlastní nohy, ji podle všeho nijak zvlášť nezaskočilo. Máme vzorky DNA z kartáče na vlasy. Souhlasí. Je to ona.“

Sedadlo u spolujezdce zaskřípalo, jak se Strike naklonil k Robin a četl si v jejích poznámkách. Ucítila z jeho šatů cigaretový kouř a slabý závan santalového dřeva.

„S tou sestrou bydlí nějaký její partner?“ zeptal se.

„Tomu to nepřišiješ,“ řekl Wardle a Strike usoudil, že se o to už se svým týmem pokusil. „Pětačtyřicet, hasič v důchodu, zdravotně nic moc. Zničený plíce a na danej víkend neprůstřelný alibi.“

„Na víkend…?“ ozvala se Robin.

„Kelsey odjela od sestry večer prvního dubna. Víme, že zemřela druhého nebo třetího… Vy jste dostali její nohu čtvrtého. Striku, potřebuju, aby ses sem vrátil, abych ti mohl položit pár dalších otázek. Je to rutinní záležitost, ale budeme muset zaprotokolovat nějaký oficiální vyjádření ohledně těch dopisů.“

Pak už nebylo příliš co dodat. Strike Wardlovi poděkoval, že jim dal vědět, načež Wardle hovor ukončil a rozhostilo se ticho, v němž Robin vnímala dozvuky té otřesné zprávy.

28

… oh Debbie Denise was true to me,

She’d wait by the widow, so patiently.

Blue Öyster Cult: „Debbie Denise“

Text Patti Smith

„Celej ten vejlet byla jen zbytečná zajížďka. Není to Brittany. Nemůže to bejt Brockbank.“

Strikovi se nesmírně ulevilo. Barvy Adam and Eve Street jako by náhle ožily, náhodní kolemjdoucí se zdáli být veselejší a sympatičtější než před telefonátem. Brittany je přece jen někde naživu. Nebyla to jeho vina. Ta noha nebyla její.

Robin na to nic neřekla. Slyšela jásavou radost ve Strikově hlase, vnímala jeho uvolnění. Ona sama se s Brittany Brockbankovou pochopitelně nikdy nesetkala ani ji neviděla, a ačkoli byla ráda, že je ta dívka v bezpečí, zůstávala zde neodbytná skutečnost, že jiná dívka zemřela za děsivých okolností. Pocit viny, který spadl ze Strika, jako by těžce dopadl do jejího klína. To ona jen povrchně přeletěla Kelseyin dopis a jednoduše ho zařadila bez odpovědi do cvokařského šuplíku. Byl by nějaký rozdíl, přemítala Robin, kdyby Kelsey kontaktovala a poradila jí, ať vyhledá pomoc? Nebo kdyby jí Strike zatelefonoval a řekl jí, že přišel o nohu ve válce, že všechno, co se doslechla o jeho zranění, je lež? Robin přepadla tíživá lítost.

„Jseš si jistej?“ řekla nahlas asi po minutě ticha, v níž byli oba ponořeni do svých soukromých úvah.

„Jistej čím?“ zeptal se Strike a obrátil se k ní.

„Že to nemůže být Brockbank.“

„Není to Brittany, takže…“ začal Strike.

„Právě jsi mi řekl, že ta dívka…“

„Ingrid?“

„Ingrid,“ přisvědčila Robin s náznakem netrpělivosti, „ano. Právě jsi mi řekl, že podle ní je tebou Brockbank posedlej. Viní tě z poškození svýho mozku a ze ztráty rodiny.“

Strike ji se zakaboněným čelem pozoroval a přemýšlel.

„Všechno, co jsem včera večer říkala o tom, že tě chce vrah očernit a znevážit tvý válečný zásluhy, perfektně sedí na všechno, co víme o Brockbankovi,“ pokračovala Robin. „Co když se s Kelsey setkal, a třeba dokonce viděl, že má na noze podobnou jizvu jako Brittany, nebo se možná doslechl, že se jí chce zbavit? Nemyslíš, že by to v něm mohlo – já nevím – něco nastartovat? Chci jen říct,“ dodala Robin váhavě, „že nevíme, jak přesně poškození jeho mozku…“

„On ten mozek hergot nemá až tak poškozenej,“ vyštěkl Strike. „V nemocnici simuloval. Tím jsem si jistej.“

Robin na to nic neřekla, jen dál seděla za volantem a sledovala, jak po Adam and Eve Street chodí sem a tam lidé s nákupními taškami. Záviděla jim. Ať byly jejich starosti jakékoli, sotva zahrnovaly zmrzačená těla nebo vraždu.

„Některý tvý vývody nejsou špatný,“ řekl nakonec Strike. Robin bylo zřejmé, že mu právě trochu zkazila radost. Podíval se na hodinky. „Tak honem, máme nejvyšší čas vyrazit do Corby, jestli to chceme dneska stihnout.“

Dvacet kilometrů mezi oběma městy projeli rychle. Ze Strikova mrzutého výrazu Robin usuzovala, že přemýšlí nad jejich rozhovorem o Brockbankovi. Cesta byla nudná, okolní krajina byla plochá, silnici lemovaly živé ploty a občas pár stromů.

„Takže k Laingovi,“ řekla Robin ve snaze odvést Strika od nepříjemných úvah. „Připomeneš mi…?“

„Jo, Laing,“ vypravil ze sebe Strike zvolna.

Správně se domnívala, že se mu hlavou honí myšlenky na Brockbanka. Teď se přiměl myšlenky přeskupit a soustředit se na její otázku.

„No, Laing svázal vlastní manželku a pořezal ji nožem; pokud vím, tak byl dvakrát obviněný ze znásilnění, ale ani jednou za to nešel sedět – a mně se pokusil v boxerským ringu ukousnout půlku obličeje. Zkrátka to je násilnej, nevyzpytatelnej hajzl,“ řekl Strike, „ale jak jsem ti už říkal, jeho tchyně tvrdí, že se z vězení vrátil nemocnej. Prý se odstěhoval do Gatesheadu, tam ale nemohl zůstat moc dlouho, jestliže žil v roce 2008 v Corby s touhle ženskou,“ pokračoval a znovu se podíval do mapy, kudy se nejlépe dostanou do ulice, v níž bydlí Lorraine MacNaughtonová. „Věk i časový rámec odpovídá… Uvidíme. Když Lorraine nebude doma, vrátíme se tam po pátý hodině.“

Robin projela podle Strikových instrukcí samým středem Corby. Město tvořila neuspořádaná zástavba z betonu a cihel a dominovalo mu rozlehlé obchodní centrum. Obzoru vévodil věžák administrativní budovy, na němž se ježily všemožné antény jako nějaký železný mech. Nebylo tady žádné hlavní náměstí, žádný starobylý kostel, a už vůbec ne hrázděné gymnázium na kůlech. Corby bylo navržené jako ubytovna pro přespolní dělníky, kteří se sem ve čtyřicátých a padesátých letech dvacátého století hromadně stěhovali; z většiny budov vyzařovala pochmurná, utilitární atmosféra.

„Polovina ulic má skotská jména,“ řekla Robin, když projeli Argyll Street a Montrose Street.

„Však se tady tomu říkalo Malý Skotsko, ne?“ prohodil Strike, když si povšiml směrovky na Edinburgh House. Kdysi někde slyšel, že v období největšího průmyslového rozkvětu prý v Corby žilo pohromadě nejvíc Skotů na jih od hranice. Na balkonech se třepotaly skotské vlajky s ondřejským křížem i se skotským národním erbem. „Není se co divit, proč se tu Laing možná cítil víc doma než v Gatesheadu. Mohl tu mít i nějaké známé.“

O pět minut později se ocitli ve staré části města, jehož půvabné kamenné budovy si zachovaly někdejší venkovský ráz, protože před nástupem oceláren bývalo Corby malou vesnicí. Krátce nato dorazili do Weldon Road, kde bydlela Lorraine MacNaughtonová.

Domky stály v blocích po šesti a vchodové dveře každého dvojdomku stály těsně vedle sebe, rozložení oken bylo zrcadlově převrácené. Nad všemi dveřmi byl do kamenného překladu vytesaný název.

„To je její,“ řekl Strike a ukázal na „Summerfield“, který stál v páru s „Northfieldem“.

Předzahrádka Summerfieldu byla vysypána jemným štěrkem. Tráva před Northfieldem potřebovala posekat, což Robin připomnělo její vlastní byt v Londýně.

„Asi bude lepší, když tam půjdeme oba,“ řekl Strike a odepnul si bezpečnostní pás. „Bude se cítit líp, když u toho budeš ty.“

Zdálo se, že domovní zvonek nezvoní. Strike tudíž prudce zaklepal na dveře klouby prstů. Výbuch zuřivého štěkotu jim prozradil, že dům má přinejmenším jednoho živého obyvatele. Potom uslyšeli ženský hlas, zlostný, ale nepříliš účinný.

„Pššt! Ticho! Nech toho! Pššt! Ne!“

Dveře se otevřely a Robin stačila jen letmo zahlédnout přibližně padesátiletou ženu s ostře řezanými rysy, když vtom se přiřítil hrubosrstý Jack Russell teriér, zuřivě vrčel a štěkal a zabořil se zuby do Strikova kotníku. Naštěstí pro Strika, méně už však pro Jack Russella, se jeho tesáky setkaly s ocelí. Pes zakňučel a Robin jeho úleku využila, pohotově se sehnula, popadla ho za zátylek a zvedla do vzduchu. Byl z toho, že se tak náhle ocitl ve vzduchu, natolik překvapený, že zůstal bez protestů viset.

„Žádný kousání,“ nakázala mu Robin.

Pes se očividně rozhodl, že žena, která je tak statečná, aby ho zvedla do vzduchu, si zaslouží respekt, nechal se vzít do náruče, ještě ve vzduchu se natočil a pokusil se jí olíznout ruku.

„Promiňte,“ řekla žena. „Patřil mé matce. Je to hrozná bestie. Ale podívejte, vás si oblíbil. Zázrak.“

Měla hnědé vlasy po ramena s odrostlými, šedivými kořínky. Kolem koutků úst s tenkými rty se táhly k bradě hluboké vrásky. Opírala se o berle, jeden z kotníků měla oteklý a obvázaný, noha vězela v sandálu, který odhaloval zažloutlé nehty.

Strike se představil a vzápětí ukázal Lorraine svůj řidičský průkaz a dal jí vizitku.

„Vy jste Lorraine MacNaughtonová?“

„Jo,“ odpověděla váhavě. Očima přelétla k Robin, která se na ni přes hlavu Jack Russella konejšivě usmála. „A vy jste – co jste to říkal?“

„Detektiv,“ řekl Strike, „a zajímalo by mě, jestli byste mi mohla něco říct o Donaldu Laingovi. Z telefonních výpisů je zřejmé, že tady s vámi před pár lety bydlel.“

„Jo, to bydlel,“ řekla pomalu.

„Bydlí tady ještě?“ zeptal se Strike, i když odpověď znal.

„Ne.“

Strike kývl směrem k Robin.

„Nevadilo by vám, kdybychom vám s kolegyní položili několik otázek? Snažíme se pana Lainga najít.“

Nastalo krátké ticho. Lorraine si skousla ret a zamračila se. Robin chovala Jack Russella, který jí teď nadšeně olizoval prsty, určitě na nich zachytil stopy po sladkém pečivu. Strikova roztržená nohavice se třepotala v lehkém vánku.

„Tak dobře, pojďte dál,“ řekla Lorraine a poodstoupila na berlích, aby je pustila dovnitř.

Zatuchlý obývák silně páchl po zažraném cigaretovém kouři. Bylo zde bezpočet drobností příznačných pro obydlí staré ženy: háčkované obaly na krabičkách s kapesníky, laciné polštářky s nabíraným lemováním a řada nastrojených plyšových medvědů, naaranžovaných na naleštěném příborníku. Jedné stěně vévodil obraz dítěte s obrovskýma očima, oblečeného jako pierot. Představit si, že tady někdy bydlel Donald Laing, bylo pro Strika stejně obtížné, jako kdyby se mu teď měl před očima v rohu místnosti rozvalovat mladý býk.

Jakmile se ocitli uvnitř, Jack Russell se vydrápal z Robininy náruče a začal znovu štěkat na Strika.

„Drž, proboha, hubu,“ zasténala Lorraine. Sesula se na vybledlou, hnědou sametovou pohovku, oběma rukama si zvedla zabandážovaný kotník na kožený taburet, sáhla vedle sebe pro krabičku cigaret Superkings a zapálila si.

„Mám tu nohu mít pořád nahoře,“ vysvětlila, a když zvedla plný popelník z broušeného skla a položila si ho na klín, zakomíhala cigaretou v puse ze strany na stranu. „Sestřička z obvodu mi to chodí denně převazovat. Sedněte si.“

„Co se vám stalo?“ zeptala se Robin a protáhla se kolem konferenčního stolku, aby se posadila na pohovku po boku Lorraine. Jack Russell okamžitě vyskočil k ní a milosrdně přestal štěkat.

„Převrhla se na mě nádoba s horkým olejem,“ odpověděla Lorraine. „V práci.“

„Kristepane,“ odtušil Strike, který se usadil v křesle. „To muselo příšerně bolet.“

„To tedy bolelo. Prý budu na neschopence přinejmenším měsíc. Málem bylo po mně.“

Vyšlo najevo, že Lorraine pracuje v jídelně místní nemocnice.

„Tak copak Donnie provedl?“ zabručela Lorraine a zhluboka vyfoukla kouř, jakmile náležitě probrali téma jejího zranění. „Zase nějaká loupež, co?“

„Proč myslíte?“ zeptal se Strike opatrně.

„Mě okradl,“ řekla.

Robin teď viděla, že její strohost je jen hraná. Lorrainina dlouhá cigareta se zachvěla, když to vyslovila.

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Strike.

„Než odsud vypadl. Vzal mi všechny šperky. Mámin snubní prstýnek, všechno. Dobře věděl, co pro mě ty věci znamenají. Nebyla ještě ani rok po smrti. Jo, jednoho dne prostě odešel z domu a nikdy se už nevrátil. Volala jsem na policii, myslela jsem, že se mu mohlo něco stát. Potom jsem zjistila, že mám prázdnou peněženku a všechny šperky jsou pryč.“

Dodnes ji to ponížení neopustilo. Propadlé tváře jí při tom líčení zčervenaly.

Strike sáhl do náprsní kapsy saka.

„Rád bych se ujistil, že mluvíme o stejném člověku. Poznáváte ho na této fotografii?“

Podal jí jeden ze snímků, které mu dala Laingova bývalá tchyně v Melrose. Mohutný a široký Laing v modrožlutém kiltu, s tmavýma fretčíma očima a nakrátko zastřiženými ryšavými vlasy stál před matričním úřadem. Za jeho paži byla zavěšená Rhona, o půlku užší než on, v nepadnoucích, pravděpodobně bazarových svatebních šatech.

Lorraine zkoumala fotografii nepřiměřeně dlouhou dobu a nakonec prohlásila:

„Myslím, že to bude on. Mohl by to být on.“

„Na snímku to není znát, ale na levém předloktí má vytetovanou velkou žlutou růži,“ řekl Strike.

„Jo,“ přisvědčila Lorraine ztěžka. „Přesně tak. Tu měl.“

Kouřila a nepřestávala si prohlížet fotografii.

„Takže on byl ženatej?“ zeptala se mírně rozechvělým hlasem.

„On vám to neřekl?“ zeptala se Robin.

„Ne. Tvrdil, že nikdy ženatej nebyl.“

„Jak jste se s ním seznámila?“ zeptala se Robin.

„V hospodě,“ odpověděla Lorraine. „Ale v době, kdy jsem ho poznala, už takhle nevypadal.“

Obrátila se k příborníku za svými zády a neurčitě naznačila, že by se pokusila vstát.

„Mohu nějak pomoct?“ nabídla se Robin.

„V prostředním šuplíku. Snad tam bude nějaká fotka.“

Jakmile Robin otevřela zásuvku obsahující směs kroužků na ubrousky, háčkovaného prostírání, upomínkových kávových lžiček, zubních párátek a volně poházených fotografií, Jack Russell se znovu rozštěkal. Robin vytáhla co největší množství snímků a podala je Lorraine.

„To je on,“ řekla Lorraine, když se probrala spoustou fotografií, na nichž byla většinou už hodně stará žena. Robin předpokládala, že je to její matka. Lorraine podala fotku Strikovi.

Kdyby ho potkal na ulici, určitě by Lainga nepoznal. Bývalý boxer byl celý odulý, zvlášť v obličeji. Zdálo se, že snad ani nemá krk; pokožka byla k prasknutí napjatá, rysy měl zdeformované. Jednou paží objímal kolem ramen rozesmátou Lorraine, druhá mu volně visela po boku. On se neusmíval. Strike se zadíval z větší blízkosti. Tetování v podobě žluté růže bylo viditelné, ale částečně se ztrácelo pod zarudlými skvrnami, které pokrývaly celé předloktí.

„On má nějakou kožní nemoc?“

„Psoriatickou artritidu,“ odpověděla Lorraine. „Byl na tom špatně. Dostal kvůli tomu invalidní důchod. Musel přestat chodit do práce.“

„Opravdu?“ podivil se Strike. „A kde předtím pracoval?“

„Přišel sem jako manažer jedné velké stavební společnosti,“ řekla, „ale potom onemocněl a dál už pracovat nemohl. A v Melrose měl vlastní stavební firmu. V ní pracoval jako ředitel.“

„Skutečně?“ odtušil Strike.

„Ano, rodinnej podnik,“ řekla Lorraine a dál prohledávala štos fotografií. „Zdědil ho po tátovi. Tady je ještě jednou, podívejte.“

Na snímku se drželi za ruce, zdálo se, že fotografie pochází z nějaké zahradní restaurace. Lorraine zářila a Laing měl nepřítomný výraz, v tváři kulaté jako měsíček se téměř ztrácely škvírky očí. Měl typické vzezření člověka, kterému lékař předepsal užívání steroidů. Vlasy podobné liščí kožešině se nezměnily, ale jinak Strike jen stěží poznával rysy někdejšího zdravého mladého boxera, který ho kdysi pokousal v obličeji.

„Jak dlouho jste spolu byli?“

„Deset měsíců. Seznámila jsem se s ním v době, kdy mi umřela máma. Bylo jí devadesát dva – bydlela tady se mnou. Pomáhala jsem i paní Williamsové odvedle, té bylo osmdesát sedm. Byla senilní. Její syn je v Americe. Donnie byl na ni hodnej. Sekal jí trávník a chodil jí nakupovat.“

Ten hajzl dobře věděl, jak v tom chodit, pomyslel si Strike. Nemocný, nezaměstnaný Laing bez peněz a osamělá žena středního věku, která se už nemusela o nikoho starat, měla vlastní dům a právě zdědila peníze po matce, to musel být dárek z nebe. Určitě mu stálo za to předstírat trochu soucitu, aby se sem vetřel. Když se mu chtělo, uměl být Laing okouzlující.

„Když jsme se seznámili, tak vypadal v pohodě,“ prohlásila Lorraine zasmušile. „Mohl se kvůli mně přetrhnout. Sám na tom nebyl zdravotně dobře. Otékaly mu klouby a vůbec. Musel docházet k doktorovi na injekce… Později už byl náladovější, ale já myslela, že je to jen kvůli tomu zdraví. Člověk nečeká, že budou nemocní lidi pořád veselí, že ne? Všichni nejsou takoví, jako byla máma. Ta byla naprosto úžasná, zdraví už jí nesloužilo, ale pořád se usmívala a… a…“

„Podám vám kapesník,“ řekla Robin a natáhla se opatrně ke krabičce v háčkovaném obalu, aby nevyrušila Jack Russella, který si jí položil hlavu do klína.

„Tu krádež šperků jste nahlásila?“ zeptal se Strike, jakmile Lorraine dostala kapesník a mezi dvěma potáhnutími z cigarety si jím rázně osušila tváře.

„Ne,“ odpověděla chraplavě. „Jaký by to mělo smysl? Stejně by je nikdy nenašli.“

Robin usoudila, že Lorraine netoužila přitahovat ke svému ponížení pozornost úřadů, a měla pro to pochopení.

„Míval někdy násilné sklony?“ zeptala se Robin vlídně.

Lorraine se zatvářila překvapeně.

„Ne. Proto jste tady? On někomu ublížil?“

„To zatím nevíme,“ řekl Strike.

„Nevěřím, že by někomu ublížil,“ řekla. „Takový on nebyl. To jsem řekla i policii.“

„Promiňte,“ ozvala se Robin a hladila po hlavě teď už podřimujícího Jack Russella, „ale já myslela, že jste tu krádež nehlásila, ne?“

„To bylo později,“ řekla Lorraine. „Přibližně měsíc poté, co zmizel. Někdo se vloupal do domu paní Williamsové, omráčil ji a dům vykradl. Policie chtěla vědět, kde je Donnie. Já jim odpověděla, že odešel už dávno, odstěhoval se. A taky jsem jim řekla, že on by nic takového neudělal. Býval na ni hodný. On by starou ženskou neuhodil.“

Kdysi se spolu v zahradní restauraci drželi za ruce. Sekal staré paní trávník. Odmítala uvěřit, že by Laing mohl být veskrze špatný člověk.

„Předpokládám, že vaše sousedka nedokázala pachatele policii popsat?“ zeptal se Strike.

Lorraine zavrtěla hlavou.

„Už se potom neprobrala. Umřela v domově důchodců. V Northfieldu teď bydlí nějaká rodina,“ řekla Lorraine. „Tři malé děti. Měli byste slyšet ten rámus – a to ještě mají drzost stěžovat si na psa!“

Uvízli v totální slepé uličce. Lorraine netušila, kam Laing odešel. Nevzpomínala si, že by se někdy zmínil o jiném místě kromě Melrose, k němuž by ho vázal nějaký vztah, a nikdy se nesetkala s žádnými jeho přáteli. Jakmile si přiznala, že se už nikdy nevrátí, vymazala si z mobilu jeho telefonní číslo. Souhlasila s tím, aby si s sebou odnesli dvě Laingovy fotografie, ale jinak už jim neměla jak pomoct.

Robin sundala psa ze svého vyhřátého klína a ten začal zuřivě protestovat, a zdálo se, že si hodlá nespokojenost vybít na Strikovi, který zrovna vstal z křesla.

„Přestaň, Tygře,“ okřikla ho Lorraine nazlobeně a jen s obtížemi držela bojujícího psa na pohovce.

„Ven trefíme sami,“ zvolala Robin přes bouřlivý psí štěkot. „Mockrát děkujeme za vaši pomoc!“

Zanechali ji v přecpaném, zakouřeném obývacím pokoji se zdviženým zabandážovaným kotníkem, po jejich návštěvě dost možná o trochu smutnější a znepokojenější. Hysterický psí štěkot je provázel až na konec zahradního chodníčku.

„Mám pocit, že jsme jí aspoň mohli uvařit čaj nebo něco takovýho,“ řekla Robin provinile, když nasedali do land roveru.

„Ani netuší, jaký měla štěstí, že z toho vyvázla,“ prohlásil Strike povzbudivě. „Vezmi si tu ubohou stařenku odvedle,“ ukázal na dům s nápisem Northfield, „tu zmlátil do bezvědomí jen pro pár liber.“

„Myslíš, že to byl Laing?“

„Jistěže to byl ten zatracenej Laing,“ odpověděl Strike, když Robin nastartovala. „Obhlídl si to tam, když jí takzvaně pomáhal, ne? A taky si všimni, že navzdory veškerý svý artritidě dokázal posekat trávník, a tudíž jistě i přizabít starou ženskou.“

Robin, která byla hladová a unavená a bolela ji hlava z cigaretového kouře, přikývla, souhlasila, že by to tak mohlo být. Byl to deprimující rozhovor a vyhlídka na další dvě a půl hodiny jízdy nazpátek domů nebyla nijak lákavá.

„Nevadilo by ti, kdybychom už jeli?“ prohodil Strike a podíval se na hodinky. „Slíbil jsem Elin, že se u ní dnes večer zastavím.“

„Vůbec ne,“ řekla Robin.

Ale kdovíproč – snad kvůli rozbolavělé hlavě, nebo snad kvůli té osamělé ženě sedící v domě Summerfield uprostřed vzpomínek na milované lidi, kteří ji opustili – bylo Robin najednou zase do pláče.

29

I Just Like To Be Bad

Občas pro něj bylo těžké trávit čas s lidmi, kteří se považovali za jeho kamarády: s muži, s nimiž se stýkal, když potřeboval peníze. Jejich hlavním zaměstnáním byly krádeže a povyražením sobotní pánské jízdy; byl mezi nimi oblíbený, kamarád, tak si to mysleli, parťák, stejný jako oni. Stejný!

V den, kdy ji našla policie, chtěl být ze všeho nejvíc sám a v klidu si vychutnat zpravodajství. Články v novinách zněly dobře. Byl na sebe hrdý: bylo to poprvé, kdy měl možnost zabíjet v soukromí, dát si načas, všechno uspořádat tak, aby mu to maximálně vyhovovalo. Zamýšlel to provést stejně i se Sekretářkou; mít čas pohrát si s ní, dokud bude naživu, a teprve pak ji zabít.

Zklamalo a štvalo ho jen to, že se ve zprávách neobjevila jediná zmínka o dopisech, které měly policii navést ke Strikovi, přimět je, aby toho hajzla vyslýchali a jinak potrápili, protáhli jeho jméno novinářským bahnem, naznačili prostoduché veřejnosti, že s tím má něco společného.

I tak to ale byly stránky a stránky reportáží, fotografií z bytu, kde ji zamordoval, rozhovorů s pohledným policejním důstojníkem. Ty články si schovával: byly to suvenýry, stejně jako kousky jejího těla, které si přinesl do své soukromé sbírky.

Svou pýchu a radost musel před To pochopitelně tajit, protože v danou chvíli jejich soužití vyžadovalo opatrné zacházení. O nějakém šťastném životě se v případě To nedalo vůbec mluvit. Život se pro To nevyvíjel očekávaným směrem a on musel předstírat, že ho to zajímá, že mu to dělá starosti a že je hodnej hoch, protože mu z To plynul užitek: díky To měl peníze a taky si díky To mohl občas zajistit alibi. Člověk nikdy neví, kdy se takové alibi může hodit. Už jednou unikl jen o vlásek.

Stalo se to, když zabíjel podruhé, v Milton Keynes. Člověk si přece nenasere na vlastní práh: to patřilo odjakživa k jeho hlavním zásadám. V Milton Keynes nikdy předtím ani potom nebyl a neměl k tomu místu vůbec žádný vztah. Ukradl auto, kamarády z toho vynechal, byla to sólová práce. Už dopředu měl připravené falešné registrační značky. Potom jednoduše křižoval městem a přemítal, jestli se na něj usměje štěstí.

Od své první vraždy měl za sebou pár neúspěšných pokusů: snažil se dát do řeči s dívkami v hospodách, v klubech, ale když se je pokusil izolovat, nefungovalo to tak dobře jako dřív. Nevypadal už tak dobře jako kdysi, to věděl, ale nechtěl sklouznout k šabloně, že bude dělat jen prostitutky. Pokud se omezíte na stále stejný typ, policie si začne dávat dvě a dvě dohromady. Jednou se mu podařilo v postranní uličce vystopovat podnapilou dívku, ale ještě než stačil vytáhnout nůž, přiběhla na dohled tlupa rozesmátých dětí a on se raději zdekoval. Od té doby už vzdal snahu sbalit holku obvyklým způsobem. Napříště to bude muset jít násilím.

Jezdil po městě celé hodiny a vzrůstal v něm pocit marnosti; v Milton Keynes nebylo po žádné vhodné oběti ani památky. Deset minut před půlnocí už se málem rozhodl vyčenichat nějakou děvku, když vtom ji spatřil. Hádala se se svým klukem na křižovatce uprostřed silnice, brunetka s krátkými vlasy a v džínách. Projel kolem nich a potom z dvojice nespouštěl oči ve zpětném zrcátku. Díval se, jak se zuřivě rozběhla pryč od něho, úplně omámená vlastním vztekem a slzami. Rozzuřený muž, kterého nechala za sebou, na ni něco zakřičel, ale potom jen znechuceně mávl rukou a vydal se klopýtavě opačným směrem.

Otočil se o sto osmdesát stupňů a vracel se jí ulicí v ústrety. Za chůze vzlykala a otírala si oči do rukávu.

Stáhl okénko.

„Jsi v pořádku, zlato?“

„Odpal!“

Svůj osud zpečetila tím, že se vztekle vrhla do křoví podél cesty, aby unikla z dosahu auta, v němž jel krokem vedle ní. Dalších sto metrů by ji přivedlo na dobře osvětlený úsek silnice.

Stačilo sjet ze silnice a zaparkovat. Než vystoupil z auta, navlékl si kuklu, nůž měl připravený v ruce a klidnou chůzí se vrátil k místu, kde mu zmizela. Slyšel ji, jak se snaží proklestit si cestu zpátky z hustého porostu stromů a křoví, který zde městští projektanti navrhli, aby změkčili okolí široké, šedivé čtyřproudé silnice. Nebyly tady žádné pouliční lampy.

Popocházel při okraji hustého listoví, avšak pro projíždějící řidiče byl naprosto neviditelný. Když se žena konečně prodrala na chodník, čekal tam na ni, připravený zatlačit ji zpátky pod pohrůžkou vytaženého nože.

Než tělo opustil, strávil s ní v křoví celou hodinu. Z uší jí serval náušnice a pak s bezuzdnou vervou mával nožem a odsekával z ní kousky. Nakonec si vyhlédl vhodnou chvíli, kdy provoz nakrátko ustal, a s prudkým oddechováním odklusal zpátky k ukradenému vozu zaparkovanému ve tmě, s kuklou stále na hlavě.

Odjel a celým tělem mu prostupovala nevýslovná radost, byl nasycený, kapsy mu prosakovaly vlhkostí. Teprve v tom okamžiku se zvedla mlha.

Minule použil auto z práce, které pak důkladně vyčistil přímo před zraky svých spolupracovníků. Ale tentokrát pochyboval, že by někdo dokázal dostat z těch látkových potahů všechnu krev, a předpokládal, že DNA bude úplně na všem. Co má dělat? Tehdy byl nejblíž tomu, aby se ho zmocnila panika.

Odjel o mnoho kilometrů dál na sever, než zanechal auto na opuštěném poli daleko od hlavní silnice, kam se nedalo dohlédnout z žádného domu v okolí. Tady, rozechvělý zimou, sundal falešné registrační značky, namočil jednu ze svých ponožek v palivové nádrži a pak s ní mrskl na zakrvácené přední sedadlo a zapálil ji. Trvalo dlouho, než auto pořádně chytlo; musel se k němu několikrát vrátit, aby ohni pomohl, až nakonec ve tři hodiny ráno, když scénu sledoval z úkrytu mezi stromy a celý se třásl zimou, konečně explodovalo. Potom se dal na útěk.

Byla zima a díky tomu přinejmenším kukla nepůsobila nijak nepatřičným dojmem. Falešné registrační značky zakopal v lese a pospíchal dál se skloněnou hlavou a rukama v kapsách svíral drahocenné suvenýry. Zvažoval, že je také zakope, ale nedokázal se přimět, aby to udělal. Krvavé skvrny na kalhotách překryl blátem, kuklu si nechal na hlavě i na nádraží a pak v rohu vagonu předstíral, že je opilý, aby se k němu lidé nepřibližovali, mumlal si sám pro sebe a vyzařoval auru nebezpečí a šílenství, která působila jako hráz, když chtěl, aby ho všichni nechali na pokoji.

Než dorazil domů, našli její tělo. Večer sledoval zprávy a jedl k tomu z talíře položeného v klíně. Našli shořelé auto, ale nikoli značky, a – což byl opravdový důkaz jeho jedinečného štěstí, zvláštního ochranného požehnání, jímž ho zahrnul vesmír – zatkli a obvinili jejího přítele, s nímž se pohádala, a bez ohledu na to, že důkazy proti němu byly očividně slabé, ho nakonec i odsoudili! Z pomyšlení, že ten čurák dodnes trčí ve vězení, mu občas bylo do smíchu…

Nicméně ty dlouhé hodiny jízdy v temnotě, kdy věděl, že setkání s policií by mohlo být osudné, kdy se bál, až ho vyzvou, aby vyndal věci z kapes, nebo kdy si všetečný spolucestující všimne zaschlé krve na jeho oblečení, mu daly významnou lekci. Je třeba plánovat do všech detailů. Nic neponechávat náhodě.

Právě proto teď musel zaběhnout pro mentolovou mast. Prioritou číslo jedna nyní bylo zajistit, aby mu stupidní nové intriky To nepřekazily jeho vlastní.

30

I am gripped, by what I cannot tell…

Blue Öyster Cult: „Lips in the Hills“

Strike byl zvyklý na změny mezi horečnou činností a vynucenou pasivitou, již si vyšetřování občas vyžadovalo. Přesto ho víkend, který následoval po okružní cestě do Barrow, Market Harborough a Corby, zastihl ve stavu zvláštního napětí.

V posledních letech se jen postupně nořil zpět do civilního života, což s sebou přinášelo tlaky, jichž byl v době vojenské služby ušetřen. V sobotu ráno mu zavolala jeho nevlastní sestra Lucy, jediný sourozenec, s nímž sdílel své dětství, aby se ho zeptala, proč neodpověděl na pozvání na narozeninovou oslavu svého prostředního synovce. Vysvětloval, že byl pryč a neměl přístup k poště zaslané do kanceláře, ale ona ho téměř neposlouchala.

„Jack tě obdivuje jako hrdinu, to přece víš,“ řekla. „On opravdu touží po tom, abys přišel.“

„Promiň, Lucy,“ řekl Strike, „ale fakt to nezvládnu. Pošlu mu nějakej dárek.“

Kdyby Strike ještě sloužil ve Speciální vyšetřovací jednotce, Lucy by neměla pocit, že ho může citově vydírat. Dokud cestoval po světě, bylo snadné vyhýbat se rodinným povinnostem. Tehdy ho Lucy vnímala jako neoddělitelnou součást obrovského armádního soukolí. Když ale vytrvale odmítal podvolit se obrázku sklíčeného osmiletého synovce marně čekajícího na strýčka Cormorana u zahradní branky, který mu barvitě líčila, nakonec ustoupila a zeptala se ho, jak pokračuje lov na člověka, který mu poslal nohu. Její tón naznačoval, že na skutečnosti, že někomu pošlou useknutou nohu, je už z podstaty něco pochybného. Jelikož chtěl hovor co nejrychleji ukončit, zalhal jí, že nechal všechno na policii.

Měl svoji sestru rád, ale smířil se už s tím, že jejich vztah spočívá téměř výhradně na společných, většinou traumatických vzpomínkách. Nikdy se Lucy s ničím nesvěřoval, pokud ho k tomu nedonutily vnější okolnosti, a to z jednoduchého důvodu, že důvěrnosti obvykle vyvolávaly znepokojení nebo strach. Lucy žila ve stavu věčné nespokojenosti, že on i ve svých sedmatřiceti letech neustále odolává všem těm věcem, které jsou podle ní nezbytné pro jeho štěstí: zaměstnání s pravidelnou pracovní dobou, vyšší příjmy, manželka a děti.

Šťasten, že se jí konečně zbavil, si Strike uvařil třetí dopolední hrnek čaje a položil se na postel s hromadou novin. V několika byla fotografie s titulkem KELSEY PLATTOVÁ, OBĚŤ VRAŽDY. Dívka měla na sobě tmavomodrou školní uniformu a její uhrovitá tvář se usmívala.

Oblečený jenom v trenýrkách a s chlupatým břichem, jehož velikost nijak neumenšilo obrovské množství jídel z bufetu a čokoládových tyčinek, které do něj vpravil během posledních čtrnácti dní, žvýkal máslové čajové sušenky a zběžně prolistoval několik článků, ale nedozvěděl se z nich nic, co by už nevěděl, a tak místo toho otočil na komentář předjímající zítřejší utkání Arsenalu s Liverpoolem.

Během četby mu zazvonil mobil. Ani si neuvědomil, jak moc je napjatý: zareagoval s takovou rychlostí, že to Wardla zaskočilo.

„Hergot, to byla rychlost. Co děláš? Sedíš u mobilu a čekáš na zavolání?“

„Co se děje?“

„Byli jsme u Kelseyiny sestry – jmenuje se Hazel, je to zdravotní sestra. Zjišťujeme, s kým se Kelsey stýkala, prohledali jsme její pokoj a máme její notebook. Pohybovala se na internetu v nějakém diskusním fóru pro lidi, kteří si touží useknout kus těla, a vyptávala se na tebe.“

Strike se škrábal v hustých kučeravých chlupech, zíral do stropu a poslouchal.

„Máme osobní údaje pár lidí, s nimiž na těch fórech pravidelně komunikovala. Do pondělka bych měl mít fotografie – kde tě najdu?“

„Budu u sebe v kanceláři.“

„Přítel její sestry, ten bývalý hasič, tvrdí, že se ho Kelsey neustále vyptávala na lidi uvězněné v hořících budovách a při autohaváriích a na podobné situace. Ona se té nohy opravdu chtěla zbavit.“

„Kristepane,“ zamumlal Strike.

Když Wardle zavěsil, Strike zjistil, že se už nedokáže soustředit na dění v šatně Kanonýrů. Po několika minutách přestal předstírat, že je pohlcený osudem realizačního týmu Arsena Wengera, vrátil se k zírání do puklin na stropě a bezmyšlenkovitě v ruce obracel mobilem.

Obrovská úleva, že noha nepatřila Brittany Brockbankové, ho pohltila natolik, že příliš nemyslel na oběť, což by za normálních okolností udělal. Teď poprvé přemítal o Kelsey a o dopise, který mu poslala a který se on ani neobtěžoval číst.

Představa, že někdo touží po amputaci, připadala Strikovi odporná. Dál si točil mobilem v ruce a seřazoval si všechno, co o Kelsey věděl, aby si v duchu vybudoval její obraz na základě jejího jména a smíšených pocitů lítosti a znechucení. Bylo jí šestnáct; nevycházela se svou sestrou; studovala péči o dítě… Strike sáhl po zápisníku a pustil se do psaní: Přítel ze školy? Učitel? Vyptávala se na něj na internetu. Proč? Kde přišla na nápad, že si on, Strike, amputoval nohu z vlastní vůle? Nebo si tu představu vytvořila na základě novinových reportáží o něm?

Duševní nemoc? Fantasta? poznačil si.

Wardle už prověřuje její internetové kontakty. Strike přerušil psaní a vzpomněl si na fotografii Kelseyiny hlavy s plnými tvářemi v mrazáku, na vytřeštěné ojíněné oči. Buclatý dětský obličej. Celou dobu si myslel, že vypadá příliš mladě na čtyřiadvacet. Popravdě řečeno, vypadala mladě i na těch šestnáct.

Upustil tužku a v levé dlani si dál otáčel mobilem, přemýšlel…

Byl Brockbank „ryzí“ pedofil, za kterého jej označil jeden psycholog, s nímž se Strike setkal při vyšetřování jiného případu znásilnění v armádě? Byl to muž, jehož sexuálně přitahovaly pouze děti? Nebo to byl zkrátka jiný typ násilníka, muž, který se zaměřoval na mladé dívky čistě z toho důvodu, že jsou snadněji dostupné a je jednodušší je umlčet? Neměl ve skutečnosti širší sexuální záliby, když se naskytla jiná snadná oběť? Jinak řečeno, byla dětsky vyhlížející šestnáctiletá dívka příliš stará na to, aby Brockbanka sexuálně přitahovala, nebo by znásilnil jakoukoli snadno umlčitelnou ženu, kdyby se mu k tomu naskytla příležitost? Strike se jednou musel zabývat případem devatenáctiletého vojáka, který se pokusil znásilnit sedmašedesátiletou ženu. Některým násilníkům stačila k tomu, aby se projevili, pouze vhodná příležitost.

Strike doposud nezavolal na číslo, které mu na Brockbanka dala Ingrid. Tmavýma očima sklouzl k malému oknu, za nímž bylo vidět oblohu mdle ozářenou sluníčkem. Možná by měl to Brockbankovo číslo předat Wardlovi. Možná by na ně měl zavolat právě teď…

Ale přestože už začal rolovat seznamem kontaktů, rozmyslel si to. Čeho až doposud dosáhl tím, že se o svá podezření podělil s Wardlem? Ničeho. Policista byl příliš zaneprázdněný svými operacemi, nepochybně měl dost práce s prosíváním vlastních stop, se sledováním vlastních linií vyšetřování, a Strikovi věnoval jen nepatrně víc důvěry – tak to aspoň soukromému detektivovi připadalo –, než by dával komukoli, kdo by za ním přišel s nějakými tušeními bez jakéhokoli důkazu. Skutečnost, že Wardle se všemi svými možnostmi doposud nenašel Brockbanka, Lainga ani Whittakera, naznačovala, že zmínění muži nepatří mezi jeho priority.

Ne, jestli chce Brockbanka najít, měl by se určitě přidržet krytí, které vytvořila Robin: právničky, jež se zabývá kompenzacemi pro bývalé příslušníky armády. Uvěřitelná krycí historka, kterou vymysleli pro jeho sestru v Barrow, by mohla být ještě užitečná. Vlastně, napadlo Strika a posadil se na posteli, by možná nebylo od věci, kdyby Robin ihned zavolal a Brockbankovo číslo jí dal. Věděl, že je v bytě v Ealingu sama, že Matthew odjel domů do Mashamu. Mohl by jí zavolat a třeba…

Nech toho, ty pitomče, na to zapomeň.

V hlavě mu naskočila představa sebe a Robin, jak sedí v Tottenhamu, představa, k čemu by ten telefonát nakonec mohl vést. Oba neměli moc jasno, co bude dál. Něco k pití při diskusi o vyšetřování případu…

V sobotu večer? Jdi do prdele.

Strike prudce vstal, jako by postel pod ním začala zničehonic pálit, oblékl se a zamířil do samoobsluhy.

Cestou zpátky do Denmark Street s vyboulenými igelitovými taškami měl pocit, že zahlédl Wardlova tajného detektiva, který měl v okolí vyhlížet mohutné muže v kulichu. Mladík v krátkém kabátě byl okatě všímavý, na detektivovi, jenž kolem něj procházel s rozhoupaným nákupem, utkvěl očima o maličko déle, než bylo vhodné.

Dost pozdě, když už u sebe v bytě samotářsky povečeřel, mu zavolala Elin. Sobotní večer jako obvykle nepřipadal pro schůzku v úvahu. Během hovoru v pozadí slyšel, jak si v bytě hraje její dcera. Už předtím se domluvili, že se uvidí v neděli na večeři, ale volala mu, jestli by se s ní nechtěl sejít dřív. Její manžel byl rozhodnutý prosadit prodej drahého bytu v Clarence Terrace a Elin začala hledat novou nemovitost.

„Nechceš se na to jít se mnou podívat?“ zeptala se. „Mám schůzku na prohlídku ukázkového bytu zítra ve dvě hodiny.“

Věděl, nebo si přinejmenším myslel, že ví, že pozvání nepramení z nějaké dychtivé naděje, že by tam jednoho dne mohl bydlet s ní – chodili spolu teprve tři měsíce –, ale z toho, že Elin byla žena, která vždycky dávala přednost nějaké společnosti. Soběstačnost, jež z ní vyzařovala, byla zavádějící. V životě by se nepoznali, kdyby radši nešla na večírek se spoustou neznámých kolegů a kamarádů svého bratra, než aby strávila pár hodin sama. Na tom samozřejmě nebylo nic špatného, není nic zlého na tom, když je člověk společenský, až na to, že Strike si teď už celý rok organizoval vlastní život tak, aby vyhovoval především jemu, a toho návyku se jen obtížně zbavoval.

„Nemůžu,“ řekl, „promiň. Až do tří mám nějakou práci.“

Pronesl tu lež přesvědčivě. Vzala to poměrně dobře. Domluvili se, že se v neděli večer sejdou v bistru, jak původně plánovali, z čehož vyplývalo, že se bude moct v klidu podívat na zápas Arsenalu s Liverpoolem.

Když zavěsil, pomyslel opět na Robin, osamělou v bytě, který sdílí s Matthewem. Natáhl se pro cigaretu, zapnul televizi a položil se ve tmě zpátky do polštářů.

Robin prožívala zvláštní víkend. Byla odhodlaná nepoddat se zasmušilosti jen kvůli tomu, že je sama a že Strike šel za Elin. (Proč na to vůbec myslí? Pochopitelně že za ní šel; byl koneckonců víkend a jí po tom, kde se ho Strike rozhodne strávit, vůbec nic není.) Celé hodiny seděla u notebooku a zarputile sledovala jednu starou a jednu novou linii vyšetřování.

V sobotu pozdě v noci učinila na internetu objev, který ji přiměl k třem radostným kolečkům kolem mrňavého obýváku, a málem už zatelefonovala Strikovi, aby mu to oznámila. Srdce jí prudce bušilo a divoce oddechovala. Trvalo několik minut, než se zase trochu zklidnila a usoudila, že by s tou novinkou mohla počkat do pondělka. Mnohem víc ji uspokojí, když mu to řekne osobně.

Jelikož matka věděla, že je Robin sama, telefonovala jí během víkendu dvakrát a v obou případech naléhala, aby jí sdělila datum, kdy za ní může přijet do Londýna.

„Já nevím, mami, ale teď to nejde,“ povzdychla si Robin v neděli ráno. Seděla v pyžamu na pohovce, notebook už zase otevřený před sebou, a snažila se navázat internetovou konverzaci s členem komunity BIID, který se označoval jako . Telefonát své matky přijala jen kvůli tomu, že se bála, že kdyby jí to nezvedla, hrozila by její neohlášená návštěva.

: kde si to chceš nechat uříznout?

TransNadějná: v půlce stehna

: obě nohy?

„Co třeba zítra?“ zeptala se Linda.

„Ne,“ odpověděla Robin okamžitě. Stejně jako Strike i ona lhala s plynnou přesvědčivostí. „Mám důležitou práci. Lepší bude příští týden.“

TransNadějná: Ano, obě. Neznáš někoho, kdo to dělá?

: To se nedá říkat přes internet. Kde bydlíš?

„Neviděla jsem se s ním,“ řekla Linda. „Robin, ty něco píšeš na počítači?“

„Ne,“ zalhala opět Robin s prsty vznášejícími se nad klávesnicí. „S kým ses neviděla?“

„S Matthewem samozřejmě!“

„Aha. No, já si ani nemyslela, že by k vám tenhle víkend přišel na návštěvu.“

Snažila se psát tišeji.

TransNadějná: V Londýně

: Já taky. Nemáš fotku?

„Šli jste na narozeniny pana Cunliffea?“ zeptala se a snažila se přehlušit klapot klávesnice na notebooku.

„Samozřejmě že jsme tam nešli!“ odpověděla Linda. „Tak dobře, dej mi vědět, který den bude nejlepší v příštím týdnu, a já si koupím jízdenku. Jsou Velikonoce, vlaky budou plný.“

Robin přisvědčila, láskyplně se s Lindou rozloučila, načež veškerou svoji pozornost soustředila k . Bohužel, když mu (nebo jí, ale byla si téměř jistá, že jde o muže) Robin odmítla poskytnout fotografii, ztratil o jejich rozhovor na fóru zájem a odmlčel se.

Očekávala, že se Matthew vrátí z návštěvy u tatínka v neděli večer, ale nepřijel. Když se pak v osm hodin podívala na kalendář v kuchyni, uvědomila si, že měl od začátku v plánu vzít si na pondělí dovolenou. Pravděpodobně s tím dokonce tehdy, když víkend plánovali, souhlasila a řekla Matthewovi, že také Strika požádá o den volna. Je opravdu štěstí, že se rozešli, řekla si povzbudivě: vyhnula se další hádce ohledně své pracovní doby.

Nakonec se však osamocená v ložnici rozplakala, protože na ni ze všech stran dotíraly památky na jejich společnou minulost: chlupatý nadýchaný slon, kterého jí dal k prvnímu společně prožitému Valentýnu (tenkrát ještě nebýval tak společensky zběhlý, pamatovala si, jak zčervenal, když slona vytáhl), a krabička se šperky, které od něho dostala k jednadvacátým narozeninám. Pak tady byla spousta fotografií, na nichž zářili štěstím během prázdnin v Řecku a ve Španělsku, nebo slavnostně nastrojení na svatbě Matthewovy sestry. Na největší fotografii ze všech se drželi kolem ramen v den Matthewovy promoce. On byl oblečený v akademickém taláru a Robin stála vedle něj v letních šatech. Se širokým úsměvem oslavovala úspěch, o nějž ji samu připravil muž v gorilí masce.

31

Nighttime flowers, evening roses,

Bless this garden that never closes.

Blue Öyster Cult: „Tenderloin“

Nazítří zvedlo Robin náladu nádherné jarní ráno, které ji přivítalo, když vyšla ze dveří. Během cesty metrem na Tottenham Court Road nezapomínala na ostražitost vůči svému okolí, ale po rozložitém muži v kulichu nebylo ani památky. Zato jí při té ranní jízdě do práce nemohlo uniknout, jak se v novinách zvedá vlna vzrušení kolem příprav královské svatby. Kate Middletonová byla snad ve všech novinách, které hltali její spolucestující. Robin to jen znovu bolestně připomnělo holé, citlivé místo na jejím prostředníčku, kde nosila celý rok zásnubní prstýnek. Ale nemohla se už dočkat, až Strikovi bude povídat, co zjistila při své sólové vyšetřovací práci, a tak se tím odmítala nechat deprimovat.

Sotva vyšla ze stanice na Tottenham Court Road, uslyšela, jak na ni volá nějaký muž. Na zlomek vteřiny se lekla, že by ji mohl přepadnout Matthew, ale to už se objevil Strike, který si razil cestu davem s batůžkem na zádech. Robin usoudila, že strávil noc s Elin.

„Dobrý ráno. Víkend byl v pohodě?“ zeptal se. A vzápětí dodal, dřív než stačila odpovědět: „Promiň. Vlastně ne. Víkend stál za prd, pochopitelně.“

„Občas to bylo docela dobrý,“ řekla Robin a společně se pustili obvyklou překážkovou dráhou mezi výkopy na silnici.

„Co máš novýho?“ zeptal se Strike nahlas, aby přehlušil nekonečný rachot vrtaček.

„Cože?“ zakřičela.

„Co – jsi – zjistila?“

„Jak víš, že jsem něco zjistila?“

„Kouká ti to z očí,“ odpověděl. „Máš ten výraz, jakej míváš, když zmíráš touhou mi něco říct.“

Zazubila se.

„Musím ti to ukázat na počítači.“

Zabočili za roh do Denmark Street. Před dveřmi kanceláře čekal muž v černém oblečení a v ruce držel obrovskou kytici rudých růží.

„Proboha, to snad ne,“ vydechla Robin.

Záchvěv strachu vzápětí ustoupil: její mysl na okamžik vymazala plnou náruč květin a viděla pouze muže v černém – ale kurýr to samozřejmě nebyl. Když přišli blíž, ukázalo se, že je to mladý vlasatý poslíček z květinářství Interflora a žádnou helmu na hlavě nemá. Strike pochyboval, že by hoch už někdy předával kytici více než padesáti růží méně nadšené příjemkyni.

„To ho navedl jeho otec,“ prohlásila Robin temně, když jí Strike přidržel otevřené dveře a ona se protáhla dovnitř, přičemž se ke květinové záplavě nechovala nijak citlivě. „Určitě mu řekl: ‚Všechny ženy milují růže.‘ Tím se všechno spraví – hromadou pitomejch kytek.“

Strike šel za ní po kovových schodech, pobavený, ale dával si pozor, aby to nedal najevo. Odemkl dveře kanceláře, Robin přešla ke svému pracovnímu stolu a růže tam bez velkých cirátů pohodila. Ozdobené pentlemi rozčeřily zelenkavou vodu v igelitovém pytlíku, v němž byly svázané jejich stonky. V kytici byla kartička. Nechtěla lístek vytahovat z obálky před Strikem.

„Takže?“ pobídl ji a pověsil si batůžek na věšák vedle dveří. „Na co jsi přišla?“

Než Robin stačila říct jediné slovo, ozvalo se zaklepání na dveře. Přes matné sklo se dala snadno rozeznat Wardlova silueta: jeho vlnité vlasy, kožená bunda.

„Měl jsem cestu kolem. Není, doufám, moc brzo, že ne? Pustil mě ten chlápek pod vámi.“

Wardlovy oči okamžitě sklouzly k růžím na Robinině stole.

„Narozeniny?“

„Ne,“ odpověděla stručně. „Chce někdo z vás kávu?“

„Já ji uvařím,“ řekl Strike, zamířil ke konvici a mluvil dál k Robin: „Wardle pro nás něco má.“

Robin poklesla na duchu: chystal se ji policista předběhnout? Proč Strikovi nezavolala v sobotu večer, když na to přišla?

Wardle se usadil na koženkovou pohovku, která vydávala hlasité pšoukavé zvuky, kdykoli se na ni posadil někdo s náležitou váhou. Policista sebou viditelně škubl, opatrně si poposedl a otevřel složku.

„Ukázalo se, že Kelsey psala na webovou stránku, kde spolu komunikují lidé, kteří se chtějí zbavit končetin,“ řekl Wardle k Robin.

Robin seděla na svém obvyklém místě za stolem. Růže jí překážely ve výhledu na policistu; netrpělivě je popadla a odložila na podlahu vedle stolu.

„Zmiňovala se o Strikovi,“ pokračoval Wardle. „Ptala se, jestli o něm někdo něco neví.“

„Používala jméno Bezprizorná?“ zeptala se Robin a snažila se, aby její hlas zněl nenuceně. Wardle udiveně vzhlédl a Strike se otočil s čajovou lžičkou zapíchnutou do vzduchu.

„Ano, používala,“ potvrdil nevěřícně policista. „Jak to, hergot, víte?“

„Našla jsem to diskusní fórum o víkendu,“ řekla Robin. „Říkala jsem si, že by Bezprizorná mohla být tou dívkou, která napsala Cormoranovi ten dopis.“

„Kristepane,“ odtušil Wardle a přejel pohledem z Robin ke Strikovi. „Měli bychom jí nabídnout zaměstnání.“

„Ona má zaměstnání,“ řekl Strike. „Tak pokračuj. Kelsey psala na webovou stránku…“

„Jo, skončilo to výměnou adres se dvěma účastníky fóra. Nic zvlášť užitečnýho, ale snažíme se zjistit, jestli se s ní opravdu setkali – rozumíte, ve skutečném životě,“ dodal Wardle.

To je zvláštní, pomyslel si Strike, jak tenhle výraz – tak běžně používaný v dětství k rozlišení mezi fantazijním světem her a nudným světem dospělácké skutečnosti – začal poslední dobou označovat život, který člověk žije mimo internet. Podal Wardlovi a Robin kávu a pak si zašel do své kanceláře pro židli, aby nemusel sedět s Wardlem na pšoukavé pohovce.

Když se vrátil, Wardle ukazoval Robin snímky vytištěné z facebookových stránek dvou lidí.

Pečlivě si všechny prohlédla a pak je podala Strikovi. Na jednom byla podsaditá mladá žena s kulatým bledým obličejem, tmavými vlasy ostříhanými na mikádo a s brýlemi. Na druhém světlovlasý muž mezi dvacítkou a třicítkou s nesouměrnýma očima.

„Ta ženská bloguje o tom, že je ‚transvalidní‘, ať už tím myslí cokoli, a on se na různejch diskusních fórech vyptává, kdo by mu mohl pomoct s useknutím některých tělesných částí. Podle mýho názoru to oba myslí dost vážně. Není vám někdo z nich povědomej?“

Strike zavrtěl hlavou stejně jako Robin. Wardle si povzdychl a snímky si zase vzal.

„No, musel jsem to zkusit.“

„Co ostatní muži, s nimiž se stýkala? Žádní kluci nebo učitelé ze školy?“ zeptal se Strike v návaznosti na otázky, které se mu honily hlavou v sobotu.

„Podle sestry Kelsey tvrdila, že má nějakého záhadného přítele, s nímž je ale nikdy neseznámila. Hazel nevěří, že někdo takový existoval. Mluvili jsme s několika Kelseyinými kamarádkami ze školy, ani jedna žádného přítele nikdy neviděla, ale prozatím tu stopu sledujeme.“

„A když už mluvíme o Hazel,“ zvedl Wardle šálek s kávou a trochu upil, než pokračoval, „slíbil jsem, že ti vyřídím, že by se s tebou ráda setkala.“

„Se mnou?“ opáčil překvapeně Strike. „Proč?“

„To nevím,“ řekl Wardle. „Myslím, že se chce přede všemi ospravedlnit. Je z toho fakt rozhozená.“

„Ospravedlnit se?“

„Cítí se provinile, protože celou tu záležitost s nohou brala jen jako ulítlej pokus, jak si vynutit pozornost, a domnívá se, že proto Kelsey začala hledat pomoc někde jinde.“

„Ví, že jsem jí neodepsal? Že jsem s ní vůbec nebyl ve styku?“

„Jo, to jo, to jsem jí vysvětlil. Ale přesto s tebou chce mluvit. Já nevím,“ dodal Wardle trochu netrpělivě, „někdo ti poslal nohu její sestry – vždyť víš, jak se lidi chovají, když jsou v šoku. A pak to taky jsi ty, ne?“ neodpustil si Wardle drobné popíchnutí. „Třeba doufá, že to Zázračnej hoch vyřeší, když policie tápe.“

Robin a Strike se vyhnuli vzájemnému pohledu a Wardle zdráhavě dodal:

„Měli jsme to s Hazel zvládnout líp. Naši hoši vyšetřovali jejího partnera trochu ostřeji, než se jí líbilo. Já ji zahnal do úzkých. Zřejmě by tě ráda získala na svou stranu: detektiva, co už zachránil před basou jednoho nevinnýho ubožáka.“

Strike se rozhodl, že si nebude všímat obranného podtónu.

„Chlápka, co s ní bydlí, jsme pochopitelně museli vyslechnout,“ dodal Wardle k Robin. „To je rutinní záležitost.“

„Ano, jistě,“ přikývla Robin.

„Žádní jiní mužští v jejím životě nejsou,“ zeptal se Strike, „kromě partnera její sestry a toho údajného přítele?“

„Docházela na konzultace k jednomu psychologovi, hubenýmu černošskýmu padesátníkovi, který byl o víkendu, kdy umřela, na návštěvě u rodiny v Bristolu, a pak je tu vedoucí církevní mládežnické skupiny jménem Darrell,“ řekl Wardle. „Tlustej kluk v lacláčích. Během výslechu pořád brečel. V neděli byl řádně v kostele; jinak se nedá nic ověřit, ale neumím si představit, jak mává sekáčkem. O nikom dalším nevíme. V její třídě jsou skoro samý holky.“

„Ani v té církevní mládeži nejsou žádní kluci?“

„I tam jsou skoro jenom samý holky. Nejstaršímu klukovi je čtrnáct.“

„Jak se na to bude policie tvářit, když se sejdu s Hazel?“ zeptal se Strike.

„Zakázat ti to nemůžeme,“ řekl Wardle a pokrčil rameny. „Já s tím nemám problém pod podmínkou, že nám předáš jakýkoli užitečný informace, ale pochybuju, že by ses mohl ještě něco novýho dozvědět. Všechny jsme vyslechli, prohledali jsme Kelseyin pokoj, máme její notebook a osobně bych se vsadil, že nikdo z lidí, s nimiž jsme mluvili, nic neví. Všichni si mysleli, že je na praxi se školou.“

Wardle odešel, předtím ale poděkoval za kávu a obzvlášť vřele se usmál na Robin, která však jeho úsměv opětovala jen náznakem.

„Ani slovo o Brockbankovi, Laingovi nebo Whittakerovi,“ zabručel Strike, když se Wardlovy dunící kroky vytratily z doslechu. „A ty ses mi taky nezmínila, že čmucháš na internetu,“ dodal k Robin.

„Neměla jsem žádný důkaz, že jde o holku, která napsala ten dopis,“ řekla Robin, „jen mě napadlo, že by Kelsey mohla hledat pomoc na internetu.“

Strike se ztěžka zvedl, vzal jí ze stolu prázdný hrnek a zamířil ke dveřím, když vtom se Robin rozhořčeně ozvala:

„Tebe nezajímá, co jsem ti chtěla říct já?“

Překvapeně se k ní otočil.

„To nebylo ono?“

„Ne!“

„Takže?“

„Myslím, že jsem našla Donalda Lainga.“

Strike na ni zůstal beze slova zírat s hrníčky v obou rukou.

„Ty jsi… cože? Jak?“

Robin zapnula počítač, kývla na Strika, aby šel k ní, a začala psát. Přešel za ni a díval se jí přes rameno.

„Napřed,“ spustila, „jsem musela zjistit, jak se správně píše psoriatická artritida. A pak… podívej se na tohle.“

Otevřela stránku JustGiving určenou pro sdílení dobročinných projektů. Z malého snímku v horní části obrazovky na ně hleděl nějaký muž.

„To mě podrž, to je přece on!“ vykřikl Strike tak nahlas, že sebou Robin trhla. Odložil hrnky zpátky na stůl a přitáhl si k ní z druhé strany stolu židli, aby na monitor lépe viděl. Převrhl přitom kytici Robininých růží.

„Do prdele… promiň…“

„Nevadí,“ odtušila Robin. „Sedni si k tomu, já to uklidím.“

Uvolnila mu místo a Strike usedl do jejího otočného křesílka.

Byla to malá fotografie a Strike si ji kliknutím zvětšil. Skot stál na jakémsi mrňavém balkonku se zábradlím ze silného nazelenalého skla, bez úsměvu a s berlí pod pravou paží. Krátké ježaté vlasy mu dosud rostly nízko do čela, ale zdálo se, že během let ztmavly a nejsou už ryšavé jako liščí srst. Byl hladce oholený a měl poďobanou pleť. Ve tváři nebyl tak opuchlý jako na snímku od Lorraine, ale od dob, kdy se pyšnil svaly jako mramorový Atlas a zakousl se v boxerském ringu Strikovi do obličeje, hodně ztloustl. Na sobě měl žluté tričko a na pravém předloktí vytetovanou růži, která doznala jisté změny: dnes ji protínala dýka a z květiny stékaly směrem k zápěstí kapky krve. Za Laingem na balkoně se rýsoval rozmazaný, nepravidelný vzorec černostříbrných oken.

Používal své pravé jméno:

Donald Laing, žádost o dobročinný příspěvek

Jsem britský veterán a v současné době trpím psoriatickou artritidou. Finanční sbírka je určena na výzkum léčby artritidy. Přispějte prosím podle svých možností.

Stránka byla vytvořena před třemi měsíci. Z cílové částky tisíc liber zatím vybral nula procent.

„Ani se nenamáhá něco pro získání těch peněz udělat,“ poznamenal Strike. „Prostě jen ‚přispějte mi‘.“

„Ne přispějte mi,“ opravila ho Robin od země, kde papírovými kuchyňskými utěrkami stírala rozlitou vodu z růží. „Dává to dobročinné organizaci.“

„Tomu bych tak věřil.“

Strike přimhouřil oči a zkoumal rozostřený vzorec nepravidelně rozmístěných oken v pozadí za Laingovými zády.

„Nepřipomíná ti to nic? Ty okna za ním?“

„Napřed mě napadlo, že je to Okurka,“ odpověděla Robin, vyhodila promáčené utěrky do koše a zvedla se na nohy, „ale ten design tomu neodpovídá.“

„Ani slovo o tom, kde bydlí,“ řekl Strike a klikal na všemožné odkazy na stránce ve snaze zjistit případné další informace. „V JustGiving o něm budou muset mít údaje.“

„Člověka prostě nenapadne, že můžou onemocnět i zlí lidi,“ podotkla Robin.

Podívala se na hodinky.

„Za čtvrt hodiny bych měla začít sledovat Platinovou. Radši už půjdu.“

„Jo,“ přisvědčil Strike a nespouštěl oči z Laingovy fotografie. „Hlas se mi a… vlastně ještě jedna věc: potřebuju, abys něco vyřídila.“

Vytáhl z kapsy mobil.

„Brockbank.“

„Takže ty si pořád myslíš, že by to mohl být on?“ zarazila se Robin při oblékání saka.

„Možná. Chci, abys mu zavolala. A udělej to zase jako Venetia Hallová, ta právnička, co se stará o lidi s trvalým zdravotním postižením.“

„Aha. Tak jo,“ řekla, vytáhla mobil a naťukala do něj číslo, které před ní přidržel. Chovala se věcně, ale v duchu byla radostí bez sebe. Venetia byla její nápad, její výtvor, a Strike jí teď předával celý další směr vyšetřování.

Byla už v polovině sluncem zalité Denmark Street, když si vzpomněla, že v kytici teď už pomačkaných růží byl zastrčený nějaký vzkaz a ona ho tam nechala nepřečtený ležet.

32

What’s that in the corner?

It’s too dark to see.

Blue Öyster Cult: „After Dark“

Jelikož byla po celý den obklopená hlukem dopravy a hlasitým hovorem, dostala se Robin k telefonátu Noelu Brockbankovi až v pět hodin odpoledne. Jako obvykle doprovodila Platinovou do práce, vstoupila do japonského bistra vedle erotického klubu, objednala si zelený čaj a posadila se k tichému stolku v rohu místnosti. Pět minut počkala, aby se ujistila, že jakékoli zvuky, které by Brockbank mohl v pozadí zaslechnout, by mohly věrohodně pocházet z kanceláře na rušné ulici, a s bušícím srdcem vytočila číslo.

Fungovalo. Robin dvacet vteřin poslouchala vyzváněcí tón a potom, zrovna ve chvíli, kdy usoudila, že telefon nikdo nezvedne, někdo hovor přijal.

Ve sluchátku se ozvalo těžké oddechování. Robin seděla zcela tiše s mobilem přitisknutým k uchu. Potom sebou trhla, když se ozval pronikavý hlas batolete:

„HALÓ!“

„Haló?“ zareagovala Robin opatrně.

V pozadí se přidušeným hlasem ozvala nějaká žena:

„Co to máš, Zaharo?“

Skřípot a potom mnohem hlasitěji:

„To je Noelovo, hledal…“

Spojení se přerušilo. Robin pomalu odložila telefon a srdce jí pořád bilo jako o závod. Téměř jako by viděla ten lepkavý prstík, který hovor omylem utnul.

Telefon v ruce se jí rozvibroval: Brockbankovo číslo, někdo volal zpátky. Zhluboka se nadechla a hovor přijala.

„Ano prosím, tady Venetia Hallová.“

„Cože?“ ozval se ženský hlas.

„Venetia Hallová – firma Hardacre a Hallová,“ představila se Robin.

„Cože?“ opakovala žena. „Volala jste před chvílí na tohle číslo?“

Měla londýnský přízvuk. Robin vyschlo v ústech.

„Ano, volala,“ prohlásila Robin v roli Venetie. „Sháním pana Noela Brockbanka.“

„Co mu chcete?“

Po téměř nepostřehnutelné odmlce Robin řekla:

„Mohla bych se zeptat, s kým hovořím, prosím?“

„Proč?“ Tón hlasu byl čím dál útočnější. „Co jste zač?“

„Jmenuji se Venetia Hallová,“ řekla Robin, „a jsem právnička. Specializuji se na odškodné pro osoby s trvalým zdravotním postižením.“

Ke stolku před ní se posadili manželé a začali se nahlas italsky bavit.

„Cože?“ řekla znovu žena na druhém konci.

Robin v duchu proklínala své nové sousedy, zvýšila hlas a odvykládala stejný příběh, který vyprávěla Holly v Barrow.

„Peníze pro něho?“ podivila se neznámá žena a její nepřátelství mírně ustoupilo.

„Ano, pokud budeme v jeho případě úspěšní,“ řekla Robin. „Mohu se zeptat…?“

„Jak jste na něj přišla?“

„Na záznamy o panu Brockbankovi jsme narazili během pátrání v jiné…“

„Kolik peněz to dělá?“

„To je různé.“ Robin se zhluboka nadechla. „Kde je pan Brockbank?“

„V práci.“

„Mohu se zeptat, kde…?“

„Řeknu mu, ať vám zavolá. Na tohle číslo, jo?“

„Ano, prosím,“ přisvědčila Robin. „Zítra od devíti hodin jsem tady v kanceláři.“

„Vene… Ven… jakže se to jmenujete?“

Robin jí nadiktovala, jak se píše Venetia.

„Tak jo, dobře. Vyřídím mu, ať zavolá. Zatím nashle.“

Robin cestou k metru zavolala Strikovi, aby mu vylíčila, jak vše probíhalo, ale měl obsazeno.

Když sestupovala do metra, nálada jí poklesla. Matthew už bude touhle dobou doma. Připadalo jí, že už je to strašně dávno, kdy se naposled viděla se svým bývalým snoubencem, a jejich nového setkání se děsila. Cestou domů dál klesala na duchu, kéž by měla pořádný důvod, aby tam nemusela. Neochotně se však podřídila slibu, že po setmění nebude zůstávat venku, který dala Strikovi.

Po čtyřiceti minutách dorazila na stanici ve West Ealingu. Blížila se k bytu s obavami a napodruhé se jí podařilo Strikovi dovolat.

„Skvělá práce!“ prohlásil, když mu vylíčila, jak úspěšně kontaktovala Brockbankův mobil. „Říkáš, že ta ženská mluvila s londýnským přízvukem?“

„Myslím, že ano,“ potvrdila Robin s pocitem, že Strike přehlíží mnohem důležitější okolnost jejího hovoru. „A podle všeho má malou dcerku.“

„Jo. To bude asi důvod, proč tam Brockbank bydlí.“

Očekávala, že projeví větší starost o dítě, jež žije v tak těsné blízkosti člověka, jehož znal jako násilníka, který sexuálně zneužíval děti, ale marně; místo toho rychle změnil téma.

„Právě jsem po telefonu mluvil s Hazel Furleyovou.“

„S kým?“

„S Kelseyinou sestrou, pamatuješ? S tou, co se se mnou chce sejít. Jdu k ní v sobotu na návštěvu.“

„Aha,“ odtušila Robin.

„Dřív to nestihnu – Šílenej taťka se vrací z Chicaga. Jako na zavolanou. Dvoják nás navždy neuživí.“

Robin na to nic neřekla. Pořád musela myslet na batole, které zvedlo telefon. Strikova reakce na tu zprávu ji zklamala.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Strike.

„Ano,“ odpověděla Robin.

Už byla na konci Hastings Road.

„Tak se uvidíme zítra,“ řekla.

Souhlasně něco zamumlal a zavěsil. Po hovoru se Strikem se kupodivu cítila ještě hůř než předtím. S úzkostí se vydala ke svým domovním dveřím.

Obávala se ale zbytečně. Matthew, který se vrátil z Mashamu, už nebyl oním mužem, který Robin každou chvíli zapřísahal, aby s ním mluvila. Spal na pohovce. Celé další tři dny kolem sebe opatrně našlapovali, Robin s odtažitou zdvořilostí, on s ostentativní starostlivostí a oddaností, které občas hraničily s parodií. Sotva stačila dopít, už spěchal umýt hrníčky, a ve čtvrtek ráno se jí uctivě zeptal, jak se jí daří v práci.

„Prosím tě,“ odbyla ho Robin a prošla kolem něj k domovním dveřím.

Domnívala se, že mu jeho rodina doporučila, aby se stáhl a nechal jí čas. Zatím spolu ještě neprobírali, jak lidem oznámí, že se svatba nekoná: Matthew si takový rozhovor očividně nepřál. A Robin den za dnem marně sbírala odvahu, aby na to zavedla řeč. Někdy se sama sebe ptala, jestli snad tahle zbabělost neodhaluje její tajnou touhu navléct si prstýnek zpátky na ruku. Jindy si byla jistá, že její zdráhavost pramení z únavy, z nechuti rozpoutat to, co podle ní určitě bude dosud nejhorší a nejbolestivější konflikt, a že před definitivním rozchodem potřebuje nabrat síly. A ačkoli nijak zvlášť nepovzbuzovala matku, aby za ní přijela na plánovanou návštěvu, podvědomě doufala, že jí Linda poskytne útěchu a dodá jí sílu potřebnou k tomu, aby konečně udělala to, co musí.

Růže na jejím pracovním stole pomalu uvadaly. Nikdo se neobtěžoval vyměnit jim vodu, takže tiše umíraly v celofánu, ve kterém byly doručeny, ale Robin teď pracovala mimo kancelář, a tak je nemohla vyhodit a Strike si tam jen občas zašel něco vzít a nepřipadalo mu vhodné, aby likvidoval květiny s dosud neotevřeným vzkazem.

Po předchozím týdnu, kdy se Robin se Strikem pravidelně scházeli, se nyní vrátili k běžné pracovní rutině, kdy jeden druhého sotva zahlédli, protože se střídali ve sledování Platinové a Šíleného taťky, který se vrátil z Ameriky a okamžitě znovu začal sledovat své malé syny. Ve čtvrtek odpoledne spolu telefonicky probírali otázku, jestli by Robin měla zkusit znovu kontaktovat Noela Brockbanka, protože jí dosud nezavolal. Strike nad tím chvíli uvažoval, ale pak jí řekl, že Venetia Hallová, vytížená právnička, by jistě měla důležitější věci na práci.

„Jestli ti nezavolá do zítřka, můžeš to zkusit znovu. To už bude celý pracovní týden. Ta jeho přítelkyně mohla číslo pochopitelně ztratit.“

Strike zavěsil a Robin pokračovala v toulání po Edge Street v Kensingtonu, kde bydlela rodina Šíleného taťky. Zdejší prostředí Robin nijak nepovznášelo na duchu. Začala se už na internetu ohlížet po jiném bydlení, ale místa, která by si mohla dovolit z platu od Strika, byla ještě horší, než se předem obávala. To nejlepší, v co mohla doufat, byl samostatný pokoj v bytě sdíleném s dalšími nájemníky.

Tady ji obklopovaly krásné viktoriánské domky přestavěné z někdejších stájí, naleštěné vchodové dveře, listnaté popínavé rostliny a truhlíky na oknech. Z nablýskaných okenních skel vyzařovalo pohodlí, zajištěný a úspěšný život, po jakém toužil Matthew ještě v dobách, kdy se zdálo, že je Robin připravená nastoupit lukrativnější kariéru. Celou dobu mu říkala, že ji peníze příliš nezajímají, nebo aspoň ne tolik jako jeho, což pořád platilo. Ale jistě jen hodně divný člověk, pomyslela si, by dokázal chodit kolem těchto půvabných poklidných domů, aniž by je porovnával s nuznějšími variantami, k nimž byli odsouzeni jiní, například s „malým pokojíkem v přísně veganské domácnosti, mobilní telefon tolerovaný pouze ve vlastním soukromí“, což bylo tak akorát v jejích finančních možnostech. Případně s místností o rozměrech větší skříně v Hackney ve „vstřícné a tolerantní domácnosti připravené VZÍT TĚ NA PALUBU!“.

Znovu jí zazvonil mobil. Vytáhla telefon z kapsy saka, očekávala, že to bude opět Strike, a žaludek se jí obrátil naruby: Brockbank. Zhluboka se nadechla a hovor přijala.

„Venetia Hallová.“

„Vy ste ta právnička?“

Sama si nebyla jistá, jaký hlas u něj čekala. V jejích představách nabyl ten prznitel dětí, ten hrubián s protáhlou čelistí, s rozbitou lahví v ruce a s tím, co Strike pokládal za předstíranou ztrátu paměti, monstrózní podoby. Hlas měl hluboký a jeho přízvuk, třebaže nebyl zdaleka tak výrazný jako u jeho dvojčete, jednoznačně odkazoval ke kraji v okolí Barrow-in-Furness.

„Ano,“ řekla Robin. „Vy jste pan Brockbank?“

„Jo, přesně tak.“

Ticho na jeho straně působilo výhružným dojmem. Robin spěšně odvyprávěla svůj smyšlený příběh o odškodnění, které na něj může čekat, kdyby se s ní byl ochotný sejít. Když skončila, Brockbank na to nic neřekl. Robin zachovala klid, protože Venetia Hallová byla natolik sebevědomá, že nemusela ticho překotně přerušovat, ale praskot v chabém telefonickém spojení ji znervózňoval.

„A kde ste si nás ráčila vyčenichat, co?“

„Přišli jsme na váš případ, když jsme vyšetřovali…“

„Vyšetřovali, jo?“

Odkud se bral ten silný pocit ohrožení? Nemohl přece být nikde poblíž, přesto neustále zkoumala své okolí. Prosluněná, vlídná ulice byla liduprázdná.

„Když jsme vyšetřovali případy podobných zranění nesouvisejících s výkonem služby u jiných vojáků,“ pokračovala a přála si, aby její hlas nestoupal do tak nesnesitelných výšek.

Opět ticho. Zpoza rohu kolem ní projelo auto.

Hergot, pomyslela si Robin zoufale, když si uvědomila, že řidičem byl otec, kterého měla potají sledovat. Když se k jeho autu otočila, uviděl jí přímo do tváře. Sklonila hlavu a pomalu zamířila pryč od školy.

„A co mám teda jako dělat?“ zeptal se Noel Brockbank v jejím uchu.

„Mohli bychom se sejít a o vašem příběhu si popovídat?“ zeptala se Robin a přímo ji bolelo v prsou, jak rychle jí bilo srdce.

„Já myslel, že ste ten náš příběh četla, ne?“ řekl a Robin přeběhl mráz po zádech. „Ta piča jménem Cameron Strike nám přivodila poškození mozku.“

„Ano, to vím z vašeho spisu,“ prohlásila Robin napjatě, „je ale důležité mít k případu vaši výpověď, takže bychom mohli…“

„Mít výpověď?“

Nastalo ticho, z nějž náhle přímo čišelo nebezpečí.

„Určitě nejste hafera?“

Robin Ellacottová pocházela ze severu, a tak tomu rozuměla; Londýňanka Venetia Hallová by mu dozajista rozumět neměla. „Hafera“ bylo kumbrijské lidové označení pro policistu.

„Já nero… prosím?“ vypravila ze sebe s co možná zdvořilou nechápavostí.

Šílený taťka zaparkoval před domem své odloučené manželky. Jeho synové už každou chvíli vyrazí s chůvou hrát si ven. Jestli je zastaví a pokusí se s nimi mluvit, musí to Robin vyfotografovat. Selhávala v tom, za co je placená: má přece dokumentovat chování Šíleného taťky.

„Od policie,“ prohlásil Brockbank agresivně.

„Od policie?“ opáčila a stále se snažila o tón, v němž by se mísila nevěřícnost s pobavením. „Jistěže ne.“

„A ste si tím jistá, jo?“

U domu manželky Šíleného taťky se otevřely vstupní dveře. Robin zahlédla ryšavé chůviny vlasy a zaslechla, jak se otvírají dveře auta. Přinutila se promluvit uraženě a nechápavě.

„Ano, samozřejmě že jsem. Pokud ale, pane Brockbanku, nemáte zájem…“

Dlaň, v níž držela telefon, jí celá zvlhla. Vzápětí ji zaskočil:

„Tak dobře, sejdu se s váma.“

„Výborně,“ řekla Robin, zatímco chůva vyšla s dvěma malými chlapci na chodník. „Kde bydlíte?“

„V Shoreditchi,“ odpověděl Brockbank.

Robin pocítila další záchvěv nepříjemného mrazení. Je v Londýně.

„Takže kde by se vám hodilo…?“

„Co je to za randál?“

Chůva křičela na Šíleného taťku, který přistoupil k ní a k chlapcům. Jeden ze synů se rozkvílel.

„No, já jsem vlastně… právě vyzvedávám syna ze školy,“ prohlásila Robin nahlas, aby přehlušila jekot a křik v pozadí.

Na druhém konci opět zavládlo ticho. Věcná Venetia Hallová by je určitě přerušila, ale Robin byla jako paralyzovaná strachem, i když zkoušela samu sebe přesvědčit, že zcela bezdůvodně.

Vzápětí Brockbank promluvil výhružnějším hlasem, než jaký Robin kdy v životě slyšela, především proto, že ta slova něžně zavrněl do sluchátka z takové blízkosti, jako by jí dýchal do ucha.

„Neznáme se odněkud, maličká?“

Robin se pokusila promluvit, ale žádný zvuk jí z úst nevyšel. Spojení se přerušilo.

33

Then the door was open and the wind appear…

Blue Öyster Cult: „(Don’t Fear) The Reaper“

„Podělala jsem to s Brockbankem,“ řekla Robin. „Je mi to fakt líto – jenom vůbec nevím, jak moc jsem to podělala! Navíc jsem se neodvážila nafotit Šílenýho taťku, protože jsem byla moc blízko.“

Bylo devět hodin v pátek ráno a Strike nedorazil ze svého podkrovního bytu, nýbrž z ulice, plně oblečený a už zase s batohem. Robin slyšela, jak si cestou po schodech prozpěvuje. Přenocoval u Elin. Robin mu předešlý večer volala, aby mu o telefonátu s Brockbankem řekla, ale Strike nemohl mluvit příliš dlouho a slíbil, že to proberou dneska.

„Z Šílenýho taťky si nic nedělej. Dostaneme ho jindy,“ řekl Strike a zabýval se rychlovarnou konvicí. „A s Brockbankem sis náhodou vedla výtečně. Víme, že bydlí v Shoreditchi, víme, že na mě má pifku, a taky víme, že tě podezříval, že bys mohla být od policie. A je otázka, jestli je to kvůli tomu, že v různejch koutech země obtěžuje malý děti, nebo jestli nedávno rozsekal na kousky jednu mladou holku.“

Od chvíle, kdy jí Brockbank zašeptal do ucha svá poslední čtyři slova, byla Robin poněkud vyvedená z míry. Včera večer spolu s Matthewem sotva promluvili, a jelikož nemohla dát náhlému a nepochopitelnému pocitu zranitelnosti žádný průchod, spoléhala teď plně na Strika a na to, že společně rozeberou význam těch čtyř zlověstných slůvek: Neznáme se odněkud, maličká? Dnes by uvítala vážného, opatrného Strika, který zaslání nohy považuje za hrozbu a varuje ji, aby po setmění nezůstávala venku. Muž, který si teď zvesela vařil kávu a mluvil věcným tónem o zneužívání dětí a vraždách, jí žádnou útěchu nepřinášel. Vůbec neměl představu, jak Brockbank zněl, když jí šeptem broukal do ucha.

„Ještě něco o Brockbankovi víme,“ řekla stísněným hlasem. „Bydlí s malým děvčátkem.“

„Třeba s ní nebydlí. Nevíme, kde ten telefon nechal ležet.“

„Jasně,“ řekla Robin, která měla pocit, že ji to zasáhlo ještě víc. „Když tedy chceš být puntičkářský: víme, že je v blízkém kontaktu s malým děvčátkem.“

Odvrátila se a předstírala, že se zabývá poštou, kterou sebrala při příchodu z rohožky u dveří. Skutečnost, že přišel s písničkou na rtech, ji dráždila. Noc u Elin mu zřejmě poskytla vítané rozptýlení, které ho osvěžilo a z něhož načerpal nové síly. Robin by si taky ráda oddychla od dní, kdy byla její pozornost a ostražitost napjatá do krajnosti, a od večerů plných mrazivého mlčení. Vědomí, že se chová absurdně, její rozčilení nijak neumenšilo. Sebrala ze svého stolu uvadlé růže ve vyschlém celofánovém obalu a nacpala je květy dolů do odpadkového koše.

„Ohledně toho děcka nemůžeme nic dělat,“ řekl Strike.

Robin projel dosud největší záchvěv zuřivosti.

„Tak já si s ní teda nebudu dělat starosti,“ vyštěkla.

Ve snaze vyprostit z obálky fakturu ji nešťastnou náhodou rozřízla vejpůl.

„Ty myslíš, že je to jediný dítě, který ohrožuje nějakej násilník? Jenom v Londýně jsou nejspíš právě teď takovejch dětí stovky.“

Robin, která napůl čekala, že se Strike trochu obměkčí, když teď dala najevo, jak jí cloumá vztek, se bezmocně rozhlédla kolem sebe. Pozoroval ji s lehce přimhouřenýma očima a bez sebemenší stopy soucitu.

„Klidně si dělej starosti, ale budeš zbytečně plejtvat energií. Pro to děcko nemůžeme ty ani já vůbec nic udělat. Brockbank není na žádným seznamu. Nikdy nebyl z ničeho usvědčenej. Dokonce ani nevíme, kde ta holčička je nebo jak se…“

„Jmenuje se Zahara,“ přerušila ho Robin.

K vlastnímu zděšení to řekla s přidušeným vypísknutím, do tváře se jí vehnal ruměnec a oči se jí zalily slzami. Opět se odvrátila, ale ne dost rychle.

„Ale no tak,“ řekl Strike laskavě, ale Robin na něj divoce zamávala rukou, aby nic neříkal. Rozhodně se nechtěla sesypat; pohromadě ji držela jenom schopnost postupovat vpřed, držet se práce.

„Nic mi není,“ prohlásila se zaťatými čelistmi. „Opravdu. Pusť to z hlavy.“

Nedokázala se mu teď svěřit s tím, jak zlověstné jí připadalo Brockbankovo rozloučení. „Maličká,“ tak ji oslovil. Ona ale není malá holka. Není na dně ani není dětinská, už ne. Jenže Zahara, ať je to kdokoli…

Slyšela, že Strike vychází na chodbu a za okamžik se jí v rozpitém zorném poli objevila velká role toaletního papíru.

„Děkuju,“ řekla huhňavě, vzala si od Strika papír a vysmrkala se.

Uběhlo několik minut, během nichž si Robin pravidelně zlehka osušovala oči a smrkala, přičemž se vyhýbala jeho pohledu. Strike zřejmě z čiré zvrácenosti zůstával v její kanceláři, místo aby odešel do své.

„Co chceš?“ vypravila ze sebe Robin nakonec a znovu v ní začal narůstat vztek, že tam Strike jen tak stojí a hledí na ni.

Zazubil se. Navzdory všemu se jí zničehonic chtělo smát.

„To tady budeš stát celý dopoledne?“ zeptala se a snažila se, aby to znělo naštvaně.

„Ne,“ odpověděl Strike pořád s rozšklebeným úsměvem. „Jenom jsem ti chtěl něco ukázat.“

Chvíli se přehraboval v batohu a pak odtamtud vytáhl lesklou brožurku z realitní kanceláře.

„To je od Elin,“ řekl. „Byla se tam včera podívat. Zvažuje, že si tam koupí byt.“

Veškerá chuť se smát ji naráz přešla. Jak Strika sakra napadlo, že by jí mělo zvednout náladu, když se dozví, že jeho přítelkyně uvažuje o koupi absurdně drahého bytu? Nebo se jí chystá oznámit (moc nechybělo a Robin by ztratila i svou křehkou rovnováhu), že se tam s Elin nastěhují spolu? Před očima jí jako ve zrychleném filmu přeběhl obraz prázdného podkrovního bytu, Strika žijícího v přepychu a sebe v maličkém kamrlíku někde na okraji Londýna, jak šeptá do mobilu, aby ji nezaslechla veganská domácí.

Strike položil brožurku před ni na stůl. Na obálce se tyčila moderní výšková budova, na jejímž vrcholu byl jakýsi zvláštní štít připomínající lidskou tvář, v níž byly zasazeny větrné turbíny jako tři oči. Na popisku stálo: „Strata SE1, nejžádanější byty v Londýně.“

„Vidíš?“ řekl Strike.

Jeho triumfální tón Robin neobyčejně rozčiloval, v neposlední řadě i kvůli tomu, že se mu vůbec nepodobalo, aby se vychloubal vyhlídkou na vypůjčený luxus. Než ale stačila cokoli říct, ozvalo se za jeho zády zaklepání na prosklené dveře.

„Zatraceně,“ vyrazil Strike v upřímném úžasu, když otevřel. Do kanceláře se nahrnul Kudla, jako obvykle luskal prsty a přinesl s sebou závoj cigaretového kouře, konopí a zvláštního tělesného zápachu.

„Měl jsem cestu kolem,“ prohlásil Kudla a nevědomky se tak opičil po Eriku Wardlovi. „Našel jsem ti ho, Prcino.“

Kudla se složil na koženkovou pohovku, nohy roztáhl daleko před sebe a vytáhl si krabičku Mayfairs.

„Tys našel Whittakera?“ zeptal se Strike, kterého ze všeho nejvíc zaskočilo, že je Kudla vzhůru tak brzo ráno.

„Koho jinýho si po mně chtěl najít?“ opáčil Kudla, zhluboka si šlukl z cigarety a očividně si užíval, že je tak překvapil. „Catford Broadway. Byt nad hranolkárnou. Bydlí tam s ním nějaká sajtle.“

Strike podal Kudlovi ruku a uznale mu jí potřásl. Nebýt zlatého zubu a jizvy znetvořující horní ret, byl by úsměv jejich návštěvníka zvláštně chlapecký.

„Dáš si kafe?“ zeptal se ho Strike.

„Jo, proč ne,“ odvětil Kudla, který byl zjevně připravený si svůj triumf vychutnat. „Jak je?“ dodal vesele k Robin.

„Fajn, díky,“ řekla s upjatým úsměvem a vrátila se k neotevřené poště.

„Když teda vezmeme ten náš seznam,“ prohodil Strike polohlasem k Robin, zatímco se v konvici hlučně vařila voda a Kudla zatím netečně kouřil a kontroloval si esemesky na mobilu, „tak máme všechny tři v Londýně. Whittakera v Catfordu, Brockbanka v Shoreditchi a teď taky víme, že Laing bydlí někde v Elephant and Castle – nebo tam aspoň před čtvrt rokem bydlel.“

Souhlasně přikývla a až poté sebou zaraženě trhla.

„Odkud víme, že Laing bydlí v Elephant and Castle?“

Strike poklepal na lesklou brožurku s reklamou na věžák Strata na jejím pracovním stole.

„Proč myslíš, že ti to asi ukazuju?“

Robin neměla ani ponětí, o čem mluví. Prázdným pohledem několik vteřin zírala na brožurku, než jí to došlo. Dlouhé nepravidelné linie tmavých oken přerušované stříbrnými panely po celé výšce zakulacené věže: přesně to tvořilo pozadí za Laingem, když stál na svém betonovém balkonu.

„No jo,“ pronesla nevýrazně.

Strike se nestěhuje k Elin. Nechápala, proč se už zase červená. Připadalo jí, že nad svými city naprosto ztratila kontrolu. Co se to s ní sakra děje? Otočila se na své kancelářské židli, aby se dál soustředila na poštu, ve snaze ukrýt před oběma muži tvář.

„Nevím, Kudlo, jestli u sebe budu mít dost vaty, abych tě vyplatil,“ řekl Strike a prohledával peněženku. „Zajdu pak s tebou dolů k bankomatu.“

„To je v pohodě, Prcino,“ prohlásil Kudla a naklonil se k Robininu odpadkovému koši, aby do něj odklepl popel, který mu už padal z cigarety. „Když budeš potřebovat s Whittakerem píchnout, víš, kde mě najdeš.“

„Jo, díky za nabídku. Ale s tím už si poradím sám.“

Robin sáhla pro poslední obálku z hromádky došlé pošty. Byla na dotek tuhá a v jednom rohu ještě zesílená, jako by v ní kromě lístku byl i nějaký drobný reklamní předmět. Když se ji Robin chystala otevřít, všimla si, že je adresovaná jí, nikoli Strikovi. Nejistě se zarazila a zahleděla se na ni. Jméno s adresou bylo vytištěné. Poštovní razítko bylo londýnské a dopis byl odeslán předchozího dne.

Hlasy obou mužů střídavě stoupaly a klesaly, ale ona by nedokázala říct, o čem mluví.

Nic to není, říkala si. Jsi přetažená. Přece se to nemůže opakovat.

Ztěžka polkla, otevřela obálku a opatrně z ní vytáhla lístek.

Na přední straně složeného přání byla reprodukce obrazu Jacka Vettriana, blondýnky sedící z profilu v křesílku, jež chránila proti prachu bílá plachta. Blondýnka drží v ruce čajový šálek a nohy v černých elegantních punčochách a v botách s jehlovými podpatky má přehozené přes sebe a podepřené podnožkou. Zepředu na přání nic připíchnuté nebylo. Předmět, který cítila hmatem už v obálce, byl uvnitř.

Strike s Kudlou se dál bavili mezi sebou. Do nosu jí zavanul pach hniloby, který přebil zatuchlý odér Kudlova těla.

„Panebože,“ vyhrkla Robin tiše, ale ani jeden z mužů ji neslyšel. Rozevřela přání s reprodukcí Vettrianova obrazu.

V rohu byl izolepou přilepený zahnívající prst z lidské nohy. Pečlivě vytištěná velkými písmeny tam stála slova:

SHE’S AS BEAUTIFUL AS A FOOT

Odhodila přání na stůl a vstala. Jakoby ve zpomaleném pohybu se otočila ke Strikovi. Stočil pohled z její vyděšené tváře k pohoršlivému předmětu na desce pracovního stolu.

„Běž od toho dál.“

Poslechla, zvedal se jí žaludek, celá se chvěla a přála si, aby tam Kudla nebyl.

„Cože? Co tam je?“ ptal se pořád dokola Kudla. „Cože? Co je to? O co jde?“

„Někdo mi poslal useknutý prst z nohy,“ odpověděla Robin rozvážným hlasem, který jako by vůbec nebyl její.

„To mě teda poser,“ řekl Kudla a vykročil ke stolu s vybuzeným zájmem.

Strike Kudlovi vlastním tělem zabránil, aby vzal do ruky přání, které zůstalo ležet na místě, kam je Robin odhodila. Strike význam těch slov – je krásná jako noha – znal. „She’s as Beautiful as a Foot“. Byl to název další písničky od skupiny Blue Öyster Cult.

„Zavolám Wardlovi,“ řekl Strike, ale místo aby vytáhl mobil, načmáral na lepík čtyřmístný kód a vytáhl z peněženky kreditní kartu. „Robin, běž vyzvednout pro Kudlu zbytek peněz a pak se sem vrať.“

Vzala si lístek a kreditní kartu, vděčná, že se na chvíli dostane na čerstvý vzduch.

„A Kudlo,“ dodal Strike přísně, když byli oba u prosklených dveří, „doprovodíš ji zpátky, jasný? Zpátky až ke kanceláři.“

„Jasňačka, Prcino,“ pronesl Kudla, kterému odjakživa vlilo do žil energii cokoli podivného, příslib akce, vůně nebezpečí.

34

The lies don’t count, the whispers do.

Blue Öyster Cult: „The Vigil“

Strike seděl večer sám u kuchyňského stolu ve svém podkrovním bytě. Židle byla nepohodlná a koleno amputované nohy ho bolelo po několika hodinách sledování Šíleného taťky, který si dnes vzal volno z práce, aby mohl pronásledovat svého mladšího syna na výletě do Přírodopisného muzea. Ten chlap musel mít vlastní firmu, protože jinak by ho už určitě vyhodili, když tolik hodin v pracovní době strávil zastrašováním svých dětí. Zato Platinovou dnes nikdo nesledoval a nefotografoval. Když se Strike dozvěděl, že má Robin večer přijet na návštěvu matka, přesvědčil ji, aby si vzala tři dny volna, nepřipustil žádné námitky, doprovodil ji k metru a trval na tom, aby mu poslala esemesku, jakmile bezpečně dorazí domů.

Strike toužil po spánku, ale byl tak unavený, že se mu ani nechtělo zvednout a přesunout se do postele. Druhý vzkaz od vraha ho znepokojil víc, než byl ochotný své partnerce přiznat. Jakkoli bylo hrůzostrašné, když jí doručili useknutou nohu, musel si teď připustit, že v sobě stále živil kousíček naděje, že vraha napadlo poslat balík na Robinino jméno až dodatečně, aby tím svůj čin jen odporně přikrášlil. Druhá zásilka na její jméno i potutelné pomrkávání na něho samého („She’s as Beautiful as a Foot“) teď Strikovi nezvratně potvrdily, že se ten člověk – ať to byl kdokoli – zaměřuje na Robin. Dokonce i název malby na přání, které si vybral – obraz osamělé blondýnky s dlouhýma nohama –, byl zlověstný. Dílo se jmenovalo „V myšlenkách na tebe“.

V nehybném Strikovi kypěl hněv, který zaháněl únavu. Vzpomněl si na Robininu bledou tvář a věděl, že se stal svědkem toho, jak v ní zemřela poslední nepatrná naděje, že zaslání useknuté nohy mohlo být náhodným skutkem šílence. I přesto se vehementně hádala, že si žádné volno brát nebude, poukazovala na to, že jejich dva případy, za které ještě dostávají zaplaceno, se často kříží: Strike sám nezvládne oba náležitě pokrýt a bude se muset každý den rozhodovat, jestli má sledovat Platinovou, nebo Šíleného taťku. On byl ale neústupný: Robin se vrátí do práce, teprve až její matka odjede zpátky do Yorkshiru.

Jejich pronásledovateli se už podařilo zredukovat Strikův podnik na pouhé dva klienty. Právě přestál druhý vpád policie do vlastní kanceláře a obával se, že tisk se o tom, co se stalo, záhy dozví, přestože Wardle slíbil, že zprávu o přání s prstem ven nepustí. Wardle sdílel se Strikem názor, že jedním z vrahových cílů je soustředit k detektivovi pozornost tisku a policie a že zvýšený zájem médií hraje vrahovi do karet.

V malé kuchyňce se zvonění jeho mobilu rozlehlo až příliš hlasitě. Pohlédl na hodinky a zjistil, že je za deset minut půl jedenácté. Hrábl po přístroji, a když si ho zvedal k uchu, sotva na displeji zaregistroval Wardlovo jméno, protože se v duchu soustředil na Robin.

„Dobrý zprávy,“ oznámil mu Wardle. „Teda svým způsobem. Nezabil další ženskou. Ten prst patří Kelsey. Je z druhé nohy. Kdo šetří, má za tři, co?“

Strike neměl zrovna náladu na žertování a zareagoval stroze. Poté, co Wardle hovor ukončil, Strike dál seděl ponořený v myšlenkách u kuchyňského stolu, zatímco dole po Charing Cross Road hučela doprava. Až při pomyšlení, že se druhý den ráno musí vypravit do Finchley na setkání s Kelseyinou sestrou, se konečně rozhoupal a pustil se do otravného procesu odepínání protézy, který musel před spaním absolvovat.

Díky kočovnému životu jeho matky byly Strikovy znalosti londýnského místopisu rozsáhlé a důkladné, ale přece jen v nich byly i nějaké mezery, a Finchley patřilo mezi ně. Věděl o té čtvrti jen to, že to byl v osmdesátých letech, tedy v době, kdy se s Ledou a Lucy stěhovali mezi squaty v místech jako Whitechapel nebo Brixton, volební obvod Margaret Thatcherové. Finchley bylo příliš daleko od centra, aby mohlo vyhovovat rodině plně odkázané na veřejnou dopravu a stravování v laciných bistrech, příliš drahé pro ženu, které často docházely drobné do elektroměru: byl to onen druh místa, kde podle dávného Lucyina povzdechnutí žijí spořádané rodiny. Když se posléze provdala za stavebního dozorce a porodila tři zdravé syny, splnila si Lucy svůj dětský sen o životě v čistotě, pořádku a bezpečí.

Strike odjel metrem do West Finchley a vydal se dlouhou procházkou do Summers Lane. Raději se ani nedíval po taxících, protože na tom byl s financemi dost špatně. V příjemném počasí se mírně potil, a jak procházel jednou ulicí tichých spořádaných domků za druhou, proklínal tu čtvrť plnou ospalé zeleně kvůli nedostatku orientačních bodů. Nakonec, půlhodinu poté, co vyšel ze stanice metra, dům Kelsey Plattové našel. Byl menší než většina domů v okolí, bíle natřený a s brankou z tepaného železa.

Zazvonil na domovní zvonek a vzápětí uslyšel za skleněnou tabulí z matného skla, podobnou té na dveřích do jeho kanceláře, nějaké hlasy.

„Já myslím, že to bude ten detektiv, kotě,“ ozval se hlas se severovýchodním přízvukem.

„Jdi mu otevřít ty!“ přitakal mu pronikavý ženský hlas.

Za sklem se zjevila rozložitá rudá masa a dveře se otevřely do chodby, kterou téměř celou zabíral urostlý bosý muž v šarlatovém froté županu. Byl plešatý, ale s hustým šedivým plnovousem vypadal skoro jako Santa Claus, kdyby se ovšem tvářil trochu přívětivěji. On si však rukávem horečně otíral obličej. Oči pod brýlemi měl opuchlé, takže tvořily škvírky jako po bodnutí včelou, a brunátné tváře se leskly slzami.

„Promiňte,“ prohlásil chraplavě a poodstoupil stranou, aby pustil Strika dovnitř. „Jsem po noční,“ dodal na vysvětlenou ke svému oděvu.

Strike se kolem něj protáhl. Muž silně voněl po deodorantu Old Spice a po kafru. U paty schodiště stály v pevném objetí dvě ženy středního věku, jedna blond a druhá tmavovlasá a obě vzlykaly. Když se na ně Strike zadíval, pustily se a začaly si otírat tváře.

„Promiňte,“ vydechla přerývaně tmavovlasá žena. „Sheryl je naše sousedka. Byla v Magalufu a o Kelsey se to dozvěděla teprve teď.“

„Promiňte,“ opakovala ozvěnou Sheryl se zarudlýma očima. „Nebudu rušit, Hazel. Kdybyste ale cokoli potřebovali… Cokoli, Rayi – cokoli.“

Sheryl se protlačila kolem Strika – „promiňte“ – a objala se s Rayem. Krátce se zakymáceli, oba to byli mohutní lidé, natlačili se na sebe břichy a rozpaženýma rukama se vzájemně objali kolem krku. Ray se znovu rozvzlykal a tvář zabořil do jejího ramene.

„Pojďte dál,“ škytla Hazel, otírala si oči a vedla návštěvu do obývacího pokoje. S kulatými tvářemi, vystouplou bradou a širokým nosem vypadala jako Brueghelova selka. Nad opuchlýma očima jí přečnívalo husté a chundelaté obočí připomínající housenky přástevníka. „Takhle je to celý týden. Lidi se o tom doslechnou a přijdou… promiňte,“ dodala s povzdechnutím.

Během dvou minut se mu omluvili snad šestkrát. V jiných kulturách se lidé stydí za nedostatečně projevený smutek; tady v usedlém Finchley se styděli za to, že se stal jeho svědkem.

„Nikdo neví, co říct,“ zašeptala Hazel, gestem mu pokynula k pohovce a zamáčkla si slzy. „Není to stejný, jako kdyby ji přejelo auto nebo byla nemocná. Lidi nevědí, co říkat, když někoho…“ Zaváhala, ale to slovo jí uvízlo v krku a větu zakončila mohutným popotáhnutím.

„Moc mě to mrzí,“ řekl Strike, protože teď byla řada na něm. „Vím, že právě prožíváte hrozné chvíle.“

Obývací pokoj byl vzorně uklizený a svým způsobem nehostinný, snad kvůli výběru studených barev. Pohovka a dvě křesla byly potažené stříbřitě šedou látkou, na bílé tapetě byly stříbrošedé proužky, polštářky postavené na rozích, ozdoby na krbové římse dokonale symetricky rozmístěné. V odraženém světle dopadajícím z okna se třpytila televizní obrazovka bez jediného smítka.

Za záclonami se mihla rozmazaná silueta Sheryl, která si pořád ještě utírala uslzené oči. Kolem dveří obýváku se s nahrbenými rameny probelhal bosý Ray a oči si pod brýlemi sušil koncem pásku od županu. Jako by četla Strikovy myšlenky, Hazel vysvětlovala:

„Ray si polámal záda, když se snažil zachránit rodinu z penzionu, kde začalo hořet. Zbořila se zeď, o kterou měl opřený žebřík. Tři poschodí.“

„Kristepane,“ odtušil Strike.

Hazel se chvěly rty i ruce. Strike si vzpomněl, co říkal Wardle: že s ní policie nejednala zrovna v rukavičkách. To, že jejího Raye podezírali a drsně vyslýchali, jí muselo v tomto stavu připadat jako neodpustitelná krutost, jako neomluvitelné prohlubování jejich strašlivého utrpení. Strike měl svoje zkušenosti s tím, jak brutální může být vpád úřadů do soukromí lidí stižených zdrcujícím zármutkem. Ocitl se už na obou stranách barikády.

„Nedá si někdo něco teplého k pití?“ ozval se chraplavě Ray z vedlejší místnosti, kterou Strike pokládal za kuchyni.

„Běž do postele!“ zavolala na něho Hazel a v dlani svírala promáčenou kouli z papírových kapesníků. „Já se o to postarám! Běž spát!“

„Jseš si jistá?“

„Běž se vyspat, já tě ve tři vzbudím!“

Hazel si osušila celý obličej novým kapesníkem, jako by to byl látkový ručník na obličej.

„Není z těch, co by brali invalidní důchod nebo nějaký sociální dávky, jenže ho teď nikdo pořádně nezaměstná,“ pronesla tiše, když se Ray prošoural s popotahováním zpátky kolem dveří obýváku. „Určitě ne s těmi jeho zády, v jeho věku a s plícemi, které taky nemá úplně v pořádku. Prachy v hotovosti na ruku, práce na směny…“

Hlas se jí vytratil, ústa se jí chvěla a poprvé se zadívala Strikovi zpříma do očí.

„Já vlastně nevím, proč jsem vás sem pozvala,“ přiznala se. „Mám v hlavě zmatek. Prý vám napsala, ale vy jste jí neodpověděl a potom vám poslali její… její…“

„Musela to pro vás být hrozná rána,“ řekl Strike, přičemž si plně uvědomoval, že cokoli řekne, bude jen slabým vyjádřením skutečnosti.

„Je to…“ řekla horečnatě, „… strašné. Strašné. Nic jsme netušili, vůbec nic. Mysleli jsme si, že odjela na praxi. Když k nám pak přišli od policie… Říkala, že někam jede se školou, a já jí věřila, měli být někde na praxi s ubytováním. Znělo to úplně normálně… nikdy by mě nenapadlo… jenže ona byla taková lhářka. Lhala pořád. Bydlela u nás tři roky a mně se nikdy nepodařilo… Chci říct, nedokázala jsem ji to lhaní odnaučit.“

„O čem lhala?“ zeptal se Strike.

„O všem,“ odpověděla Hazel a divoce zamávala rukou. „Když bylo úterý, tvrdila, že je středa. Občas to vůbec nedávalo smysl. Nevím, proč to dělala. Nevím.“

„Proč bydlela u vás?“ zeptal se Strike.

„Ona je… byla moje nevlastní sestra. Máme stejnou mámu. Táta umřel, když mi bylo dvacet. Máma se pak provdala za jednoho chlápka z práce a měla s ním Kelsey. Byly jsme čtyřiadvacet roků od sebe… já odešla z domu… byla jsem pro ni spíš teta než sestra. Potom před třemi lety měli máma s Malcolmem ve Španělsku autonehodu. Opilej řidič. Malcolm byl mrtvej na místě, máma ležela čtyři dny v kómatu a pak umřela taky. Jinou rodinu nemáme, tak jsem si vzala Kelsey k sobě.“

Extrémní pořádek a čistota všude kolem, uhlazené polštářky postavené na růžcích, čisté vyleštěné plochy, to všechno nutilo Strika přemýšlet o tom, jak sem asi zapadala dospívající dívka.

„S Kelsey jsme nevycházely,“ řekla Hazel, opět jako by četla Strikovy myšlenky. Ukázala nahoru, kam odešel spát Ray, a znovu jí vytryskly slzy. „On měl s tou její náladovostí a nevrlostí mnohem větší trpělivost. Má dospělýho syna, kterej pracuje v zahraničí. Umí to s dětmi líp než já. Potom sem vtrhla policie,“ řekla v náhlém náporu vzteku, „a řekli nám, že byla… Začali vyslýchat Raye, jako by on… jako by vůbec… ani za milion let… Řekla jsem mu, že je to jako zlej sen. Člověk vídá lidi ve zprávách, kteří prosí děti, aby se vrátily domů… lidi, kteří jdou k soudu za věci, co nespáchali… člověk by si nemyslel… nikdy by ho nenapadlo… jenže my vůbec nevěděli, že se pohřešuje. To bychom ji hledali. Jenže jsme o ničem nevěděli. Policie se Raye vyptávala, kde byl a kdovíco ještě…“

„Mně řekli, že s tím nemá nic společného,“ ozval se Strike.

„Jo, teď už tomu uvěřili,“ řekla Hazel přes slzy vzteku, „když jim tři chlapi potvrdili, že s nima strávil celej víkend na pánský jízdě, a ukázali jim ty zatracený fotky, který to dokazujou…“

Nikdy by nepokládala za možné, že by kvůli její smrti mohli vyslýchat člověka, jenž s Kelsey bydlel pod jednou střechou. Strike, který slyšel výpověď Brittany Brockbankové, Rhony Laingové a mnoha dalších podobných obětí, věděl, že většina násilníků a vrahů nejsou muži v maskách, kteří vyskočí z tmavého kouta někde pod schodištěm. Bývá to otec, manžel, přítel matky nebo sestry…

Hazel si osušila slzy, sotva se na jejích zakulacených tvářích objevily, a pak se zničehonic zeptala:

„Co jste vlastně s tím jejím hloupým dopisem udělal?“

„Moje asistentka ho založila do zásuvky, kam dáváme nezvyklou korespondenci,“ řekl Strike.

„Policie tvrdila, že jste jí neodepsal. Ty dopisy, co našli, prý byly padělané.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Strike.

„Takže ten, kdo to udělal, musel vědět, že se o vás zajímá.“

„Ano,“ řekl Strike.

Hazel se energicky vysmrkala a vzápětí se zeptala:

„Dáte si teda ten čaj?“

Nabídku přijal jen kvůli tomu, že měl dojem, že se potřebuje dát dohromady. Jakmile odešla z pokoje, důkladně se kolem sebe rozhlédl. V rohu vedle něj stála na nejvyšším ze sady zasunovacích stolků jediná fotografie. Zeširoka se na ní usmívala šedesátnice v slaměném klobouku. Předpokládal, že to bude matka Hazel a Kelsey. Nepatrně tmavší proužek na povrchu stolku vedle fotografie dokládal, že tam nejspíš stával ještě jeden obrázek, který zabránil tomu, aby pod ním levné dřevo na slunci vyšisovalo. Strike odhadoval, že tady zřejmě stávala školní fotografie Kelsey, snímek, který otiskli ve všech novinách.

Hazel se vrátila a přinesla na podnose hrníčky s čajem a talířek sušenek. Když mu čaj opatrně položila na tácek vedle matčiny fotografie, Strike prohodil:

„Kelsey prý měla nějakého přítele.“

„Blbost,“ odsekla Hazel a usedla zpátky do křesla. „Další z těch jejích výmyslů.“

„Proč myslíte…?“

„Tvrdila, že se jmenuje Niall. Niall! Prosím vás.“

Z očí se jí vyřinuly další slzy. Strike nechápal, proč by se přítel Kelsey nemohl jmenovat Niall, a očividně to na něm bylo i znát.

„One Direction,“ zahuhlala do kapesníku.

„Promiňte,“ řekl Strike, teď už naprosto zmatený, „ale já ne…“

„To je kapela. Jedna kapela, která skončila třetí v X Factoru. Je – byla jima posedlá… a Niall byl její miláček. Takže když nám vykládá, že se seznámila s klukem, kterej se jmenuje Niall a je mu osmnáct a má motorku, co jsme si asi měli myslet, co byste řekl?“

„Aha. Rozumím.“

„Tvrdila, že se s ním seznámila v poradně. Chodila do psychologické poradny, víte. Prý se s Niallem potkala v čekárně, byl tam kvůli tomu, že mu umřela máma s tátou, stejně jako jí. V životě jsme ho nezahlídli. Říkala jsem Rayovi: ‚Už zase nám lže.‘ A Ray mi povídá: ‚Nech to být, když ji to baví.‘ Mně se ale nelíbilo, že lže,“ prohlásila Hazel s fanatickým leskem v očích. „Ona lhala pořád, přišla domů s náplastí na zápěstí, tvrdila, že se řízla, a pak se ukázalo, že tam má vytetovaný One Direction. Jen si vezměte, jak tvrdila, že jede někam se školou, jen si to vezměte… lhala pořád a pořád a podívejte, jak to s ní dopadlo!“

Očividně jen s velkým vypětím potlačila čerstvý příval slz, sevřela chvějící se rty a kapesníčky si pevně přitiskla k očím. Zhluboka se nadechla a řekla:

„Ray má takovou teorii. Chtěl to říct policii, ale jim to bylo jedno, oni se víc zajímali o to, kde byl on, když ona… Jenže Ray má kamaráda Ritchieho, který mu občas dohodí nějakou práci na zahradě, znáte to, a Kelsey se s Ritchiem seznámila…“

Teorie se odvíjela se spoustou nadbytečných detailů a s četným opakováním. Strike, který byl na nesouvislé vyprávění nezkušených svědků zvyklý, pozorně a zdvořile naslouchal.

Z komody vylovila fotografii, která měla i Strikovi dokázat, že v době, kdy byla Kelsey zavražděna, byl Ray s kamarády celý víkend na pánské jízdě v Shoreham-by-Sea, ale také dokládala, že mladý Ritchie byl zraněný. Ritchie s Rayem seděli na kamenité pláži vedle záhonku máček, usmívali se s pivem v ruce a mhouřili oči do sluníčka. Na Rayově plešatém temeni se třpytil pot a jeho odraz ozařoval opuchlou tvář mladého Ritchieho, jeho stehy a modřiny. Nohu měl v ortéze.

„Víte, on se u nás Ritchie stavil hned po tý svý bouračce a Ray si myslí, že to jí ten nápad vnuklo. Podle něj si plánovala něco provést s nohou a potom chtěla předstírat, že měla dopravní nehodu.“

„Ritchie by asi nemohl být ten přítel, že ne?“ zeptal se Strike.

„Ritchie! On je trochu jednodušší. Určitě by nám to řekl. A vůbec, sotva se s ním znala. Všechno to byly jenom výmysly. Já myslím, že má Ray pravdu. Plánovala si zase něco udělat s nohou a předstírat, že spadla nějakýmu klukovi z motorky.“

To by byla výborná teorie, pomyslel si Strike, kdyby Kelsey ležela v nemocnici, předstírala, že měla nehodu na motorce, a odmítala k tomu sdělit další podrobnosti pod záminkou, že tak chrání svého fiktivního přítele. Musel Rayovi přiznat, že to byl přesně onen druh plánu, s jakým by mohla šestnáctiletá holka přijít a který v sobě nebezpečně spojoval velkolepost s krátkozrakostí. Ale ústřední myšlenka byla diskutabilní. Ať už Kelsey předstíranou nehodu na motorce plánovala, nebo ne, z důkazů vyplývalo, že takový plán opustila a raději se obrátila na Strika s prosbou o radu, jak se nohy zbavit.

Na druhou stranu to bylo poprvé, kdy někdo naznačil spojitost mezi Kelsey a jakýmsi motocyklistou, a Strika navíc zajímalo, proč je Hazel tak nezvratně přesvědčená, že jakýkoli přítel musí být fiktivní.

„No, v té její třídě se zaměřením na péči o dítě nebyli skoro žádní kluci,“ řekla Hazel, „a kde jinde by se s ním asi scházela? S Niallem. Ve škole ani jinde nikdy s nikým nechodila. Chodila do poradny a občas do kostela nahoře v ulici, mají tam skupinu mládeže, ale v té žádnej Niall s motorkou není,“ pokračovala. „Policie to prověřovala, vyptávali se jejích kamarádek, jestli o něčem nevědí. Darrell, kterej vede tu mládežnickou skupinu, byl naprosto zdrcenej. Ray ho dnes ráno cestou domů potkal. Darrell se prý rozbrečel hned, jak ho přes silnici zahlídl.“

Strike si chtěl dělat poznámky, ale věděl, že by to narušilo atmosféru důvěry, kterou se snažil udržet.

„Kdo je Darrell?“

„Ten s tím nemá nic společnýho. Pracuje s mládeží v kostele. Pochází z Bradfordu,“ prohlásila Hazel neurčitě, „a Ray tvrdí, že je gay.“

„Mluvila doma o svém…“ Strike zaváhal, nebyl si jistý, jak by měl svou otázku nejlépe zformulovat. „O svém problému s nohou?“

„Se mnou ne,“ odpověděla Hazel rozhodně. „Já bych to nebrala, nechtěla bych o tom slyšet, nesnesla bych to. Svěřila se mi s tím ve čtrnácti, ale já jí řekla, co si o tom myslím. Že na sebe jenom chce upoutat pozornost, že v tom nic jinýho není.“

„Na noze měla starou jizvu. Jak k ní…?“

„To si udělala krátce potý, co umřela máma. Jako bych neměla už tak dost starostí. Utáhla si kolem nohy drát, pokusila se zastavit oběh krve.“

V jejím výrazu se mísilo, aspoň to tak Strikovi připadalo, zhnusení se vztekem.

„Jela vzadu v tom autě, když se máma s Malcolmem zabili. Musela jsem jí zařídit terapii a všechno okolo. Psycholog v poradně pokládal to, co si provedla s nohou, za volání o pomoc nebo za něco takovýho. Prý je to projev zármutku. Pocit viny člověka, kterej něco podobnýho přežije, už si to všechno nepamatuju. Ona s tím ale nesouhlasila, tvrdila, že se té nohy chtěla zbavit už nějakou dobu… Já nevím,“ dodala Hazel a rázně zavrtěla hlavou.

„Nemluvila o tom s někým jiným? Třeba s Rayem?“

„Trochu jo. Tedy chci říct, on věděl, jaká je a co se od ní dá čekat. Když jsme se dali dohromady a on se k nám nastěhoval, krmila ho některýma fakt výstavníma nesmyslama: že byl její táta špion, patřil k nim, a že proto mělo jejich auto nehodu, a nevím co ještě. Takže on věděl, co je zač, ale nezlobil se na ni. Prostě jen změnil téma, mluvil s ní o škole a tak…“

Náhle nehezky zbrunátněla.

„Já vám povím, co chtěla,“ vybuchla. „Sedět na invalidním vozíku – nechat se vozit jako malý děcko, nechat se rozmazlovat a být středem pozornosti. O tom to celý bylo. Našla jsem její deník, musí to být asi tak rok. Všechny ty věci, o kterých psala, co si ráda představovala, o čem fantazírovala. Směšný!“

„Například?“ zeptal se Strike.

„Například nechat si uříznout nohu, být na invalidním vozíku a nechat se dovézt přímo před pódium a dívat se na koncert One Direction, aby pak za ní přišli a zahrnovali ji pozorností, protože je postižená,“ vychrlila Hazel jedním dechem. „Jen si to představte. Je to nechutný. Jsou lidi, kteří jsou skutečně postižení a nikdy po tom netoužili. Já jsem zdravotní sestra. Něco o tom vím. Vídám se s nima. No,“ řekla s letmým pohledem na Strikovy nohy, „vám o tom asi nemusím nic povídat. Vy jste to ale neudělal, že ne?“ zeptala se zničehonic příkře. „Že jste si to… neuřízl… sám?“

Strika napadlo, jestli se s ním nechtěla vidět právě kvůli tomu. Chtěla snad ve svém zmatku podvědomě najít nějakou pevnou půdu, která jí náhle ujížděla pod nohama? Chtěla si dokázat, i když její sestra už tu nebyla a její smrt se vymykala pochopení, že lidé tohle přece jen nedělají, alespoň ne v tom skutečném světě, kde polštářky stojí pečlivě srovnané na rožcích a tělesné postižení je dílem nešťastné náhody, třeba zřícené stěny nebo bomby nastražené na silnici?

„Ne,“ odpověděl. „Vyletěl jsem do povětří.“

„Tak to vidíte!“ řekla opět se slzami na krajíčku, ale s triumfálním výrazem. „To jsem jí mohla říct – mohla jsem jí to říct, jen kdyby… kdyby se mě zeptala… jenže ona jen tvrdila,“ pokračovala Hazel sípavě, „že má pocit, jako by k ní ta noha nepatřila. Jako by bylo něco špatnýho na tom, že ji má, a musí se jí zbavit – jako nějakýho nádoru nebo něčeho takovýho. Neposlouchala jsem to. Byly to samý nesmysly. Ray se jí to prý snažil rozmluvit. Řekl jí, že vůbec neví, po čem to touží, že by určitě nechtěla ležet v nemocnici, jako musel on, když si polámal záda a ležel celý měsíce v sádře, měl podrážděnou, rozbolavělou kůži, infekce a všemožný další komplikace. Ale nezlobil se na ni. Říkával jí, ať mu jde pomoct s něčím na zahradě, snažil se ji rozptýlit.

Policajti nám řekli, že se na internetu seznámila s lidmi, kteří byli stejní jako ona. Vůbec nic jsme netušili. Chci říct, že jí bylo šestnáct, to jí přece člověk nemůže prohlížet notebook, no ne? Stejně bych nevěděla, co tam hledat.“

„Zmínila se vám někdy o mně?“ zeptal se Strike.

„Policie se na to taky ptala. Ne. Nevzpomínám si, že by o vás mluvila, a Ray taky ne. Nic ve zlým, na soud ohledně Luly Landryový si pamatuju, ale na vaše jméno bych si nevzpomněla, ani bych vás nepoznala. Kdyby se ale o vás zmínila, určitě bych si to pamatovala. Máte divný jméno – teda nic ve zlým.“

„Co kamarádi? Chodila hodně mezi lidi?“

„Ona skoro žádný kamarády neměla. Nebyla zrovna oblíbená. Ve škole taky všem lhala a to nikdo nemá rád, že ne? Šikanovali ji kvůli tomu. Připadala jim divná. Ven skoro nechodila. Kdy se scházela s tím údajným Niallem, to opravdu nevím.“

Její zlost Strika nijak nepřekvapovala. Kelsey představovala neplánovaný přírůstek do její úzkostlivě udržované domácnosti. A teď už si po zbytek života Hazel s sebou ponese pocit viny a žal, hrůzu a lítost, v neposlední řadě kvůli tomu, že život její sestry skončil dřív, než stačila vyrůst ze své potřeštěnosti, která je tolik odcizovala.

„Mohl bych si u vás zajít na záchod?“ zeptal se Strike.

Osušila si oči a přikývla.

„Rovně, nahoře nad schody.“

Strike si vyprázdnil měchýř a přečetl si přitom zarámovaný diplom oceňující hasiče Raye Williamse za „statečné a příkladné provedení akce“, který visel nad splachovací nádrží. Měl silné podezření, že ho sem nepověsil Ray, nýbrž Hazel. Jinak na záchodě nic zajímavého nebylo. Stejná péče věnovaná čistotě a pořádku, jakou pozoroval v obývacím pokoji, byla patrná i v uspořádání lékárničky, z níž se Strike dozvěděl, že Hazel doposud menstruuje, že nakupují zubní pastu v úsporném rodinném balení a že jeden nebo oba mají hemeroidy.

Opustil záchod co nejtišeji. Zpoza zavřených dveří se ozývalo tlumené chrápání napovídající, že Ray usnul. Strike udělal dva rázné kroky vpravo a ocitl se v Kelseyině mrňavém pokojíku.

Všechno zde bylo sladěné do stejného odstínu šeříkové barvy: stěny, přikrývka, stínítko lampy i závěsy. Strike si pomyslel, že ho mohlo hned napadnout, že zde byl na jakýkoli chaos násilně uplatněn všudypřítomný řád, i kdyby neviděl jiné části domu.

Obrovská korková nástěnka zajišťovala, že na stěnách nebudou žádné nehezké dírky po připínáčcích. Kelsey korek pokryla obrázky pěti pohledných mladých kluků, o kterých Strike předpokládal, že budou z kapely One Direction. Hlavy a nohy jim trčely přes rám nástěnky. Nápadně se opakovala fotografie jednoho blonďáka. Kromě obrázků One Direction si Kelsey vystřihovala štěňata, především plemene shih-tzu, nahodilá slova a akronymy: OCCUPY, FOMO nebo AMAZEBALLS a spousta odkazů ke jménu NIALL, často vetknutých do srdíček. Ledabylá, nahodilá koláž svědčila o přístupu, který byl v příkrém rozporu s precizností, s níž byla srovnaná pokrývka na posteli, i s dokonale symetricky položeným, čtvercovým koberečkem šeříkové barvy.

Výsadní místo na krátké poličce s knížkami zaujímala očividně nová publikace One Direction: Navždy mladí – Náš autorizovaný příběh v soutěži X Factor. Dále polička obsahovala ságu Stmívání, krabičku na šperky, chaotickou hromádku všelijakých cetek, které ani Hazel nedokázala uspořádat do úhledně symetrické podoby, umělohmotnou paletu s laciným make-upem a pár plyšáků.

Spoléhaje na skutečnost, že je Hazel natolik těžká, že by ji na schodech nepřeslechl, Strike rychle pozotvíral zásuvky. Policie si pochopitelně odnesla všechno, co vzbudilo jejich zájem: notebook, jakékoli popsané papíry, veškerá telefonní čísla nebo naškrábaná jména, deník, pokud si nějaký vedla, poté co ji Hazel začala špehovat. Zůstal tady mišmaš nejrůznějších věcí: krabice dopisních papírů, na jakých napsala i jemu, stará herní konzole Nintendo DS, balíček umělých nehtů, krabička guatemalských panenek strachu a v nejspodnějším šuplíku nočního stolku – zastrčené do chlupatého penálu – několik platíček pilulek s alobalovou fólií. Vytáhl je: hořčicově žluté, vejčité kapsle označené accutane. Jedno balení si vzal a strčil si ho do kapsy, zavřel zásuvku a přešel k šatní skříni, v níž vládl nepořádek a zavanulo z ní zatuchlinou. Měla ráda černou a růžovou. Pohotově prohmatal záhyby látek, prohrabal kapsy, ale nic nenašel. Až v jedněch neforemných šatech objevil lístek, jaké se dávají do tomboly nebo v šatně. Měl číslo 18.

Hazel se od chvíle, kdy ji Strike opustil, nehnula z místa. Říkal si, že se klidně mohl zdržet déle a ona by si toho nejspíš ani nevšimla. Když se vrátil do pokoje, neznatelně sebou trhla. Opět plakala.

„Děkuju, že jste přišel,“ řekla huhňavě a vstala. „Moc mě to mrzí, ale já…“

A vtom se rozeštkala doopravdy. Strike jí položil dlaň na rameno, a než se nadál, měl její tvář na hrudníku. Vzlykala, držela ho za klopy kabátu bez nejmenší známky koketerie, v čirém zoufalství. Objal ji kolem ramen a zůstali tak stát celou minutu, až od něj nakonec s několika hlubokými povzdechy odstoupila a Strikovi klesly paže zpátky k tělu.

Zavrtěla hlavou, už jí nezbyla žádná slova, a vyprovodila ho ke dveřím. Znovu jí vyjádřil svou lítost. Přikývla a ve světle, které nyní do ošumělé chodby dopadalo, mu její tvář připadala smrtelně bledá.

„Díky, že jste přišel,“ zasípala. „Prostě jsem se s vámi potřebovala vidět. Nevím proč. Odpusťte mi.“

35

Dominance and Submission

Od doby, co odešel z domova, žil se třemi ženami, ale tahle poslední – To – ho doháněla k šílenství. Všechny tři proradné mrchy tvrdily, že ho milují, ať už to mělo znamenat cokoli. První dvě byly díky té takzvané lásce povolné. V jádru byly samozřejmě všechny ženské prolhané děvky, odhodlané víc brát než dávat, ale první dvě se nedaly s To vůbec srovnávat. Musel toho teď snášet mnohem víc než kdy dřív, protože To tvořila neodmyslitelnou součást jeho velkolepého plánu.

Přesto neustále fantazíroval o tom, jak To zabije. Uměl si představit, jak se tvář To uvolní, až jí zanoří nůž hluboko do břicha, neschopná uvěřit, že Miláček (To mu říkala Miláčku) ji zabíjí, dokonce ani ve chvíli, kdy mu po rukou teče její horká krev a vzduch, který se dosud chvěje jejím křikem, plní rzivý zápach…

Nutnost hrát hodného podlamovala jeho sebekázeň. Zapojit svůj šarm, okouzlit je a získat si jejich lásku pro něj bylo odjakživa snadné a zcela přirozené. Zachovávat tu pózu po celá dlouhá období však bylo něco úplně jiného. Přetvařování ho přivádělo na pokraj nervového zhroucení. Někdy stačilo, aby slyšel To dýchat, a už chtěl popadnout nůž a ty podělaný plíce jí propíchnout…

Jestli co nejdřív nějakou nezabije, nejspíš vybuchne.

V pondělí brzy ráno vyrazil pod nějakou záminkou z domu, ale když mířil do Denmark Street s úmyslem pověsit se na Sekretářku, až přijde do práce, něco se v něm zachvělo, jako když krysa zastříhá vousky.

Zastavil se u telefonní budky na protější straně ulice a přimhouřenýma očima zaostřil na postavu na rohu Denmark Street přímo před obchodem s hudebními nástroji natřeným křiklavými barvami jako z cirkusového plakátu.

Znal policii, znal její postupy a její hry. Mladík postávající s rukama zabořenýma do kapes krátkého kabátu předstíral, že je tam náhodou, pouhý kolemjdoucí…

Tu pitomou hru přece sám vynalezl. Uměl se stát prakticky neviditelným. Jen se na toho čuráka na rohu podívejte, myslí si, že z něho obyčejnej dělnickej kabát udělá jednoho z nich… Nikdy neosrávej osrávače, kamaráde.

Zvolna se otočil a zmizel mu z dohledu za telefonní budkou, kde si sundal kulich… Měl ho na sobě, když ho pronásledoval Strike. Policejní Kabát mohl mít jeho popis. Na to měl myslet dřív, mělo ho napadnout, že si Strike zavolá svý kamarády od policie, zbabělej sráč…

Zatím ale nezveřejnili žádnej předpokládanej portrét, pomyslel si, jeho sebevědomí opět vzrostlo a vrátil se na ulici. Strike prošel jen pár kroků od něj, ale vůbec o tom nevěděl, pořád neměl ani zdání, kdo je. Panebože, to bude maso, až si to vyřídí se Sekretářkou a bude sledovat, jak jde Strike i s tím svým podělaným podnikem ke dnu pod nánosem bulvárního bahna, policie a novináři mu nedají pokoj, bude zhanobený už jen tím, že nedokázal ochránit svou zaměstnankyni, podezřelý z jejího zabití, totálně zruinovaný…

Už plánoval svůj další postup. Půjde do London School of Economics, kde Sekretářka často sleduje jinou blonďatou couru, a nalepí se na ni tam. Mezitím bude potřebovat jinou čepici a možná i nové sluneční brýle. Nahmatal v kapse peníze. Skoro žádné neměl, jako vždycky, zatraceně. Musí přinutit To, aby se vrátila do práce. Už měl dost toho, jak mu doma kňourá, fňuká a vymýšlí si výmluvy.

Nakonec si koupil nové čepice dvě, kšiltovku a šedý, přiléhavý vlněný kulich namísto původní verze z černého fleecu, kterou vyhodil do odpadkového koše na Cambridge Circus. Vzápětí nasedl na metro do Holbornu.

Nebyla tam. Ani žádní studenti. Po bezvýsledném pátrání, jestli někde nezahlédne hřívu rudozlatých vlasů, si vzpomněl, že je dnes Velikonoční pondělí. Na London School of Economics měli volno.

Po dvou hodinách se vrátil na Tottenham Court Road, hledal ji v hospodě Court a nějakou dobu se skrýval nedaleko vstupu do klubu Spearmint Rhino, ale nikde ji nemohl najít.

Po řadě dní, kdy se nedostal ven z domu, aby ji mohl vyhledat, mu zklamání působilo téměř fyzickou bolest. Rozčileně začal procházet postranní tiché uličky v naději, že mu zkříží cestu nějaká dívka, vlastně jakákoli žena, nemusí to být zrovna Sekretářka; nože skryté pod bundou by se teď spokojily s čímkoli.

Možná jí jeho drobný pozdrav natolik otřásl, že dala výpověď. Jenže to on v žádném případě nechtěl. Chtěl, aby byla vystrašená a rozhozená, ale aby pracovala pro Strika, protože skrze ni se mohl tomu hajzlovi dostat na kobylku.

Trpce zklamaný se vpodvečer vrátil k To. Věděl, že další dva dny bude muset zůstat s To doma, a ta vyhlídka z něho vysávala poslední zbytky sebeovládání. Kdyby mohl To použít stejným způsobem, jakým plánoval použít Sekretářku, bylo by to něco jiného, cítil by úlevu: pospíchal by domů, nože přichystané – jenže toho by se neodvážil. Potřeboval To naživu, aby pro něj oddaně otročila.

Než oněch osmačtyřicet hodin uběhlo, málem pukl zlostí a potlačovaným násilím. Ve středu večer To oznámil, že bude muset druhý den brzy ráno odejít, protože má nějakou práci, a bez obalu To pobídl, že je načase, aby se i ona vrátila do zaměstnání. Výsledný nářek a fňukání ho tak unavily, že se rozzuřil. Vyděšená jeho nenadálým hněvem se ho To snažila uklidnit. To ho potřebovala, To se omlouvala…

Pod záminkou, že se pořád ještě zlobí, nešel s To spát. Mohl díky tomu svobodně onanovat, ale to mu nestačilo. Chtěl a potřeboval kontakt s ženským tělem přes ostrou ocel, pocítit svoji dominanci, když vytryskne krev, uslyšet v jejím křiku, v jejích prosbách, smrtelném chropotu a nářku naprosté podřízení. Vzpomínky na chvíle, kdy právě tohle dělal, mu nepřinesly žádnou úlevu; jen ho ještě víc rozpálily. Hořel touhou provést to znovu: chtěl Sekretářku.

Ve čtvrtek ráno vstal ve tři čtvrtě na pět, oblékl se, nasadil si kšiltovku a vyrazil přes celý Londýn k bytu, kde bydlela s Hezounem. Než dorazil do Hastings Road, vyšlo už slunce. Ukryl se za obstarožní land rover zaparkovaný nedaleko od domu. Opřel se o něj a přes čelní sklo pozoroval okna jejího bytu.

V sedm hodin nastal za okny obýváku nějaký pohyb a krátce nato odešel Hezoun v obleku. Vypadal zhrouceně a nešťastně. Ty si zřejmě myslíš, že jsi nešťastnej teď, ty směšnej debile… Jen počkej, až si užiju s tou tvojí holkou…

Potom se konečně objevila ona, v doprovodu starší ženy, která jí byla do značné míry podobná.

Do prdele.

Co to má znamenat, že si jde na procházku se svou zkurvenou matinkou? Připadalo mu to jako výsměch. Občas se mu zdálo, že mu jde po krku celý svět, že mu chce zabránit v tom, co chce dělat, utiskovat ho. Ten pocit, že se drolí jeho všemohoucnost, kurevsky nenáviděl, nesnášel, jak ho lidé a okolnosti svazují a dělají z něj jen dalšího frustrovaného, navztekaného smrtelníka. Za tohle někdo pěkně zaplatí.

36

I have this feeling that my luck is none too good…

Blue Öyster Cult: „Black Blade“

Ve čtvrtek ráno se rozezvučel zvonek, Strike natáhl ztěžklou ruku a praštil do knoflíku na starém budíku s takovou silou, že přístroj sletěl z nočního stolku na podlahu. S přimhouřenýma očima musel připustit, že řídkými závěsy do bytu svítí slunce, které jako by potvrzovalo chrčivou výzvu budíku. Pokušení převalit se na druhý bok a ponořit se zpátky do spánku bylo téměř nepřekonatelné. Dalších pár vteřin zůstal ležet a s předloktím přes oči se snažil oddálit příchod dne, ale pak s povzdechem, který připomínal spíš zasténání, odhodil přikrývku. Když krátce nato šmátral po klice do koupelny, uvědomil si, že za posledních pět nocí spal v průměru asi tři hodiny.

Robin naprosto správně předvídala, že když ji pošle domů, bude sám muset volit mezi sledováním Platinové a Šíleného taťky. Jelikož byl nedávno svědkem toho, jak ten chlap nečekaně vyskočil na své malé synky, a viděl jejich vyděšené slzy, rozhodl se, že dostane Šílený taťka přednost. Zanechal Platinovou její bezúhonné všednodennosti a po většinu týdne potají fotografoval číhajícího otce, snímek po snímku zaznamenával činnost muže špehujícího své syny, který je přepadal a oslovoval, kdykoli nebyla nablízku jejich matka.

Když zrovna nesledoval Šíleného taťku, zabýval se Strike vlastním vyšetřováním. Policie postupovala na jeho vkus příliš pomalu, stále neměla sebemenší důkaz, že by Brockbank, Laing nebo Whittaker měli něco společného se smrtí Kelsey Plattové, a tak Strike v předchozích pěti dnech využíval téměř každou volnou chvíli k soustavné, houževnaté policejní práci, jakou dřív prováděl pouze v armádě.

Balancoval ve sprše na jedné noze, otočil kohoutkem prudce doleva a pustil tak na sebe proud ledové vody, který ho probral z ospalosti a zchladil mu opuchlé oči. Pod tmavými chlupy na hrudníku, pažích a nohách mu vyskočila husí kůže. Jednou z výhod jeho titěrného sprchového koutu byla skutečnost, že kdyby uklouzl, neměl kam upadnout. Umytý odskákal zpátky do ložnice, kde se nahrubo utřel ručníkem a zapnul televizi. Nazítří se měla konat královská svatba a přípravy vévodily všem zpravodajským kanálům, které naladil. Zatímco si připevňoval protézu, oblékal se, popíjel čaj a přikusoval k němu toast, moderátoři a reportéři udržovali plynulý, vzrušený proud informací o lidech, kteří už se stany obsadili prostranství před Westminsterským opatstvím a podél cesty, jíž se bude královský pár ubírat, o davech turistů, kteří se sjížděli do Londýna, aby mohli být svědky obřadu. Strike vypnul televizi a zamířil dolů do kanceláře, mohutně zíval a přemítal, jak asi ten multimediální příval informací o chystané svatbě působí na Robin, s níž se neviděl od minulého pátku, kdy poštou přišlo přání s obrazem Jacka Vettriana a s příšerným malým překvapením.

Navzdory tomu, že právě nahoře v bytě dopil velký hrnek čaje, automaticky dal po příchodu do kanceláře vařit vodu v konvici a pak položil na Robinin pracovní stůl seznam erotických podniků a masážních salonů, který začal sestavovat v těch několika málo volných hodinách, jež se mu podařilo urvat. Měl v úmyslu Robin požádat, aby všechna ta místa, která se nacházela v Shoreditchi, obtelefonovala, což byla práce, kterou mohla bezpečně dělat z domova. Kdyby ji dokázal přimět k poslušnosti, poslal by ji s matkou zpátky do Mashamu. Vzpomínka na její bledou tvář ho pronásledovala celý týden.

Potlačil další ohromné zívnutí a žuchl sebou k Robininu pracovnímu stolu, aby vyřídil e-maily. Ačkoli měl v úmyslu poslat ji hned zase domů, těšil se, až ji uvidí. Její přítomnost v kanceláři postrádal, chybělo mu její nadšení, horlivost, s níž přistupovala k práci, její uvolněná, nenucená laskavost, a také jí chtěl povědět o několika posunech, k nimž se dopracoval ve své houževnaté honbě za třemi muži, jimiž byl poslední dobou posedlý.

Měl už teď za sebou téměř dvanáct hodin sledování v Catfordu, kde se snažil zahlédnout Whittakera, jak přichází nebo odchází z bytu nad bufetem, kde se prodávaly smažené ryby s hranolky a který stál na rušné pěší zóně za catfordským divadlem. Divadlo zezadu v půlkruhu obklopovaly prodejny ryb, obchody s divadelními potřebami, kavárničky a pekařství a nad každým tím krámkem se v patře nacházel byt s třemi obloukovými okny v trojúhelníkovém rozestavení. Tenké závěsy v bytě, kde měl podle Kudly bydlet Whittaker, byly neustále zatažené. Přes den ulici plnily stánky trhovců, což Strikovi poskytovalo výtečné krytí. Do nosu mu pronikaly promísené vůně kadidla z nedalekého stánku s lapači snů a od plátů syrových ryb naskládaných na ledu, ale po chvíli už je téměř nevnímal.

Tři večery pozoroval Strike protější byt od vchodu pro zaměstnance divadla, ale kromě neurčitých stínů za závěsy nic neviděl. Ve středu večer se dveře vedle rybího bufetu otevřely a vyšla z nich vychrtlá dospívající dívka.

Tmavé špinavé vlasy měla sčesané z vyzáblé zaječí tváře s nezdravě popelavou barvou. Na sobě měla krátké tílko, mikinu na zip a s kapucí a legíny, v nichž její hubené nohy připomínaly dvě párátka. Rukama si pevně objímala hubené tělo a do hranolkárny vešla tak, že se opřela o dveře, a když po chvíli povolily, napůl vpadla dovnitř. Strike si pospíšil přes ulici, zachytil dveře, ještě než se stačily dovřít, a postavil se do fronty hned za ni.

Když na ni došla řada, muž za pultem ji oslovil jménem.

„Všechno v pohodě, Stephanie?“

„Jo,“ špitla tiše. „Dvě koly, prosím.“

V uších, nose a ve rtu měla několik piercingů. Odpočítala drobné a odešla se skloněnou hlavou, na Strika se ani nepodívala.

Vrátil se do tmavého vchodu přes ulici, kde pojídal hranolky, které si právě koupil, a nespouštěl oči z osvětlených oken nad prodejnou. Nákup dvou plechovek koly napovídal, že je Whittaker doma, možná se nahý rozvaluje na matraci, jak ho Strike tak často vídal během svého dospívání. Strike se domníval, že si dokáže udržet odstup, ale když stál ve frontě v prodejně smažených ryb a hranolků a uvědomil si, že se nachází možná jen pár metrů od toho šmejda, že ho od něj dělí jen chatrný dřevěný strop se sádrovou omítkou, prudce se mu zvýšil pulz. Tvrdohlavě sledoval byt až do chvíle, kdy v něm kolem jedné hodiny v noci zhasla světla, ale Whittaker se za celou dobu neukázal.

Větší štěstí neměl ani s Laingem. Pečlivým zkoumáním Google Street View dospěl k přesvědčení, že balkon, na kterém ryšavý Laing zapózoval pro fotografii na charitativní stránce JustGiving, patří k bytu ve Wollaston Close, v zchátralém činžáku nedaleko od budovy Strata. Příslušný telefonní ani voličský seznam Laingovo jméno neobsahovaly, ale Strike se přesto držel naděje, že by tam mohl bydlet u někoho jiného nebo si tam pronajal byt bez pevné linky. V úterý večer strávil několik hodin pozorováním bytů, vzal si s sebou za tím účelem brýle s nočním viděním, díky nimž mohl po setmění nahlížet do oken s nezataženými závěsy, ale po Skotovi, který by vstoupil do některého z bytů, pohyboval se v něm nebo ho opustil, nebylo ani památky. Jelikož nechtěl Lainga upozornit, že po něm jde, rozhodl se, že se nebude v domě vyptávat, ale přes den číhal pod cihlovými klenbami nedalekého železničního viaduktu, které tvořily prostory podobné tunelům. Sídlily v nich nejrůznější malé podniky: ekvádorská kavárna, holičství. Zamlklý a zachmuřený Strike se mezi rozveselenými Jihoameričany nápadně vyjímal, když tady mlčky jedl a pil.

Jeho další zívnutí přešlo v táhlé, unavené zavytí, během nějž se v Robinině kancelářském křesle protahoval, takže hned nezaslechl kroky dunící na schodech za dveřmi. V okamžiku, kdy mu došlo, že někdo přichází, a podíval se na hodinky – na Robin, která mu oznámila, že její matce jede vlak v jedenáct, to bylo příliš brzy –, objevil se už za prosklenými dveřmi rozložitý stín. Ozvalo se zaklepání a ke Strikově úžasu do kanceláře vpadl Dvoják.

Břichatý byznysmen středního věku byl o poznání bohatší, než by jeho pomačkané, naprosto obyčejné vzezření napovídalo. Jeho tuctová, nijak pohledná ani přívětivá tvář byla dnes zkřivená v zlostném úžasu.

„Pustila mě k vodě,“ oznámil Strikovi bez úvodu.

Klesl na koženkovou pohovku a zaskočil ho výbuch falešného pšoukavého burácení; Strika napadlo, že je to pro něj toho dne už druhé nepříjemné překvapení. Pro člověka jako on muselo být šokující, že se na něj někdo vykašle, protože to obvykle probíhalo jinak: nasbíral důkazy o nevěře, předložil je dotyčné blondýně a následně s ní přerušil veškeré styky. Čím lépe Strike svého klienta poznával, tím víc chápal, že právě to pro Dvojáka představovalo jakýsi druh hledaného sexuálního vyvrcholení. Muž se jevil jako zvláštní směs masochisty, šmíráka a člověka, který potřebuje mít všechno pod kontrolou.

„Skutečně?“ opáčil Strike, vstal a zamířil k varné konvici; potřeboval kofein. „Velice pečlivě jsme ji sledovali a nikdy jsme nenarazili na jedinou stopu svědčící o nějakém jiném muži.“

Ve skutečnosti kolem Platinové celý týden nic nedělal, spokojil se s telefonáty Raven, z nichž některé nechal spadnout do hlasové schránky, protože zrovna sledoval Šíleného taťku. Teď přemýšlel, jestli si všechny ty zprávy poslechl. Úpěnlivě doufal, že ho v nich Raven nevarovala, že se třeba ukázal nějaký jiný bohatý muž, připravený uhradit některé studentské výdaje Platinové výměnou za mimořádná privilegia. V opačném případě by se musel s penězi od Dvojáka navždy rozloučit.

„Tak proč mě potom pustila k vodě?“ naléhal Dvoják.

Protože seš zkurvenej úchyl.

„Já samozřejmě nemohu na sto procent odpřisáhnout, že nikdo jiný neexistuje,“ prohlásil Strike a pečlivě vážil slova, zatímco si naléval do hrnku instantní kávu. „Jenom tvrdím, že pokud někdo takový je, musela by ohledně něj být nesmírně mazaná. Sledujeme ji na každém kroku,“ lhal. „Kávu?“

„Předpokládal jsem, že jste nejlepší,“ zabručel Dvoják. „Ne, děkuju, já instantní nepiju.“

Strikovi zazvonil mobil. Vytáhl ho z kapsy a zkontroloval, kdo mu volá: Wardle.

„Promiňte, tohle musím vzít,“ řekl svému rozladěnému klientovi a hovor přijal.

„Ahoj, Wardle.“

„Malley je z toho venku,“ řekl Wardle.

Strikovo vyčerpání se podepsalo na tom, že mu ta slova vteřinu nebo dvě nic neříkala. Vzápětí mu došlo, že Wardle mluví o gangsterovi, který kdysi uřízl jednomu chlapovi penis a o jehož pravděpodobné vině v záležitosti s useknutou nohou byl Wardle očividně až doposud přesvědčený.

„Aha, Hrobař,“ odtušil Strike, aby dal najevo, že pozorně poslouchá. „Takže on je z toho venku, jo?“

„Nemohl to být on. Když ji zavraždili, byl ve Španělsku.“

„Ve Španělsku,“ opakoval po něm Strike.

Dvoják bubnoval tlustými prstíky o opěradlo pohovky.

„Jo,“ pokračoval Wardle, „na zkurvený Menorce.“

Strike se zhluboka napil kávy, která byla silná, jako by vařící vodou zalil celou dózu. Rozbolela ho hlava kolem spánků. Bolestmi hlavy trpěl málokdy.

„Ale pokročili jsme s těma dvěma fotkama, který jsem ti ukazoval,“ řekl Wardle. „S tím klukem a holkou, kteří psali na tu podivínskou internetovou stránku, kde se na tebe Kelsey vyptávala.“

Strike si nejasně vybavil fotografie, které mu Wardle ukazoval. Byl na nich mladík s nesouměrnýma očima a žena s tmavým mikádem a v brýlích.

„Vyslechli jsme je, ale nikdy se s ní osobně nesetkali; komunikovali jenom přes internet. On má navíc na den, kdy zemřela, neprůstřelný alibi: dělal šestnáctku v Asdě v Leedsu. Prověřili jsme to. Jenže,“ pokračoval Wardle a Strike poznal, že se mu chystá sdělit něco, co považuje za slibný směr vyšetřování, „je tu ještě chlápek, kterej se pohyboval na tom fóru a všem jim trochu lezl na nervy. Říká si ‚Zasvětitel‘. Zjevně ho rajcují lidi, kteří touží po amputaci. Rád se vyptával ženskejch, kterou část těla by si chtěly nechat amputovat, a s některýma se zřejmě pokusil sejít. Poslední dobou se ale úplně odmlčel. Snažíme se ho teď vystopovat.“

„Hm,“ zahuhlal Strike a palčivě si uvědomoval Dvojákovu rostoucí podrážděnost. „To zní nadějně.“

„Jo, a taky jsem nezapomněl na ten dopis od chlápka, kterýmu se líbil tvůj pahýl,“ řekl Wardle. „Tomu se taky podíváme na zoubek.“

„Skvělý,“ odtušil Strike a téměř si neuvědomoval, co říká, ale zvedl dlaň, aby Dvojákovi, jenž se chystal vstát z pohovky, naznačil, že už bude končit. „Poslyš, Wardle, já teď nemůžu moc mluvit. Třeba někdy později.“

Když Wardle zavěsil, Strike se pokusil uklidnit Dvojáka, který musel čekat, než detektiv dotelefonuje, což ho přivedlo do stavu mírné zuřivosti. Otázku, co přesně má podle jeho názoru dělat s tím, že se na něj vykašlala milenka, Dvojákovi nepoložil, protože nechtěl ohrozit budoucí spolupráci. Hltal kávu černou jako dehet, hlava ho bolela čím dál úporněji, a kdyby si to mohl dovolit, s chutí by Dvojáka poslal do prdele.

„Takže co s tím hodláte dělat?“ zeptal se jeho klient.

Strike si nebyl jistý, jestli se po něm chce, aby přinutil Platinovou vrátit se do vztahu, sledoval ji po celém Londýně v naději, že objeví jiného milence, nebo Dvojákovi vrátil peníze. Než ale mohl odpovědět, uslyšel na kovových schodech kroky a ženské hlasy. Dvoják měl sotva čas vrhnout po Strikovi vylekaný, tázavý pohled a už se prosklené dveře otevřely.

Robin připadala Strikovi vyšší, než jak si ji pamatoval: vyšší, hezčí a rozpačitější. Za ní – a za normálních okolností by ho ta skutečnost zaujala a zajisté i pobavila – vešla žena, která musela být její matkou. Byla sice trochu menší a očividně širší, ale měla stejné jahodově blonďaté vlasy, stejné šedomodré oči, z nichž vyzařovala laskavá inteligence, kterou tak důvěrně znal.

„Moc se omlouvám,“ řekla Robin, když zahlédla Dvojáka a prudce se zarazila. „Můžeme počkat dole – půjdeme, mami…“

Jejich nešťastný klient vstal a teď už se doopravdy naštval.

„Nene, ani nápad,“ řekl. „Neměl jsem domluvenou schůzku. Půjdu já. Jenom bych tedy požádal o svou poslední fakturu, pane Striku.“

A s těmi slovy se vyřítil z kanceláře.

O hodinu a půl později seděla Robin se svou matkou mlčky v taxíku, který mířil na King’s Cross a na podlaze se mírně kymácel Lindin kufr.

Linda neústupně trvala na tom, že se před svým odjezdem do Yorkshiru chce seznámit se Strikem.

„Pracuješ u něj už přes rok. Určitě mu nebude vadit, když ho zajdeme pozdravit. Ráda bych aspoň viděla, kde pracuješ, abych si to uměla představit, až zas budeš mluvit o kanceláři…“

Robin odolávala, co to šlo, bylo jí trapně už při pouhé představě, že by měla matku se Strikem seznámit. Připadalo jí to dětinské, nemístné a směšné. Obzvlášť se obávala, že když se v kanceláři objeví v doprovodu matky, posílí to Strikovo očividné přesvědčení, že je Robin příliš otřesená na to, aby mohla pracovat na Kelseyině případu.

Robin teď hořce litovala, že nedokázala zakrýt úzkost, když poštou přišlo přání s Vettrianovým obrazem. Měla si dát větší pozor a nedávat na sobě znát sebemenší náznak strachu, obzvlášť když mu řekla o svém znásilnění. Strike tvrdil, že na tom nezáleží, ale ona věděla svoje: měla spoustu zkušeností s lidmi, kteří se jí snažili říkat, co pro ni je či není dobré.

Taxík uháněl po vnitřním městském okruhu a Robin se musela napomínat, že není matčina chyba, že zrovna narazily na Dvojáka. Měla Strikovi napřed zavolat. Jenže popravdě doufala, že bude někde venku nebo nahoře u sebe v bytě; že Lindě ukáže kancelář a zase ji odvede, aniž by je musela seznamovat. Bála se, že když předem zatelefonuje, Strike si dá záležet, aby byl v kanceláři a s matkou se setkal, už jen kvůli své typické směsi poťouchlosti a zvědavosti.

Linda se Strikem spolu klábosili, zatímco Robin chystala čaj a úmyslně se držela zpátky. Měla silné podezření, že se matka chtěla se Strikem setkat i proto, aby posoudila, jak srdečný je vztah mezi ním a její dcerou. Strike naštěstí vypadal naprosto otřesně, o dobrých deset let starší, než kolik mu ve skutečnosti bylo, měl namodralé strniště na tváři a zapadlé oči jako vždycky, když se kvůli práci vzdával spánku. Když se teď s jejím šéfem viděla, bude pro matku jistě mnohem těžší představovat si, že k němu Robin chová nějaké tajné city.

„Líbil se mi,“ prohlásila Linda, když se před nimi objevila palácová stavba nádraží St Pancras z červených cihel. „Musím říct, že možná není žádný krasavec, ale něco na něm je.“

„Ano,“ odtušila Robin chladně. „Sarah Shadlocková to taky říká.“

Krátce předtím, než odjely na nádraží, Strike požádal, jestli by si mohl s Robin pět minut o samotě promluvit v zadní kanceláři. Tam jí předal rozpracovaný seznam masážních salonů a erotických podniků v Shoreditchi a řekl jí, aby se pustila do jejich pracného obvolávání s cílem najít Noela Brockbanka.

„Čím víc o tom přemýšlím,“ řekl Strike, „tím víc si myslím, že bude pořád pracovat jako něčí gorila nebo vyhazovač. Co jinýho mu zbývá, mohutnýmu chlápkovi s poškozeným mozkem a s jeho minulostí?“

Z obavy, že by Linda mohla něco zaslechnout, se Strike vyhnul zmínce o tom, že podle jeho přesvědčení se Brockbank bude pohybovat v erotickém průmyslu, kde jsou nejsnáz k nalezení zranitelné ženy.

„Tak dobře,“ odpověděla Robin a nechala Strikův seznam ležet na pracovním stole, kam ho položil. „Doprovodím mámu a hned se vrátím…“

„Ne, chci, abys to dělala z domu. Veď si záznamy o telefonátech, proplatím ti je.“

Robin se v duchu mihl před očima obrázek plakátu alba Destiny’s Child Survivor.

„Kdy se vrátím do kanceláře?“

„Uvidíme, jak dlouho ti to zabere,“ odpověděl, a když si správně vyložil její výraz, dodal: „Podívej, já myslím, že jsme právě definitivně přišli o Dvojáka. A Šílenýho taťku zvládnu sám…“

„Co Kelsey?“

„Ty se snaž najít Brockbanka,“ řekl a ukázal na seznam v její ruce. Potom dodal (hlava mu třeštila, ale Robin o tom neměla tušení): „Podívej, zítra budou mít všichni volno, je státní svátek, královská svatba…“

Nemohl jí to naznačit jasněji: chtěl, aby mu šla z cesty. V době, kdy nebyla v kanceláři, se něco změnilo. Možná si Strike připomněl, že není vyškolená u vojenské policie, a než jí ke dveřím doručili useknutou nohu, nikdy neviděla žádné utržené údy, zkrátka že není onou partnerkou, která by mu v tak krajním případě mohla být něčím užitečná.

„Právě jsem měla pět dní volna…“

„Kristepane,“ odtušil a už ztrácel trpělivost, „vždyť budeš jen dělat seznamy a telefonovat – proč bys to měla dělat tady?“

Budeš jen dělat seznamy a telefonovat.

Vzpomněla si, jak ji Elin označila za Strikovu sekretářku.

Seděla v taxíku po matčině boku a příval vzteku a lítosti jako láva smetl veškerou racionalitu. Před Wardlem ji nazval svou partnerkou, když tehdy potřeboval, aby si prohlédla fotografie rozporcované mrtvoly. Neměla ale žádnou novou smlouvu, žádné formální potvrzení jejich pracovního vztahu. Na klávesnici psala rychleji než Strike, který měl široké chlupaté prsty: vyřizovala proto faktury a e-maily. Taky většinou zakládala věci do spisů. Třeba, napadlo Robin, to Elin řekl sám Strike, že je jeho sekretářka. Možná ji nazval partnerkou jen proto, aby ji uchlácholil, mohl to být jen takový slovní obrat. Možná (úmyslně teď dál rozněcovala svůj hněv a dobře to věděla) Strike rozebíral Robininu neschopnost s Elin během pokoutných večeří, které tajili před Elininým manželem. Mohl se Elin svěřit s tím, jak lituje, že přijal do zaměstnání ženu, která v době, kdy u něho nastoupila, byla koneckonců pouhá brigádnice. Nejspíš Elin řekl i o tom znásilnění.

I pro mě to byla těžká doba, rozumíš!

Budeš jen dělat seznamy a telefonovat.

Proč brečí? Po tváři jí stékaly slzy hněvu a marnosti.

„Robin?“ oslovila ji Linda.

„To nic, nevšímej si toho,“ řekla Robin prudce a otřela si tvář hřbetem dlaní.

Po pěti dnech doma s matkou a Matthewem se zoufale toužila vrátit do práce, po tom trapném a těžkopádném trojstranném mlčení ve stísněném prostoru, po šeptaných rozhovorech mezi Lindou a Matthewem, zatímco ona byla v koupelně, na něž se raději nevyptávala. Nechtěla být znovu uvězněná doma. Bylo to možná iracionální, ale cítila se bezpečněji v londýnských ulicích, kde se musela mít na pozoru před tím mohutným chlápkem v kulichu, než ve svém bytě v Hastings Road.

Konečně zastavili před nádražím King’s Cross. Robin se usilovně snažila ovládnout své emoce, protože si uvědomovala, že ji Linda ze strany pozoruje, zatímco procházely přeplněným nádražím k jejímu nástupišti. Dnes večer už zase budou s Matthewem sami dva a rýsovala se před nimi vyhlídka na poslední, konečný rozhovor. Nechtěla, aby za ní Linda přijela a zůstala u nich, ale jak se přiblížil její odjezd, musela si Robin přiznat, že jí matčina přítomnost přinesla útěchu, za niž jí ani nepoděkovala.

„Tak, a je to,“ prohlásila Linda, jakmile měla kufr bezpečně uložený v prostoru pro zavazadla a vrátila se na nástupiště strávit s dcerou posledních pár minut. „Tohle je pro tebe.“

V ruce držela pět set liber.

„Mami, to si nemůžu vzít…“

„Ale můžeš,“ řekla Linda. „Použij je jako zálohu, až si najdeš nové bydlení – nebo si kup na svatbu ty boty Jimmy Choos.“

V úterý se šly podívat do obchodů na Bond Street, prohlížely si výlohy plné dokonalých šperků, kabelek, které stály víc než ojeté auto, značkových šatů, o nichž si mohly nechat jen zdát. Vypadalo to tady hodně jinak než v obchodech v Harrogate. Nejdychtivěji Robin zírala do výlohy obchodu s botami. Matthew neměl moc rád, když nosila vysoké podpatky; a tak ze vzdoru vyjádřila touhu po dvanácticentimetrových jehlách.

„Nemůžu,“ opakovala Robin uprostřed rušného nástupiště. Ještě letos budou rodiče platit část výdajů za svatbu jejího bratra Stephena. Zaplatili už značnou zálohu na její svatební hostinu, která se už jednou odložila; koupili jí šaty a zaplatili za jejich přešití, přišli o zálohu na svatební auta…

„Chci, aby sis to vzala,“ prohlásila Linda přísně. „Buď to investuj do svého samostatného života, nebo si kup svatební boty.“

Robin bojovala s dalšími slzami a nic na to neřekla.

„Máš moji i tátovu plnou podporu, ať se rozhodneš jakkoli,“ řekla Linda, „ale chci, aby ses zeptala i sama sebe, proč jsi nedala nikomu dalšímu vědět, že je svatba zrušená. Nemůžeš žít věčně v takové nejistotě. Nedělá to dobře ani jednomu z vás. Vezmi si ty peníze a rozhodni se.“

Pevně Robin objala, políbila ji těsně pod ucho a vrátila se do vlaku. Robin udržela na tváři úsměv po celou dobu, kdy matce mávala na rozloučenou, ale sotva se vlak konečně rozjel a odvážel ji zpátky do Mashamu k jejímu otci, k labradoru Rowntreemu a ke všemu, co dýchalo přátelstvím a důvěrností, usedla Robin na kovovou lavičku, zabořila si tvář do dlaní a tiše se rozplakala do bankovek, které jí Linda vtiskla do ruky.

„Hlavu vzhůru, lásko. Pro jedno kvítí slunce nesvítí.“

Vzhlédla. Stál před ní nějaký neupravený muž. Břicho mu přetékalo přes pásek kalhot a oplzle se usmíval.

Robin zvolna vstala. Byla stejně vysoká jako on. Oči měli ve stejné úrovni.

„Odprejskni,“ řekla.

Zamrkal. Úsměv vystřídalo zamračení. Když odcházela a strkala si Lindiny peníze do kapsy, slyšela, jak za ní cosi křičí, ale netušila, co to bylo, a ani ji to nezajímalo. Kypěl v ní mohutný neurčitý hněv vůči mužům, kteří pokládají jakýkoli citový projev za vstřícně pootevřené dveře; mužům, kteří vám očumují prsa pod záminkou, že si vybírají z vín na regále; mužům, pro které už jen vaše fyzická přítomnost znamená chlípnou pozvánku.

Její zuřivost se přenesla i na Strika, který ji poslal domů k Matthewovi, protože ji teď pokládal za přítěž; na Strika, jenž by raději ohrozil podnik, který mu pomáhala vybudovat, a pokračoval v práci sám, než aby ji nechal dělat to, v čem byla dobrá, v čem ho občas převyšovala, a to jenom kvůli trvalému postižení, které si v jeho očích vysloužila, protože se před sedmi lety ocitla ve špatné chvíli pod špatným schodištěm.

Takže ano, obvolá mu ty pitomý erotický kluby a pokusí se najít toho hajzla, který ji oslovil „maličká“, ale udělá taky ještě něco jiného. Těšila se, až o tom Strikovi poví, ale kvůli odjezdu Lindina vlaku už na to nebyl čas, a když jí oznámil, že má zůstat doma, přešla ji na to chuť.

Robin si utáhla pásek a rozhodným krokem se vydala z nádraží, zamračená a s pocitem, že má plné právo nadále samostatně sledovat jistou stopu, o níž Strike nemá tušení.

37

This ain’t the garden of Eden.

Blue Öyster Cult: „This Ain’t the Summer of Love“

Když už musela být doma, řekla si, že se aspoň podívá na královskou svatbu. Druhý den brzy ráno zaujala Robin pozici na pohovce v obýváku, na kolenou si otevřela notebook, vedle sebe položila mobil a televizi si pustila jako pozadí. I Matthew měl volno z práce, ale zůstal v kuchyni, klidil se jí z cesty. Dnes jí nenabízel starostlivě čaj, nevyptával se jí na práci, nevěnoval jí žádnou podlézavou pozornost. Od chvíle, kdy odjela její matka, Robin cítila, že se v něm udála nějaká změna. Připadal jí ztrápený, ostražitý, vážnější. Linda zřejmě během jejich tichých rozhovorů Matthewa přesvědčila, že to, co se stalo, možná nepůjde nikdy napravit.

Robin dobře věděla, že je na ní, aby mu zasadila ránu z milosti. A po Lindiných slovech na rozloučenou jí to připadalo ještě naléhavější. Zatím si nenašla nové místo k bydlení, ale přesto musí Matthewovi povědět, že se stěhuje, a dohodnout se s ním, jak bude znít oznámení, které rozešlou kamarádům a rodině. Teď tu však seděla na pohovce a spíš pracovala, než aby se zabývala tématem, které jako by vyplňovalo celý prostor malého bytu, tlačilo na stěny a vnášelo do něj strnulé napětí.

Na obrazovce reportéři s květinami v knoflíkových dírkách nebo na šatech překotně žvanili o výzdobě Westminsterského opatství. Ke vchodu se trousili slavní hosté a Robin poslouchala napůl ucha, zatímco si značila telefonní čísla do erotických a striptýzových klubů a do masážních salonů v Shoreditchi a okolí. Každou chvíli přerolovala stránku k zákaznickým recenzím s nepatrnou nadějí, že by se někdo mohl zmínit o vyhazovači jménem Noel, ale objevovala se tam výhradně jména žen, které v těch podnicích pracovaly. Zákazníci je často doporučovali na základě údajného nadšení pro práci. Mandy z jednoho masážního salonu „dává plnou půlhodinu“ bez „sebemenšího náznaku, že by někam pospíchala“; úchvatná Sherry z Beltway Strippers byla vždy „ochotná, úslužná“ a nezkazila „žádnou legraci“. „Můžu vřele doporučit Zoe,“ tvrdil jeden zákazník, „má senzační postavu a ‚výtečný zakončení‘!!!“

V jiném rozpoložení – nebo možná v jiném životě – by Robin mohl způsob, jakým o těch ženách mluvili, připadat zábavný. Tolik mužů, kteří si platili za sex, se potřebovalo ujistit, že je entuziasmus těch žen skutečný, že si to užívají, že se opravdu smějí žertům zákazníků, upřímně se těší z masáží „tělo na tělo“ nebo když ho zákazníkovi dobře vyhoní. Jeden z recenzentů dokonce o své oblíbené dívce napsal báseň.

I když si pilně sestavovala seznam telefonních čísel, připadalo Robin nepravděpodobné, že by Brockbanka v jeho zdravotním stavu zaměstnal některý z podniků pro náročnější zákazníky, jejichž internetové stránky zobrazovaly umělecky nasvícené a vyretušované snímky nahých dívek a pozvánky pro manželské páry ke společné návštěvě.

Robin samozřejmě věděla, že bordely jsou ilegální, ale člověk nemusel cestovat kyberprostorem příliš daleko, aby o nich našel zmínky. Od doby, co začala pracovat u Strika, se naučila zkušeně slídit i v temných zákoutích internetu, a tak už během chvilky začala shromažďovat a horlivě porovnávat různé zmínky o místních podnicích, které objevila na pochybných stránkách zaměřených na výměnu informací tohoto druhu. Tady, v té nejlacinější části trhu, už na žádné básně nenarazila: „anál tě tu obvykle vyjde na nějakých 60 liber“; „samý cizí holky, žádný angličanky“. „Hodně mladý, zřejmě ještě nezkažený. Do některejch by bylo člověku žinantní strkat péro.“

Často byla uvedena jen přibližná adresa. Robin bylo jasné, že by Strike nedovolil, aby se vydala hledat kterýkoli z těch suterénů a činžáků, kde pracovaly „většinou východoevropský holky“ nebo „samý čínský kundy“.

Udělala si přestávku a v podvědomé naději, že uleví tíze na prsou, vzhlédla k televizi. Princové William a Harry kráčeli bok po boku uličkou. Robin se dívala, dveře obývacího pokoje se otevřely a dovnitř vešel Matthew s hrníčkem čaje. Nenabídl, že uvaří čaj i pro ni. Posadil se do křesla a mlčky se zadíval na televizní obrazovku.

Robin se vrátila ke své práci, ale palčivě si uvědomovala, že sedí jen kousek od ní. To, že si k ní přisedl bez jediného slova, byla změna. Uznal její samostatnost, nevyrušoval ji, dokonce ani nabídkou čaje, to bylo také něco nového. Stejně jako skutečnost, že nevzal do ruky dálkové ovládání a nepřepnul kanál.

Kamery se vrátily před hotel Goring, aby nepropásly první záběry Kate Middletonové ve svatebních šatech. Robin potají nahlížela přes horní okraj notebooku, přičemž projížděla řadu téměř negramotných komentářů o jednom bordelu nedaleko Commercial Road.

Pokřik nadšeného davu a vzrušený komentář přiměly Robin vzhlédnout právě včas, aby zahlédla Kate Middletonovou, jak nastupuje do limuzíny. Dlouhé krajkové rukávy, přesně takové jako ty, které nechala odstranit ze svých svatebních šatů…

Limuzína se pomalu rozjela. Kate Middletonová seděla vzadu vedle svého otce. Takže se rozhodla nechat si vlasy rozpuštěné. Robin to plánovala udělat přesně tak. Matthewovi se to líbilo. Ne že by na tom ještě záleželo…

Dav provolával slávu celou cestu po Mallu, vlajky se třepotaly, kam oko dohlédlo.

Když se k ní Matthew otočil, Robin předstírala, že je opět ponořena do práce na notebooku.

„Nechceš čaj?“

„Ne,“ odpověděla. „Díky,“ dodala zdráhavě a uvědomovala si, jak agresivně to zní.

Zapípal vedle ní mobil. Když se jí to stávalo ve dnech volna, Matthew se často zachmuřil nebo začal být nevrlý: předpokládal, že to bude Strike, což občas byla pravda. Dnes se ale jen otočil zpátky k televizi.

Robin zvedla mobil a přečetla si esemesku, která právě dorazila:

Jak můžu vědět, že nejste novinářka?

To byla stopa, kterou sledovala bez Strikova vědomí, a odpověď měla přichystanou. Zatímco dav na obrazovce jásal nad pomalou jízdou limuzíny, napsala na mobilu:

Kdyby o vás tisk věděl, byli by už před vaším domem. Říkala jsem vám, ať si mě najdete na internetu. Je tam fotka, jak jdu svědčit k soudu v případě zavražděného Owena Quinea. Našel jste si to?

Opět mobil odložila a srdce se jí rozbušilo prudčeji.

Kate Middletonová vystupovala před kostelem z limuzíny. V krajkových šatech měla útlý pas. Vypadala tak šťastná… upřímně šťastná… Robin se rozbušilo srdce, když uviděla, jak ta krásná žena s diadémem ve vlasech míří ke vchodu do chrámu.

Mobil jí opět zapípal.

Ano, viděl jsem tu fotku. Takže?

Matthew vydal do svého hrníčku s čajem zvláštní zvuk. Robin si toho nevšímala. Pravděpodobně si myslel, že si esemeskuje se Strikem, což bylo často příčinou jeho drobných úšklebků a okázalého podráždění. Přepnula mobil do modu fotoaparátu, přidržela si ho před obličejem a vyfotila se.

Blesk Matthewa vylekal a rozhlédl se kolem sebe. Plakal.

Robin se chvěly prsty, když ve zprávě odesílala svoji fotografii. Potom se opět zadívala na televizi, protože se nechtěla pohledem setkat s Matthewem.

Kate Middletonová se svým otcem teď pomalu kráčeli po červeném koberci uličkou, která dělila moře svatebních hostů v kloboucích. Před očima se jí odehrávalo vyvrcholení milionů pohádek a mýtů: prostá neurozená dívka pomalu kráčí ke svému princi, kráska neodvratně mířící k vysokému postavení…

Proti své vůli si Robin vzpomněla na onu noc, kdy ji Matthew požádal pod sochou Eróta na Piccadilly Circus o ruku. Na schodech pod sochou seděli vandráci, kteří se pošklebovali, když před ní Matthew poklekl. Ta nečekaná scéna na špinavých schodech ji tehdy naprosto zaskočila, Matthew riskoval, že si na vlhkých zaneřáděných schodech zničí oblek, a pach výfukových plynů přebíjely alkoholické výpary: malá krabička potažená modrým sametem a potom poblikávající safír, menší a světlejší než ten, který měla Kate Middletonová. Matthew jí později řekl, že ho vybral, protože ladil s jejíma očima. Když řekla ano, jeden z vagabundů vyskočil a opilecky zatleskal. Pamatovala si blikající neony Piccadilly, které se odrážely na Matthewově rozzářené tváři.

Devět let společného života, společného dospívání, hádek a usmiřování, milování. Devět let vzájemného podpírání, když překonávali trauma, které je mělo rozdělit.

Pamatovala si na den, který následoval bezprostředně po večeru, kdy ji tak nečekaně požádal o ruku; na den, kdy ji z pracovní agentury poslali do Strikovy kanceláře. Připadalo jí, že se to stalo už strašně dávno, mnohem dřív, než tomu ve skutečnosti bylo. Cítila se jako úplně jiný člověk… nebo se přinejmenším cítila jako jiný člověk až do chvíle, než jí Strike řekl, ať zůstane doma a opisuje telefonní čísla, přičemž se vyhnul odpovědi na otázku, kdy se vrátí do práce jako jeho rovnocenná partnerka.

„Oni se taky rozešli.“

„Cože?“ odtušila Robin.

„Oni dva, opravdu,“ řekl Matthew a zlomil se mu hlas. Kývl směrem k obrazovce. Princ William se právě otočil a pohlédl na svou nevěstu. „Na čas se rozešli.“

„Já vím, že se rozešli,“ řekla Robin.

Snažila se mluvit chladně, ale Matthewův výraz byl zoufalý.

Možná si v jistém smyslu jen myslím, že si zasloužíš někoho lepšího, než jsem já.

„Je to… opravdu je mezi námi konec?“ zeptal se.

Kate Middletonová se postavila před oltářem vedle prince Williama. Očividně byli šťastní, že jsou zase spolu.

Robin zírala na obrazovku a věděla, že dnes bude Matthew její odpověď považovat za konečnou. Její zásnubní prstýnek stále ležel na místě, kde ho zanechala, nahoře na starých učebnicích účetnictví v knihovně. Od chvíle, kdy si ho sundala, se ho ani jeden z nich nedotkl.

„Drazí snoubenci…“ říkal právě westminsterský děkan na obrazovce.

Myslela na den, kdy ji Matthew poprvé pozval na rande, a vzpomínala, jak ji doprovázel ze školy a ona celá hořela vzrušením a pýchou. Vzpomínala, jak se Sarah Shadlocková chichotala a objímala ho v hospodě v Bathu a jak se Matthew rozpačitě mračil a odtahoval se. Myslela na Strika a Elin… Co s tím mají ti dva společného?

Vzpomínala na bledého a rozechvělého Matthewa v nemocnici, kde si ji po znásilnění čtyřiadvacet hodin nechali. Nešel na zkoušku, aby mohl být s ní, jednoduše odjel ze školy, aniž komu co řekl. Jeho matce to vadilo. Na zkoušku pak musel jít až v létě.

Bylo mi 21 a nevěděl jsem tenkrát to, co vím teď: že nikdo na světě není jako ty a že nikdy nemůžu nikoho milovat tolik jako tebe…

Sarah Shadlocková, jak ho objímá, když se opil, bezpochyby, a svěřoval se jí se svými zmatenými pocity ohledně agorafobické Robin, jíž se nesměl ani dotknout…

Zapípal mobil. Robin ho automaticky zvedla a podívala se na displej.

Dobrá, věřím, že jste to vy.

Robin nedokázala vnímat, co čte, a odložila mobil zpátky na pohovku, aniž odpověděla. Muži vypadají tak tragicky, když pláčou. Matthew měl zarudlé oči. Ramena se mu natřásala.

„Matte,“ řekla tiše přes jeho neslyšné vzlyky. „Matte…“

Natáhla k němu ruku.

38

Dance on Stilts

Oblohu mramorovaly červánky, ale ulice se dosud hemžily lidmi. Po chodnících proudily miliony Londýňanů i návštěvníků metropole: červeno-modro-bílé klobouky, státní vlajky a korunky z plastu, rozveselení lidé popíjeli pivo a vedli za ruce děti s pomalovanými tvářemi, všichni se nesli a vířili na vlně přeslazeného sentimentu. Byla jich plná podzemka, tísnili se v ulicích, a jak si mezi nimi razil cestu ve snaze najít to, co už bytostně potřeboval, párkrát mu dolehl k uším refrén státní hymny. Většinou zněl falešně a přiopile, ale jednou jej s naprostou virtuozitou zazpíval houf rozdováděných Velšanek, které mu zatarasily cestu ke stanici metra.

Když odcházel, To plakala. Svatba vytrhla To aspoň na chvíli z jejího trápení, ale probudila v ní sentimentální city a sebelítostivé slzy, plačtivé narážky na věrnost a společné soužití. Dokázal se ovládnout jenom díky tomu, že každičký nerv, každý atom jeho bytosti se už plně soustředil na to, co hodlal dnes v noci provést. Soustředil se na úlevu, která byla nablízku, a tak byl trpělivý a milující, ale odměnou mu bylo jen to, že si To dovolila dosud největší opovážlivost a pokusila se mu zabránit v odchodu.

Měl už na sobě bundu se svými srovnanými noži, a tak mu ruply nervy. Třebaže se To ani nedotkl, uměl nahnat hrůzu a zastrašit pouhými slovy, řečí těla, nenadálým odhalením bestiální duše. Třískl za sebou domovními dveřmi a v domě zanechal ohromenou a vyděšenou To.

Když se pak prodíral davy lidí popíjejících na chodníku, uvědomoval si, že usmíření si bude muset tvrdě odpracovat. Kytice nějakých ubohých kytek, trochu předstírané lítosti, nějaké ty kecy o tom, v jakém je stresu… při tom pomyšlení se mu na tváři objevil zlověstný výraz. Nikdo se mu neodvážil nic říct, když viděli jeho postavu a chování, třebaže do několika lidí vrazil, jak se mezi nimi snažil protlačit. Připadali mu jako kuželky z masa a kostí a taky v nich podle něj nebylo o nic víc života a smyslu. Lidé v jeho životě měli význam pouze v tom, co mohli udělat pro něj. Právě tak nabyla ohromného významu Sekretářka. Ještě nikdy žádnou ženu nestopoval tak dlouho.

Ano, ta poslední taky zabrala nějaký čas, to ale bylo něco jiného: ta blbá kurvička padla do jeho spárů tak radostně, až měl člověk dojem, že si v životě nepřála nic jiného než nechat se rozsekat na kusy. A přesně to s ní také udělal, samozřejmě…

Při té myšlence se usmál. Broskvové ručníky a pach její krve… Znovu se ho zmocňoval ten pocit – pocit všemohoucnosti. Dnes v noci nějakou dostane, zřetelně to cítil…

Headin’ for a meeting, shining up my greeting…

Vyhlížel dívku, která se vydělí z tlačenice zástupů, omámená alkoholem a emocemi, jenže zatím chodily ulicemi v celých stádech, takže se pomalu začínal smiřovat s tím, že mu to nakonec snáz vyjde s nějakou kurvou.

Doba se změnila. Už to dnes nebylo jako za starých časů. Prostitutky v době mobilních telefonů a internetu nemusely šlapat ulice. Koupit si ženskou bylo dnes snazší než si objednat jídlo z restaurace, ale on za sebou nechtěl zanechávat stopu na internetu ani ve výpisu mobilních hovorů nějaké děvky. Na ulicích už zůstávala jen naprostá spodina a on všechna ta místa znal, jenže to muselo být někde, kde se běžně nepohyboval, někde hodně daleko od To…

Deset minut před půlnocí se ocitl v Shacklewellu, chodil po ulicích s tváří schovanou pod ohrnutým límcem bundy, s čepicí naraženou nízko do čela a nože mu za chůze ztěžka bouchaly o hrudník, jeden porcovací, druhý v podobě menší mačety. Rozzářená okna indických restaurací a hospod, všudypřítomná vlajkosláva v britských barvách… I kdyby to mělo trvat celou noc, nakonec ji najde…

Na tmavém nároží postávaly tři ženy v titěrných sukýnkách, kouřily a klábosily. Prošel kolem nich po druhé straně ulice a jedna z nich na něho cosi zavolala, ale on si jí nevšímal a pokračoval dál do tmy. Tři, to bylo příliš mnoho: zbyly by dvě svědkyně.

Lov byl pěšky snazší i obtížnější zároveň. Žádné starosti s registračními značkami zachycenými na bezpečnostních kamerách, ale potíž spočívala v tom, kam ji zatáhne, nehledě na to, že byl mnohem náročnější i následný únik.

Kradl se ulicemi celou další hodinu, až se nakonec objevil zpátky na místě, kde postávaly ty tři kurvy. Teď už byly jenom dvě. To už se dalo zvládnout spíš. Jediná svědkyně. Obličej měl téměř celý zakrytý. Váhal a během té doby zpomalilo projíždějící auto a řidič prohodil s dívkami pár slov. Jedna z nich nasedla a auto vyrazilo pryč.

V žilách a mozku se mu rozlil božský jed. Bylo to přesně stejné, jako když zabíjel poprvé: i tehdy na něj zbyla ta ošklivější, aby si s ní udělal, co se mu zlíbí.

Nebyl čas otálet. Každou chvíli se mohla vrátit některá z jejích kamarádek.

„Změnils názor, zlato?“

Měla hrdelní hlas, i když vypadala mladě, s vlasy v neupraveném mikádu obarvenými narudo henou, s piercingy v uších i v nosu. Chřípí měla vlhké a zarůžovělé, jako by byla nachlazená. Kromě kožené bundy a latexové minisukně měla na sobě závratně vysoké jehly, na kterých očividně jen stěží udržovala rovnováhu.

„Za kolik?“ zeptal se a odpověď téměř nevnímal. Teď záleželo jen na tom kde.

„Jestli chceš, můžeme jít ke mně.“

Souhlasil, ale byl nervózní. Doufal, že má samostatný pokoj nebo garsonku: nikdo na schodech, nikdo, kdo by něco zaslechl nebo zahlédl, jednoduše temná špinavá díra, která si přímo říká o mrtvolu. Co když se ukáže, že je to nějaký sdílený byt, opravdový bordel s dalšími dívkami a s nějakou tlustou starou mrchou, která to má všechno na povel, nebo dokonce ještě hůř s nějakým pasákem…

Vpotácela se do silnice, dřív než naskočila zelená pro chodce. Popadl ji za paži, strhl ji zpátky na chodník a kolem nich prosvištěla bílá dodávka.

„Tys mě zachránil!“ zahihňala se. „Ď, zlato.“

Bylo mu jasné, že na něčem jede. Viděl takových už spoustu. Hnusilo se mu, jak jí z odřeného nosu kape. V odrazech výkladních skříní, kolem nichž procházeli, mohli vypadat jako otec s dcerou, ona byla tak malá a hubená a on tak mohutný, urostlý.

„Díval ses na svatbu?“ zeptala se.

„Cože?“

„Na královskou svatbu. Kate byla nádherná.“

Takže i tahle mizerná kurvička byla zblázněná do svatby. Za chůze o ní dál blábolila, trochu moc často se smála, vrávorala na svých laciných jehlách, zatímco on důsledně mlčel.

„Škoda že ho neviděla máma, jak se žení, co? Tamhle to je,“ řekla dívka a ukázala k činžáku, který se tyčil před nimi. „Tam bydlím.“

Viděl to už zdálky: kolem osvětlených dveří postával hlouček lidí, na schodech seděl muž. Prudce se zastavil.

„Ne, tam nejdu.“

„Lekl ses? Těch se nemusíš bát, zlato, ti mě znají,“ řekla naléhavě.

„Ne,“ zopakoval a pevně ji držel za hubenou paži, zničehonic rozzuřený. Co to na něj zkouší? Myslí si, že je včerejší?

„Tudy,“ řekl a ukázal do tmavého prostoru mezi dvěma domy.

„Zlato, mám tam postel…“

„Tudy,“ opakoval vztekle.

Zamrkala silně nalíčenýma očima, trochu vyvedená z míry, ale její myšlenkové pochody byly zastřené, děvka blbá, a on ji mlčky přesvědčil, čistě silou své osobnosti.

„No tak teda jo, zlato.“

Zem pod nimi byla patrně vysypaná štěrkem a jejich kroky na něm hlasitě křupaly. Bál se, že by tam mohla být bezpečnostní světla nebo senzory, ale dvacet metrů od silnice už na ně čekala hustá, neproniknutelná tma.

Na rukou měl rukavice. Podal jí bankovky. Rozepnula mu kalhoty. Byl ještě ochablý. Zatímco se ve tmě na kolenou snažila přimět ho, aby se mu postavil, tiše vytáhl z úkrytů v bundě své nože. Vyklouzly z nylonových pouzder, svíral v každé ruce jeden, na umělohmotných rukojetích se mu potily dlaně…

Kopl ji do břicha s takovou silou, že odletěla vzduchem o kus dál. Přidušený sípavý vzdech a potom zaskřípání štěrku mu napověděly, kam dopadla. Skočil po ní se stále rozepnutým poklopcem, kalhoty mu sklouzly přes boky. Našel ji tak, že o ni zakopl, a už byl na ní.

Opakovaně do ní zajel porcovacím nožem: narazil na kost, pravděpodobně žebro, a bodl znovu. Ozval se hvízdavý zvuk z plic a potom k jeho zděšení vykřikla.

Třebaže na ní obkročmo seděl, bojovala o život a jemu se nedařilo najít její hrdlo, aby to s ní skoncoval. Prudce máchl mačetou v levé ruce. Bylo to k nevíře, ale měla v sobě ještě dost života na to, aby znovu zaječela…

Z úst se mu vyřinul proud sprostých nadávek a dál přitom bodal porcovacím nožem. Jak se ho snažila zastavit, probodl jí ruku, a to mu vnuklo nápad: praštil jí paží k zemi, klekl na ni a zvedl nůž…

„Ty zmrdaná čubko, chtělas mi ho vyhulit, co…“

„Je tam někdo?“

Do prdele. Kurva.

Ze tmy od ulice se znovu ozval mužský hlas:

„Kdo je tam?“

Slezl z ní, natáhl si trenky a kalhoty a co nejtišeji ustupoval dozadu, dva nože v levé ruce a zřejmě dva její prsty v pravé, ještě teplé, kostnaté a zakrvácené… Ona stále ještě sténala a naříkala… potom s posledním dlouhým zasípáním konečně ztichla…

Odpotácel se do neznáma, pryč od jejího nehybného těla, všechny smysly měl nastražené jako kočka, která zdálky cítí, že se blíží lovecký pes.

„Je tam všechno v pořádku?“ zaduněl mezi zdmi ozvěnou mužský hlas.

Narazil na tvrdou zeď. Šmátravě postupoval podél ní, až se změnila v drátěný plot. Ve světle vzdálené pouliční lampy zahlédl za plotem obrysy polorozpadlé budovy, kde zřejmě sídlila nějaká opravna aut, v přítmí se tam tajuplně rýsovaly mohutné siluety vozidel. Kdesi v prostoru, který právě opustil, zaslechl kroky: muž přišel zjistit, co to bylo za křik.

Nesmí zpanikařit. Nesmí utíkat. Hluk by byl osudný. Pomaličku se sunul podél drátěného plotu, obklopujícího pozemek se starými automobily, směrem k tmavému místu, které mohlo být průchodem do přilehlé ulice nebo slepou uličkou. Zakrvácené nože si zasunul zpátky do bundy, její prsty si strčil do kapsy a dál se pomalu plížil a skoro nedýchal.

V průchodu mezi domy se rozlehl křik:

„Do prdele! Andy – ANDY!“

Rozběhl se. Teď ho neuslyší, když ječí jako pominutí a jejich řev se odráží od zdí, a jako by mu vesmír byl zase jednou příznivě nakloněn, sotva se dovlekl k dalšímu temnému místu, pod nohama ucítil měkký trávník…

Slepá ulička, dvoumetrová zeď. Z druhé strany k němu doléhal hluk dopravy. Nic jiného se nedalo dělat: s funěním se začal drápat nahoru, kéž by tak na tom byl jako kdysi – při síle, zdravý a mladý. Pokusil se vyšvihnout nahoru, nohama hledal nějakou oporu. Jeho svaly úpěnlivě protestovaly…

Panika dokáže zázraky. Vyškrábal se na zeď a vzápětí z ní seskočil na druhou stranu. Dopadl ztěžka; kolena se mu podlomila, ale nakonec vrávoravě znovu nabyl rovnováhy.

Klidně jdi, jdi… jako by se nic nedělo… normálně… normálně…

Kolem se přehnalo auto. Nenápadně si utřel zakrvácené ruce do bundy. Vzdálený křik, příliš tlumený, než aby něčemu mohl rozumět… musí odtud co nejrychleji zmizet. Půjde na místo, o němž To nemá tušení.

Autobusová zastávka. Krátce popoběhl a zařadil se do fronty. Nezáleželo na tom, kam pojede, stačilo, že se dostane někam pryč.

Jeho palec zanechal na jízdence krvavou stopu. Strčil si ji hluboko do kapsy a dotkl se useknutých prstů.

Autobus s rachotem vyrazil. Pomalu a zhluboka dýchal, snažil se uklidnit.

Nahoře někdo zase začal zpívat státní hymnu. Autobus se řítil vpřed. Srdce mu poskočilo. Dech se mu postupně vracel k normálu.

Hleděl na svůj odraz ve špinavém okně a její stále ještě teplý malíček si převaloval v prstech. Jak ho pomalu opouštěla panika, vystřídala ji obrovská euforie. Zašklebil se na svůj odraz ve tmě a podělil se o svůj triumf s jediným člověkem, který mu rozuměl.

39

The door opens both ways…

Blue Öyster Cult: „Out of the Darkness“

„Pojď se podívat,“ řekla Elin v pondělí ráno a stála užasle před televizí s miskou cereálií v dlaních. „Věřil bys tomu?“

Strike právě vešel do kuchyně, čerstvě umytý a oblečený. Jako obvykle měli v neděli večer rande. Smetanově bílý prostor bez sebemenší poskvrnky byl plný nerezových povrchů a v tlumeném osvětlení připomínal spíš operační sál kosmického věku. Plazmová televize visela na zdi za stolem. Na obrazovce stál na pódiu prezident Obama a řečnil.

„Zabili Usámu bin Ládina!“ řekla Elin.

„No do prdele,“ houkl Strike a zastavil se, aby si přečetl titulky běžící ve spodní části obrazovky.

Čisté oblečení a oholená tvář jen zanedbatelně vylepšily jeho naprosto vyčerpané vzezření. Hodiny strávené marnými pokusy zahlédnout Lainga nebo Whittakera si začínaly vybírat svoji bolestivou daň: oči měl celé zarudlé a pleť získala popelavý odstín.

Přešel ke kávovaru, nalil si plný hrnek a hodil ho do sebe. Včera večer na Elin málem usnul a k několika nepatrným úspěchům celého týdne počítal i to, že se mu nakonec přece jen podařilo dílo dokonat. Teď se opíral o ostrov s ocelovým povrchem, sledoval dokonale upraveného prezidenta a z duše mu záviděl. Ten už aspoň svého muže dostal.

Dosud známé detaily o bin Ládinově smrti poskytly Elin a Strikovi téma, o kterém se spolu mohli bavit, než ho vysadila u metra.

„Zajímalo by mě, nakolik si byli jistí, že je to on,“ řekla, když zastavovala u stanice, „než vtrhli dovnitř.“

Strike nad tím přemítal také. Bin Ládin byl samozřejmě dost výrazná figura: měřil hodně přes sto osmdesát centimetrů… a Strikovy myšlenky se vydaly zpátky k Brockbankovi, Laingovi a Whittakerovi, dokud ho z nich nevytrhla Elin.

„Ve středu večer si někam vyrazíme s kolegy z práce, kdyby ses chtěl přidat.“ Znělo to trochu rozpačitě. „S Duncanem jsme se už skoro na všem domluvili. Už mě otravuje se pořád schovávat.“

„Promiň, ale to nezvládnu,“ odpověděl. „Se vším tím sledováním v žádným případě, už jsem ti to říkal.“

Musel se před ní tvářit, že sledování Brockbanka, Lainga a Whittakera je placená práce, protože by jinak nikdy nepochopila, proč je tak urputně a doposud bezvýsledně hledá.

„Tak dobře, počkám, až mi zavoláš,“ řekla a on v jejím hlase postřehl stopu chladu, ale rozhodl se to ignorovat.

Stojí to za to? ptal se sám sebe, když sestupoval po schodech do podzemky s batohem přes rameno, a nemyslel tím muže, které pronásleduje, nýbrž Elin. Co začalo jako příjemné rozptýlení, pomalu začínalo nabírat podobu obtížné povinnosti. Předvídatelnost jejich schůzek – stejné restaurace, stejné noci – se mu už začínala zajídat, ale když teď navrhla, že ten zajetý vzorec změní, nebyl z toho nijak nadšený. Okamžitě ho napadlo tucet lepších věcí, jak naložit s volným večerem než popíjet s tlupou moderátorů z Rádia 3. Na prvním místě toho seznamu byl spánek.

Brzy – cítil, že se ta chvíle blíží – ho bude chtít představit své dceři. Třicet sedm let se Strike úspěšně vyhýbal postavení „maminčina kamaráda“. Vzpomínky na muže, kteří prošli Lediným životem (někteří slušní, většina z nich ne, přičemž řada těch druhých vyvrcholila v osobě Whittakera), v něm zanechaly nechuť hraničící s odporem. Nijak netoužil spatřit v očích nějakého dítěte strach a nedůvěru, kterou četl v očích své sestry Lucy, kdykoli se ve dveřích objevil další cizí muž. Jak se v té chvíli tvářil on sám, neměl sebemenší představu. Protože dokud se to dalo zvládnout, vědomě se snažil tuto součást Ledina života nevnímat a soustředil se výhradně na její objetí, její smích a mateřskou radost z jeho úspěchů.

Když na Notting Hill Gate vystupoval z metra, zabzučel mu mobil: odloučená manželka Šíleného taťky mu poslala esemesku.

Jenom pro jistotu ověřuju, jestli víte, že kluci dnes nejsou ve škole, protože mají volno. Jsou u prarodičů. Tam je sledovat nebude.

Strike v duchu tiše zaklel. Opravdu úplně zapomněl, že je dnes státní svátek. Ale zase to má výhodu, že se může svobodně vrátit do kanceláře, dohnat nějaké papírování a pak se vydat na Catford Broadway pro změnu za denního světla. Škoda jen že ta esemeska nepřišla o trochu dřív, byl by si mohl ušetřit zajížďku do Notting Hillu.

O tři čtvrtě hodiny později se Strike namáhavě vlekl po kovovém schodišti ke své kanceláři a poněkolikáté se sám sebe ptal, proč nikdy neřekl domácímu, aby dal opravit klecový výtah. Když se však konečně ocitl u prosklených dveří kanceláře, vyvstala před ním mnohem naléhavější otázka: proč se uvnitř svítí?

Strike otevřel dveře tak prudce, že sebou Robin, přestože jeho lopotný příchod slyšela, na křesle polekaně trhla. Hleděli jeden na druhého, ona vyzývavě, on vyčítavě.

„Co tady děláš?“

„Pracuju,“ odpověděla Robin.

„Řekl jsem ti, abys pracovala z domova.“

„Už to mám hotové,“ řekla a poklepala na štos papírů, který ležel na pracovním stole vedle ní, plný ručně psaných poznámek a telefonních čísel. „To jsou všechna čísla, která jsem v Shoreditchi dokázala najít.“

Strike pohledem sledoval její ruku, ale jeho pozornost nezaujala malá hromádka úhledně popsaných listů papíru, které mu ukazovala, nýbrž safírový zásnubní prstýnek.

Odmlčeli se. Robin napadlo, proč jí asi srdce tluče tak silně o žebra. Proč má pocit, že by se měla hájit, vždyť je to směšné… Je přece čistě její věc, jestli se provdá za Matthewa… A vůbec, je absurdní, že o tom musí sebe samu přesvědčovat…

„Takže je zpátky?“ prohodil Strike a otočil se k ní zády, aby si pověsil bundu a batoh.

„Ano,“ řekla Robin.

Nakrátko zavládlo ticho. Strike se opět otočil k ní.

„Nemám pro tebe dost práce. Máme už jen jeden případ. A sledovat Šílenýho taťku zvládnu sám.“

Přimhouřila své šedomodré oči.

„A co Brockbank, Laing a Whittaker?“

„Co s nimi má být?“

„Pořád se je snažíš najít?“

„To jo, jenže to není…“

„A jak teda hodláš zvládnout čtyři případy?“

„To nejsou případy. Za ty nikdo neplatí…“

„Takže to je vlastně takovej tvůj koníček, co?“ řekla Robin. „Kvůli tomu jsem celej víkend hledala telefonní čísla?“

„Podívej – chci je vystopovat, to ano,“ řekl Strike a snažil se navzdory velké únavě srovnat si veškeré své argumenty i další, už ne tak snadno definovatelné pocity (už je zase zasnoubená… od začátku měl podezření, že k tomu může dojít… poslat ji domů, dát jí čas s Matthewem k jejich usmíření samozřejmě napomohlo), „jenomže ne…“

„Když jsem tě mohla odvézt do Barrow, to se ti docela hodilo,“ řekla Robin, která přišla na hádku připravená. Moc dobře věděla, že ji zpátky v kanceláři nechce. „Nevadilo ti, když jsem vyslýchala Holly Brockbankovou nebo Lorraine MacNaughtonovou, že ne? Tak co se najednou změnilo?“

„Vždyť ti kurva přišel poštou další kus lidskýho těla, přesně to se kurva změnilo, Robin!“

Neměl v úmyslu křičet, ale jeho hlas rozdrnčel kartotéky.

Robin zůstala klidná. Strika už naštvaného zažila, slyšela ho klít, viděla ho, jak mlátí pěstí do těch kovových zásuvek. Nedělala si z toho hlavu.

„Ano,“ prohlásila klidně, „a docela mě to rozhodilo. Myslím, že většinu lidí by rozhodilo, kdyby dostali poštou uříznutý prst strčený do obálky. I tys vypadal, že je ti z toho pěkně šoufl.“

„Jo, a právě proto…“

„… chceš úplně sám zvládnout čtyři případy a mě jsi poslal domů. Já o dovolenou nežádala.“

Matthew byl tak nadšený, když si znovu nasadila zásnubní prstýnek, že jí dokonce pomohl nacvičit návrat do práce. Z odstupu bylo opravdu pozoruhodné, že byl ochotný hrát Strika a ona před něj mohla snášet své argumenty, ale na druhou stranu Matthew byl připravený udělat naprosto cokoli, jen když bude souhlasit, že si ho druhého července vezme za muže.

„Chtěla jsem se hned vrátit k…“

„To, že ses hned chtěla vrátit k práci,“ řekl Strike, „ještě neznamená, že je to v tvém nejlepším zájmu.“

„Ale ale, to jsem netušila, že jsi aprobovaný pracovní terapeut,“ prohlásila Robin s jemným sarkasmem.

„Podívej,“ řekl Strike, vytočený její odměřenou racionalitou víc, než kdyby byla naštvaná nebo plakala (na jejím prstě už zase chladně jiskřil safírový prsten), „jsem tvůj zaměstnavatel a je jenom na mně, jestli…“

„Já myslela, že mě považuješ za svého partnera,“ nedala se Robin.

„Na tom nesejde,“ řekl Strike, „partner nepartner, pořád na mně leží odpovědnost…“

„Takže ty se radši budeš dívat, jak podnik upadá, než abys mi dovolil pracovat?“ řekla Robin, do bledé tváře se jí nahrnul hněvivý ruměnec, a ačkoli měl Strike dojem, že prohrává na body, z nejasného důvodu ho potěšilo, že Robin ztrácí nervy. „Já jsem ti ho přece pomohla vybudovat! Ať je to, kdo chce, hraješ mu přímo do karet, když mě stavíš na vedlejší kolej, zanedbáváš placený případy a sám pracuješ na…“

„Jak víš, že jsem…?“

„Protože vypadáš příšerně,“ usadila ho Robin suše a Strike, který nic takového nečekal, se poprvé po několika dnech téměř rozesmál.

„Buď,“ shrnula to, „jsem tvůj partner, nebo tvůj partner nejsem. Jestli se mnou hodláš zacházet jako s nějakým babiččiným porcelánem, kterej se vytahuje jenom ve chvíli, kdy máš pocit, že se mu nemůže nic stát, tak jsme… ztracený. Celej tenhle podnik je ztracenej. To bych udělala líp, kdybych poslechla Wardla…“

„V čem?“ skočil jí Strike zprudka do řeči.

„S tím jeho návrhem, abych zažádala o místo u policie,“ řekla Robin a hleděla Strikovi zpříma do tváře. „Pro mě to není hra, rozumíš. Nejsem žádná malá holka. Přežila jsem horší věci, než že mi někdo poslal prst. Takže…“ sebrala odvahu a doufala, že to nezní jako ultimátum, „… se rozhodni. Rozhodni se, jestli jsem tvůj partner, nebo jen… přítěž. Jestli se na mě nemůžeš spolehnout – jestli mě nemůžeš nechat podstupovat stejný rizika, jaký podstupuješ ty… pak bych měla radši…“

Hlas se jí málem zlomil a přinutila se pokračovat.

„… radši odejít,“ dokončila větu.

Ve svém křesle se otočila zpátky k počítači trochu moc zprudka, až skončila s obličejem proti stěně. Se zbytkem důstojnosti, kterou v sobě v té chvíli jen těžko nacházela, se na sedáku otočila zpátky k monitoru a pokračovala v otvírání e-mailů, přičemž čekala na jeho odpověď.

O své stopě mu neřekla. Chtěla napřed vědět, jestli má opět pozici jeho partnera, aby se s ním mohla o svůj nápad podělit, nebo mu ho věnuje jako dárek na rozloučenou.

„Ať je to kdokoli, vraždí ženský jen tak pro potěšení,“ řekl Strike tiše, „a dal jasně najevo, že by si rád užil i s tebou.“

„To mi došlo,“ odpověděla Robin přiškrceným hlasem a s očima přišpendlenýma k obrazovce, „ale dochází tobě, že jestli ví, kde pracuju, pravděpodobně taky ví, kde bydlím, a že pokud je tak odhodlanej, bude mě sledovat, ať se hnu kamkoli? Copak nedokážeš pochopit, že budu mnohem raději pomáhat s jeho dopadením než jen nečinně sedět a čekat, až udeří?“

Doprošovat se ho nebude. Vyprázdnila v e-mailech složku s dvanácti spamy, než ze sebe ztěžka vypravil:

„Tak dobře.“

„Dobře co?“ zeptala se a opatrně se rozhlédla.

„Dobře… jsi zpátky v práci.“

Rozzářila se. On její úsměv neopětoval.

„Ale no tak, vzchop se!“ řekla a přešla na druhou stranu stolu.

Na krátkou pošetilou chvíli Strika napadlo, že se ho snad chystá obejmout, protože vypadala tak šťastně (a s ochranným prstenem zpátky na prstě se pro ni opět stal desexualizovaným nekonkurentem, jehož lze bez rizika obejmout), ale ona jen zamířila k varné konvici.

„Mám jednu stopu,“ oznámila mu.

„Jo?“ opáčil a v duchu přemýšlel, jak se s tou novou situací vypořádá. (Čím ji pověří, aby to nebylo příliš nebezpečné? Kam by ji mohl poslat?)

„Ano,“ řekla. „Navázala jsem kontakt s jedním člověkem z diskusního fóra lidí trpících BIID, který mluvil s Kelsey.“

Strike široce zívl a svalil se na koženkovou pohovku, jež pod jeho váhou vydala obvyklý pšoukavý rachot, a snažil se vzpomenout, o kom to mluví. Měl tak obrovský spánkový deficit, že jeho zpravidla rozsáhlá a přesná paměť mu začala vynechávat.

„Je to… ten chlap, nebo ta ženská?“ zeptal se s mlhavou vzpomínkou na fotografie, které jim ukazoval Wardle.

„Muž,“ řekla Robin a zalila čajové pytlíky vroucí vodou.

Poprvé za celou dobu jejich známosti Strike s chutí využil příležitosti, aby ji setřel.

„Takže ty slídíš po internetovejch stránkách a nic mi neřekneš? Bavíš se s bandou neznámejch chlápků, aniž bys věděla, s kým si to zahráváš?“

„Říkala jsem ti přece, že jsem tam byla!“ vyhrkla Robin rozhořčeně. „Objevila jsem, že se na tebe Kelsey na diskusním fóru vyptává, copak si nevzpomínáš? Vystupovala tam pod přezdívkou Bezprizorná. To všechno jsem ti říkala, když tady byl Wardle. A na něj to dojem udělalo,“ dodala.

„Ale taky má před tebou pořádnej náskok,“ nedal se Strike. „Oba ty lidi, s nimiž si Kelsey na internetu povídala, vyslechl. Je to slepá ulička. Nikdy se osobně nesetkali. Wardle teď pracuje na chlápkovi, kterej si říká Zasvětitel a snaží se setkávat s ženami mimo internet.“

„O Zasvětiteli už vím.“

„Jak?“

„Požádal mě o fotografii, a když jsem mu ji neposlala, odmlčel se…“

„Takže ty s těmi cvoky flirtuješ, jo?“

„Panebože,“ odsekla Robin netrpělivě, „když předstírám, že trpím stejnou poruchou jako oni, těžko se tomu dá říkat flirtování – a podle mě od Zasvětitele nic nehrozí.“

Podala Strikovi hrnek čaje, který měl přesně tu správnou kreozotovou barvu, jakou měl rád. Kupodivu ho to spíš rozčílilo, než uklidnilo.

„Takže podle tebe od Zasvětitele nic nehrozí, jo? Z čeho tak usuzuješ?“

„Když přišel ten dopis na tvý jméno – od toho člověka, co byl fixovaný na tvou nohu, pamatuješ? –, něco málo jsem si o akrotomofilii zjistila. Jak už tomu u parafilií bývá, zřídkakdy se pojí s násilím. Myslím, že Zasvětitel mnohem spíš onanuje u klávesnice při představě všech těch rádoby amputovaných údů.“

Na to Strike nebyl s to vymyslet žádnou odpověď, a tak se napil čaje.

„Nicméně,“ pokračovala Robin (to, že nepoděkoval za čaj, ji hořce zamrzelo), „ten chlápek, se kterým na internetu mluvila Kelsey – ten, co si chtěl taky dát něco amputovat –, Wardlovi lhal.“

„Co tím chceš říct, že lhal?“

„On se ve skutečnosti s Kelsey osobně setkal.“

„Jo?“ odtušil Strike záměrně lhostejným tónem. „A jak jsi na to přišla?“

„Řekl mi o tom. Když ho kontaktovala policie, dostal strach – nikdo z jeho rodiny ani z kamarádů neví, že je posedlý představou, jak se zbaví vlastní nohy. Takže zpanikařil a řekl, že se s Kelsey nikdy neviděl. Bál se, že kdyby připustil, že se s ní znal, proniklo by to do médií a musel by svědčit u soudu.

Jakmile jsem ho ale přesvědčila o tom, kdo jsem, že nejsem novinářka ani policistka…“

„Ty jsi mu řekla pravdu?“

„Ano, to bylo to nejlepší, co jsem mohla udělat, protože jakmile se přesvědčil, že to jsem skutečně já, souhlasil s tím, že se sejdeme.“

„A proč si myslíš, že se s tebou opravdu hodlá sejít?“ zeptal se Strike.

„Protože mu můžeme nabídnout něco, co policie nemá.“

„Jako například co?“

„Jako například tebe,“ prohlásila chladně, ačkoli by pro něj měla radši jinou odpověď. „Jason je absolutně nadšený z představy, že se s tebou seznámí.“

„Se mnou?“ opáčil Strike, zcela vyvedený z míry. „Proč?“

„Protože věří, že sis tu nohu uřízl sám.“

„Cože?“

„Kelsey ho přesvědčila, že sis to udělal sám. A on chce vědět jak.“

„Kristova noho,“ odtušil Strike, „je snad padlej na hlavu? No, vlastně musí být,“ odpověděl si vzápětí sám. „Zaručeně je duševně nemocnej. Tak on si chce nechat uříznout nohu. Kristaboha, to mě poser.“

„No, o tom, jestli je BIID duševní porucha, nebo nějaký druh mozkové abnormality, se vede debata,“ řekla Robin. „Na skenech mozku člověka, kterej trpí…“

„To je jedno,“ skočil jí Strike do řeči a zrušil téma mávnutím ruky. „Co tě vede k domněnce, že nám ten cvok může být něčím užitečnej?“

„Setkal se s Kelsey,“ odpověděla Robin netrpělivě, „a ta mu určitě řekla, proč je přesvědčená o tom, že patříš mezi ně. Je mu devatenáct a pracuje v Asdě v Leedsu. V Londýně má tetu, přijede sem, bude u ní bydlet a sejde se se mnou. Snažíme se domluvit datum. Musí nejdřív zjistit, kdy mu dají dovolenou.

Podívej, je to od něj jen krůček k člověku, co přesvědčil Kelsey, že sis nechal nohu amputovat dobrovolně,“ pokračovala, naštvaná i rozčarovaná zároveň, že Strike neprojevuje žádné velké nadšení nad výsledky její sólové práce, ale pořád se držela nepatrné naděje, že by snad mohl přestat být tak nevrlý a kritický. „A ten člověk je téměř jistě vrah!“

Strike znovu upil čaje a nechal to, co mu řekla, zvolna prosáknout do svého unaveného mozku. Její úvaha byla očividně správná. A byl to jednoznačně úspěch, že Jasona přesvědčila k setkání. Měl by ji pochválit. Místo toho tam jen mlčky seděl a popíjel čaj.

„Jestli si myslíš, že bych měla zavolat Wardlovi a přenechat to jemu…“ řekla Robin s neskrývaným rozčarováním.

„To ne,“ vyhrkl Strike a spěch, s jakým odpověděl, poskytl Robin aspoň nějaké uspokojení. „Dokud se nedozvíme, co ten… nebudeme plýtvat Wardlovým časem. Dáme mu vědět, až si poslechneme, co pro nás Jason má. Kdy že má přijet do Londýna?“

„Snaží se vzít si dovolenou; zatím ještě nevím, kdy to bude.“

„Jeden z nás by mohl zajet do Leedsu a sejít se s ním tam.“

„On chce přijet sem. Nechce, aby se o tom všem dozvěděl někdo, kdo ho zná.“

„Tak jo,“ odtušil Strike chraplavě, mnul si zarudlé oči a snažil se vymyslet plán, který by Robin patřičně vytížil a zároveň by jí nic nehrozilo. „Takže na něj dál vyvíjej tlak a taky začni obvolávat ta čísla, jestli třeba nenarazíš na nějakou stopu vedoucí k Brockbankovi.“

„S tím už jsem začala,“ řekla a on v jejím hlase zaslechl skrytý vzdor, neodvratné rozhodnutí, že se chce vrátit ven do ulic.

„A chci,“ doplnil Strike pohotově, „abys sledovala Wollaston Close.“

„Abych sledovala Lainga?“

„Přesně tak. Drž se zpátky, měj se na pozoru, nezůstávej tam po setmění, a když uvidíš toho chlápka v kulichu, okamžitě odtamtud zmiz nebo spusť ten svůj zatracenej alarm. Nejlíp obojí.“

Dokonce ani Strikova nevrlost nemohla zadusit Robininu radost, že je zpátky na palubě, rovnocenný partner v jejich podniku.

Nemohla tušit, že ji Strike záměrně posílá, jak pevně věřil a doufal, do slepé uličky. Sledoval všechny vchody do malého činžáku ve dne v noci, pravidelně měnil své stanoviště, používal brýle na noční vidění, aby mohl zkoumat balkony a okna bytů. Nic z toho, co spatřil, nenasvědčovalo tomu, že by se tam někde skrýval Laing: žádný mohutný stín za záclonou, ani stopy po vlasech rostoucích nízko do čela nebo po fretčích očích, nikde žádná rozložitá postava, která by se belhala o berlích nebo si vykračovala krokem bývalého boxera (protože v případě Donalda Lainga nebylo podle Strika záhodno důvěřovat vůbec ničemu). Všechny muže, kteří do té budovy vkročili nebo z ní vyšli, Strike důsledně prověřil, jestli v něčem nepřipomínají Lainga z fotografie na stránkách JustGiving nebo neznámou postavu v kulichu, ale žádný se jim ani vzdáleně nepodobal.

„Jo,“ řekl, „vezmeš si na starost Lainga a dej mi půlku těch telefonních čísel na Brockbanka – rozdělíme si je. Já se budu držet Whittakera. Pravidelně se mi hlas, jasný?“

Zvedl se z pohovky.

„Samozřejmě,“ přisvědčila Robin radostí bez sebe. „Jo, a ještě, Cormorane…“

Byl už na cestě do své kanceláře, ale otočil se k ní.

„… co je tohle za léky?“

Držela v ruce tabletky accutane, které našel v Kelseyině zásuvce a poté, co na internetu zjistil, nač se používají, je nechal ležet v přihrádce na nevyřízenou korespondenci na Robinině pracovním stole.

„Aha, tohle,“ mávl nad tím rukou. „To nic není.“

Jako by z ní část radosti vyprchala. Pohnul se v něm slabý náznak pocitu viny. Věděl, že se chová jako nerudný hulvát. Tohle si nezasloužila. Snažil se dát dohromady.

„Léky na akné,“ dodal. „Patřily Kelsey.“

„No jasně, vždyť ty jsi tam byl! Viděl ses s její sestrou. Jak to proběhlo? Co říkala?“

Strike teď neměl náladu na to, aby jí povídal o Hazel Furleyové. Zdálo se mu, jako by k tomu rozhovoru došlo už strašně dávno, byl unavený a navíc se pořád cítil bezdůvodně nepřátelsky.

„Nic novýho,“ řekl. „Nic důležitýho.“

„Tak proč sis vzal ty pilulky?“

„Myslel jsem si, že by to třeba mohla být antikoncepce… že se třeba chystala k něčemu, o čem její sestra nemusela nic vědět.“

„Aha,“ odtušila Robin. „Takže to vážně nic není.“

Vyhodila proužek tabletek do koše.

Ego přinutilo Strika pokračovat: čistě a výhradně jeho ego. Ona našla dobrou stopu a on neměl nic kromě vágního nápadu ohledně pilulek accutane.

„Našel jsem ještě jeden lístek,“ řekl.

„Cože?“

„Vypadá to jako lístek od šatny.“

Robin pozorně vyčkávala, s čím přijde.

„Číslo osmnáct,“ dodal Strike.

Robin čekala na další vysvětlení, ale marně. Strike zívl a přiznal porážku.

„Ještě se uvidíme. Informuj mě o svých záměrech a kde zrovna jsi.“

Odešel do své kanceláře, zavřel za sebou dveře, posadil se k pracovnímu stolu a sesunul se do kancelářské židle. Udělal všechno, co se dalo, aby jí zabránil vrátit se do ulic. Teď ale netoužil po ničem jiném, než aby za ní konečně uslyšel zaklapnout dveře.

40

Love is like a gun

And in the hands of someone like you

I think it’d kill.

Blue Öyster Cult: „Searchin’ for Celine“

Robin byla o deset let mladší než Strike. Přišla do jeho kanceláře na brigádu jako sekretářka, kterou nehledal a nijak nadšeně nevítal, v době, kdy byl v nejnižším bodě svého profesního života. Chtěl si ji nechat jen na týden, a to ještě jenom kvůli tomu, že ji při jejím příchodu málem srazil do šachty kovového schodiště, což by ji zaručeně stálo život, takže měl provinilý pocit, že ji aspoň nakrátko zaměstnat musí. Nějak ho přesvědčila, aby mohla zůstat, napřed o týden déle, potom o měsíc a nakonec na neurčito. Pomohla mu vyškrábat se z hrozící platební neschopnosti, pracovala na tom, aby byl jeho podnik úspěšný, naučila se dobře zvládat práci a teď nežádala nic jiného, než aby jí dovolil stát mu po boku, když se podnik opět hroutí a bojuje o přežití.

Robin měl každý rád. On měl rád Robin. Jak by ji mohl nemít rád po tom všem, co spolu prožili? Nicméně už od prvního okamžiku si říkal: odtud až potud, hlavně si ji moc nepřipustit k tělu. Je třeba zachovat odstup. Hranice musí být jasně daná.

Vstoupila do jeho života ve stejný den, kdy se navždy rozešel s Charlotte po šestnácti letech přerušovaného vztahu, o němž si dodnes nebyl jistý, zda mu přinášel víc radosti nebo bolesti. Robinina vstřícnost, její pečlivost, nadšení pro to, co dělal, její obdiv k němu osobně (má-li být k sobě upřímný, musí to vzít zgruntu), to všechno působilo jako hojivá mast na rány, jež mu způsobila Charlotte, na všechna ta vnitřní zranění, která přetrvávala mnohem déle než její dárky na rozloučenou v podobě modřiny pod okem a pořezané tváře.

Safír na Robinině prostředníčku tak představoval bonus: ochranu a jasně danou hranici. Tím, že bránil možnosti čehokoli dalšího, mu dával zároveň svobodu… k čemu vlastně? Spoléhat na ni? Kamarádit s ní? Nakonec dopustil, že hranice mezi nimi sotva postřehnutelně zerodovala do té míry, že si vzájemně sdělili osobní informace, o kterých jinak skoro nikdo nevěděl. Robin byla jednou ze tří osob (aspoň si to myslel), které věděly o údajném dítěti, o němž Charlotte tvrdila, že o ně přišla, ale které možná nikdy neexistovalo anebo s ním šla na potrat. On zase patřil k hrstce těch, kteří věděli, že jí byl Matthew nevěrný. Navzdory veškerému odhodlání držet si ji od těla, byli jeden druhému oporou. Přesně si pamatoval, jaké to bylo držet ji kolem pasu, když spolu mířili k hotelu Hazlitt’s. Byla dost vysoká, takže pro něj bylo snadné ji objímat. Neměl rád, když se musel hrbit. Nikdy ho nepřitahovaly příliš malé ženy.

Tohle by se Matthewovi rozhodně nelíbilo, řekla tenkrát.

Líbilo by se mu to ještě míň, kdyby tušil, jak moc se to líbilo Strikovi.

Nebyla zdaleka tak krásná jako Charlotte. Charlotte oplývala onou krásou, kvůli níž se muži zapomínají uprostřed věty, krásou, která je ohromí tak, že oněmí. Robin – jak mu nemohlo uniknout, když se shýbla, aby vytáhla šňůru od počítače ze zásuvky – byla nesmírně sexy, ale v její přítomnosti neztráceli muži řeč. Naopak, soudě podle Wardla je spíš dokázala rozpovídat.

Líbila se mu však její tvář. Líbil se mu její hlas. Líbilo se mu být v její blízkosti.

Neznamenalo to, že chtěl být s ní – to by byla šílenost. Nemohli spolu vést podnik a zároveň spolu spát. Navíc rozhodně nepatřila k onomu druhu dívek, s nimiž si člověk mohl jen tak užít. Znal ji pouze zasnoubenou nebo zdrcenou, když se zasnoubení zrušilo, a tudíž ji vnímal jako ženu předurčenou k manželství.

Téměř nahněvaně si dával dohromady všechny ty věci, jimiž se od něho tak hluboce odlišovala a které ztělesňovaly bezpečnější, uzavřenější a tradičnější svět. Od sexty měla stejného namyšleného kluka (i když teď už mnohem lépe chápal proč), pohodovou středostavovskou rodinu v Yorkshiru, rodiče, jejichž manželství šťastně přetrvalo desítky let, labradora, land rover, a dokonce poníka, připomněl si Strike. Zatracenýho poníka!

Potom se mu do mysli vetřely další vzpomínky a z obrázku bezpečné a spořádané minulosti se vyloupla úplně jiná Robin: najednou před ním stála žena, která by jistě mohla najít uplatnění ve Speciální vyšetřovací jednotce. To byla Robin, která absolvovala speciální řidičské kurzy pro pokročilé, která utrpěla otřes mozku při pronásledování vraha, která mu, když ho pobodali, rozvážně zaškrtila krvácející paži namísto obinadla svým kabátem a odvezla ho do nemocnice. Robin, která tak úspěšně improvizovala při výslechu podezřelých, že se jí podařilo vypáčit informace, jež neuměla získat ani policie, Robin, která si vymyslela a úspěšně ztělesnila Venetii Hallovou, přesvědčila vyděšeného mladíka, jenž si chtěl nechat amputovat nohu, aby se jí svěřil. Robin, která poskytla Strikovi stovky dalších příkladů vlastní iniciativy, nápaditosti a odvahy, díky nimž už dnes dávno mohla být policejní komisařkou nebýt toho, že jednou vešla na tmavé schodiště, kde na ni čekal ten hajzl v masce.

A tahle žena si bude brát Matthewa! Matthewa, jenž počítal s jejím zaměstnáním v personálním oddělení a slušným platem, který by příjemně doplňoval ten jeho. Matthewa, který si stěžoval a nadával na její dlouhou a nepředvídatelnou pracovní dobu a na bídnou výplatní pásku… Copak nechápe, jakou zatraceně stupidní věc se chystá udělat? Proč si hergot znovu nasadila ten prstýnek? Copak se nenadýchla svobody při té jejich cestě do Barrow, na kterou Strike vzpomínal se zalíbením, jež ho přivádělo na znepokojivé myšlenky?

Prostě dělá zatraceně velkou chybu, to je všechno.

To bylo všechno. Nebylo v tom nic osobního. Nemohl si dál zastírat, že pro ni má slabost, ale z té nikdy nemohlo a nesmí nic vzejít, bez ohledu na to, zda je zasnoubená, vdaná nebo svobodná. Znovu nastolí profesionální odstup, který se někam vytratil spolu s jejím opileckým vyznáním a v kamarádském ovzduší během jejich výletu na sever, a načas proto odloží plán ukončit vztah s Elin, který v něm zatím jen podvědomě klíčil. Měl pocit, že bude bezpečnější mít na dosah jinou ženu, navíc krásnou, jejíž elán a zkušenost v posteli by dozajista měly víc než vynahradit to, že se k sobě mimo ni naprosto nehodí.

Přemítal, jak dlouho asi pro něj bude Robin pracovat, až se z ní stane paní Cunliffeová. Matthew jistě využije každý ždibec svého manželského vlivu, aby jí zabránil vykonávat tak nebezpečné a špatně placené povolání. Ano, takové byly její vyhlídky: jak si kdo ustele, tak si lehne.

Až na to, že když už se člověk jednou rozejde, je mnohem snazší udělat to znovu. On by o tom měl něco vědět. Kolikrát se s Charlotte rozešli? Kolikrát se jejich vztah rozpadl a kolikrát se ho pokoušeli slepit dohromady? Nakonec už v něm bylo víc trhlin než původní hmoty: žili v pavoučí síti svých selhání, kterou držely pohromadě naděje, bolest a falešné představy.

Robin s Matthewem měli do svatby už jenom dva měsíce.

Ještě je čas.

41

See there a scarecrow who waves through the mist.

Blue Öyster Cult: „Out of the Darkness“

Zcela přirozeně vyplynulo, že se v následujícím týdnu Strike s Robin téměř neviděli. Prováděli sledování na různých místech a informace si vyměňovali téměř výhradně mobilem.

Přesně jak Strike očekával, Wollaston Close ani širší okolí nevydalo žádnou stopu po bývalém příslušníkovi Královských hraničářů, ale ani on nebyl při sledování svého muže v Catfordu úspěšnější. Párkrát zahlédl, jak se do bytu nad hranolkárnou vrací nebo z něj odchází vyzáblá Stephanie. A třebaže tam Strike nemohl hlídkovat nepřetržitě, byl si záhy docela jistý, že zná veškerou její garderobu: pár ušmudlaných halenek a jedna chatrná mikina s kapucí. Pokud byla prostitutka, jak sebejistě tvrdil Kudla, nepracovala příliš často. Strike sice dával pozor, aby ho nezahlédla, ale pochyboval, že by ho její prázdné oči vůbec zaznamenaly, i kdyby jí nepokrytě vstoupil do zorného pole. Její oči nevnímaly, byly plné vnitřní temnoty a nestaraly se o vnější svět.

Strike se snažil zjistit, jestli Whittaker zůstává celou dobu zavřený v bytě na Catford Broadway, nebo se naopak neustále zdržuje mimo, ale na adrese nebyla zaregistrovaná žádná telefonní linka a jako majitel nemovitosti byl na internetu uvedený jistý pan Dareshak, který byt buď pronajímal, nebo se neuměl svých nezvaných nájemníků zbavit.

Jednou večer detektiv zase stál a pokuřoval ve služebním vchodu divadla, sledoval rozsvícená okna a přemýšlel, jestli se mu pohyb za závěsy jenom zdá, když vtom mu zabzučel mobil a na displeji uviděl Wardlovo jméno.

„Tady Strike. Co se děje?“

„Myslím, že jsme se trochu pohnuli,“ řekl policista. „Vypadá to, že náš kamarád znovu udeřil.“

Strike si přehodil mobil k druhému uchu, dál od chodců, kteří ho právě míjeli.

„Povídej.“

„Někdo pobodal jednu prostitutku v Shacklewellu a uřízl si z ní na památku dva prsty. Uřezal je úmyslně – přidržel si její ruku a prostě je odsekl.“

„Kristepane. Kdy se to stalo?“

„Před deseti dny – devětadvacátýho dubna. Právě se probrala z uměle navozenýho spánku.“

„Ona to přežila?“ zeptal se Strike a teď už úplně přestal sledovat okna, za nimiž se mohl, ale nemusel skrývat Whittaker, a plně se soustředil na Wardla.

„Jenom nějakým neuvěřitelným zázrakem,“ odpověděl Wardle. „Bodl ji do břicha, propíchl jí plíce a pak jí usekl ty prsty. Je zázrak, že nezasáhl žádný životně důležitý orgány. Nepochybně si myslel, že je mrtvá. Šla s ním do proluky mezi dva baráky, aby mu ho vykouřila, ale vyrušili je: dva studenti, kteří šli po Shacklewell Lane, uslyšeli její křik a šli se do uličky podívat, co se tam děje. Kdyby tam přišli o pět minut později, bylo by po ní. Museli jí dát dvě transfuze, ale udrželi ji při životě.“

„A co vám řekla?“ zeptal se Strike.

„No, je nacpaná lékama a na útok si moc nepamatuje. Tvrdí, že to byl mohutnej svalnatej chlap v čepici. Tmavá bunda. Ohrnutej límec. Moc mu neviděla do obličeje, ale myslí si, že pocházel odněkud ze severu.“

„Opravdu?“ opáčil Strike a srdce se mu rozbušilo jako o závod.

„Tak to tvrdí. Ale je zatím úplně mimo. Jo, a prý ji zachránil, aby ji nepřejelo auto. To je poslední věc, na kterou si pamatuje. Strhl ji ze silnice, když se na ni řítila dodávka.“

„Tomu říkám džentlmen,“ řekl Strike a vyfoukl kouř k obloze plné hvězd.

„To teda,“ přisvědčil Wardle. „Prostě chtěl ty svý odřezky z těla v bezvadným stavu, ne?“

„Je nějaká naděje, že podle tý její výpovědi dají dohromady aspoň přibližnej portrét?“

„Zítra za ní posíláme specialistu, ale moc velký naděje do toho nevkládám.“

Strike stál v přítmí a usilovně přemýšlel. Zdálo se mu, že Wardle je tím novým útokem otřesený.

„Nějaký novinky ohledně některýho z mých chlápků?“ zeptal se.

„Zatím ne,“ odpověděl Wardle stručně. Strike se otráveně rozhodl, že na to dál nebude tlačit. Nechtěl si zavřít dveře k informacím z policejního vyšetřování.

„A co ta tvoje stopa se Zasvětitelem?“ zeptal se Strike a otočil se zpátky k oknům Whittakerova bytu, kde se očividně nic nezměnilo. „Nějaký posun?“

„Snažím se na to nasadit kluky z internetový zločinnosti, ale bylo mi řečeno, že teď mají v pácu větší ryby,“ řekl Wardle a v jeho hlase se ozvala stopa hořkosti. „Podle jejich názoru je to jen neškodnej úchyl.“

Strike si vzpomněl, že stejný názor vyjádřila i Robin. Zdálo se, že k tomu není moc co dodat. Rozloučil se s Wardlem a stáhl se opět do svého výklenku v chladivé zdi, kouřil a dál pozoroval zatažené závěsy na Whittakerových oknech.

Druhý den ráno se Strike s Robin náhodou potkali v kanceláři. Strike, který právě scházel ze svého bytu s šanonem fotografií Šíleného taťky v podpaží, měl původně v úmyslu jít rovnou ven, ale když spatřil za dveřmi z matného skla Robininu rozmazanou siluetu, rozmyslel si to.

„Dobrý ráno.“

„Ahoj,“ pozdravila Robin.

Byla ráda, že ho vidí, a ještě raději, když si všimla, že se usmívá. Když spolu mluvili naposled, vládly mezi nimi podivné rozpaky. Dnes měl Strike na sobě svůj nejlepší oblek, ve kterém vypadal štíhlejší.

„Cože jsi tak ohozenej?“ zeptala se.

„Naléhavá schůzka u právníka: manželka Šílenýho taťky chce, abych jim předložil všechno, co jsem nashromáždil, veškerý jeho fotografie, jak číhá před školou a přepadává děti. Telefonovala mi včera pozdě večer; zrovna se ukázal v domě, byl ožralej a vyhrožoval jí. Chce ho zažalovat a pokusit se okamžitě dosáhnout předběžnýho soudního opatření.“

„Znamená to, že ho přestáváme sledovat?“

„Pochybuju. Šílenej taťka si nedá pokoj,“ řekl Strike a zkontroloval si čas na hodinkách. „To teď ale nechme být – mám jenom deset minut a mám pro tebe novinku.“

Pověděl jí o pokusu o vraždu prostitutky v Shacklewellu. Když s vyprávěním skončil, Robin se tvářila věcně a zamyšleně.

„Vzal si prsty?“

„Jo.“

„Když jsme seděli ve Feathers, říkals, že nechápeš, jak by Kelsey mohla být první obětí, kterou zavraždil. Tvrdils, že k tomu, co s ní udělal, se musel napřed dopracovat.“

Strike přikývl.

„Nevíš, jestli policie neprověřovala jiný případy vražd, při kterých by vrah oběti odřezal nějakou část těla?“

„To určitě museli,“ řekl Strike. Doufal, že má pravdu, a v duchu si poznamenal, že se musí Wardla zeptat. „A po tomhle případu,“ dodal, „to udělají stoprocentně.“

„A ona si myslí, že by ho znovu nepoznala?“

„Jak jsem říkal, měl zahalený obličej. Mohutnej běloch, černá bunda.“

„Získali nějaký stopy DNA?“ zeptala se Robin.

Oba naráz napadlo, čím si po útoku musela v nemocnici projít Robin. Strike, který sám případy znásilnění vyšetřoval, ten postup znal. Robin zničehonic naskočila nepěkná vzpomínka, jak musela čurat do zkumavky, s jedním okem zcela zavřeným, protože tam dostala ránu, celá rozbolavělá, s naběhlým krkem po škrcení. Pak vzpomínala, jak se musela položit na vyšetřovací lůžko a na laskavou vlídnost, s níž jí lékařka roztáhla kolena…

„Ne,“ řekl Strike. „On ji – nedošlo k vniknutí. No, já už musím běžet. Dneska se můžeš na sledování Šílenýho taťky vykašlat: dobře ví, že si zavařil, takže pochybuju, že by se ukázal před školou. Kdyby ses mohla podívat do Wollaston…“

„Počkej! Teda, jestli máš ještě chvilku,“ dodala.

„Pár minut ještě jo,“ řekl a znovu se podíval na hodinky. „Co se děje? Zahlídla jsi snad Lainga?“

„To ne,“ odpověděla, „ale myslím, že bychom možná mohli mít stopu vedoucí k Brockbankovi.“

„To si děláš srandu!“

„V jednom striptýzovým klubu kousek od Commercial Road; prohlídla jsem si to na Google Street View. Vypadá to tam pěkně uboze. Volala jsem tam a ptala se po Noelu Brockbankovi a ta ženská povídá: ‚Kdo?‘ A pak hned dodala: ‚Myslíte Nilea?‘ Zakryla mluvítko dlaní a bavila se s nějakou jinou ženskou, jak se jejich nový vyhazovač vlastně jmenuje. Zjevně tam začal pracovat nedávno. Popsala jsem tudíž, jak vypadá, a ona povídá: ‚Jo, to bude Nile.‘ Samozřejmě,“ dodala Robin a sama svůj nález bagatelizovala, „to vůbec nemusí být on, klidně to může být nějaký chlap tmavší pleti, který se skutečně jmenuje Nile, ale když jsem popisovala tu jeho protáhlou čelist, okamžitě na to zareagovala…“

„Takže jsi to jako obvykle perfektně zmákla,“ řekl Strike a zkontroloval si hodinky. „Já už musím běžet. Pošli mi zprávu, kde ten striptýzovej klub přesně je, jo?“

„Říkala jsem si, že bych mohla…“

„Ne, chci, aby ses držela Wollaston Close,“ skočil jí do řeči Strike. „A hlas se mi.“

Když se za ním zavřely prosklené dveře a utichla ozvěna jeho kroků na kovovém schodišti, ráda by se těšila z toho, jak řekl, že to perfektně zmákla. Jenomže doufala, že bude smět dělat něco jiného než celé hodiny nesmyslně pozorovat okna bytů ve Wollaston Close. Začínala mít podezření, že Laing tam nebydlí. A co hůř, že Strike to moc dobře ví.

Návštěva v advokátní kanceláři byla krátká, ale užitečná. Advokát byl nadšený z hojných důkazů, které mu Strike předložil a na nichž bylo velice jasně zdokumentováno, jak Šílený taťka ustavičně porušuje dohodu o péči o děti.

„No to je skvělé,“ rozzářil se nad zvětšenou fotografií uslzeného mladšího syna krčícího se za zády chůvy, zatímco jeho tatínek cosi křičí a gestikuluje, přičemž se nosem téměř dotýká nosu neústupné ženy. „Výtečně, výtečně…“

Nicméně když zaznamenal výraz ve tváři své klientky, vynasnažil se svoji radost nad utrpením jejího dítěte honem potlačit a nabídl jim čaj.

O hodinu později už Strike, stále v obleku, ale s kravatou nacpanou do kapsy, sledoval Stephanii do catfordského obchodního centra. To mimo jiné znamenalo projít pod obrovskou laminátovou sochou usmívající se černé kočky, která stála přikrčená na nosníku, který se táhl nad středem uličky vedoucí do nákupního prostoru. Její tělo od hravě svěšené packy po špičku bujaře vztyčeného ocasu sahalo přes dvě podlaží, jako by se chystala skočit dolů na procházející návštěvníky nebo po nich hrábnout packou.

Strike se rozhodl Stephanii sledovat z chvilkového rozmaru, což nikdy dřív neudělal a měl v úmyslu se vrátit střežit byt, jakmile se dozví, kam má namířeno. Kráčela opět s pažemi pevně kolem těla, jako by se potřebovala držet pohromadě. Na sobě měla důvěrně známou šedivou mikinu s kapucí navlečenou přes černou minisukni a legíny. Štíhlost jejích nohou, které se podobaly tenkým větvičkám, zdůrazňovaly neforemné sportovní boty. Vešla do lékárny a Strike přes výlohu pozoroval, jak schoulená usedá na židli a čeká na recept, na nikoho se nedívá a zrak má zabořený do země u svých nohou. Jen co si vyzvedla bílou papírovou tašku, odešla stejnou cestou, jakou přišla, znovu prošla pod obří kočkou se svěšenou packou, zdálo se, že se vrací zpátky do bytu. Hranolkárnu na Catford Broadway však minula a krátce nato u obchůdku s africkými a karibskými potravinami odbočila doprava a zmizela v malé hospůdce pojmenované Catford Ram, která stála vklíněná zezadu za obchodem. Hospoda měla podle všeho jen jedno okno a zvenčí byla obložená dřevem, což by jí dodávalo vzhled rozměrného viktoriánského stánku, kdyby ji ovšem nepokrývaly reklamy na rychlé občerstvení, sportovní přenosy stanice Sky Sports a připojení wi-fi.

Celé okolí tvořila pěší zóna, ale nedaleko vchodu do putyky stála zaparkovaná otlučená šedivá dodávka, která Strikovi poskytla užitečný úkryt, kde mohl chvíli zůstat a zvážit své možnosti. Ničemu by neposloužilo, kdyby se teď setkal tváří v tvář s Whittakerem, a hospoda byla od pohledu příliš malá na to, aby ho jeho nevlastní otec nezahlédl, pokud právě s ním měla Stephanie uvnitř schůzku. Nechtěl nic jiného než zjistit, jak v současnosti Whittaker vypadá a porovnat jeho podobu s postavou v kulichu a snad i s mužem v maskáčové bundě, jenž pozoroval hospodu Court.

Strike se opřel o dodávku a zapálil si cigaretu. Zrovna se rozhodl, že si najde místo s dobrou vyhlídkou na vchod o kus dál, odkud by mohl sledovat, s kým Stephanie z hospody odejde, když vtom se zadní dveře dodávky, za níž se schovával, rozletěly.

Strike chvatně ustoupil o několik kroků dozadu, zatímco se ze zadní části vozu vyhrabali čtyři muži v oblaku kouřové clony, z níž vycházel silný štiplavý zápach spálené umělé hmoty, v němž někdejší člen Speciální vyšetřovací jednotky okamžitě rozpoznal crack.

Všichni čtyři byli zanedbaní, džíny a trička měli špinavé a jejich věk se špatně odhadoval, protože všichni do jednoho měli propadlé tváře a předčasné vrásky, dva z nich i dovnitř zhroucená ústa svědčící o bezzubých dásních. Na okamžik je zaskočilo, že v tak bezprostřední blízkosti vidí neznámého člověka v čistém obleku, ale záhy jim z jeho užaslého pohledu došlo, že patrně o tom, co se dělo uvnitř, nemá ani ponětí, a zabouchli za sebou dveře dodávky.

Tři zamířili klátivou chůzí do hospody, ale čtvrtý muž neodcházel. Zíral na Strika a Strike zase zíral na něho. Byl to Whittaker.

Byl větší, než jak si ho Strike pamatoval. I když věděl, že je Whittaker téměř stejně vysoký jako on, zapomněl už na jeho celkovou podobu, na šířku jeho ramen, na robustnost kostí pod hustě potetovanou kůží. Chatrné tričko ozdobené logem skupiny Slayer, militaristické a okultní zároveň, se mu ve větru přitisklo k tělu a odhalilo siluetu žeber. Stáli nehnutě proti sobě.

Zažloutlá tvář připomínala vysušené staré jablko, nezbylo mu v ní žádné maso, scvrklá kůže se lepila přímo na vysoké lícní kosti a tvořila pod nimi dvě hluboké prolákliny. Rozcuchané vlasy měl na spáncích prořídlé: visely mu v pramíncích přes odstávající ušní lalůčky, které byly oba ozdobené stříbrným tunelem. Stáli tam proti sobě, Strike ve svém italském obleku, výjimečně vypulírovaný, a Whittaker páchnoucí po výparech z cracku, jehož zlaté oči heretického kněze se nyní skrývaly pod vrásčitými, prověšenými víčky.

Strike nedokázal odhadnout, jak dlouho jeden na druhého zírali, ale hlavou mu během té doby proletěla řada dokonale uspořádaných myšlenek…

Kdyby byl Whittaker vrah, mohl by zpanikařit, ale sotva by ho zvlášť překvapilo, že se tu objevil zrovna Strike. Kdyby vrahem nebyl, jeho šok z toho, že vidí Strika přímo u své dodávky, by měl být extrémní. Jenomže Whittaker se nikdy nechoval stejně jako ostatní. Vždycky se rád tvářil jako člověk, kterého nic nezaskočí a který je vševědoucí.

Potom Whittaker zareagoval a Strikovi okamžitě došlo, že by bylo pošetilé očekávat, že udělá cokoli jiného než právě tohle. Whittaker se zašklebil, v úsměvu odhalil začernalé zuby a ve Strikovi naráz vzkypěla nenávist z doby před dvaceti lety, takže zatoužil vrazit Whittakerovi jednu pěstí.

„No helemese,“ pronesl Whittaker tiše. „Sám zatracenej Sherlock Holmes osobně.“

Pootočil hlavou a Strike si všiml, že mu skrz řídnoucí kořínky vlasů prosvítá lebka, a pocítil drobnou radost nad tím, že Whittaker plešatí. Byl to marnivý parchant. A tohle ho určitě štve.

„Banjo!“ zakřičel Whittaker na posledního ze svých tří společníků, který právě dorazil ke dveřím hospody. „Přiveď ji sem!“

Na tváři mu zůstal drzý úšklebek, třebaže šílené oči mu těkaly z dodávky ke Strikovi a zpátky k hospodě. Špinavé prsty se mu svíraly. Navzdory veškeré bezstarostnosti stavěné na odiv byl nervózní. Proč se nezeptal, co tady Strike pohledává? Nebo to už věděl?

Kamarád jménem Banjo vyšel z hospody a táhl za sebou za útlé zápěstí Stephanii. Ve volné ruce stále svírala bílou papírovou taštičku z lékárny. Vedle jejího a Banjova laciného a špinavého oblečení bila taška svou čistotou do očí. Dívce se na krku houpal zlatý řetízek.

„Proč jsi…? Co to…?“ skuhrala nechápavě.

Banjo ji dovlekl až k Whittakerovi.

„Dojdi pro pivo,“ nařídil Whittaker Banjovi, který se poslušně odšoural. Whittaker položil ruku zezadu na Stephaniin útlý krk a ona k němu vzhlédla s otrocky zbožnou úctou dívky, která v něm – podobně jako před ní Leda – viděla nádherné věci, jež pro Strika zůstávaly naprosto neviditelné. Potom ji Whittaker prsty pevně stiskl kolem krku, až jí pod nimi zbělela kůže, a zatřásl s ní, ne příliš silně, aby nevzbudil pozornost kolemjdoucích, ale dost na to, aby v jejím výrazu okamžitě převládl servilní strach.

„Nevíš o tom náhodou něco?“

„O… o čem?“ zakoktala se. V bílé papírové tašce rachotily tabletky.

„O něm!“ řekl Whittaker tiše. „O něm, co ses o něho tak strašně zajímala, ty hnusná mrcho…“

„Nech ji být,“ promluvil poprvé Strike.

„Odkdy mi ty poroučíš?“ zeptal se tiše Whittaker, s širokým úsměvem a šíleným pohledem v očích.

Náhle s nečekanou silou popadl Stephanii kolem krku oběma rukama a zvedl ji celou do vzduchu, takže jí ve snaze vyprostit se upadla bílá taška na chodník. Chodidly se snažila dosáhnout na zem, obličej jí zfialověl.

Strike se dvakrát nerozmýšlel. Praštil Whittakera tvrdě do břicha, až přepadl dozadu a strhl Stephanii s sebou; než mohl Strike čemukoli zabránit, uslyšel náraz její hlavy o beton. S dočasně vyraženým dechem se Whittaker pokusil vstát. Z úst se začernalými zuby se řinul proud šeptaných nadávek a Strike koutkem oka zahlédl, jak se z hospody blíží tři Whittakerovi kamarádi s Banjem v čele: všechno viděli přes to jediné špinavé okno. Jeden z nich držel v ruce krátkou zrezivělou břitvu.

„Jen do toho!“ popichoval je Strike, zůstal stát a doširoka roztáhl paže. „Přiveďte si policajty do toho svýho pojízdnýho crackovýho doupěte!“

Whittaker, který pořád ještě popadal dech, zastavil své kamarády posunkem, což byl největší projev zdravého rozumu, jaký u něho Strike kdy zaznamenal. Z okna hospody na ně zíraly tváře přihlížejících.

„Ty zasranej… ty zjebanej zmrde…“ sípal Whittaker. „Tvoje matka tě nikdy neměla porodit…“

„Jo, pojďme si povídat o matkách,“ řekl Strike a pomohl Stephanii s trhnutím na nohy. Ve spáncích mu pulzovala krev. Nejradši by Whittakera mlátil, až by měl z toho zažloutlého obličeje krvavou kaši. „Tu moji zabil,“ otočil se k dívce a zahleděl se do jejích prázdných očí. Paže měla tak tenké, že je rukou téměř celé objal. „Slyšela jste? Jednu ženskou už zabil. A možná i víc.“

Whittaker se pokusil popadnout Strika pod koleny a strhnout ho na zem; Strike ho ale odkopl a dál pevně držel Stephanii. Na jejím bílém krku zůstaly vytlačené zarudlé stopy po Whittakerových prstech stejně jako otisk po řetízku, na němž visela silueta zkrouceného srdce.

„Pojďte teď hned se mnou,“ řekl jí Strike. „Je to mizernej vrah. Existují azylové domy pro ženy. Utečte od něho.“

Její oči připomínaly díry vyvrtané do temnoty, jakou v životě nepoznal. Jako by jí nabízel jednorožce: jeho nabídka byla šílená, mimo oblast možného, a přestože jí Whittaker před chvílí stiskl hrdlo tak, že nemohla mluvit, vytrhla se teď Strikovi, jako by byl únosce, překlopýtala k jeho nevlastnímu otci a starostlivě se k němu sklonila, jako by ho chtěla ochránit. Zkroucené srdíčko se jí na řetízku zhouplo.

Whittaker si od Stephanie nechal pomoct na nohy a otočil se ke Strikovi. V místech, kam dostal ránu, si mnul břicho a potom se rozchechtal šíleným způsobem jako stará ženská. Whittaker zvítězil: oba to věděli. Stephanie se k němu tiskla, jako by ji zachránil. Zabořil své špinavé prsty hluboko do jejích vlasů na temeni hlavy, drsně si ji k sobě přitáhl a políbil ji tak, že jí zasunul jazyk hluboko do úst, a volnou rukou zároveň pobídl své přihlížející kamarády, aby nastoupili zpátky do dodávky. Banjo se vyškrábal za volant.

„Ještě se uvidíme, maminčin mazánku,“ zasyčel Whittaker na Strika a strkal Stephanii před sebou do zadní části auta. Než se přibouchly dveře a umlčely tak oplzlosti a pošklebky jeho druhů, zadíval se Whittaker Strikovi zpříma do očí a s úšklebkem udělal ve vzduchu důvěrně známé gesto naznačující podříznutí krku. Dodávka se zvolna dala do pohybu.

Strike si náhle uvědomil, že kolem něho stojí spousta lidí a všichni na něho zírají s prázdným vyplašeným výrazem diváků, kterým právě v hledišti nečekaně rozsvítili reflektory. Na okně hospody byly stále natlačené další tváře. Snažil se zapamatovat si registrační značku otlučené staré dodávky, která mizela za rohem, ale jinak už tady neměl nic jiného na práci. Když rozzuřený opouštěl scénu, přihlížející se rozestoupili a uvolnili mu cestu.

42

I’m living for giving the devil his due.

Blue Öyster Cult: „Burnin’ for You“

Když se má něco posrat, určitě se to posere, říkal si Strike. Jeho vojenská kariéra neproběhla úplně bez nehod. Můžete cvičit, jak chcete, kontrolovat si každý kus výstroje, promyslet všechny eventuality, a přesto vás může dostat nějaká nešťastná náhoda. Jednou v Bosně se mu nečekaně vybil vadný mobil, což spustilo řetězec událostí, které vyvrcholily tím, že Strikův kamarád jen s velkým štěstím vyvázl a zachránil si život, když v Mostaru zabočil do špatné ulice.

To ale nic neměnilo na skutečnosti, že kdyby se jeho podřízený ve Speciální vyšetřovací jednotce během sledování opřel o zadní dveře ledabyle zaparkované dodávky, aniž by se předtím ujistil, jestli je prázdná, Strike by k tomu jistě měl hodně co říct, a pořádně nahlas. Neměl v úmyslu se s Whittakerem střetnout, nebo si to aspoň namlouval, ale když nad tím chvíli střízlivě uvažoval, musel připustit, že jeho chování vypovídá o něčem úplně jiném. Otrávený po dlouhých hodinách, během nichž sledoval Whittakerův byt, se příliš nesnažil krýt před oknem hospody, a třebaže nemohl vědět, že je Whittaker v té dodávce, dodatečně cítil divokou radost nad tím, že toho šmejda konečně praštil.

Panebože, jak jen mu chtěl ublížit. Škodolibý smích, řídké pramínky mastných vlasů, tričko skupiny Slayer, štiplavý zápach, prsty svírající tenký bělostný krk, posměšné poznámky o matkách: pocity, které se v Strikovi vzedmuly, když před sebou tak nečekaně spatřil Whittakera, patřily onomu osmnáctiletému klukovi, jenž se chtěl poprat bez ohledu na následky.

Kromě radosti z toho, že dal Whittakerovi ránu, mu setkání neposkytlo žádnou informaci. Ať se snažil sebevíc o zpětné srovnání, nemohl na základě jeho vzezření Whittakera ztotožnit s mohutnou postavou v kulichu, ale ani vyloučit, že by to mohl být on. Temná silueta, kterou Strike pronásledoval v Soho sice neměla Whittakerovy zacuchané pramínky vlasů, ale dlouhé vlasy mohl mít vzadu svázané nebo nacpané pod čepici; postava vypadala statnější než Whittaker, avšak prošívaná bunda mohla snadno přidat na tělesném objemu. Ani Whittakerova reakce na to, že našel Strika u své dodávky, nenabízela detektivovi žádné skutečné záchytné body. Čím víc nad tím přemýšlel, tím méně si byl jistý, jestli by měl Whittakerův škodolibý úsměšek vnímat jako výraz triumfu, nebo jestli jeho závěrečné gesto, kdy špinavými prsty sekl do vzduchu, bylo jen jeho obvyklé představení, bezzubá výhrůžka, dětinská odveta člověka odhodlaného, že musí být za každou cenu ten nejhorší a nejděsivější.

Krátce řečeno, jejich setkání odhalilo jen to, že Whittaker zůstal oním narcistním násilníkem, a Strike si z něj navíc odnesl jen dvě drobné informace. Zaprvé Stephanie Whittakera rozčilovala svým zájmem o Strika, a ačkoli detektiv předpokládal, že to souvisí s tím, že byl kdysi jeho nevlastním synem, nemohl vyloučit možnost, že před ní Whittaker zmínil svou touhu po pomstě nebo se prořekl,

že takovou pomstu chystá. Zadruhé si Whittaker dokázal najít nějaké kamarády. Zatímco odjakživa oplýval pro Strika naprosto nepochopitelnou přitažlivostí pro jistý druh žen, u mužů v dobách, kdy se s ním Strike znal, vzbuzoval výlučně nenávist a pohrdání. Vesměs odsuzovali jeho teatrální chování, satanistické kecy, touhu být v každé společnosti středem pozornosti a pochopitelně je štval ten jeho podivný magnetismus, jímž působil na ženy. Nyní ale Whittaker zřejmě našel jakousi partu, muže, s nimiž se dělil o drogy a kteří se od něj nechali sekýrovat.

Strike usoudil, že jediná užitečná věc, kterou může v nejbližší době udělat, je povědět Wardlovi, co se stalo, a ohlásit mu registrační značku dodávky. Udělal to v naději, že snad kvůli drogám a dalším usvědčujícím důkazům bude policii stát za to prohledat dodávku nebo ještě lépe byt nad hranolkárnou.

Wardle si Strikovo naléhavé sdělení, že cítil výpary z cracku, vyslechl bez sebemenšího nadšení. A když jejich rozhovor skončil, Strike musel uznat, že by na jeho místě také své svědectví nepokládal za dostatečný důvod k domovní prohlídce. Policista se očividně domníval, že má Strike na svého nevlastního otce spadeno, a třebaže Strike opakovaně poukazoval na spojitost mezi ním samým, Whittakerem a Blue Öyster Cult, na Wardlově postoji to zřejmě nic nezměnilo.

Když mu večer zavolala Robin, aby mu podala obvyklou zprávu o své činnosti, Strike jí s potěšením vypověděl, co se stalo. A našel v tom jistou útěchu. Třebaže měla vlastní novinky, okamžitě se od nich nechala odvést oznámením, že se setkal s Whittakerem tváří v tvář, a celý příběh si dychtivě a mlčky vyslechla.

„To já jsem ráda, žes ho praštil,“ prohlásila, když si Strike na závěr vyčítal, že tomu střetu nedokázal zabránit.

„Opravdu?“ podivil se ohromeně Strike.

„Samozřejmě. Vždyť tu holku škrtil!“

Sotva Robin ta slova vyřkla, nejradši by je hned vzala zase zpátky. Nechtěla Strikovi jakkoli připomínat událost, o níž mu nikdy neměla říct.

„Pokud jde o nějaký rytířský chování, tak jsem to docela podělal. Spadla s ním a praštila se hlavou o chodník. Ale jinak ji vůbec nechápu,“ dodal po krátkém zamyšlení. „Byla to pro ni příležitost. Mohla přece odejít. Vzal bych ji do azylovýho domu. Pomohl bych jí. Proč se k němu hergot vracela? Proč tohle ženský dělají?“

Robin s odpovědí na zlomek vteřiny zaváhala a Strikovi došlo, že by ta slova mohla mít i osobnější interpretaci.

„Já myslím…“ promluvila Robin a Strike do toho ve stejné chvíli řekl: „Nechtěl jsem tím říct…“

Oba se zarazili.

„Promiň, pokračuj,“ pobídl ji Strike.

„Jen jsem chtěla říct, že týraní lidé se většinou ke svým trýznitelům upínají, ne? Vymyli jim mozek a přesvědčili je, že neexistuje žádná alternativa.“

Já jsem byl hergot alternativa, když jsem tam stál přímo před ní!

„S Laingem dneska nic novýho?“ zeptal se Strike.

„Ne,“ odpověděla Robin. „Víš, já si opravdu myslím, že tam není.“

„Já mám dojem, že to pořád stojí za to…“

„Podívej, znám už obyvatele všech těch bytů s výjimkou jednoho,“ řekla Robin. „Ve všech ostatních je nějaký pohyb. Ten poslední je buď prázdný, nebo tam někdo leží mrtvej, protože se jeho dveře zatím ani jednou neotevřely. Neviděla jsem ani žádné pečovatele nebo zdravotní sestry, které by tam docházely.“

„Dáme tomu ještě týden,“ řekl Strike. „Je to jediná stopa, kterou na Lainga máme. Poslyš,“ dodal podrážděně, když se pokusila odporovat, „já na tom budu při sledování toho striptýzovýho klubu úplně stejně.“

„Až na to, že víme, že tam Brockbank pracuje,“ odsekla Robin ostře.

„Uvěřím tomu, až ho tam někdy uvidím,“ oplatil jí Strike stejným tónem.

Po pár minutách se rozloučili a jen chabě přitom skrývali vzájemnou nespokojenost.

Každé vyšetřování má své propady a slepé uličky, kdy zdroje informací a nápadů vyschnou, ale pro Strika bylo dost zatěžko přistupovat k věci filosoficky. Kvůli neznámému odesilateli ženské nohy už do podniku nepřitékaly téměř žádné peníze. Jeho poslední platící klientka, manželka Šíleného taťky, ho už nepotřebovala. V naději, že přesvědčí soudce, že není nutné, aby soudně zakázal veškerý styk s dětmi, začal Šílený taťka sekat dobrotu.

Agentura nemohla o moc déle přežít, pokud se bude z jeho kanceláře nadále šířit zápach selhání a zvrácenosti. Jak Strike předvídal, jeho jméno se teď skloňovalo na internetu v souvislosti s vraždou a rozčtvrcením Kelsey Plattové a nechutné podrobnosti zastínily nejen zmínky o všech jeho dosavadních úspěších, ale i prostou reklamu na jeho detektivní služby. Nikdo si nechtěl najímat tak neblaze proslulého člověka; nikdo nestál o detektiva, který je tak úzce spojený s případem nevyřešené vraždy.

Ke striptýzovému klubu, kde by snad mohl najít Noela Brockbanka, proto Strike vyrazil v odhodlané, ale i poněkud zoufalé náladě. Ukázalo se, že to je další z přebudovaných hospod v postranní uličce nedaleko Commercial Road v Shoreditchi. Cihlová fasáda se místy drolila; okna byla zatemněná a byly na nich namalované nevkusné bílé siluety nahých žen. Nad dvoukřídlými dveřmi šlo stále rozeznat původní název („U Saracéna“), vyvedený zlatými písmeny na odlupující se černé barvě.

Ve čtvrti žilo značné množství muslimských obyvatel. Strike je míjel v jejich hidžábech a takijích, jak se probírají oblečením v laciných obchodech, které se všechny pyšnily názvy jako International Fashion nebo Made in Milan a vystavovaly smutné figuríny v syntetických parukách a v šatech z nylonu a polyesteru. Commercial Road byla přecpaná bangladéšskými bankami, podezřelými realitními kancelářemi, anglickými školami a sešlými hokynářstvími, která za ušmudlanými výlohami prodávala nevábně povadlé ovoce, ale nebyly tady žádné lavičky, kam by si člověk mohl sednout, dokonce ani žádná nízká studená zídka. I když často měnil pozorovací místo, jeho koleno si záhy začalo stěžovat na dlouhé časové úseky, které trávil vestoje marným čekáním na Brockbanka, po kterém jako by se slehla zem.

Muž u vchodu byl podsaditý a bez krku a kromě zákazníků a striptérek Strike nikoho neviděl do podniku vstupovat ani odtamtud odcházet. Holky chodily sem a tam a podobně jako místo, kde pracovaly, byly i ony sešlejší a méně nablýskané než jejich kolegyně zaměstnané v Spearmint Rhino. Některé měly tetování nebo piercing; pár jich mělo nadváhu a jedna, kterou viděl vcházet dovnitř v jedenáct hodin dopoledne, vypadala opile. Přes výlohu kebabového bufetu přímo naproti klubu vypadala obzvlášť umolousaně. Po třídenním sledování podniku U Saracéna dospěl Strike, který si navzdory tomu, co napovídal Robin, dělal značné naděje, zdráhavě k závěru, že buď tady Brockbank nikdy nepracoval, nebo už ho vyhodili.

Tento truchlivý stav bez jakýchkoli nových stop se nijak nezměnil až do pátečního rána. Skrýval se ve vchodu obzvlášť ponurého obchodu s oblečením, pojmenovaného World Flair, když vtom mu zazvonil mobil a do ucha mu promluvila Robin:

„Zítra přijede Jason do Londýna. Ten kluk s nohou. Z té internetové stránky sdružující lidi, kteří touží po amputaci.“

„Skvělý!“ povzbudila Strika už pouhá představa, že pro změnu někoho vyzpovídá. „Kde s ním máme schůzku?“

„S nimi,“ opravila ho Robin a v jejím hlase zachytil určité výhrady. „Sejdeme se s Jasonem a s Bouří. Ona je…“

„Prosím?“ skočil jí do řeči Strike. „S Bouří?“

„Pochybuju, že to má v rodném listě,“ řekla Robin suše. „Je to ta žena, s níž Kelsey diskutovala na internetu. Tmavý mikádo a brýle.“

„Jo, vzpomínám si,“ řekl Strike a přidržel si mobil mezi čelistí a ramenem, aby si mohl zapálit cigaretu.

„Právě jsem s ní mluvila. Je to velká aktivistka v transvalidní komunitě a jde si za svým jako buldozer, ale Jason si myslí, že je báječná, a zdá se, že se s ní bude na schůzce cítit bezpečněji.“

„To je v pohodě,“ řekl Strike. „Takže kde se s Jasonem a s Bouří sejdeme?“

„Chtějí zajít do Gallery Mess. To je kavárna v galerii Saatchi.“

„Fakt?“ Strike si pamatoval, že Jason pracuje v supermarketu Asda, takže ho překvapilo, že by po příjezdu do Londýna zatoužil ze všeho nejdřív po současném umění.

„Bouře je na vozíku,“ řekla Robin, „a ta kavárna je bezbariérová.“

„Tak jo,“ řekl Strike. „V kolik?“

„V jednu,“ odpověděla Robin. „Ona se… ehm… ptala, jestli zaplatíme útratu.“

„Asi nám nic jinýho nezbude.“

„A poslyš, Cormorane, nevadilo by ti, kdybych si vzala na dopoledne volno?“

„Jo, jasně. Děje se něco?“

„Nic se neděje, jenom… musím zařídit nějaký věci kolem svatby.“

„Žádnej problém. Jo, a ještě,“ dodal, dřív než stačila hovor ukončit, „neměli bychom se napřed někde sejít spolu, než je budeme vyslýchat? Domluvit se na strategii?“

„To by bylo skvělý!“ řekla Robin a Strike, dojatý jejím nadšením, navrhl, že se sejdou v bageterii na King’s Road.

43

Freud, have mercy on my soul.

Blue Öyster Cult: „Still Burnin’“

Nazítří čekal Strike v bageterii Pret A Manger na King’s Road asi pět minut, než dorazila Robin s bílou taškou přes rameno. Byl o ženské módě stejně neinformovaný jako většina bývalých vojáků, ale dokonce i on znal jméno Jimmy Choo.

„Boty,“ řekl a ukázal na tašku, když jí napřed objednal kávu.

„Skvělej postřeh,“ řekla Robin s úsměvem. „Boty. Na svatbu,“ dodala, protože koneckonců je načase otevřeně si přiznat, že svatba bude. Od chvíle, kdy obnovila své zasnoubení, se kolem toho tématu vytvořilo jakési zvláštní tabu.

„Pořád s tebou můžu počítat, že jo?“ prohodila, když se usadili ke stolku u okna.

Strike přemýšlel, jestli někdy svou účast na svatbě opravdu potvrdil. Dostal sice novou pozvánku, která byla stejně jako ta původní vyvedená na tvrdé, smetanově bílé kartičce s černým hlubotiskem, ale nevzpomínal si, že by jí někdy výslovně řekl, že přijede. Hleděla na něho a čekala na odpověď, čímž mu připomněla Lucy a její pokusy vynutit si na něm, aby se zúčastnil oslavy synovcových narozenin.

„Ale jo,“ kývl neochotně.

„Mám za tebe potvrdit účast?“ zeptala se Robin.

„Ne,“ řekl. „Zmáknu to.“

Předpokládal, že to znamená zavolat její matce. Právě takhle to na vás ženy navléknou, pomyslel si. Přidají si vás na seznamy a pak vás donutí všechno potvrdit a zavázat se. Neopomenou zdůraznit, že když se neukážete, přijde talíř s teplou večeří nazmar, židle se zlatým opěradlem zůstane prázdná, kartička s vaším jménem zůstane ostudně osamocená na slavnostní tabuli a bude do světa vytrubovat vaši neurvalost. V dané chvíli ho nenapadalo doslova nic, k čemu by měl menší chuť než ke sledování obřadu, při kterém se Robin provdá za Matthewa.

„Chceš… chtěl bys, abych pozvala Elin?“ zeptala se Robin statečně v naději, že se začne tvářit aspoň trochu méně mrzoutsky.

„Ne,“ odpověděl Strike bez váhání, ale postřehl v její nabídce jakousi úpěnlivost a jeho slabost pro tuhle dívku způsobila, že automaticky projevil vstřícnější postoj. „Tak se podíváme na ty boty.“

„Tebe přece žádné boty nezají…!“

„To bych se na ně neptal, ne?“

Robin vytáhla z tašky krabici s nábožnou úctou, která Strika pobavila, odklopila víko a rozhrnula hedvábný papír uvnitř. Byly to vysoké jehly v barvě jiskřivého šampaňského.

„Trochu rokenrol na svatbu, ne?“ podivil se Strike. „Já myslel, že budou… co já vím… květinový.“

„Skoro nebudou vidět,“ řekla a pohladila jeden z jehlových podpatků ukazováčkem. „Měli i nějaké se silnější podrážkou, ale…“

Větu nedokončila. Pravda byla taková, že Matthew neměl rád, když byla moc vysoká.

„Tak jak to vyřešíme s Jasonem a s Bouří?“ řekla, přiklopila víko a krabici dala zpátky do tašky.

„Hovor povedeš hlavně ty,“ řekl Strike. „Ty jsi je zkontaktovala. Já se do toho vložím jenom v případě potřeby.“

„Uvědomuješ si,“ nadhodila Robin rozpačitě, „že se tě Jason bude vyptávat na tvoji nohu? Že si myslí, že jsi… že jsi lhal ohledně toho, jak jsi o ni přišel?“

„Jo, to je mi známo.“

„Tak fajn. Jen bych nerada, aby ses naštval nebo tak něco.“

„To snad zvládnu,“ řekl Strike, pobavený jejím ustaraným výrazem. „Určitě ho nepraštím, pokud se bojíš zrovna toho.“

„No dobře,“ řeka Robin, „protože podle toho, jak vypadá na fotkách, bys ho asi přerazil vejpůl.“

Šli vedle sebe po King’s Road, Strike kouřil a pomalu se blížili k místu, kde se trochu stranou od silnice nacházel za sochou sira Hanse Sloanea v paruce a punčochách vchod do galerie. Prošli pod klenbou ze světle hnědých cihel a vstoupili na travnaté nádvoří, které mohlo patřit k nějaké venkovské usedlosti, nebýt rušné silnice za nimi. Nádvoří obklopovaly ze tří stran budovy z devatenáctého století. Přímo před nimi se v budově, jež kdysi sloužila jako kasárna, nacházela kavárna Gallery Mess.

Strike, jenž si předtím neurčitě představoval bufet přilípnutý ke galerii, si uvědomil, že vstupuje do podniku, který je o poznání exkluzivnější, a se zlou předtuchou si připomněl debet na účtu i svůj slib, že zaplatí útratu, která s nejvyšší pravděpodobností bude zahrnovat oběd pro čtyři lidi.

Vstoupili do protáhlé místnosti, odkud bylo přes klenuté průchody vidět do druhé, širší části nalevo. Bílé ubrusy, číšníci v oblecích, vysoké klenuté stropy a všude na stěnách moderní umění, to všechno zvýšilo Strikovy obavy, kolik ho tento dýchánek bude stát. Následovali vrchního číšníka do vnitřní části podniku.

Dvojici, kterou hledali, bylo mezi vkusně oblečenou, povětšinou ženskou klientelou, snadno poznat. Jason byl šlachovitý mladík s protáhlým nosem, na sobě měl kaštanově hnědou mikinu s kapucí a džíny a tvářil se, že by nejradši vzal do zaječích. Upřeně hleděl do ubrousku na stole a připomínal oškubanou volavku. Bouře, jejíž tmavé mikádo bylo určitě obarvené a která měla silné, hranaté brýle s černými obroučkami, představovala tělesně jeho pravý opak: byla bledá, zavalitá a těstovitá a oči měla hluboko zasazené v tváři jako rozinky v koláči. Přes bujné poprsí se jí napínalo černé tričko s pestrobarevným obrázkem poníka a seděla na invalidním vozíku přistrčeném ke stolu. Oba před sebou měli rozložené jídelní lístky. Bouře si už stihla objednat sklenku vína.

Když uviděla přicházet Strika s Robin, rozzářila se a krátkým tlustým prstíkem dloubla Jasona do ramene. Chlapec se bázlivě rozhlédl; Strike si všiml výrazné asymetrie jeho bledě modrých očí, z nichž jedno bylo o dobrý centimetr výš než druhé. Jasonovi to dodávalo zvláštně bezbranné vzezření, jako by ho dokončili poněkud narychlo.

„Ahoj,“ pozdravila Robin, usmála se a natáhla ruku napřed k Jasonovi. „Jsem ráda, že se konečně setkáváme.“

„Ahoj,“ zamumlal a nabídl jí zplihle ochablé prsty. Po rychlém pohledu na Strika odvrátil zrak a začervenal se.

„Tak zdravím!“ řekla Bouře a natáhla ruku ke Strikovi, pořád se širokým úsměvem. Hbitě se na vozíku o pár centimetrů odsunula a posunkem mu pokynula, ať si přinese židli od vedlejšího stolu. „Tohle je skvělej podnik. Člověk tady má všude snadnej přístup a personál je nesmírně ochotnej. Promiňte!“ pronesla nahlas k procházejícímu číšníkovi. „Mohl byste nám, prosím, přinést další dva jídelní lístky?“

Strike usedl vedle ní, zatímco Jason se odsunul, aby udělal místo Robin.

„Je to tu příjemný, že jo?“ řekla Bouře a usrkla vína. „A personál se k vozíčkářům chová výborně. Se vším pomáhají. Určitě je doporučím na svý webový stránce; vypracovávám seznam podniků, který jsou vstřícný k tělesně postiženým lidem.“

Jason se nahrbil nad jídelním lístkem, zjevně se bál komukoli podívat do očí.

„Řekla jsem mu, aby si nedělal s objednávkou starosti,“ obrátila se Bouře nenuceně ke Strikovi. „On netuší, jak jste na těch vyřešenejch případech vydělal. Povídám mu: noviny ti zaplatí majlant jen za to, že jim odvyprávíš svůj příběh. Hádám, že právě tohle teď děláte, ne? Snažíte se řešit případy, který přitahují pozornost.“

Strike pomyslel na raketově klesající zůstatek na účtu, na svou úžasnou garsonku nad kanceláří a na zdrcující účinek, jaký na jeho podnikání měla useknutá noha.

„Snažíme se,“ řekl a vyhnul se Robinině pohledu.

Robin si vybrala nejlevnější salát a vodu. Bouře si objednala předkrm i hlavní chod a pobízela Jasona, ať to udělá stejně jako ona. Potom jako vlídná hostitelka sesbírala jídelní lístky, aby je vrátili číšníkovi.

„Takže, Jasone,“ začala Robin.

Bouře okamžitě skočila Robin do řeči a obrátila se ke Strikovi.

„Jason je nervózní. Nedal si pořádně dohromady, jaké dopady může setkání s vámi mít. Musela jsem ho na to upozornit; telefonovali jsme si ve dne v noci, měl byste vidět ty účty… měla bych vám je dát k proplacení, ha ha ha! Ale vážně…“

Zničehonic se zachmuřila.

„Rádi bychom se u vás předem ujistili, že nebudeme mít potíže kvůli tomu, že jsme policii neřekli úplně všechno. Protože my jsme žádný užitečný informace neměli. Byla to jenom ubohá holka, která měla problémy. My nic nevíme. Setkali jsme se s ní jenom jednou a o tom, kdo ji zabil, nemáme ani ponětí. Jsem si jistá, že vy o tom víte mnohem víc než my. Abych byla upřímná, docela jsem se vyděsila, když mi Jason řekl, že mluvil s vaší kolegyní, protože podle mě v podstatě nikomu nedochází, jak je naše komunita pronásledovaná. I mně vyhrožovali smrtí – asi bych si vás měla najmout, abyste to vyšetřil, ha ha ha.“

„Kdo vám vyhrožoval?“ zeptala se Robin se zdvořilým překvapením.

„To kvůli té mé webové stránce, rozumíte,“ řekla Bouře, přičemž Robin naprosto ignorovala a dál mluvila ke Strikovi. „Já ji provozuju. Jsem něco jako její guru – nebo matka představená, ha ha ha… v každým případě jsem to já, komu se každej svěřuje a chodí ke mně na radu, takže jsem to pochopitelně taky já, na koho dopadají útoky těch ignorantů. Ale říkám si o to. Peru se často za druhý lidi, že jo, Jasone? Rozhodně,“ dodala, přičemž se odmlčela jen kvůli tomu, aby si hltavě lokla vína, „nemůžu Jasonovi doporučit, aby s váma mluvil, dokud mu nezaručíte, že z toho nebude mít žádný potíže.“

Strike přemítal, jakou má podle ní v tomto ohledu on sám autoritu. Realita byla taková, že Jason i Bouře zatajili před policií důležitou informaci, a ať už to udělali z jakéhokoli důvodu a ať se v budoucnu prokáže jejich informace jakkoli bezcenná, jejich chování bylo pošetilé a potenciálně mohlo poškodit vyšetřování případu.

„Nemyslím si, že by z toho některý z vás mohl mít nějaké nepříjemnosti,“ lhal uvolněně.

„No, tak to rádi slyšíme,“ řekla Bouře s jistým samolibým uspokojením, „protože my samozřejmě chceme pomoct. Říkala jsem už Jasonovi, že pokud je ten člověk zaměřený na BIID komunitu, což je docela možné… potom je hergot přímo naše povinnost nějak pomoct. Ani by mě to nepřekvapilo, když pomyslím na všechny ty útoky na internetu, všechnu tu nenávist. Je to neuvěřitelný. Chápu, že to pramení z neinformovanosti, ale napadají nás lidé, od kterých by člověk čekal, že budou stát při nás, kteří sami moc dobře vědí, jaké to je, když člověka diskriminují.“

Přinesli pití. Ke Strikovu zděšení obrátil východoevropský číšník jeho lahev piva Spitfire do sklenice s ledem.

„Hej!“ ohradil se Strike ostře.

„Pivo není vychlazené,“ řekl číšník. Strikova reakce ho zaskočila, očividně ji pokládal za přehnanou.

„Do prdele,“ zamumlal Strike a vytahoval kostky ledu. Pivo s ledem. Jako by nebylo dost na tom, že vysolí tučný obnos za oběd. Číšník podal Bouři její druhou sklenku vína s poněkud nakvašeným výrazem. Robin se chopila příležitosti:

„Jasone, když jste se poprvé zkontaktoval s Kelsey…“

Ale Bouře odložila sklenici a okamžitě Robin přehlušila.

„Jo, zkontrolovala jsem všechny svý záznamy a Kelsey poprvé navštívila stránku v prosinci. Jo, to jsem policii řekla, všechno jsem jim ukázala. Vyptávala se na vás,“ obrátila se Bouře ke Strikovi tónem, který naznačoval, že by mu mělo lichotit, když o něm padla zmínka na její webové stránce, „a potom mluvila s Jasonem a vyměnili si e-mailový adresy. Od té doby byli spolu v přímým kontaktu, že ano, Jasone?“

„Jo,“ odtušil Jason nevýrazně.

„Ona potom navrhla, aby se setkali, a Jason se spojil se mnou – že ano, Jasone? Zkrátka měl dojem, že pro něho bude příjemnější, když půjdu s ním, protože koneckonců, tohle je internet, ne? Jeden nikdy neví. Mohl to být kdokoli. Třeba nějakej chlap.“

„Proč jste se chtěl s Kelsey se…?“ začala se Robin ptát Jasona, ale Bouře jí opět pohotově skočila do řeči.

„Oba se pochopitelně zajímali o vás,“ řekla Bouře ke Strikovi. „Kelsey vzbudila ten zájem i v Jasonovi, že ano, Jasone? Ona o vás věděla úplně všechno,“ pokračovala Bouře a potutelně se usmála, jako by spolu sdíleli nějaká pikantní tajemství.

„Takže co vám Kelsey o mně řekla, Jasone?“ zeptal se Strike chlapce.

Jason zrudl, když ho Strike přímo oslovil, a Robin zničehonic napadlo, jestli třeba není gay. Po svém rozsáhlém průzkumu diskusních fór už uměla rozpoznat erotický podtext některých, i když zdaleka ne všech fantazií, s nimiž se diskutující svěřovali. Ze všech nejnehoráznější byl ovšem .

„Říkala,“ zahuhňal Jason, „že se s vámi zná její brácha. Že s váma pracoval.“

„Opravdu?“ podivil se Strike. „Jste si jistý, že řekla, že to byl její bratr?“

„Jo.“

„Ptám se, protože žádnýho neměla. Jenom sestru.“

Jasonovy nesouměrné oči chvíli nervózně cestovaly po předmětech na stole, než se vrátily ke Strikovi.

„Jsem si naprosto jistej, že říkala, že jde o bratra.“

„Že se mnou pracoval v armádě, ano?“

„Ne, myslím, že v armádě ne. Později.“

Lhala pořád… Když bylo úterý, tvrdila, že je středa.

„To já si myslím, že říkala, že jí to pověděl ten její kluk,“ řekla Bouře. „Říkala nám, že má kluka, kterej se jmenuje Neil, Jasone – vzpomínáš si na to?“

„Niall,“ zamumlal Jason.

„Opravdu? Tak dobře, Niall. Vyzvedával ji po naší schůzce v kavárně, pamatuješ?“

„Počkejte,“ zarazil je Strike, zvedl ruku a Bouře se poslušně odmlčela. „Vy jste se viděli s Niallem?“

„Ano,“ přisvědčila Bouře. „Vyzvedával ji. Na motorce.“

Nastalo krátké ticho.

„Muž na motorce ji vyzvedl v… – kde jste měli tu schůzku?“ zeptal se Strike a jeho klidný tón neprozrazoval jeho náhle zvýšený pulz.

„V Café Rouge na Tottenham Court Road,“ odpověděla Bouře.

„To je nedaleko od naší kanceláře,“ řekla Robin.

Jason zrudl ještě víc.

„Jo, to Kelsey s Jasonem věděli, ha ha ha! Doufali jste, že by se tam třeba mohl Cormoran objevit, že jo, Jasone? Ha ha ha,“ rozesmála se Bouře srdečně. Číšník jí přinesl předkrm.

„Vyzvedl ji muž na motorce, Jasone?“

Bouře měla konečně plná ústa, a tak Jason mohl promluvit.

„Jo,“ přisvědčil a vrhl po Strikovi vyhýbavý postranní pohled. „Čekal na ni na ulici.“

„Viděl jste, jak vypadá?“ zeptal se Strike a správně předjímal odpověď.

„To ne, on čekal kus od nás, za rohem.“

„Taky si nechal nasazenou přilbu,“ řekla Bouře a pořádně si lokla vína, aby se mohla zase co nejdřív zapojit do hovoru.

„Jakou měla ta motorka barvu, vzpomenete si?“ zeptal se Strike.

Bouře se domnívala, že byla nejspíš černá, zatímco Jason si byl jistý, že byla červená, ale shodli se, že byla zaparkovaná příliš daleko, než aby dokázali rozeznat její značku.

„Vzpomínáte si ještě na něco, co Kelsey říkala o svém příteli?“ zeptala se Robin.

Oba zavrtěli hlavou.

Hlavní jídla jim přinesli během zdlouhavého Bouřina vysvětlování, jak se internetová stránka, kterou založila, stará o prosazování zájmů komunity a nabízí podpůrné služby. Teprve když měla pusu plnou hranolků, sebral Jason konečně odvahu obrátit se na Strika přímo.

„Je to pravda?“ vyhrkl zničehonic. Když to vyslovil, opět celý zčervenal v obličeji.

„Co jestli je pravda?“ opáčil Strike.

„Že jste… že…“

Bouře energicky žvýkala, naklonila se na svém vozíku ke Strikovi, položila mu ruku na předloktí a konečně polkla.

„Že jste si to udělal sám,“ zašeptala s náznakem spikleneckého mrknutí.

Jak se na vozíku mírně nadzdvihla, nepatrně upravila polohu svých silných stehen, přičemž jí nohy nezůstaly viset pod pohyblivým trupem, nýbrž na ně na okamžik přenesla tělesnou váhu. Strike ležel v nemocnici v Selly Oak s paraplegiky i kvadruplegiky, s muži, kteří ke svým zraněním přišli ve válce, viděl jejich ochrnuté končetiny, sledoval, jak se učili kompenzovat pohybem horní části těla mrtvou váhu od pasu dolů. V tu chvíli mu teprve naplno došlo, co vlastně Bouře doopravdy dělá, a prudce ho to zasáhlo. Nepotřebovala invalidní vozík. Mohla bez problémů pohybovat celým tělem.

Zvláštní bylo, že Strikovi pomohl k tomu, aby zachoval klid a zdvořilý tón, výraz Robininy tváře, protože nacházel zprostředkovanou úlevu v zuřivě znechuceném pohledu, který po Bouři vrhala. Strike se obrátil k Jasonovi.

„Budete mi muset napřed říct, co jste se o mně dozvěděl, a já vám pak povím, jestli je to pravda, nebo ne.“

„No,“ začal Jason, který se sotva dotkl svého burgeru Black Angus, „Kelsey říkala, že jste byl s jejím bratrem v hospodě a že jste se… že jste se opil a řekl mu pravdu. Tvrdila, že jste odešel ze základny v Afghánistánu s pistolí, co nejdál to ve tmě šlo, a potom… jste se střelil do nohy a přiměl doktora, aby vám ji amputoval.“

Strike si pořádně přihnul piva.

„A proč jsem to měl udělat?“

„Cože?“ zamrkal Jason zmateně.

„To jsem se chtěl dostat jako invalida z armády nebo…?“

„Ne, to ne!“ vyhrkl Jason a bylo na něm vidět, že se ho to hluboce dotklo. „Ne, vy jste přece…“ znovu tak silně zčervenal, že mu zřejmě ve zbytku těla nemohla zůstat žádná krev, „… jako my. Potřeboval jste to,“ zašeptal. „Toužil jste po amputaci.“

Robin náhle zjistila, že se nemůže dívat na Strika a předstírat, že rozjímá nad zvláštním obrazem, na němž nějaká ruka držela jediný střevíc. Alespoň se tedy domnívala, že je to ruka držící střevíc. Stejně tak to mohl být hnědý květináč s růžovým kaktusem.

„Ten bratr… ten, který o mně Kelsey řekl… věděl, že si chce nechat uříznout vlastní nohu?“

„To si nemyslím, ne. Říkala, že jsem jediný, komu se s tím kdy svěřila.“

„Takže se domníváte, že se jen čirou náhodou zmínil o tom, že…?“

„Lidi o tom mlčí,“ prohlásila Bouře a využila první příležitosti, aby se opět vložila do hovoru. „Stydí se, považují to za velkou hanbu. Já o tom v práci taky nemluvím otevřeně,“ prohodila nenuceně a posunkem ukázala ke svým nohám. „Musím říkat, že jsem si zranila záda. Kdyby věděli, že jsem transvalidní, nikdy by to nepochopili. A nechtějte po mně, abych vám začala vyprávět, jaké předsudky panují mezi lékaři, to je naprosto neuvěřitelný. Dvakrát jsem měnila obvoďáka; už bych neustála, kdyby se mi zase někdo snažil nabízet pomoc psychiatra. Ne, Kelsey nám řekla, že se s tím nikdy nedokázala nikomu svěřit, ubohá holka. Neměla se na koho obrátit. Nikdo to nechápal. Proto se dostala až k nám – a samozřejmě taky k vám,“ dodala ke Strikovi a usmála se s jistou blahosklonností, protože on na rozdíl od ní Kelseyinu naléhavou žádost ignoroval. „Ale takových je vás víc. Jakmile lidé úspěšně dosáhnou toho, po čem toužili, mají sklon komunitu opustit. My to chápeme, rozumíme tomu, ale hodně by pomohlo, kdyby se lidé odhodlali svěřit se s tím, jaké to je být konečně v těle, po jakém odjakživa toužili.“

Robin se obávala, že by tady v tom zdvořilém bělostném prostoru, kde spolu tlumenými hlasy rozmlouvali milovníci umění, mohl Strike vybuchnout. Nebrala ovšem v potaz sebeovládání, jemuž se bývalý příslušník Speciální vyšetřovací jednotky za dlouhá léta výslechů naučil. Zdvořilý úsměv, který Bouři věnoval, byl možná krapet křečovitý, ale pak se jen obrátil k Jasonovi a zeptal se:

„Takže podle vás s tím nepřišel Kelseyin bratr? Aby se obrátila na mě?“

„Ne,“ odpověděl Jason, „řekl bych, že to byl čistě její nápad.“

„A co přesně že ode mě chtěla?“

„No, pochopitelně,“ skočila jim do řeči Bouře a zasmála se, „chtěla poradit, jak má člověk udělat to, co se povedlo vám!“

„To si myslíte, Jasone?“ zeptal se Strike a chlapec přikývl.

„Jo… chtěla vědět, jak moc si musí nohu poranit, aby jí ji uřízli, a podle mě doufala, že ji seznámíte s doktorem, který to udělal pro vás.“

„To je věčný problém,“ řekla Bouře, která si zjevně neuvědomovala, jak na Strika působí. „Spolehliví chirurgové se hledají velice obtížně. Většinou naprosto postrádají jakékoli porozumění. Několik lidí už umřelo, když to zkoušeli sami. Jeden báječný chirurg byl ve Skotsku, sám provedl několik amputací lidem trpícím poruchou BIID, ale pak na něho přišli. To už bude dobrých deset let. Lidi jezdí do ciziny, ale na to nemá každý, málokdo z nás si může dovolit cestovat… teď už jistě chápete, proč Kelsey tolik usilovala dostat se k vašim kontaktům!“

Robin s hlučným zařinčením odložila příbor, i jí se dotýkalo, jak hluboce urážlivé to pro něj muselo být. Dostat se k jeho kontaktům! Jako by jeho amputace byla nějaký vzácný artefakt, který si Strike pořídil na černém trhu…

Strike vyslýchal Jasona i Bouři ještě celou další čtvrthodinu, než dospěl k závěru, že už nic užitečného nevědí. Na obraze, jímž vykreslili své setkání s Kelsey, bylo možné zahlédnout nedospělou zoufalou dívku, jejíž naléhavá touha nechat si amputovat nohu byla tak silná, že byla ochotná udělat pro to cokoli. Na tom se oba její internetoví kamarádi shodli.

„No jo,“ povzdychla si Bouře, „ona byla jednou z těch přesvědčených. Už se o to jednou pokusila dřív, když byla mladší, s pomocí nějakého drátu. Máme mezi námi tak zoufalé lidi, že si lehají s nohama na kolejích. Jeden kluk se pokusil nechat si nohu umrznout pomocí tekutého dusíku. V Americe byla jedna holka, která úmyslně zkazila skok na lyžích, jenže tam je nebezpečí, že člověk nemusí dosáhnout přesně toho stupně postižení, po jakém touží…“

„A po jakém stupni tedy toužíte vy?“ zeptal se jí Strike. Zrovna zvedl ruku, aby přivolal číšníka, že bude platit.

„Já toužím mít přeseknutou míchu,“ prohlásila Bouře naprosto vyrovnaně. „Paraplegik, to by bylo něco. V ideálním případě mi to udělá nějaký chirurg. Prozatím si musím vystačit s tímhle,“ řekla a opět ukázala na svůj invalidní vozík.

„Používat záchody pro postižené a schodištní plošiny, to se docela hodí, co?“ zeptal se Strike.

„Cormorane,“ napomenula ho Robin varovným hlasem.

Tušila, že by k něčemu takovému mohlo dojít. Byl vystresovaný a nevyspalý. Říkala si, že může být ráda, že napřed získali všechny potřebné informace.

„Nemůžu si pomoct,“ pronesla Bouře klidně. „Já o tom věděla už jako dítě. Jsem ve špatném těle. Potřebuju být ochrnutá.“

Přišel číšník; Robin natáhla ruku po účtu, protože Strike si ho nevšiml.

„Rychle, prosím,“ řekla číšníkovi, který se tvářil kysele. Byl to stejný člověk, po kterém Strike vyjel, když mu dal do pivní sklenice led.

„Vy asi znáte spoustu postiženejch lidí, co?“ zeptal se Strike Bouře.

„Pár jich znám,“ řekla. „Pochopitelně toho s nimi máme hodně…“

„Hovno s nima máte společnýho. Naprostý hovno.“

„Já to věděla,“ zamumlala tiše Robin, vytrhla číšníkovi z ruky přístroj na platbu kartou a vrazila do něj svou Visu. Strike vstal, vztyčil se nad Bouři, která najednou ztratila veškerou kuráž, a Jason se na židli celý schoulil a tvářil se, jako by se chtěl ve své mikině s kapucí někam ztratit.

„No tak, Corme…“ řekla Robin a vytrhla kartu z přístroje.

„Tak jen abyste věděli,“ řekl Strike k Bouři i Jasonovi zároveň, zatímco Robin popadla svůj kabát a snažila se ho táhnout od stolu, „jel jsem v autě, který vyletělo do povětří.“ Jason si dlaněmi přikryl zrudlou tvář, z očí se mu řinuly slzy. Bouře jen zírala s otevřenou pusou. „Šoféra to roztrhlo vejpůl – to už člověku získá nějakou pozornost, no ne?“ otočil se neurvale k Bouři. „Jenomže byl mrtvej, takže z toho kurva nic moc neměl. Druhej kluk přišel o půlku obličeje – a já přišel o nohu. Nic záměrnýho v tom nebylo…“

„Tak to by stačilo,“ řekla Robin a chytila Strika za paži. „Odcházíme. Mockrát děkujeme, že jste si na nás našel čas, Jasone…“

„Sežeň si pomoc,“ prohlásil Strike hlasitě a ukázal na Jasona, zatímco se nechal od Robin táhnout od stolu. Stolovníci a číšníci jen překvapeně zírali. „Sežeň si kurva nějakou pomoc. Ale na hlavu.“

Ocitli se venku na ulici lemované stromy a byli už skoro celý blok od galerie, než se Strikův dech začal vracet k normálu.

„Tak jo,“ řekl, třebaže Robin nepromluvila. „Varovala jsi mě. Promiň.“

„To je v pohodě,“ pronesla klidně. „Dostali jsme všechno, co jsme chtěli.“

Pokračovali pár dalších metrů v chůzi.

„Ty jsi platila? Ani jsem si nevšiml.“

„Ano. Vezmu si to z pokladny.“

Šli dál. Míjeli je pěkně oblečení muži a ženy, všichni zjevně zaneprázdnění někam spěchali. Proplula kolem nich bohémsky vyhlížející dívka s dredy, v dlouhých kašmírových šatech, ale kabelka za pět set liber prozrazovala, že její hipísácký vzhled je stejně falešný jako Bouřino postižení.

„Aspoň žes ji nepraštil,“ prohodila Robin. „Na tom jejím vozíku. A před očima všech těch milovníků umění.“

Strike se rozesmál. Robin zavrtěla hlavou.

„Já věděla, že to nedáš,“ povzdychla si, ale usmívala se.

44

Then Came the Last Days of May

Myslel si, že je mrtvá. Nijak ho neznepokojovalo, že se to vůbec neobjevilo ve zprávách, vždyť to byla kurva. O té první, kterou oddělal, taky v novinách vůbec nic nebylo. Prostitutky se zkrátka nepočítaly, nic neznamenaly, nikoho to nezajímalo. To Sekretářka určitě vzbudí velké pozdvižení, protože pracuje pro toho hajzla – spořádaná holka s tím svým pohledným snoubencem, to budou noviny šílet…

Nechápal ale, jak je možné, že je ta děvka ještě naživu. Pamatoval si, jak jí do těla zajel jeho nůž, ten pocit a zvláštní lupnutí, když protrhl její kůži, na ostré, pronikavé zaskřípění ocele o kost, na prýštící krev. Podle novin ji našli nějací studenti. Zasraný studenti.

Měl ale pořád její prsty.

Poskytla policii přibližný portrét. To si snad dělali srandu! Policajti byli jen oholený opice v uniformách, všichni do jednoho. Copak si myslejí, že ten obrázek něčemu pomůže? Vůbec se mu nepodobal, ani v nejmenším; mohl to být úplně kdokoli, bílej nebo černej. Rozesmál by se nahlas, kdyby u toho nebyla To, protože To by se nelíbilo, že se směje nad kurvou, kterou málem někdo zavraždil, a naskicovaným portrétem vraha…

To byla poslední dobou dost protivná. Musel si tvrdě odpracovat, že se k To choval hrubě, musel se omlouvat, hrát hodnýho chlapa. „Byl jsem rozhozenej,“ řekl jí. „Fakt rozhozenej.“ Musel To obejmout, koupit jí pitomý kytky a zůstat doma, aby se s ní usmířil a vynahradil jí, že se rozčílil, a To teď toho využila, jak to ženské vždycky dělávají, a snažila se z toho vytřískat co nejvíc.

„Nemám ráda, když tu nejsi.“

Jestli s tím brzo nepřestaneš, tak se hergot postarám, abys tady nebyla TY.

Krmil ji báchorkami o příležitostné práci, ale vůbec poprvé se ho odvážila zeptat: Kdo ti o ní řekl? Jak dlouho budeš pryč?

Díval se, jak To žvaní, a představoval si, jak napřáhne pěst a praští To tak tvrdě do jejího ošklivýho ksichtu, až se jí roztříští kosti…

Jenže ještě nějakou chvíli To potřeboval, přinejmenším do doby, dokud neoddělá Sekretářku.

To ho pořád milovala, to byl jeho trumf: věděl, že může To vždycky srovnat do latě, když jí pohrozí, že odejde navždy. Nechtěl tu kartu ale vytahovat příliš často. Vytrvale tudíž vše žehlil květinami, polibky, laskavostí, pod níž se vzpomínka na jeho vztek v hloupoučké, popletené paměti To postupně drolila a uhlazovala. Rád jí přidával do pití něco na uklidněnou, mírnou dávku něčeho, co ji udržovalo nevyrovnanou, takže mu plakala s hlavou položenou na rameni, tiskla se k němu.

Byl trpělivý, hodný, ale odhodlaný.

Nakonec souhlasila: týden z domova, úplně mimo, celý týden, kdy si může dělat, co se mu zlíbí.

45

Harvester of eyes, that’s me.

Blue Öyster Cult: „Harvester of Eyes“

Inspektora Erika Wardla vůbec nepotěšilo, že Jason a Bouře jeho lidem lhali, ale Strikovi připadalo, že se hněvá míň, než ve skutečnosti očekával, když se na Wardlovo pozvání sešli na pivo v pondělí večer ve Feathers. Vysvětlení jeho překvapivé shovívavosti bylo prosté: odhalení, že Kelsey vyzvedl ze schůzky v Café Rouge muž na motorce, perfektně zapadalo do Wardlovy nové hýčkané teorie.

„Pamatuješ si na toho člověka, co si říkal Zasvětitel a pohyboval se na té jejich webové stránce? Kterej měl fixaci na lidi s amputovanýma končetinama a utichl, když zavraždili Kelsey?“

„Jo,“ odpověděl Strike a vzpomněl si, jak mu Robin říkala, že se s ním zkontaktovala.

„Tak toho jsme vypátrali. Hádej, co má v garáži!“

Jelikož nikoho nezatkli, Strike usoudil, že tam nenašli žádné kusy mrtvoly, a tudíž úslužně navrhl: „Motorku?“

„Kawasaki Ninja,“ řekl Wardle. „Já vím, že hledáme hondu,“ dodal rychle, aby Strika předběhl, „ale když jsme tam přišli, úplně se podělal.“

„To udělá většina lidí, když se jim v baráku objeví kriminálka. Ale pokračuj.“

„Je to takovej upocenej chlápek, jmenuje se Baxter, obchodní zástupce, kterej na víkend druhýho a třetího ani na devětadvacátýho nemá žádný alibi. Rozvedenej, bezdětnej. Tvrdí, že byl doma a čuměl na královskou svatbu. Díval by ses snad na královskou svatbu, kdybys neměl v domě žádnou ženskou?“

„Ne,“ řekl Strike, který zahlédl jen pár záběrů ve zpravodajství.

„Říká, že motorka patří jeho bratrovi a on že se o ni jenom stará, ale během výslechu připustil, že si na ní párkrát vyjel. Takže víme, že ji umí řídit, a hondu si mohl pronajmout nebo vypůjčit.“

„Co říkal o té webové stránce?“

„Naprosto to zlehčoval, že prý jen tak zabíjel čas. Nic tím nemyslel, pahýly končetin ho sexuálně nevzrušují, ale když jsme se zeptali, jestli se mu můžeme podívat do počítače, vůbec se mu to nelíbilo. Požádal, aby si napřed mohl promluvit se svým právníkem, než nám odpoví. Nechali jsme to tak, ale zítra tam zase jdeme. Na přátelský pohovor.“

„Přiznal se, že s Kelsey na internetu mluvil?“

„To by se mu těžko zapíralo, když máme její notebook a veškerou historii konverzace na diskusním fóru, kterou nám dala Bouře. Vyptával se Kelsey na její plány s nohou, navrhl, že se s ní sejde, a ona to ignorovala – přinejmenším na internetu. Musíme se mu zkrátka podívat na zoubek,“ prohlásil Wardle v reakci na Strikův skeptický výraz. „Nemá žádný alibi, má motorku, ujíždí na amputacích a pokusil se s ní sejít!“

„Jo, jasně,“ odtušil Strike. „Ještě nějaký jiný stopy?“

„Proto jsem se s tebou chtěl sejít. Našli jsme toho tvýho Donalda Lainga. Bydlí ve Wollaston Close v Elephant and Castle.“

„Opravdu?“ byl Strike upřímně zaskočený.

Wardle se samolibě pousmál, zjevně si užíval, že projednou Strika něčím překvapil.

„Jo, a je to nemocnej člověk. Našli jsme ho přes JustGiving, webovou stránku sdružující dobročinný projekty. Obrátili jsme se na ně a získali od nich jeho adresu.“

To byl samozřejmě rozdíl mezi Strikem a Wardlem: ten druhý měl své odznaky, úřední autoritu a moc, jichž se Strike vzdal, když odešel z armády.

„Viděl ses s ním?“ zeptal se Strike.

„Poslal jsem tam dva kluky a nebyl doma, ale sousedi potvrdili, že je to jeho byt. Platí nájem, žije sám a je podle všeho nemocnej. Prý odjel na nějakou dobu domů do Skotska. Pohřeb kamaráda. Měl by se prý už brzy vrátit.“

„Tomu bych tak věřil,“ zamumlal Strike do piva. „Jestli Laingovi ve Skotsku zbyl jedinej kamarád, tak tuhle sklenici sežeru.“

„Jen si posluž,“ řekl Wardle, napůl pobaveně a napůl netrpělivě. „Říkal jsem si, že tě potěší, když pátráme po těch tvých lidech.“

„To jo,“ přisvědčil Strike. „Takže je určitě nemocnej, jo?“

„Soused tvrdí, že chodí o berlích. Očividně je každou chvíli v nemocnici.“

Na obrazovce zasazené v koženém rámu nad jejich hlavami ukazovali se staženým zvukem zápas Arsenalu s Liverpoolem z minulého měsíce. Strike sledoval, jak van Persie zahodil penaltu, do níž když se na utkání tehdy díval na malém přenosném televizoru ve svém bytě, vkládal naděje, že by mohla Arsenalu dopomoct k zoufale potřebnému vítězství. Pochopitelně marně. Štěstěna se poslední dobou obracela ke Kanonýrům zády stejně jako k němu.

„Chodíš s někým?“ zeptal se zničehonic Wardle.

„Cože?“ podivil se Strike.

„Coco ses líbil,“ řekl Wardle a dal si záležet, aby Strikovi neuniklo ušklíbnutí, jímž dával najevo, že mu celý ten nápad připadá absurdní. „Té kamarádce mý ženy, Coco. Červený vlasy, pamatuješ?“

Strike si vzpomněl, že Coco tančí v kabaretu.

„Slíbil jsem, že se zeptám,“ dodal Wardle. „Varoval jsem ji, že jsi pěknej mizera. Ona říkala, že jí to nevadí.“

„Tak jí vyřiď, že mi to lichotí,“ řekl po pravdě Strike, „jinak ale jo, s někým chodím.“

„Ne s tou svou spolupracovnicí, že ne?“ zeptal se Wardle.

„Ne,“ řekl Strike. „Ta se bude vdávat.“

„Tak to jsi prošvihl, kamaráde,“ řekl Wardle a zívl. „To já bych s ní chodil.“

„Tak si to povězme na rovinu,“ řekla druhý den ráno Robin v kanceláři. „Sotva se dozvíme, že Laing opravdu bydlí ve Wollaston Close, ty chceš, abych ho přestala sledovat.“

„Poslouchej mě,“ řekl Strike, který chystal čaj. „Podle sousedů někam odjel.“

„Právě jsi mi řekl, že nevěříš, že by opravdu odjel do Skotska!“

„To, že je jeho byt zavřený po celou dobu, co ho sleduješ, ale přece jen znamená, že někam odjet musel.“

Strike hodil do hrnků čajové pytlíky.

„Neskočím na tu báchorku s pohřbem kamaráda, ale vůbec by mě neudivilo, kdyby se znovu objevil v Melrose a pokusil se vytlouct nějaký peníze ze svý dementní matky. Takový sváteční povyražení by na našeho Donnieho tak akorát sedělo.“

„Jeden z nás by tam měl být, až se vrátí…“

„Jeden z nás tam taky bude,“ pravil Strike konejšivě, „ale prozatím chci, abys přešla na…“

„Na Brockbanka?“

„Ne, Brockbanka dělám já,“ řekl Strike. „Chci, aby ses pustila do Stephanie.“

„Do koho?“

„Stephanie. To je ta Whittakerova holka.“

„Proč?“ zeptala se Robin zvýšeným hlasem, protože voda v konvici se začínala vařit s obvyklým crescendem drnčícího víka a hlučného bublání a na okně vedle se přitom srážela pára.

„Chci zjistit, jestli by nám nemohla říct, co Whittaker dělal v den, kdy zabili Kelsey, a v noci, kdy přišla o prsty ta holka v Shacklewellu. Třetího a devětadvacátýho dubna, abychom byli přesní.“

Strike zalil vodou pytlíky a zamíchal do čaje mléko, přičemž lžičkou cinkal o stěny hrníčku. Robin si nebyla úplně jistá, jestli ji navrhovaná změna v pracovní náplni spíš těší nebo uráží. Nakonec v ní převážila radost, ale nebylo snadné rozptýlit nedávná podezření, že se ji Strike snaží zatlačit stranou.

„Ty si opravdu pořád myslíš, že by vrahem mohl být Whittaker?“

„Jo,“ přisvědčil Strike.

„Ale nemáš přece žádnej…“

„Nemám žádnej důkaz pro žádnýho z nich, ne?“ řekl Strike. „Prostě hodlám dál pokračovat, dokud jednoho z nich nedostanu, nebo je všechny nezprostím podezření.“

Podal jí hrnek s čajem a zabořil se do koženkové pohovky, která si pod ním projednou neupšoukla. Drobný triumf, ale když jiné chyběly, bylo to lepší než nic.

„Doufal jsem, že budu moct Whittakera vyloučit na základě toho, jak dneska vypadá,“ řekl Strike, „ale klidně by to mohl být v tý naražený čepici on. Jednu věc vím na beton: je to ten samej hajzl, jakej býval v době, kdy jsem se s ním znal. Já jsem to se Stephanií totálně podělal, ta teď se mnou nebude mluvit, ale ty by ses k ní třeba mohla nějak dostat. Pokud mu dá na ty dny alibi nebo nás nasměruje k někomu jinýmu, kdo by to mohl udělat, tak to přehodnotíme. Ale pokud ne, zůstane na seznamu.“

„A co budeš dělat ty, zatímco já si vezmu na starost Stephanii?“

„Půjdu dál po Brockbankovi. Už jsem se rozhodl,“ řekl Strike, který si natáhl nohy a popíjel posilující čaj, „že dnes zajdu do toho striptýzovýho klubu a zjistím, co se s ním stalo. Už mě nebaví pojídat kebaby, potloukat se kolem obchůdků s hadrama a čekat, jestli se neobjeví.“

Robin na to nic neřekla.

„Co je?“ řekl Strike, když viděl její výraz.

„Nic.“

„Nekecej.“

„Teda… co když ho najdeš?“

„Nedělej si starosti – toho nepraštím,“ řekl Strike, který správně přečetl její myšlenky.

„No dobře,“ řekla Robin, ale vzápětí dodala: „Jenže Whittakera jsi praštil.“

„To bylo něco jinýho,“ řekl Strike, a když nijak nezareagovala, pokračoval: „Whittaker je výjimka. Patří přece do mý rodiny.“

Zasmála se, ale zdráhavě.

Když si Strike před vstupem do klubu U Saracéna nedaleko Commercial Road vybral z bankomatu padesát liber, přístroj mu neomaleně ukázal záporný zůstatek na účtu. S pochmurným výrazem strčil u vchodu jednu desetilibrovou bankovku podsaditému vyhazovači s krátkým krkem a prošel zavěšenými černými pruhy z umělé hmoty do sálu, který byl tlumeně osvětlený, ale ani tak nedokázal skrýt všudypřítomné stopy ošuntělosti.

Vnitřní vybavení staré hospody kompletně zlikvidovali. Nové zařízení působilo dojmem nepodařeného komunitního centra, slabě osvětleného a bezduchého. Podlaha byla z nalakovaných borovicových prken a odrážel se na ní široký neonový pruh, který se táhl po celé délce baru zabírajícího jednu stranu místnosti.

Bylo krátce po poledni, ale na malém pódiu na vzdáleném konci klubu se už kolem tyče svíjela nějaká dívka. Zalitá červeným světlem před zrcadly postavenými v různých úhlech, aby bylo možné ocenit každičký centimetr buclatého těla, si právě svlékala podprsenku do rytmu „Start Me Up“ od Rolling Stones. Na barových stoličkách seděli v místnosti v úhrnu čtyři muži, každý zvlášť u svého vysokého stolku, a dělili svou pozornost mezi dívku, která se teď nemotorně vlnila kolem tyče, a velkou obrazovku televize naladěné na Sky Sports.

Strike zamířil rovnou k baru, kde se ocitl tváří v tvář ceduli, na níž stálo: „Návštěvník přistižený při masturbaci bude vyhozen.“

„Co si dáš, zlato?“ zeptala se dlouhovlasá dívka s fialovými očními stíny a s kroužkem v nose.

Strike si objednal pintu Johna Smithe a sedl si k baru. Jediný další mužský zaměstnanec podniku kromě vyhazovače seděl za gramofonem vedle striptérky. Byl to zavalitý blonďák středního věku a ani vzdáleně nepřipomínal Brockbanka.

„Doufal jsem, že tady najdu jednoho kamaráda,“ otočil se Strike k barmance, která se opírala o pult, a protože neměla žádné další zákazníky, hleděla zasněně na televizi a nimrala se pod dlouhými nehty.

„Vážně?“ opáčila a znělo to znuděně.

„Vážně,“ řekl Strike. „Říkal, že tady pracuje.“

K baru přišel muž ve světélkujícím saku a servírka ho odešla beze slova obsloužit.

„Start Me Up“ skončilo a s ním i striptérčin výstup. Nahá seskočila z pódia, popadla svršky a zmizela za závěsem v zadní části místnosti. Nikdo nezatleskal.

Zpoza závěsu vyklouzla žena v krátkém nylonovém kimonu a v punčochách, začala obcházet místnost a nastavovala zákazníkům prázdnou pivní sklenici. Ti jeden po druhém lovili v kapsách a dali jí pár drobných. Nakonec přistoupila k Strikovi. Hodil jí dvě librové mince. Hned poté zamířila k pódiu, kde sklenici s mincemi opatrně odložila k dýdžejově gramofonu, setřásla ze sebe kimono a vkročila na pódium v podprsence, kalhotkách, punčochách a na vysokých jehlách.

„Pánové, tohle si zaručeně užijete… Přivítejme úžasnou Miu!“

Začala se vrtět k melodii „Are ‚Friends‘ Electric?“, se kterou koncem sedmdesátých let slavil úspěch Gary Numan. Její pohyby se naprosto míjely s rytmem nahrávky.

Barmanka se vrátila do své odpočinkové pozice nedaleko Strika. Z místa, kde seděl, byl nejlepší výhled na televizi.

„Jak jsem už říkal,“ začal Strike znovu, „jeden můj kamarád mi tvrdil, že tady pracuje.“

„Hmm,“ odtušila.

„Jmenuje se Noel Brockbank.“

„Jo? Toho neznám.“

„Aha,“ řekl Strike a demonstrativně se rozhlédl po místnosti, přestože si už předtím potvrdil, že Brockbank nikde v dohledu není. „Možná jsem si spletl podnik.“

Zpoza závěsu vyšla první striptérka, která se převlékla do žvýkačkově růžových minišatiček se špagetovitými třásněmi, které jí sahaly sotva do rozkroku, což působilo svým způsobem obscénněji než její předchozí nahota. Přistoupila k muži ve svítivém saku a na něco se ho zeptala, ale on zavrtěl hlavou. Rozhlédla se kolem sebe, zachytila Strikův pohled, usmála se a přistoupila k němu.

„Čau,“ pozdravila. Měla irský přízvuk. Vlasy, jež mu v červeném světle na pódiu připadaly blond, byly ve skutečnosti zářivě měděné. Pod silným nánosem oranžové rtěnky a hustými falešnými řasami se skrývala dívka, která by od pohledu měla být ještě ve škole. „Já sem Orla. Jak se menuješ ty?“

„Cameron,“ odpověděl Strike, protože mu tak většinou říkali lidé, když přeslechli jeho křestní jméno.

„Nechceš si se mnou zatancovat v soukromí, Camerone?“

„Kde se to odehrává?“

„Tam,“ řekla a ukázala k závěsu, kde se převlékala. „Tebe sem tady ještě neviděla.“

„To ne. Někoho tady hledám.“

„Prozradíš mi její méno?“

„On je to mužskej.“

„To si na špatný adrese, miláčku, estli hledáš chlapy,“ řekla.

Byla tak mladičká, že si připadal poněkud oplzle, už jen když slyšel, jak ho oslovuje miláčku.

„Můžu ti koupit něco k pití?“ zeptal se Strike.

Zaváhala. V soukromém tanci leželo víc peněz, ale možná patřil k oněm mužům, kteří potřebují napřed rozehřát.

„Tak jo.“

Strike zaplatil nehoráznou částku za vodku s limetkovým džusem, který škrobeně srkala na židli vedle něho, přičemž jí ze šatů vylézala skoro celá prsa. Textura její pleti mu připomněla zavražděnou Kelsey: hladká a pevná, se spoustou dětského tuku. Na rameni měla vytetované tři malé modré hvězdičky.

„Třeba bys mohla toho mýho kámoše znát,“ řekl Strike. „Noel Brockbank.“

Malá Orla nebyla žádná hlupačka. V ostrém pohledu, který po něm vrhla, se zračilo podezření smísené s vypočítavostí. Stejně jako masérku tehdy v Market Harborough ji určitě napadlo, jestli není od policie.

„Dluží mi peníze,“ řekl Strike.

Ještě chvíli si ho zkoumavě prohlížela, nakrčila hladké čelo, ale pak tu lež očividně spolkla.

„Noel,“ zopakovala. „Já mám takovej dojem, že ten už je pryč. Počkej. Edie?“

Znuděná barmanka ani nespustila oči z televize.

„Hmm?“

„Jak se menoval ten muskej, kerýho Des nedávno vyhodil? Ten, co se tu ohřál jenom pár dní?“

„To teda nemám páru, jak ten se menoval.“

„Jo, myslím si, že to bude Noel, co ho vyhodili,“ potvrdila Orla Strikovi. Potom s nečekanou a roztomilou upřímností prohlásila: „Dej mi deset vočí a já ti to zjistím na beton.“

Strike si v duchu povzdychl a podal jí bankovku.

„Chvilku tady počkej,“ řekla Orla zvesela. Sklouzla z barové stoličky, zastrčila si desetilibrovku za gumičku kalhotek, neelegantně si popotáhla šaty dolů a loudavým krokem zamířila k dýdžejovi, který Strika zachmuřeně pozoroval celou dobu, co s ním Orla mluvila. Stroze přikývl, podbradek se mu v červeném světle leskl a Orla přiběhla zpátky zjevně spokojená sama se sebou.

„Já to řikala!“ oznámila Strikovi. „Nebyla sem tu, dyž se to stalo, ale měl nějakej záchvat nebo co.“

„Záchvat?“ podivil se Strike.

„Jo, byl první tejden v práci. Mohutnej chlap, je to on? S výraznou čelistí?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Strike.

„Jo, přišel pozdě a Desovi se to nelíbilo. Tamhleto je Des,“ dodala zbytečně a ukázala na dýdžeje, který hleděl na Strika podezíravě, přičemž vyměnil skladbu „Are ‚Friends‘ Electric?“ za „Girls Just Wanna Have Fun“ od Cindy Lauper. „Des mu nadával za to, že přišel pozdě, a ten tvůj kámoš prostě spadl na zem a začal se svíjet. Prej se i pochcal,“ dodala Orla s požitkem.

Strike pochyboval, že by se Brockbank schválně pomočil, aby unikl seřvání od Dese. Vypadalo to, že měl skutečný epileptický záchvat.

„Co se stalo pak?“

„Zezadu přiběhla holka toho tvýho kámoše…“

„Co to bylo za holku?“

„Moment – Edie?“

„Hm?“

„Jak se menuje ta černá holka s prodlouženejma vlasama? Ta s těma úžasnejma kozama. Co ji Des nemá rád.“

„Alyssa,“ řekla Edie.

„Alyssa,“ zopakovala Orla ke Strikovi. „Tak ta přiběhla zezadu a ječela na Dese, ať zavolá záchranku.“

„A zavolal ji?“

„Jo. Toho tvýho kámoše odvezli a Alyssa jela s ním.“

„A vrátil se Brock… vrátil se Noel ještě někdy?“

„Jako vyhazovač je na hovno, když spadne na zem a pochčije se enom kvůli tomu, že na něho někdo houkne, no ne?“ řekla Orla. „Alyssa prý po Desovi chtěla, aby mu dal ještě druhou šanci, ale Des žádný druhý šance nedává.“

„Alyssa tím pádem řekla Desovi, že je piča,“ vložila se do hovoru Edie, která se zničehonic probrala ze své apatičnosti, „a tak ji vyhodil taky. Kráva blbá. Potřebuje prachy. Má malý děcka.“

„A jak je to dlouho, co se tohle všechno stalo?“ zeptal se Strike Orly i Edie.

„Je to asi čtrnáct dní,“ řekla Edie. „Ale ten chlap byl divnej. Dobře že je pryč.“

„V jakém smyslu byl divnej?“ zeptal se Strike.

„To se vždycky pozná,“ řekla Edie s jistou bezcitnou únavou. „Vždycky. Alyssa má na mužský mizernej vkus.“

Druhá striptérka už na sobě měla jen tanga a náruživě natřásala zadkem před nepočetným obecenstvem. Do klubu právě vešli dva starší muži a zaváhali, jestli mají zamířit rovnou k baru. Zrak upírali na tanga, která se striptérka očividně chystala každou chvíli svléknout.

„Vy asi nevíte, kde bych mohl Noela najít?“ obrátil se Strike k Edie, která mu připadala příliš znuděná, než aby chtěla za informaci peníze.

„Bydlí s Alyssou kdesi v Bow,“ odpověděla barmanka. „Dostala tam obecní byt, ale vždycky na to místo nadávala. Nevím přesně, kde to je,“ dodala, aby předešla další Strikově otázce. „Nikdy jsem tam nebyla, to ani náhodou.“

„Já slyšela, že se jí tam líbí,“ řekla Orla neurčitě. „Říkala, že je tam dobrá školka.“

Striptérka se vysoukala z tang a teď s nimi točila nad hlavou jako s lasem. Jelikož dva noví zákazníci právě viděli všechno, co tady bylo k vidění, přistoupili k baru. Jeden z nich, muž dost starý na to, aby mohl být Orliným dědečkem, upřel své slzící oči do rýhy mezi jejími ňadry. Chvíli ho odhadovala věcným pohledem a pak se obrátila k Strikovi.

„Tak chceš ten soukromej tanec, nebo ne?“

„Myslím, že spíš nebudu chtít,“ řekl Strike.

Dřív než stačila všechna slova opustit jeho ústa, odložila na pult sklenici, vykroutila se ze židličky a zamířila k šedesátníkovi, v jehož úsměvu bylo víc mezer než zubů.

Strikovi po boku se zjevila mohutná postava: podsaditý vyhazovač.

„Des si chce s tebou promluvit,“ řekl tónem, který měl znít výhrůžně, kdyby ovšem hlas nebyl na tak mohutného, rozložitého muže překvapivě vysoký.

Strike se rozhlédl. Dýdžej se do něj zabodával pohledem přes celou místnost a teď na něho kývl.

„Je snad nějakej problém?“ zeptal se Strike vyhazovače.

„Des už ti řekne, jestli je nějakej problém,“ zněla mírně výhružná odpověď.

Strike tedy zamířil přes místnost, aby si promluvil s dýdžejem, a zůstal před ním stát jako přerostlý školák povolaný do ředitelny. Plně si uvědomoval absurditu celé situace, když musel počkat, dokud třetí striptérka v pořádku neodložila svou sklenici s mincemi vedle gramofonu, neshodila ze sebe šarlatový háv a nevstoupila na scénu v černém krajkovém prádle a průhledných jehlách. Byla hustě potetovaná a pod nánosem make-upu prosvítaly uhry.

„Pánové, cecky, zadek a vysoká úroveň v podání Jackaliny!“

Rozjela se „Africa“ od skupiny Toto. Jackaline se roztočila kolem tyče, u níž to uměla mnohem lépe než předchozí kolegyně, a Des zakryl rukou mikrofon a naklonil se ke Strikovi.

„Tak hele, kamaráde.“

Vypadal starší i nevlídnější než v rudém světle pódia, v očích se mu zračila zlověstná mazanost a podél čelisti se mu táhla jizva stejně hluboká jako Kudlovi.

„Proč se vyptáváš na toho vyhazovače?“

„Je to můj známej.“

„Nikdy tady neměl smlouvu.“

„Nic takového jsem ani neříkal.“

„S nějakým nezákonným propuštěním ať mi políbí prdel. Vůbec mi neřekl, že má ty pitomý záchvaty. Poslala tě sem ta mrcha Alyssa?“

„Ne,“ odpověděl Strike. „Doslechl jsem se, že tady Noel pracuje.“

„To je totiž neskutečná kráva.“

„O tom já nic nevím. Hledám jeho.“

Des se poškrábal v podpaží a chvíli na Strika nasupeně hleděl, zatímco metr od nich si Jackaline stáhla ramínka podprsenky a zadívala se přes rameno na půl tuctu přihlížejících kunčoftů.

„To je přece totální hovadina, že by ten hajzl mohl někdy sloužit v nějaký speciální jednotce,“ prohlásil Des útočně, jako by Strike trval na tom, že v ní Brockbank sloužil.

„To vám řekl?“

„To mi řekla ona. Alyssa. Takovou trosku by tam přece nevzali. V každým případě,“ pokračoval Des a oči se mu zúžily, „se mi nelíbila ještě úplně jiná věc.“

„Ano? A co to bylo?“

„To je moje věc. Jen jí to ode mě vyřiď. Nešlo jen o ten jeho pitomej záchvat. Řekni jí, ať se zeptá Mii, proč jsem ho nechtěl vzít zpátky, a taky Alysse vyřiď, že jestli ještě jednou provede nějakou pitomost s mým autem nebo mi sem pošle někoho dalšího ze svejch kamarádíčků, aby se na mě pokusil něco vyšťourat, tak ji dám do prdele k soudu. To jí klidně vyřiď!“

„Jistě, dobře,“ řekl Strike. „Neznáte náhodou adresu?“

„Vypadni, jasný?“ zavrčel Des. „Padej odtud.“

Naklonil se nad mikrofon.

„Nádherné,“ řekl s jistou profesionální lascivitou, když Jackaline v šarlatovém světle rytmicky zatřásla ňadry. Des Strikovi gestem naznačil, aby padal, a vrátil se ke své hromádce starých gramodesek.

Strike se smířil s nevyhnutelným a nechal se vyprovodit ke dveřím. Nikdo tomu nevěnoval pozornost; obecenstvo dělilo svůj zájem mezi Jackalinu a Lionela Messiho na širokoúhlé televizní obrazovce. U vchodu Strike napřed ustoupil skupince čtyř mladíků v oblecích, kteří všichni vypadali už značně opile.

„Kozy!“ zaječel první z nich a ukázal na striptérku. „Kozy!“

Vyhazovač se proti podobnému chování při vstupu do podniku ohradil. Následovala menší výměna názorů, při níž křiklouna zklidnili jeho kamarádi i pokárání od vyhazovače, které doprovodil několikerým dloubnutím ukazováčku do provinilcova hrudníku.

Strike trpělivě počkal, než se celá záležitost vyřeší. Jakmile byli mladíci konečně vpuštěni dál, sebral se k odchodu za zvuku úvodních taktů hitu „The Only Way Is Up“ v podání zpěvačky Yazz.

46

Subhuman

Se svými trofejemi se cítil, že je plně sám sebou. Byly to důkazy jeho nadřazenosti, jeho podivuhodné schopnosti unikat policejním opičákům i ovcím z takzvaných mas, brát si, nač dostal chuť, jako nějaký polobůh.

Samozřejmě, poskytovaly mu i něco jiného.

Během vlastního zabíjení se mu nikdy nepostavil. Předtím, když o tom přemýšlel, tak ano: občas se dostal do onanického šílenství, když si to, co se chystal uskutečnit, jen představoval, když si v hlavě piloval a znovu a znovu přehrával různé možnosti. A potom – například teď, když v ruce svíral studené, gumovité a scvrklé prso, které usekl z Kelseyiny mrtvoly a které už po opakovaném vytahování z lednice začínalo být poněkud kožovité –, to už neměl problém vůbec. Teď mu stál jako stožár.

V mrazáku měl taky prsty té poslední. Jeden vytáhl, přitiskl si ho ke rtům a potom se do něj tvrdě zakousl. Představoval si, že jí ten prst pořád ještě patří a že křičí v agonii. Zakousl se ještě víc, vychutnával si pocit z rozkousnutého studeného masa, zuby pevně stiskl kost. Jednou rukou tápavě zápasil se šňůrkou na teplácích…

Pak všechno opět uložil do lednice, zavřel ji, zlehka ji poplácal a sám pro sebe se usmál. Brzy tam toho bude mít mnohem víc. Sekretářka nebyla nijak malá: podle jeho odhadu nějakých sto pětašedesát, sto sedmdesát centimetrů.

Měl jen drobný problém… nevěděl, kde je. Ztratil její stopu. Dnes ráno nepřišla do kanceláře. Šel do London School of Economics, kde zahlédl tu platinovou čubku, ale po Sekretářce jako by se slehla zem. Nahlédl do hospody Court; dokonce se šel podívat i do Tottenhamu.

Byla to ovšem jen dočasná komplikace. Však on ji vyčenichá. Když bude nejhůř, zachytí ji zase zítra ráno u stanice metra ve West Ealingu.

Uvařil si kávu a nalil si do ní panáka whisky z lahve, kterou tu měl už tři měsíce. V tom špinavém brlohu, v němž se skrýval, ve své svatyni, téměř nic jiného neměl: konvici, pár otlučených hrnků, lednici – oltář své profese –, starou matraci na spaní a dokovací stanici, kam mohl připojit svůj iPod. To bylo důležité. Stalo se to součástí jeho rituálu.

Když je slyšel poprvé, pokládal jejich písně za sračky, ale jak narůstala jeho posedlost, s níž se snažil dostat na kobylku Strikovi, rostla i jeho obliba jejich hudby. Rád ji poslouchal ve sluchátkách, když sledoval Sekretářku nebo když čistil své nože. Dnes už to pro něj byla posvátná hudba. Některé jejich texty v něm zůstávaly jako útržky bohoslužby. Čím víc je poslouchal, tím větší měl pocit, že jim rozumí.

Tváří v tvář noži zůstávaly ženy zredukovány na základní prvky. Svou hrůzou se očistily. Když prosily a žadonily o život, bylo v nich cosi ryzího. Zdálo se mu, že Cult (jak jim soukromě říkal) tomu rozumějí. Chápali to.

Připojil iPod do dokovací stanice a vybral si jednu ze svých nejoblíbenějších nahrávek, „Dr. Music“. Potom se přesunul k výlevce a k popraskanému zrcátku na holení, jež tam měl připravené spolu s břitvou a nůžkami: veškeré nástroje, které muž potřebuje, když se chce dokonale proměnit.

Z jediného reproduktoru dokovací stanice zpíval Eric Bloom:

Girl don’t stop that screamin’

You’re sounding so sincere…

47

I sense the darkness clearer…

Blue Öyster Cult: „Harvest Moon“

Dnes – prvního června – mohla Robin poprvé prohlásit: „Příští měsíc se vdávám.“ Druhého července se najednou zdálo být nesmírně blízko. Krejčová v Harrogate chtěla poslední zkoušku, ale Robin neměla vůbec představu, kdy si na výlet domů najde čas. Alespoň že měla boty. Odpovědi na pozvánky přijímala její matka, která ji pravidelně informovala o změnách v seznamu hostů. Robin si připadala od toho všeho podivně odtržená. Únavné hodiny, které trávila sledováním bytu nad hranolkárnou na Catford Broadway, byly na hony vzdálené dotazům na květinovou výzdobu, na zasedací pořádek na hostině nebo na to (na tuto poslední věc se neustále vyptával Matthew), jestli už požádala Strika o čtrnáctidenní dovolenou na jejich líbánky, které Matthew zarezervoval a které pro ni měly být překvapením.

Nechápala, jak se svatba mohla takhle přiblížit, aniž si to uvědomila. Příští měsíc, už příští měsíc, se z ní stane Robin Cunliffeová – nebo aspoň předpokládala, že tomu tak bude. Matthew samozřejmě předpokládal, že přijme jeho příjmení. Býval teď neuvěřitelně veselý, beze slova ji objímal, když se náhodou míjeli v předsíni, nevznesl jedinou námitku proti její dlouhé pracovní době, která často zasahovala i do jejich víkendů.

V posledních dnech ji ráno několikrát odvezl do Catfordu, protože to měl při cestě do společnosti v Bromley, kde prováděl audit. O opovrhovaném land roveru nyní mluvil pěkně, dokonce i ve chvílích, kdy řadil na vymlácené převodovce nebo mu auto zdechlo na křižovatce. Říkal, že to byl úžasný dárek a jak je Linda hodná, že jim vůz věnovala, jak je auto užitečné, když ho pošlou pracovat někam mimo město. Během včerejší jízdy navrhl, že ze seznamu svatebních hostů vyškrtnou Sarah Shadlockovou. Robin bylo jasné, že musel sebrat veškerou svou odvahu už jen k tomu, aby tu otázku položil, protože se jistě bál, že by pouhá zmínka jejího jména mohla vyprovokovat hádku. Chvíli nad tím přemýšlela, snažila se přijít na to, jaký z toho má pocit, a nakonec jeho návrh odmítla.

„Mně to nevadí,“ řekla. „Budu radši, když přijde. To je v pohodě.“

Zrušit pozvání pro Sarah by jí prozradilo, že se Robin dozvěděla, co se před lety stalo. Raději bude předstírat, že to věděla odjakživa, že se jí Matthew přiznal už dávno a že to pro ni nic neznamená; měla svoji hrdost. Nicméně když se jí matka také ptala, zda tam Sarah bude, a vzápětí, koho vedle ní chce Robin posadit, když její a Matthewův společný kamarád z univerzity Shaun oznámil, že nemůže přijít, odpověděla Robin otázkou.

„Cormoran účast potvrdil?“

„Ne,“ řekla matka.

„Aha,“ odtušila Robin. „Říkal, že to udělá.“

„Ty ho chceš posadit vedle Sarah?“

„Samozřejmě že ne!“ odsekla Robin.

Nastalo krátké ticho.

„Promiň,“ řekla Robin. „Promiň, mami… jsem utahaná… ne, mohla bys Cormorana posadit vedle… já nevím…“

„Přijede jeho přítelkyně?“

„Prý ne. Posaď ho, kam chceš, jenom ne blízko té zatracené… chtěla jsem říct ne vedle Sarah.“

Takže teď, v dnešním zatím zdaleka nejteplejším dopoledni, Robin už zase čekala, jestli nezahlédne Stephanii. Nakupující na Catford Broadway měli na sobě trička a sandály; černošky chodily kolem v pestrobarevných šátcích ovázaných kolem hlavy. Robin, která si pod starou džínovou bundu vzala letní šaty, se opírala o zeď v jednom ze svých oblíbených výklenků v budově divadla a předstírala, že mluví do mobilu a zabíjí čas. Potom si u nejbližšího stánku prohlížela vonné svíčky a tyčinky.

Bylo obtížné udržet si soustředění, když byl člověk přesvědčený, že ho někam poslali úplně zbytečně. Strike mohl tvrdit, jak chtěl, že pořád pokládá Whittakera za podezřelého v případě Kelseyiny vraždy, ale Robin o tom nebyla vůbec přesvědčená. Stále více se přikláněla k Wardlovu názoru, že Strike má na svého nevlastního otce spadeno a že jeho většinou jasný úsudek je tentokrát zastřený starými křivdami. Pravidelně zvedala zrak k nehybným záclonám Whittakerova bytu a vzpomněla si, že Stephanii Strike naposled viděl, když ji Whittaker nacpal do nákladového prostoru dodávky. Přemýšlela, jestli v bytě vůbec ještě je.

Byla mírně otrávená, že to bude další ztracený den, a snadno tak sklouzla k úvahám nad tím, co Strikovi v poslední době nejvíc zazlívala: totiž že si uzurpoval veškeré pátrání po Brockbankovi. Měla pocit, že Brockbank je především její podezřelý. Kdyby úspěšně neztělesnila Venetii Hallovou, dodnes by nevěděli, kde Brockbank v Londýně žije, a kdyby neměla dostatek důvtipu, aby si spojila, že Nile je Noel, nikdy by ho nevystopovali U Saracéna. Dokonce i ten tichý hlas v jejím uchu (neznáme se odněkud, maličká?), ačkoli jí naháněl takovou hrůzu, představoval jisté pouto.

Když se opět opřela o chladivý kámen a sledovala nehybné dveře jeho domu, do nosu ji udeřila smíšená vůně čerstvých ryb a kadidla, kterou si už s Whittakerem a Stephanií neodlučitelně spojovala. Jako se lišky vracejí k popelnici, vracely se její neposlušné myšlenky k Zahaře, malému děvčátku, které zvedlo Brockbankův mobil. Ode dne, kdy spolu mluvily, na ni Robin myslela denně, a když se Strike vrátil ze striptýzového klubu, vyptávala se ho na každý detail ohledně její matky.

Robin se od něj dozvěděla, že se Brockbankova přítelkyně jmenuje Alyssa a že je to černoška, takže Zahara musí být taky černá. Třeba vypadá stejně jako ta holčička s tuhými copánky, která se teď kolébá po ulici, drží se pevně ukazováčku své matky a pozoruje Robin vážnýma tmavýma očima. Robin se usmála, ale dívenka její úsměv neopětovala: jenom si Robin dál zkoumavě prohlížela, když kolem ní s maminkou procházely. Robin se usmívala až do chvíle, kdy holčička, která se přetočila téměř o sto osmdesát stupňů, aby neztratila s Robin oční kontakt, škobrtla o vlastní drobnou nožku v sandálku. Upadla na zem a začala hlasitě naříkat; apatická matka ji zvedla a nesla ji dál v náruči. Robin se cítila provinile, a zatímco se ulicí rozléhal křik batolete, vrátila se k pozorování Whittakerových oken.

Zahara skoro určitě bydlí v bytě v Bow, o němž jí povídal Strike. Zahařina matka si prý na byt stěžovala, i když Strike taky říkal, že jedna z těch dívek…

Jedna z těch dívek přece řekla…

„Jasně!“ zamumlala vzrušeně Robin. „No jasně!“

Na tohle Strike samozřejmě nepomyslel – vždyť je to muž! Rychle něco naťukala na klávesnici mobilu.

V Bow bylo sedm mateřských škol. Robin roztržitě zastrčila mobil do kapsy a povzbuzená vlastním nápadem se vydala na obvyklou obchůzku prodejních stánků, přičemž občas vrhala pohledy do oken Whittakerova bytu a na věčně zavřené domovní dveře. Její mysl však byla plně zaujatá pátráním po Brockbankovi. Napadaly ji dva možné způsoby, jak akci provést: sledovat každou ze sedmi školek a pátrat po černošce vyzvedávající děvčátko jménem Zahara (ale jak se dozví, která je ta správná matka a dcera?) nebo… nebo… Zastavila se u stánku, kde prodávali etnickou bižuterii, ale zboží téměř nevnímala, protože veškerou její pozornost poutaly myšlenky na Zaharu.

Jen čirou náhodou vzhlédla od náušnic s pírky a korálky, když ze dveří vedle hranolkárny vyšla Stephanie; Strikův popis přesně seděl. Byla bledá, se zarudlýma očima, mhouřila oči do jasného slunečního světla jako albínský králík. Opřela se do dveří bufetu, vpadla dovnitř a zamířila k pultu. Než se Robin stačila vzpamatovat, Stephanie se kolem ní protáhla s plechovkou koly v ruce a bílými domovními dveřmi zašla zase dovnitř.

Do háje.

„Nic,“ ohlásila Strikovi o hodinu později do telefonu. „Pořád je v bytě. Neměla jsem šanci cokoli udělat. Byla zpátky v bytě během tří minut.“

„Zůstaň tam,“ řekl Strike. „Třeba zase vyjde. Aspoň víme, že je naživu.“

„Měl jsi štěstí na Lainga?“

„Co jsem tam byl, tak ne, ale musel jsem se vrátit do kanceláře. Velká novinka: Dvoják mi odpustil. Právě odešel. Potřebujeme peníze – těžko jsem mohl odmítnout.“

„Panebože – kde vzal tak rychle další přítelkyni?“ zeptala se Robin.

„Žádnou nemá. Chce, abych mu proklepl jednu novou erotickou tanečnici, se kterou flirtuje. Mám prověřit, jestli už nechodí s někým jiným.“

„Proč se jí prostě nezeptá?“

„On se jí ptal. A řekla mu, že s nikým nechodí, ale ženský jsou prohnaný, falešný bestie, Robin, to přece víš.“

„No jo, vlastně, jasně,“ povzdychla si Robin. „Já zapomněla. Poslyš, mám nápad ohledně Br… Počkej, něco se děje.“

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se zostra.

„Jo… vydrž…“

Zastavila před ní dodávka. Robin ji s mobilem stále u ucha obešla a snažila se zjistit, co se děje. Nakolik se to dalo rozeznat, měl řidič vlasy zastřižené na ježka, ale sluneční paprsky na předním skle ji oslňovaly a zastíraly jeho tvář. Na chodníku se objevila Stephanie. S pažemi pevně obtočenými kolem těla přešla přes ulici a nastoupila do zadních dveří auta. Robin uhnula, aby dodávka mohla projet, přičemž stále předstírala, že s někým telefonuje. Pohledem se setkala s řidičovýma očima; byly tmavé a mhouřil je proti slunci.

„Je pryč, vlezla si dozadu do nějaký starý dodávky,“ řekla Strikovi. „Řidič nevypadal na Whittakera. Mohl to být míšenec nebo někdo ze Středomoří. Nebyl moc vidět.“

„Takže víme, že v tom Stephanie jede. Pravděpodobně odjela vydělat Whittakerovi nějaký peníze.“

Robin se snažila nemít mu za zlé jeho věcný tón. Připomněla si, že osvobodil Stephanii z Whittakerova sevření a dal mu pěstí do břicha. Zastavila se a zadívala se do výlohy trafiky. Dozvuky oslav královské svatby byly ještě všude patrné. Na zdi za Asiatem u pokladny visela britská vlajka.

„Co mám dělat dál? Můžu tě zastoupit ve Wollaston Close, jestli půjdeš sledovat tu Dvojákovu novou holku. To mi zabere… Jejda,“ vyhrkla.

Otočila se, že se vydá na druhou stranu, a srazila se s vysokým mužem s kozí bradkou, který sprostě zaklel.

„Promiňte,“ vydechla automaticky, zatímco se muž kolem ní protlačil do trafiky.

„Co se stalo?“ zeptal se Strike.

„Nic – jen jsem do někoho vrazila. Poslyš, já půjdu do Wollaston Close,“ řekla.

„Tak dobře,“ souhlasil Strike po znatelné pauze, „ale pokud se tam Laing ukáže, pokus se ho jenom vyfotit. Rozhodně se k němu nepřibližuj.“

„To jsem ani neměla v úmyslu,“ řekla Robin.

„Zavolej mi, kdyby bylo cokoli nového. Ale i když nic novýho nebude.“

Chvilkové nadšení, které v ní vyvolala vyhlídka na návrat do Wollaston Close, z ní vyprchalo, ještě než dorazila ke catfordské stanici metra. Nebyla si jistá, proč je najednou tak sklíčená a nervózní. Možná má jenom hlad. Odhodlaná zbavit se závislosti na čokoládě, kvůli níž hrozilo, že by se nemusela vejít do přešitých svatebních šatů, si před nástupem do vlaku koupila nevábně vyhlížející energetickou tyčinku.

Vůz metra ji unášel směrem k Elephant and Castle, žvýkala tyčinku chutnající jako piliny a roztržitě si třela žebra v místě, kde do ní vrazil mohutný muž s kozí bradkou. To, že vás občas zavalí nadávkami zcela náhodní lidé, byla daň za život v Londýně; nepamatovala si, že by se na ni kdy obořil nějaký cizí člověk v Mashamu, určitě se to nestalo ani jednou.

Cosi ji přimělo náhle se rozhlédnout kolem sebe, ale žádný velký muž se očividně nikde poblíž nevyskytoval. Nikdo takový nebyl v jejím poloprázdném vagoně ani po ní nepokukoval ze sousedních vozů. Když teď nad tím přemýšlela, polevila dnes dopoledne ve své obvyklé ostražitosti, otupělá důvěrně známým prostředím Catford Broadway, rozptýlená myšlenkami na Brockbanka a Zaharu. Přemítala, jestli by si všimla, kdyby tam někdo jiný sledoval ji… Jenže to už samozřejmě hraničilo s paranoií. Matthew ji tam ráno zavezl land roverem; jak by ji vrah mohl sledovat do Catfordu? To by přece na ni musel čekat v autě už v Hastings Road.

Ale stejně by neměla podléhat pocitu zdánlivého bezpečí. Když vystupovala z vlaku, zaznamenala vysokého tmavého muže kráčejícího kousek za ní a úmyslně se zastavila a nechala ho projít. Vůbec se po ní nepodíval. Určitě začínám být paranoidní, pomyslela si a nedojedenou energetickou tyčinku vyhodila do odpadkového koše.

Než dorazila na nádvoří Wollaston Close, bylo půl druhé a budova Strata se vypínala nad zchátralými starými byty jako posel z budoucnosti. Dlouhé letní šaty a stará džínová bunda, které se tak dobře hodily na tržiště v Catfordu, tady působily až moc studentsky. Znovu předstírala, že mluví do mobilu, nenuceně vzhlédla a srdce jí poskočilo.

Něco se změnilo. Závěsy byly rozhrnuté.

Naráz byla nesmírně ostražitá, pro případ, že by se díval z okna, pokračovala v chůzi a měla v úmyslu najít si místo někde ve stínu, odkud by mohla sledovat jeho balkon. Byla tak zaujatá hledáním dokonalého úkrytu a předstíráním přirozeného hovoru v telefonu, že zapomněla dávat pozor, kam šlape.

„Ne!“ vyjekla Robin, když jí podklouzla pravá noha, levá se zachytila o lem dlouhých šatů a upadla do nedůstojného provazu, z něhož se překulila na stranu, a pustila mobil.

„Do prdele,“ zaúpěla. To, po čem sklouzla, připomínalo ze všeho nejvíc zvratky, nebo dokonce průjem: něco jí ulpělo na šatech a na sandálu a při pádu si odřela ruku, ale největší starost jí dělal přesný původ husté, žlutohnědé, lepkavé a hrudkovité kaše.

Někde v její blízkosti se rozesmál jakýsi muž. Naštvaná a ponížená se pokusila vstát tak, aby si špínu dál neroztírala po šatech a botách, takže se hned neohlédla po původu onoho posměšného halasu.

„Promiň, kotě,“ ozval se měkký skotský hlas těsně za jejími zády. Prudce se ohlédla a měla pocit, že jí projelo pár desítek tisíc voltů.

Navzdory teplému dni měl na sobě zimní čepici s dlouhými klapkami přes uši, červenočerně kostkovanou bundu a džíny. Značnou část jeho nezanedbatelné váhy nesly kovové berle. Shlížel dolů k ní, stále se širokým úsměvem. Jeho bledé tváře, bradu a pytle pod malýma tmavýma očima hyzdily hluboké jamky po neštovicích. Kůže na tlustém krku mu přetékala přes límec.

V jedné ruce mu visela igelitová taška s malým nákupem z hokynářství. Zahlédla jen špičku vytetované dýky, která jak věděla, protíná výše na předloktí žlutou růži. Kapky vytetované krve stékající k jeho zápěstí působily dojmem, jako by byl zraněný.

„Potřebujete se umejt,“ řekl a široce se usmál, když ukázal na její nohu a lem sukně, „a vydrhnout kartáčem.“

„Ano,“ přisvědčila Robin rozechvěle. Sehnula se, aby zvedla mobil. Displej byl prasklý.

„Bydlím kousek odtud,“ řekl a kývl směrem k bytu, který nepravidelně sledovala celý měsíc. „Jestli chcete, můžete jít se mnou a umýt se.“

„To ne… to bude dobrý. Ale mockrát vám děkuju,“ řekla Robin se zatajeným dechem.

„Jak chcete,“ odtušil Donald Laing.

Pohledem jí sklouzl po těle. Naskočila jí husí kůže, jako by po ní přejel prstem. Otočil se na berlích a odcházel, igelitová taška se mu nešikovně houpala v ruce. Robin zůstala stát na místě, kde ji opustil, a cítila, jak se jí do tváře nahrnula krev.

Neohlédl se. Klapky na jeho čepici sebou plácaly jako uši kokršpaněla a on se namáhavě a pomalu sunul podél činžáků, až jí nakonec zmizel z dohledu.

„Panebože,“ zašeptala Robin. Dlaň a koleno ji v místech, kde na ně dopadla, pálily a roztržitě si odhrnula vlasy z obličeje. Teprve v tu chvíli si podle vůně na prstech s úlevou uvědomila, že kluzká hmota byla ve skutečnosti karí. Pospíchala na roh z dosahu oken Donalda Lainga, stiskla tlačítka na popraskaném mobilu a zavolala Strikovi.

48

Here Comes That Feeling

Vlna horkého počasí, která zasáhla Londýn, mu zkřížila plány. V tričku nebylo kam ukrýt nože a čepice a ohrnuté límce, na něž se ve svých převlecích spoléhal, by teď vypadaly nepatřičně. Nezbývalo mu nic jiného než zuřivě a bezmocně čekat na místě, o jehož existenci To neměla ponětí.

V neděli se počasí konečně umoudřilo. Vyprahlé parky zchladil déšť, stěrače automobilů tančily, turisté si navlékali pláštěnky a všemu navzdory brouzdali mezi kalužemi.

Překypující vzrušením a odhodláním si narazil čepici hluboko do očí a oblékl si svoji vlastnoručně upravenou bundu. Nože v hlubokých kapsách, které pro ně speciálně vytvořil v podšívce, mu při chůzi narážely do hrudníku. V ulicích hlavního města bylo skoro tolik lidí jako v den, kdy pobodal tu čubku, jejíž prsty měl schované v ledničce. Turisté i Londýňané se pořád všude hemžili jak mravenci. Někteří si nakoupili deštníky a klobouky v barvách britské vlajky. Do několika z nich úmyslně vrazil, čistě jen pro radost, že je odstrčil stranou.

Jeho potřeba zabíjet byla čím dál naléhavější. Uběhlo několik promarněných dní a jeho propustka od To se pomalu krátila, ale Sekretářka byla pořád ještě naživu a volná. Hledal ji celé dlouhé hodiny a pak se ta nestydatá mrcha najednou objevila přímo před ním, v plném denním světle – jenže všude kolem byla spousta svědků…

Impulzivní porucha, něco takového by řekl ten debilní psychiatr, kdyby se dozvěděl, co udělal, když ji spatřil. Impulzivní porucha! On uměl své impulzy zvládat docela zdravě, když chtěl – byl přece člověk nadlidské bystrosti, který zabil tři ženy a jednu zmrzačil, aniž by policie byla o chlup chytřejší, takže ať se jde ten psychiatr se svými pitomými diagnózami vycpat. Když ji ale po všech těch jalových dnech spatřil náhle před sebou, chtěl ji vyděsit, chtěl se k ní přiblížit, opravdu přiblížit, přiblížit natolik, aby si k ní mohl přičichnout, promluvit na ni, pohlédnout do jejích vyděšených očí.

Ona potom odkráčela a on se ji neodvážil dál sledovat, v tu chvíli ne, ale málem mu to utrhlo srdce, že ji musel nechat jít. Měla už touhle dobou ležet rozporcovaná v jeho ledničce. Už měl zažít pohled na její tvář v extázi hrůzy ze smrti, během níž mu beze zbytku patřily, byly plně v jeho moci a on si s nimi mohl hrát.

A tak se teď procházel studeným deštěm a uvnitř celý hořel, protože byla neděle a ona mu zase zmizela, zpátky na místo, kde se k ní nemohl přiblížit, jelikož tam s ní byl neustále Hezoun.

Potřeboval větší svobodu, mnohem větší svobodu. Největší překážkou bylo, že má doma celou dobu na krku To, která ho špehuje a lepí se na něj. Je načase s tím něco udělat. Přiměl už To, aby se proti své vůli vrátila do práce. Teď se rozhodl, že jí bude muset namluvit, že si i on našel zaměstnání. Bude-li to nezbytné, bude krást, aby měl nějaké peníze a mohl se tvářit, že je vydělal – nebylo by to poprvé. Teprve potom bude mít dostatek volného času, který potřebuje, aby byl zaručeně nablízku, až jednou Sekretářka poleví ve své ostražitosti, až tam nebudou žádní svědci a ona zabočí do špatné ulice…

V kolemjdoucích bylo pro něho tak málo života jako v robotech. Byli hloupí, hloupí, hloupí… Kudy chodil, hledal tu další, kterou zabije. Ne Sekretářku, ne, protože ta mrcha je za svými bílými domovními dveřmi s Hezounem, ale kteroukoli dostatečně hloupou ženskou, dostatečně opilou na to, aby o kousek poodešla s mužem a jeho noži. Než se vrátí k To, musí nějakou zabít, zkrátka musí. Jen díky tomu dokáže po návratu domů dál předstírat, že je mužem, kterého To miluje. Očima pod čepicí neklidně přejížděl z jedné strany na druhou, třídil je a zavrhoval: ženy v doprovodu mužů, ženy, jichž se za ruce držely děti, ale žádné osamocené, žádné v rozpoložení, v jakém je potřeboval mít…

Než padla tma, nachodil spoustu kilometrů, míjel rozzářené hospody, kde se muži s ženami spolu smáli a flirtovali, restaurace a biografy, díval se, vyčkával s trpělivostí lovce. Byl nedělní večer, pracující se vraceli domů brzy, ale na tom nezáleželo: pořád tu ještě všude byla spousta turistů, přespolních, které sem přilákala historie a tajemství Londýna…

Byla už skoro půlnoc, když je svým zkušeným okem zachytil jako trs boubelatých žampionů v přerostlé trávě: partu upištěných, podroušených holek, které se pitomě hihňaly a potácely po chodníku. Byly zrovna v jedné z oněch ubohých, zchátralých ulic, jež měl zvlášť v oblibě, protože tam opilecké rvačky nebo ječící holky nejsou nic neobvyklého. Sledoval je asi s desetimetrovým odstupem, díval se, jak míjejí pouliční lampu, šťouchají do sebe lokty a kdákavě se chichotají, všechny až na jednu. Ta byla nejopilejší a vypadala ze všech nejmladší: a vsadil by se, že bude každou chvíli zvracet. Klopýtala na jehlových podpatcích, zůstávala mírně pozadu za svými kamarádkami, hloupoučká malá čubka. Žádná z jejích kamarádek si neuvědomovala, v jakém je stavu. Všechny byly sťaté tak akorát, supěly, řehtaly se a vrávoraly ulicí.

Loudal se za nimi naprosto uvolněně.

Pokud se pozvrací přímo na ulici, přitáhne ten zvuk pozornost kamarádek, zastaví se a seběhnou se kolem ní. Ale dokud se snaží zvracení potlačit, nemůže mluvit. Vzdálenost mezi ní a jejími kamarádkami pomalu narůstala. Kymácela se a chvěla, připomínala mu tu poslední s těmi stupidními jehlami. Tahle nesmí přežít, už žádné další identifiky.

Blížil se taxík. Viděl ten scénář odehraný dřív, než na něj skutečně došlo. Zastavily ho s hlasitým hulákáním, jekotem a máváním paží a jedna za druhou se do něho nacpaly, jeden tlustej zadek vedle druhýho. Pospíšil si, se skloněnou hlavou a odvráceným obličejem. Pouliční lampy se odrážely v loužích, světlo „volný“ pohaslo, motor zarachotil…

Zapomněly na ni. Zavrávorala, otočila se ke zdi a opřela se o ni rukou.

Možná bude mít jen pár vteřin. Některá z jejích kamarádek si může každou chvíli uvědomit, že není s nimi.

„Jsi v pořádku, maličká? Tobě je špatně? Pojď sem. Tudy. Všechno bude v pohodě. Jenom tady kousek stranou.“

Táhl ji do postranní uličky a ona začala zvracet. Slabě se mu pokusila vytrhnout, ale stále jí do krku stoupaly zvratky a celou ji potřísnily, dusila se jimi a nemohla mluvit.

„Špinavá děvko,“ zavrčel, jednu ruku už měl přichystanou na rukojeti nože pod bundou. Vlekl ji násilím k tmavému zákoutí mezi erotickou videopůjčovnou a zastavárnou.

„Ne,“ zalapala po dechu, ale její slova hned zdusil další nával zvratků.

Na druhé straně ulice se otevřely dveře, schodiště před domem zaplavilo jasné světlo. Na chodník se vyhrnuli lidé, ozýval se smích.

Přirazil ji ke zdi a políbil ji, držel ji přimáčknutou ke stěně a ona se mu snažila vykroutit. Její zvratky chutnaly odporně. Dveře naproti se zavřely, houf lidí prošel kolem nich, jejich hlasy se rozléhaly tichou nocí, světlo pohaslo.

„Do prdele,“ ulevil si, sotva se jí odlepil od úst, ale tělem ji dál držel přimáčknutou ke zdi.

Nadechla se, aby mohla zakřičet, ale on měl nůž připravený a ten jí zajel hluboko mezi žebra s naprostou lehkostí, ne jako u té poslední, která se tak zarputile a tvrdě bránila. Když se mu na ruku ukrytou v rukavici vyřinula teplá krev a celou ji zmáčela, křik jí utichl na potřísněných rtech. Křečovitě sebou trhla, pokusila se něco říct, oči se jí přetočily vzhůru, až bylo vidět jen bělmo, a celé její tělo zplihlo, pořád přišpendlené nožem.

„Hodná holka,“ zašeptal, vytáhl porcovací nůž a nechal si ji umírající přepadnout do náruče.

Zatáhl ji hloub do výklenku, kde čekala na odvoz hromada odpadků. Odkopl černé pytle stranou, svalil ji do rohu a vytáhl mačetu. Něco na památku si odnést musí, ale měl jenom pár vteřin. Mohly se otevřít jiné dveře nebo se mohly vrátit v taxíku její debilní kámošky…

Sekal a řezal, teplé vlhké trofeje si nastrkal do kapes a potom ji zaskládal pytli s odpadem.

Netrvalo to ani pět minut. Cítil se jako král, jako bůh. Odcházel, nože bezpečně uložené, supěl studeným, čistým nočním vzduchem, a jakmile se vrátil na hlavní ulici, zlehka se rozběhl. Byl už o blok dál, když v dálce uslyšel ochraptělé ženské hlasy.

„Heather! Heather, kde vězíš, krávo blbá?“

„Heather vás už neslyší,“ zašeptal do tmy.

Snažil se v sobě zdusit smích, tvář si ukryl do límce, ale nemohl své radosti odolat. Hluboko v kapsách si jeho promáčené prsty pohrávaly s gumovitou chrupavkou a kůží, v níž stále visely její náušnice – drobné, umělohmotné kornoutky zmrzliny.

49

It’s the time in the season for a maniac at night.

Blue Öyster Cult: „Madness to the Method“

Červen vstoupil do druhého týdne a počasí bylo i nadále chladné, deštivé a trochu nevypočitatelné. Ze sluncem zalité nádhery, která provázela královskou svatbu, už zbyla jen vzpomínka: opojná vlna romantického nadšení opadla, z výkladů zmizely upomínkové svatební předměty a cedule s blahopřáními a noviny v hlavním městě se vrátily k všednějším tématům včetně bezprostředně hrozící stávky zaměstnanců metra.

A pak se na středeční titulní stránky vyvalila syrová hrůza. Pod hromadou odpadkových pytlů bylo nalezeno zmrzačené tělo mladé ženy a jen pár hodin poté, co policie požádala veřejnost o spolupráci, se svět dozvěděl, že v ulicích Londýna řádí Jack Rozparovač jednadvacátého století.

Zaútočil už na tři ženy a zohavil jejich těla, ale policie zřejmě neměla žádné stopy. Novináři se mohli přetrhnout, aby pokryli příběh ze všech možných stran – objevily se mapky Londýna s vyznačenými místy útoků, snímky všech tří obětí –, byli odhodlaní dohonit ztracený čas, jako by přiznávali, že tentokrát poněkud zaspali. Vraždu Kelsey Plattové zpočátku popisovali jako ojedinělý čin šíleného sadisty a o následujícím útoku na osmnáctiletou prostitutku Lilu Monktonovou se v médiích neobjevilo v podstatě nic. Dívka, která v den královské svatby prodává na ulici své tělo, se stěží mohla dočkat toho, že se jí podaří vytlačit z titulních stránek čerstvou vévodkyni.

Vražda Heather Smartové, dvaadvacetileté ekonomky a zaměstnankyně velkého bytového družstva z Nottinghamu, byla ale něco úplně jiného. Titulky se psaly doslova samy, protože Heather byla dokonalá hrdinka. Měla stálé zaměstnání, nevinnou touhu poznat pamětihodnosti hlavního města a přítele, který učil na základní škole. Večer před svou smrtí byla Heather v kině na filmu Lví král, v Čínské čtvrti ochutnala tradiční čínskou kuchyni a zapózovala na fotografiích v Hyde Parku s příslušníky britské kavalerie v pozadí. O prodlouženém víkendu při příležitosti oslavy třicátých narozenin její švagrové, který skončil brutální, odpornou vraždou v tmavém koutě za erotickou videopůjčovnou, bylo možné v novinách popsat nekonečné odstavce.

Příběh – jako všechny dobré příběhy – se šířil jako virus, utvářel nekonečnou řadu nových příběhů a komentářů, spekulativních esejů, na něž hromadně reagovaly další a další. Objevily se diskuse o odsouzeníhodných sklonech mladých Britek k alkoholismu a v reakcích na ně se poukazovalo na záměnu oběti a viníka. Dále zde byly zděšené články o sexuálním násilí, uváděné na pravou míru připomínkami, že v Británii jsou tyto útoky mnohem méně časté než v jiných zemích. Tiskly se rozhovory s rozrušenými kamarádkami, které se nemohly zbavit pocitu viny, protože z nepozornosti Heather opustily, což vyprovokovalo útoky a urážky na sociálních sítích a následně opět obranu zarmoucených mladých žen.

Nad každým tím příběhem se vznášel stín neznámého vraha, šílence, jenž odsekával kusy ženských těl. Novináři se vrátili do Denmark Street a slídili po muži, který dostal poštou Kelseyinu nohu. Strike se rozhodl, že nadešla ta správná chvíle, aby Robin odjela na tolik diskutovanou, ale den po dni odkládanou návštěvu Mashamu na poslední zkoušku svých svatebních šatů, a sám se s batohem a zdrcujícím pocitem vlastní bezmoci opět uklidil k Nickovi s Ilsou. V Denmark Street nadále hlídal detektiv v civilu pro případ, že by se v poště objevilo něco podezřelého. Wardle se obával, že by Robin mohl přijít další kousek ženského těla.

Na Wardla těžce doléhalo náročné vyšetřování, které probíhalo pod neustálým dozorem celostátních médií, a tak se celých šest dní po objevu mrtvoly Heather nebyl s to se Strikem osobně sejít. Sedmý den se Strike vpodvečer vypravil do Feathers, kde našel Wardla se ztrhanými rysy, vyčerpaného, ale dychtivého promluvit si o všem v dané záležitosti s člověkem, který je na jedné straně součástí případu, ale zároveň ho může vnímat zvnějšku.

„To byl teda zkurvenej týden,“ povzdychl si Wardle a vzal si od Strika pintu, kterou mu Strike koupil. „Už jsem zase začal kouřit. April je fakt naštvaná.“

Dlouze si lokl piva a pak se se Strikem podělil o podrobné okolnosti nálezu mrtvoly. Články v novinách, jak Strikovi neuniklo, si v mnoha zásadních podrobnostech odporovaly, ale jednomyslně policii obviňovaly, že nedokázala oběť najít celých čtyřiadvacet hodin.

„Ona i ty její kamarádky byly na sračky,“ řekl policista a otevřeně popsal celou situaci. „Čtyři z nich nasedly do taxíku a byly tak pod parou, že na Heather úplně zapomněly. Byly už o ulici dál, když jim došlo, že s nima není.

Taxikář se s nima hádal, protože dělaly kravál a byly nesnesitelný. Jedna z nich mu začala sprostě nadávat, když řekl, že se uprostřed silnice nemůže otočit o sto osmdesát stupňů. Následovala prudká hádka, takže trvalo dobrých pět minut, než souhlasil, že se pro Heather vrátí.

Když konečně dorazili na ulici, kde ji podle svého mínění opustily – nezapomínej, že jsou z Nottinghamu a v Londýně se nevyznají –, po Heather jako by se slehla zem. Projížděly krokem celou ulici v taxíku, křičely na ni z otevřených okének. Potom se jedné z nich zdálo, že zahlédla Heather v dálce, jak nastupuje do autobusu. Dvě tudíž vystoupily – nemá to pochopitelně vůbec žádnou logiku, byly úplně mimo – a rozběhly se po ulici, křičely na autobus, ať zastaví, zatímco dvě další se vykláněly z taxíku a řvaly po nich, ať si nastoupí zpátky a že pojedou za autobusem v taxíku. Načež tomu taxikářovi holka, co se s ním pohádala už na začátku, řekla, že je stupidní rákosník, a on je z taxíku vyhodil a odjel. Takže v podstatě,“ dodal Wardle unaveně, „je příčinou veškerýho toho humbuku, že jsme ji čtyřiadvacet hodin nenašli, alkohol a rasismus. Ty pitomý krávy byly přesvědčený, že Heather odjela tím autobusem, takže jsme ztratili půl druhýho dne snahou najít ženu, která na sobě měla podobnej kabát. Potom šel majitel tý erotický videopůjčovny vynýst pytle s odpadem a našel ji tam ležet s uříznutým nosem a ušima.“

„Takže zrovna tahle část je pravdivá,“ odtušil Strike.

Její zohavený obličej patřil k jedné z podrobností, na níž se všechny noviny shodly.

„Jo, tohle je pravda,“ pravil Wardle ztěžka. „‚Shacklewellský rozparovač‘. To zní výborně.“

„Svědci?“

„Nikdo si vůbec ničeho nevšiml.“

„Co Zasvětitel a jeho motorka?“

„Ten je z toho venku,“ připustil Wardle se zachmuřeným výrazem. „Na dobu její vraždy má neprůstřelný alibi – svatba v rodině. A nenašli jsme nic, co by ho spojovalo s těma předchozíma útokama.“

Strike měl dojem, že se mu Wardle chystá říct ještě něco jiného, a trpělivě čekal.

„Nechci, aby se tohle dostalo do novin,“ řekl Wardle a ztlumil hlas, „ale myslíme si, že možná spáchal jiný dvě vraždy.“

„Kristepane,“ vyhrkl Strike, upřímně vyděšený. „Kdy?“

„Už dávno,“ odpověděl Wardle. „Neobjasněná vražda v Leedsu v roce 2009. Prostitutka, původem z Cardiffu. Ubodaná. Nic z ní neuřízl, ale sebral jí řetízek, který nosila na krku, a za městem ji vyhodil do škarpy. Tělo se našlo až za čtrnáct dní.

A potom loni někdo zabil a zohavil holku v Milton Keynes. Sadie Roachová se jmenovala. Šel za to sedět její přítel. Všechno jsem si k tomu vytáhl. Rodina tvrdě bojovala za jeho osvobození a nakonec se dostal ven na odvolání. Nic na něho neměli kromě toho, že se hádali a že jednou vyhrožoval nějakýmu chlapovi perořízkem.

Přizvali jsme psychologa a lidi z forenzního, aby se na všech těch pět útoků zevrubně podívali, a závěr zní, že ty případy toho mají tolik společnýho, že to ukazuje na jednoho pachatele. Zdá se, že používá dva nože, jeden porcovací a mačetu. Všechny oběti byly zranitelné – prostitutky, opilé, citově deprimované – a kromě Kelsey všechny sebral na ulici. Ode všech si vzal něco na památku. Zatím nevíme, jestli se nám podaří najít u těch obětí nějakou stopu po stejné DNA. Pravděpodobnější je, že ne. Vypadá to, že s žádnou z nich neměl pohlavní styk. Užívá si to prostě jinak.“

Strike měl hlad, ale něco mu našeptávalo, aby Wardlovo trudnomyslné mlčení nepřerušoval. Policista upil piva, a aniž se Strikovi podíval do očí, řekl: „Pouštím se do všech těch tvých hochů. Brockbank, Laing a Whittaker.“

Jo, to je dost.

„Brockbank je zajímavej,“ pokračoval Wardle.

„Našli jste ho?“ zeptal se Strike a sklenice, z níž se chystal napít, mu znehybněla u rtů.

„Zatím ne, ale víme, že ještě před pěti týdny pravidelně docházel na bohoslužby do kostela v Brixtonu.“

„Do kostela? Jseš si jistej, že je to ten samej chlápek?“

„Vysokej, bývalej voják a hráč ragby, protáhlá čelist, jedno oko vpadlý, květákový ucho, tmavej sestřih na ježka,“ odříkával Wardle. „Jméno: Noel Brockbank. Sto osmdesát osm, možná sto devadesát centimetrů. Silný severský přízvuk.“

„To je on,“ přisvědčil Strike. „Ale kostel? Krucinál!“

„Počkej chvilku,“ řekl Wardle a vstal. „Musím se jít vymočit.“

A proč vlastně ne? Proč ne kostel? napadlo Strika, když mířil k baru pro další dvě piva. Hospoda se kolem něj plnila. Vzal si s sebou zpátky ke stolu spolu s pivem jídelní lístek, ale nedokázal se do něho začíst. Mladý holky ve sboru… nebyl by první…

„To je úleva,“ řekl Wardle, když se vrátil ke Strikovi. „Možná bych si zašel zakouřit, hned jsem zpátky…“

„Napřed to dopovídej s Brockbankem,“ pobídl ho Strike a přisunul před něj přes stůl čerstvě natočenou pintu.

„Abych ti řekl pravdu, našli jsme ho spíš náhodou,“ řekl Wardle, sedl si a sáhl po sklenici. „Jeden z našich kluků sledoval matku místního drogovýho bosse. Máme podezření, že matinka není tak neviňoučká, jak o sobě tvrdí, takže náš hoch s ní jde do kostela a tam stojí u dveří Brockbank a rozdává zpěvníky. S poldou se dal do řeči, aniž věděl, o koho jde, a náš člověk zase netušil, že je Brockbank hledaný v rámci jiného případu.

Čtyři týdny nato mě ten hoch slyšel vykládat, že hledáme jistýho Noela Brockbanka v souvislosti s případem Kelsey Plattové, a řekl mi, že se před měsícem potkal v Brixtonu s chlápkem, kterej se jmenoval úplně stejně. Vidíš?“ dodal Wardle s náznakem obvyklého samolibého úsměvu. „Já opravdu věnuju pozornost tvejm tipům, Striku. Byl bych blázen, kdybych to nedělal, obzvlášť po případu Landryový.“

Věnuješ jim pozornost teď, když se ti nepodařilo nic najít na Hrobaře Malleyho ani na Zasvětitele, pomyslel si Strike, ale než se vrátil k hlavnímu bodu, nezřetelně zahuhlal, jak si toho cení.

„Říkals, že Brockbank už do toho kostela nechodí?“

„Jo,“ povzdychl si Wardle. „Včera jsem se tam zastavil a prohodil pár slov s farářem. Mladej kluk, zapálenej, kostel v chudý čtvrti – znáš ten typ,“ řekl Wardle – mylně, protože Strikovy styky s duchovenstvem se omezovaly téměř výhradně na vojenské kaplany. „Věnoval Brockbankovi spoustu času. Říkal, že měl v životě mizerně rozdaný karty.“

„Poškození mozku, zneschopnění k výkonu služby a propuštění z armády, ztráta rodiny, všechny tyhle kraviny?“ zeptal se Strike.

„To je v podstatě to hlavní,“ řekl Wardle. „A taky mu prý chybí syn.“

„Aha,“ zabručel Strike temně. „Řekl ti, kde Brockbank bydlí?“

„Ne, ale jeho přítelkyně očividně…“

„Alyssa?“

Wardle mírně svraštil čelo, sáhl do náprsní kapsy saka, vytáhl odtamtud zápisník a chvíli v něm listoval.

„Jo, přesně tak se jmenuje,“ potvrdil. „Alyssa Vincentová. Jak to víš?“

„Oba je přednedávnem vyhodili z jednoho striptýzovýho klubu. Potom ti to vysvětlím,“ řekl Strike pohotově, když na Wardlovi viděl, že by se snadno nechal odvést od tématu. „Napřed mi řekni, co je s Alyssou.“

„Podařilo se jí získat obecní byt ve východním Londýně nedaleko bydliště její matky. Brockbank farářovi řekl, že se k ní a k dětem nastěhuje.“

„K dětem?“ opáčil Strike a pomyslel na Robin.

„Má prý dvě holčičky.“

„Víme, kde to je?“ zeptal se Strike.

„Zatím ne. Farářovi bylo líto, že o Brockbanka přišel,“ řekl Wardle a vrhal netrpělivé pohledy k chodníku, kde kouřila dvojice mužů. „Ale vytáhl jsem z něj, že v neděli třetího dubna byl Brockbank v kostele. To je víkend, kdy umřela Kelsey.“

S ohledem na Wardlovu rostoucí netrpělivost to Strike už nijak dál nekomentoval a raději navrhl, že si oba zajdou ven na cigaretu.

Zapálili si a pár minut vedle sebe mlčky kouřili. Kolem proudily davy zaměstnanců unavených po dlouhých hodinách, jež strávili v kancelářích. Pomalu se schylovalo k večeru. Přímo nad jejich hlavami, mezi indigem přicházející noci a neonovým korálem zapadajícího slunce, byl úzký pruh bezbarvé oblohy, fádního prázdného prostoru.

„Kristepane, tohle mi chybělo,“ řekl Wardle a potahoval z cigarety, jako by nasával mateřské mléko. Pak opět navázal na jejich přerušený rozhovor. „Takže Brockbank byl ten víkend v kostele a snažil se tam být užitečnej. Zjevně to umí s dětma.“

„To určitě,“ zamumlal Strike.

„Chtělo by to ale pořádný nervy, nemyslíš?“ řekl Wardle a vyfoukl kouř směrem k protější straně ulice s pohledem upřeným na Epsteinovu sochu Den, která zdobila starou budovu Londýnského dopravního podniku. Chlapec stál před mužem usazeným na trůnu, s tělem zkrouceným takovým způsobem, že se mu dařilo objímat královskou figuru za sebou a zároveň vystavovat očím přihlížejících vlastní penis. „Zabít a rozčtvrtit holku a pak se ukázat v kostele, jako by se nechumelilo?“

„Ty jsi katolík?“ zeptal se Strike.

Wardle se zatvářil překvapeně.

„Náhodou jo,“ přisvědčil nedůvěřivě. „Proč?“

Strike jen zavrtěl hlavou a nepatrně se usmál.

„Já vím, že psychopatovi by to bylo jedno,“ prohlásil Wardle, jako by se musel hájit. „Jenom říkám, že… v každým případě jsme nasadili lidi, kteří se snaží zjistit, kde teď bydlí. Jestli je to obecní byt a ta jeho přítelkyně se opravdu jmenuje Alyssa Vincentová, nemělo by to být nic složitýho.“

„Skvělý,“ řekl Strike. Policie měla možnosti, jimž on s Robin nemohli konkurovat; třeba teď konečně dostanou nějakou rozhodující informaci. „A co Laing?“

„Jo,“ řekl Wardle, típl svou první cigaretu a okamžitě si zapálil druhou, „tak o tom toho víme víc. Už rok a půl bydlí sám ve Wollaston Close. Žije z invalidního důchodu. O víkendu druhého a třetího měl nějakou virózu a přišel za ním jeho kamarád Dickie, aby mu pomohl. Nemohl si sám ani nakoupit.“

„To se docela podezřele hodí,“ řekl Strike.

„Nebo je to pravda,“ řekl Wardle. „Ověřili jsme si to u Dickieho a ten potvrdil všechno, co nám Laing řekl.“

„A byl Laing překvapenej, že se policie zajímá o to, kde se pohyboval?“

„Zpočátku se zdálo, že je dost zaskočený.“

„Pustil vás do bytu?“

„Na to nedošlo. Potkali jsme ho, když šel o berlích přes parkoviště, a nakonec jsme si promluvili v místní kavárně.“

„V tý ekvádorský špeluňce pod viaduktem?“

Wardle podrobil Strika dalšímu ostrému pohledu, který detektiv s klidem opětoval.

„Takže toho jsi taky sledoval, ano? Nepodělej nám to, Striku. Jdeme po tom.“

Strike mohl odpovědět, že se do toho napřed musely obout noviny a musely selhat všechny stopy, jimž dával Wardle přednost, než své lidi nasadil na vypátrání tří Strikových podezřelých. Radši si to ale nechal pro sebe.

„Laing není blbej,“ pokračoval Wardle. „Nevyslýchali jsme ho ani moc dlouho a hned mu došlo, kam máme namířeno. Bylo mu jasný, žes to musel být ty, kdo nám dal na něj tip. Dočetl se v novinách, že ti někdo poslal nohu.“

„A jak se k tomu všemu staví?“

„Tak nějak naznačoval, že se to stalo po zásluze přesně tomu pravýmu,“ řekl Wardle s lehkým úsměškem, „ale jinak se choval, jak by se dalo v takový situaci čekat. Byl trochu zvědavej a trochu se bránil.“

„Vypadal nemocně?“

„Jo,“ přisvědčil Wardle. „Nevěděl, že máme přijít, a natrefili jsme na něj, jak se vleče o berlích. Při bližším pohledu nevypadal vůbec dobře. Krví podlitý oči. Jako by měl popraskanou kůži. A působil zanedbaně.“

Strike na to nic neřekl. Jeho nedůvěra v Laingovu nemoc přetrvávala. Navzdory zjevnému fotografickému důkazu o užívání steroidů a šupinkám na rozpraskané kůži, které Strike viděl na vlastní oči, zjišťoval, že se paličatě vzpírá představě, že by Laing byl opravdu vážně nemocný.

„Co dělal ve dnech, kdy byly zavražděný ty ostatní ženský?“

„Tvrdí, že byl sám doma,“ řekl Wardle. „Nemáme pro to žádný důkazy, ale taky nic, co by to vyvracelo.“

„Hmm,“ odtušil Strike.

Vrátili se do hospody. Jejich stůl zasedla nějaká dvojice, a tak si našli jiný u vysokého okna s výhledem do ulice.

„A co Whittaker?“

„Jo, toho jsme dostihli včera večer. Jezdí jako bedňák s nějakou kapelou.“

„Tím si seš jistej?“ otázal se Strike podezíravě, protože si vzpomněl na Kudlovo tvrzení, že Whittaker sice o sobě něco takového říká, ale ve skutečnosti ho živí Stephanie.

„Jo, to jsem. Zastavili jsme se za jeho holkou, feťačkou…“

„Dostali jste se do bytu?“

„Mluvila s náma ve dveřích, to se není co divit,“ řekl Wardle. „Smrdí to tam. V každým případě nám řekla, že je s klukama na koncertě, dala nám adresu sálu a on tam opravdu byl. Venku stála zaparkovaná stará dodávka a uvnitř hrála ještě starší kapela. Slyšels někdy o Death Cult?“

„Ne,“ odpověděl Strike.

„O nic jsi nepřišel, stojí za hovno,“ řekl Wardle. „Musel jsem to půl hodiny poslouchat, než se mi k Whittakerovi podařilo dostat. V suterénu jedný hospody ve Wandsworthu. Ještě celej druhej den mi zvonilo v uších. Podle všeho nás Whittaker tak trochu čekal,“ pokračoval Wardle. „Zjevně tě před pár týdny načapal u svý dodávky.“

„O tom jsem ti přece říkal,“ řekl Strike. „Výpary od cracku…“

„Jo, jo,“ přisvědčil Wardle. „Podívej, na základě toho, co jsem z něj vymáčkl, bych mu nevěřil, ale říká, že Stephanie mu může poskytnout alibi na celej den, co probíhala královská svatba, což by vylučovalo útok na prostitutku v Shacklewellu, a taky tvrdí, že ve dnech, kdy byly zavražděný Kelsey a Heather, byl na kšeftě s Death Cult.“

„Takže všechny tři vraždy pokrytý, co?“ odtušil Strike „To je super. A ti chlapi z Death Cult potvrdili, že byl s nima?“

„Abych byl upřímnej, docela kolem toho mlžili,“ řekl Wardle. „Sólovej zpěvák má naslouchátko. Nevím, jestli rozuměl všemu, na co jsem se ho ptal. Ale neměj péči, už jsem nasadil kluky, aby všechny jejich svědecký výpovědi prověřili,“ dodal, když si všiml, jak se Strike zachmuřil. „Určitě zjistíme, jestli tam byl, nebo ne.“

Wardle zívl a protáhl se.

„Musím se vrátit do kanclu,“ řekl. „Dneska to vypadá na noční. Jsme teď zavalení informacemi, když po tom jdou noviny.“

Strike už měl obrovský hlad, ale hospoda byla hlučná a říkal si, že se raději nají někde, kde bude moct přemýšlet. Vyšli spolu s Wardlem na ulici a oba si za chůze zapálili cigaretu.

„Psycholog přišel s jednou zajímavou věcí,“ řekl Wardle, zatímco se na obloze nad jejich hlavami začal zatahovat závěs tmy. „Pokud máme pravdu a máme co do činění se sériovým vrahem, bývá to obvykle oportunista. Má nebývale dobrej modus operandi – musí do jistý míry plánovat, jinak by mu to nemohlo tak často procházet –, jenže v případě Kelsey tady máme naprostou změnu danýho vzorce. U tý věděl úplně přesně, kde zrovna bydlí. Jsou tu ty dopisy a skutečnost, že věděl, že bude sama: to bylo skrz naskrz promyšlený.

Potíž je v tom, že jsme se sakra snažili, ale nemůžeme vyhrabat jedinej důkaz, že by se k ní kdokoli z těch tvých hochů nějak přiblížil. Její notebook jsme rozebrali doslova do posledního šroubku, ale nic jsme tam nenašli. Jediný lidi, s kterýma kdy mluvila o tý svý noze, jsou ti dva pošuci, Jason a Bouře. Neměla skoro žádný kamarády a ty, který měla, byly samý holky. Nic podezřelýho nebylo ani v jejím telefonu. A pokud víme, ani jeden z těch tvejch hochů nikdy nebydlel ani nepracoval ve Finchley nebo v Shepherd’s Bush, a už vůbec se nikdy nepřiblížil k její škole. Není známo, že by se kdokoli z nich někdy stýkal s některým z lidí, který znala Kelsey. Jak by se k ní sakra někdo z nich mohl dostat tak blízko, aby ji dokázal zmanipulovat, aniž by si toho rodina všimla?“

„Víme, že si hodně vymýšlela,“ odpověděl Strike. „A nezapomínej na toho údajnýho přítele, kterej byl nakonec docela skutečnej, když ji vyzvedl z Café Rouge.“

„Jo,“ přisvědčil Wardle. „K tý zatracený motorce zatím nemáme vůbec žádný stopy. Dali jsme podrobnej popis do novin, ale nic z toho.

A jak se má ta tvoje partnerka?“ dodal a zastavil se před prosklenými dveřmi budovy, v níž pracoval, očividně byl odhodlaný dokouřit cigaretu až do posledního milimetru. „Není z toho příliš otřesená?“

„Je v pohodě,“ řekl Strike. „Jela do Yorkshiru na zkoušku svatebních šatů. Přiměl jsem ji, aby si vzala volno: poslední dobou hodně často pracovala i o víkendech.“

Robin odjela bez námitek. Proč by tu měla zůstávat, když Denmark Street obléhali novináři, měli jediný placený případ a Brockbanka, Lainga i Whittakera teď sledovala policie mnohem efektivněji, než by kdy mohla jejich agentura?

„Tak hodně štěstí,“ řekl Strike, když se s Wardlem loučili. Policista zvedl ruku na znamení díků i na pozdrav a zmizel v útrobách obrovské budovy za pomalu se otáčejícím hranolem s nápisem New Scotland Yard.

Strike se zvolna vracel k metru, těšil se na kebab a v duchu zvažoval problém, před nějž ho Wardle právě postavil. Jak se kterýkoli z jeho podezřelých mohl vetřít dostatečně blízko ke Kelsey Plattové, aby věděl, kde se zrovna nachází, nebo aby si získal její důvěru?

Myslel na Lainga, který žil o samotě ve svém ponurém bytě ve Wollaston Close a pobíral invalidní důchod, na churavého muže s nadváhou, jenž vypadá mnohem starší než na svých čtyřiatřicet let. Kdysi to býval zábavný chlapík. Dokázal by pořád ještě okouzlit mladou holku do té míry, že by s ním sedla na motorku nebo ho důvěřivě pustila do bytu v Shepherd’s Bush, o kterém její rodina neměla tušení?

A co Whittaker, páchnoucí crackem, se zčernalými zuby a prořídlými rozcuchanými vlasy? Pravda, Whittaker kdysi oplýval uhrančivým kouzlem a pro vychrtlou, na drogách závislou Stephanii byl zjevně přitažlivý, ale Kelsey údajně zahořela platonickou vášní pouze k uhlazenému blonďákovi s ostře řezanými rysy, který byl jen o pár roků starší než ona.

Zbýval Brockbank. Podle Strikova názoru byl mohutný, snědý, bývalý ragbyový rváček vyloženě nechutný, naprostý protipól okouzlujícího Nialla. Brockbank žil a pracoval spoustu kilometrů od Kelseyina domova a školy, a třebaže oba chodili do kostela, jejich svatostánky se nacházely na opačných březích Temže. Policie by už navíc určitě odhalila jakýkoli kontakt mezi oběma farnostmi.

Ale jestliže mezi Kelsey a jeho třemi podezřelými neexistuje žádná známá spojitost, znamená to nutně, že ani jeden z nich nemůže být vrah? Zatímco logika velela ke kladné odpovědi, cosi ve Strikově duši dál zarputile šeptalo ne.

50

I’m out of my place, I’m out of my mind…

Blue Öyster Cult: „Celestial the Queen“

Po celou dobu, co byla doma, provázel Robin velice zvláštní pocit neskutečna. Jako by s nikým nedokázala držet krok, dokonce ani s matkou, která byla ponořená do svatebních příprav, a třebaže soucítila s Robin, když neustále kontrolovala v mobilu, jestli nedošlo k nějakému posunu v případě Shacklewellského rozparovače, zároveň ji to trochu rozčilovalo.

V důvěrně známé kuchyni, kde jí u nohou podřimoval labrador Rowntree a na vydrhnuté desce dřevěného jídelního stolu měly mezi sebou rozložený zasedací pořádek svatební hostiny, si Robin začala uvědomovat, jak se úplně zbavila odpovědnosti za vlastní svatbu. Linda ji nepřetržitě bombardovala dotazy ohledně drobných dárků pro svatební hosty, proslovů, bot družiček, jejího diadému, kdy se jí bude hodit promluvit si s farářem, kam si s Mattem chtějí nechat poslat svatební dary, jestli má Matthewova tetička Sue sedět v čele tabule, nebo ne. Robin si původně představovala, že si doma trochu odpočine. Místo toho se po ní požadovalo, aby se na jedné straně vypořádala se záplavou banálních dotazů své matky a na druhé se sérií otázek svého bratra Martina, který se vrtal v novinových článcích o tom, jak bylo nalezeno tělo Heather Smartové, až nakonec Robin ztratila trpělivost, protože jí jeho zájem připadal morbidní, načež přetažená Linda zakázala v domě o vrahovi jakékoli zmínky.

Matthew byl pro změnu naštvaný, i když se to snažil nedávat najevo, že si Robin dosud Strikovi neřekla o dva týdny volna na jejich líbánky.

„Určitě to bude v pohodě,“ ujišťovala ho Robin u večeře. „Nemáme skoro žádnou práci a Cormoran říká, že policie přebrala všechny stopy, na kterých jsme pracovali.“

„Dodnes nepotvrdil účast,“ podotkla Linda, která bedlivě sledovala, jak málo Robin jí.

„Kdo?“ zeptala se Robin.

„Strike. Neozval se.“

„Já mu to připomenu,“ řekla Robin a pořádně si přihnula vína.

Nikomu z nich neřekla, dokonce ani Matthewovi, že v posteli, kde spávala měsíce po svém znásilnění, se jí teď opakovaně zdají zlé sny, z nichž se uprostřed noci budí a lapá po dechu. V těch snech se pro ni neustále vracel mohutný muž. Někdy vpadl do kanceláře, kde pracovala se Strikem. Častěji se vynořil z tmavé londýnské uličky s nablýskanými noži v ruce. Dnes ráno se probudila v okamžiku, kdy se jí chystal vypíchnout oči. Prudce oddychovala a Matthew se jí ospale zeptal, co že to říkala.

„Nic,“ odpověděla a odhrnula si zpocené vlasy z čela. „Nic.“

Matthew se musel v pondělí vrátit do práce. Zdálo se, že je rád, že ji nechává v Mashamu, aby pomohla Lindě se svatebními přípravami. V pondělí odpoledne navštívily matka s dcerou faráře v kostele Panny Marie k závěrečnému projednání průběhu obřadu.

Robin se usilovně snažila soustředit na povzbudivé návrhy duchovního, na jeho kněžskou hantýrku, ale po celou dobu jeho promluvy jí oči ujížděly k obrovskému kamennému krabovi, který jako by lezl po chrámové zdi napravo od uličky.

Ten krab ji v dětství fascinoval. Nechápala, proč po kamenné stěně jejich kostela šplhá vzhůru obrovský vytesaný krab, a svou zvědavostí nakonec nakazila i Lindu, která navštívila místní knihovnu, prohledala dobové záznamy a vítězoslavně své dceři oznámila, že krab byl erbem starodávného rodu Scropeů, jejichž pomník se nachází přímo nad ním.

Devítiletou Robin ta odpověď zklamala. Vlastně jí nikdy nešlo o vysvětlení. Prostě se jí líbilo, že je jediná, kdo chce zjistit pravdu.

Strike jí nazítří volal, právě když stála před zrcadlem s pozlaceným rámem v nevelké krychlové zkušebně u krejčové. Ve vzduchu zde stále bylo cítit vůni nového koberce. Robin věděla, že volá Strike, protože si k jeho číslu nastavila zvláštní vyzváněcí tón. Vrhla se po kabelce, takže krejčová slabě vykřikla nevolí a překvapením, jelikož záhyby šifonu, které obratně špendlila, se jí prudce vytrhly z rukou.

„Ano?“ řekla Robin.

„Ahoj,“ odpověděl Strike.

I z toho jediného slova mu na hlase poznala, že se stalo něco zlého.

„Panebože, snad nezabili někoho dalšího?“ vyhrkla Robin, protože na okamžik zapomněla, že krejčová dřepí u lemu jejích svatebních šatů. Žena na ni zírala v zrcadle s pusou plnou špendlíků.

„Pardon, nemohly bychom pokračovat až za chvíli? To není na tebe,“ dodala hned ke Strikovi pro případ, že by ho napadlo zavěsit.

„Promiň,“ řekla, když se za krejčovou zatáhl závěs a Robin si sedla ve svatebních šatech na stoličku v rohu. „Nebyla jsem tu sama. Umřel někdo další?“

„Ano,“ řekl Strike, „ale není to tak, jak si myslíš. Je to Wardlův bratr.“

Robinin unavený a přetažený mozek se marně snažil dát si to dohromady.

„Nemá to s případem nic společnýho,“ pokračoval Strike. „Srazila ho na přechodu rychle jedoucí dodávka.“

„Panebože,“ vydechla ohromeně Robin. Dočasně zapomněla, že smrt může přijít i jinak než z rukou maniaka se sadou nožů.

„Je to fakt na hovno. Měl tři děcka a čtvrtý na cestě. Teď jsem mluvil s Wardlem. Je to pro ně strašná rána.“

Robin měla pocit, že jí mozek opět začíná pracovat.

„Takže Wardle…?“

„Pracovní volno z rodinných důvodů,“ řekl Strike. „Hádej, kdo to po něm přebírá.“

„Snad ne Anstis?“ zeptala se Robin ustaraně.

„Někdo horší,“ řekl Strike.

„Ne… Carver přece ne?“ Přepadla ji temná předtucha.

Ze všech policistů, které Strike profesně zastínil a zesměšnil tím, že úspěšně vyřešil své dva nejslavnější případy, byl inspektor Roy Carver nejvíc zahanben, a tedy i nejvíc zahořklý. V tisku se dopodrobna propíraly a pochopitelně zveličovaly veškeré chyby, jichž se dopustil při vyšetřování pádu slavné modelky z balkonu jejího podkrovního bytu. Upocený muž s lupy ve vlasech a se skvrnitou brunátnou pletí podobnou lančmítu choval vůči Strikovi silnou antipatii už mnohem dřív, než detektiv veřejně prokázal, že se Carverovi podařilo přehlédnout vraždu.

„Trefa do černýho,“ řekl Strike. „Právě jsem ho tady měl celý tři hodiny.“

„Panebože – proč?“

„Ale jdi ty,“ odtušil Strike, „to je přece jasný proč. Právě se mu splnil ten nejdivočejší sen, dostal záminku k tomu, aby mě mohl vyslýchat ohledně série vražd. Nešel tak daleko, že by po mně chtěl alibi, ale docela se vyřádil na těch podvrženejch dopisech Kelsey.“

Robin zaúpěla.

„Proč proboha nechali Carvera…? Zvlášť s tím, co se s ním táhne…“

„My dva tomu možná nemusíme věřit, ale on nebyl v celý svý kariéře takovej vůl. Jeho nadřízení si očividně myslí, že v případě Landryový měl prostě jen smůlu. Mělo by to být jen dočasný, než se Wardle vrátí, ale už mě varoval, abych se držel od vyšetřování co nejdál. Když jsem se zeptal, jak pokročili s Brockbankem, Laingem a Whittakerem, byl tak laskavej, že mi sdělil, abych šel s tím svým egem i se svýma předtuchama do prdele. Takže na nějaký další interní informace o vývoji případu můžeme rovnou zapomenout, na to vem jed.“

„Bude ale přece muset pokračovat ve Wardlově linii vyšetřování, ne?“ nadhodila Robin.

„Když se vezme v úvahu, že by si zřejmě raději uřízl vlastní péro, než aby mě nechal vyřešit další z jeho případů, tak by si jeden myslel, že si dá sakra záležet, aby prošetřil všechny moje stopy. Potíž je v tom, že on si zjevně vysvětluje případ Landryový jako štěstí, který mi spadlo do klína, a mám dojem, že to, že jsem tentokrát přišel hned se třemi podezřelými, považuje za pouhopouhý naparování. Kéž bychom tak sakra získali tu Brockbankovu adresu dřív, než musel Wardle odejít,“ dodal Strike.

Jelikož byla Robin celou minutu zticha, zatímco naslouchala Strikovu vyprávění, krejčová zjevně považovala za rozumné zjistit, jestli je připravená pokračovat ve zkoušce šatů, a vystrčila zpoza závěsu hlavu. Robin, jejíž výraz byl zničehonic naprosto blažený, ji netrpělivým posunkem zase odehnala.

„My ale máme adresu na Brockbanka,“ oznámila Robin Strikovi vítězoslavným hlasem, když se závěs se zhoupnutím zase zavřel.

„Cože?“

„Já ti to neříkala, protože jsem si myslela, že ti ji už Wardle dal, ale napadlo mě, že pro každej případ… Obvolala jsem místní školky a předstírala, že jsem Alyssa, Zahařina máma. Říkala jsem, že se jen chci ujistit, jestli mají správně zaznamenanou naši novou adresu. No, a v jedné z nich mi adresu přečetli rovnou z kontaktního seznamu rodičů. Bydlejí na Blondin Street v Bow.“

„Kristepane, Robin, ty jsi hergot geniální!“

Když se krejčová konečně vrátila ke své práci, našla výrazně šťastnější nevěstu, než od jaké odcházela. Nedostatek Robinina nadšení pro úpravy šatů kazil švadleně radost z práce. Robin byla jednoznačně její nejpohlednější klientkou a krejčová doufala, že jakmile budou šaty hotové, získá fotografii pro reklamní účely.

„Jsou nádherný,“ řekla Robin a široce se na švadlenu, která zapošila poslední steh, usmála a společně se zahleděly na obraz v zrcadle. „Jsou absolutně úžasný.“

Poprvé ji napadlo, že ty šaty opravdu vůbec nevypadají špatně.

51

Don’t turn your back, don’t show your profile,

You’ll never know when it’s your turn to go.

Blue Öyster Cult: „Don’t Turn Your Back“

„Odezva veřejnosti byla ohromující. V současné době prověřujeme víc než dvanáct set stop, z nichž některé vypadají slibně,“ prohlásil inspektor Roy Carver. „Nadále apelujeme na veřejnost, aby se na nás obracela s informacemi o červené Hondě CB750, která byla použita k převozu části těla Kelsey Plattové, a stále sháníme svědky, kteří se vyskytli 5. června v pozdních večerních hodinách, kdy byla zavražděna Heather Smartová, v londýnské Old Street.“

Titulek POLICIE SLEDUJE NOVÉ STOPY PŘI PRONÁSLEDOVÁNÍ SHACKLEWELLSKÉHO ROZPAROVAČE nebyl podle Robinina názoru zcela namístě a nic z krátké zprávy pod ním ho neospravedlňovalo, třebaže nepředpokládala, že by Carver poskytl tisku podrobnosti o průběhu vyšetřování.

Většinu stránky zabíraly fotografie pěti žen, které byly nyní pokládány za oběti Rozparovače, a přes hrudník měly černým písmem jako razítkem natištěnou svoji totožnost a krutý osud.

Martina Rossiová, 28 let, prostitutka, ubodána, ukradený řetízek.

Martina byla plnoštíhlá tmavovláska v bílém tílku. Její rozmazaná fotografie působila dojmem selfie. Na krku jí na řetízku visel přívěsek v podobě srdíčka se strunami.

Sadie Roachová, 25 let, administrativní pracovnice, ubodána, zohavena, ukradené náušnice.

Byla to pohledná dívka se stylovým krátkým účesem a s velkými kruhovými náušnicemi. Soudě podle odstřižených postav po stranách byla fotografie pořízena na nějaké rodinné oslavě.

Kelsey Plattová, 16 let, studentka, ubodána a rozčtvrcena.

Povědomá, buclatá a nevýrazná tvář dívky, která Strikovi napsala a na snímku se usmívala ve své školní uniformě.

Lila Monktonová, 18 let, prostitutka, napadena nožem, odseknuté prsty, útok přežila.

Rozmazaná fotografie vychrtlé dívky, jejíž jasně rudé, henou obarvené vlasy byly ostříhané do roztřepeného mikáda, v blesku fotoaparátu se třpytil bezpočet jejích piercingů.

Heather Smartová, 22 let, ekonomka, ubodána, odříznut nos a uši.

Měla kulatý obličej a nevinný pohled, vlnité světle hnědé vlasy, pihy a plachý úsměv.

Robin vzhlédla od Daily Expressu s hlubokým povzdechem. Matthewa poslali k auditu za klientem v High Wycombe, takže dnes nemohl Robin svézt. Cesta z Ealingu do Catfordu ve vlacích plných turistů a pracujících, kteří se potili v londýnském parnu, jí trvala hodinu a dvacet minut. Zvedla se ze sedadla, zamířila ke dveřím a spolu s ostatními cestujícími se zakymácela, jak vlak zpomalil a zastavil. Opět byla na stanici Catford Bridge.

Po návratu ji čekal zvláštní pracovní týden. Strike sice nehodlal uposlechnout Carverova příkazu, aby se mu nepletl do vyšetřování, ale zároveň bral jeho výstrahu natolik vážně, že si dával velký pozor.

„Pokud nás obviní z maření policejního vyšetřování, s podnikem bude konec,“ prohlásil. „A dobře víme, že se nepochybně pokusí tvrdit, že jsem všechno podělal já, bez ohledu na to, jaká bude pravda.“

„Proč v tom teda pokračujeme?“

Robin hrála ďáblova advokáta, protože by byla hluboce nešťastná a otrávená, kdyby Strike oznámil, že se sledováním svých stop končí.

„Protože Carver si myslí, že se můžu jít se svejma podezřelejma vycpat, a já si zase myslím, že on je neschopný hovado.“

Robinin smích utichl předčasně, když jí Strike oznámil, že chce, aby se vrátila do Catfordu a sledovala Whittakerovu přítelkyni.

„Pořád?“ zeptala se. „Proč?“

„Vždyť víš proč. Chci se dozvědět, jestli mu Stephanie může poskytnout alibi pro některý z těch klíčovejch dní.“

„Víš co?“ sebrala Robin odvahu. „Já už byla v Catfordu mockrát. Jestli ti to nebude vadit, šla bych radši na Brockbanka. Proč bych se nemohla pokusit něco dostat z Alyssy?“

„Je tu ještě Laing, jestli chceš změnu,“ řekl Strike.

„Ten mě viděl zblízka, když jsem uklouzla na chodníku,“ okamžitě protestovala Robin. „Nemyslíš si, že by bylo lepší, kdybys Lainga dělal ty?“

„Sledoval jsem jeho byt, když jsi byla pryč,“ prohlásil Strike.

„A?“

„A on je většinou pořád doma, jen občas si zajde nakoupit a zase se vrací.“

„Už si nemyslíš, že by to mohl být on, že ne?“

„Ze seznamu jsem ho nevyřadil,“ odpověděl Strike. „Proč jsi tak posedlá sledováním Brockbanka?“

„Mám pocit, že jsem toho pro jeho vypátrání dost udělala,“ prohlásila Robin odvážně. „Od Holly jsem získala adresu v Market Harborough a ze školky jsem vytáhla adresu v Blondin Street…“

„A bojíš se o děcka, který s ním žijou v jednom bytě,“ dodal Strike.

Robin si vzpomněla na černošskou holčičku s tuhými copánky, která zakopla a upadla na Catford Broadway, když z ní celou dobu nemohla spustit oči.

„A co na tom, jestli se o ně bojím?“

„Byl bych radši, kdyby ses dál držela Stephanie,“ řekl Strike.

Naštvalo ji to; byla tak naštvaná, že o dva týdny volna v tu chvíli požádala poněkud úsečněji, než by to udělala za jiných okolností.

„Dva týdny volna?“ opáčil a překvapeně vzhlédl. Byl zvyklejší na to, že po něm požaduje, aby mohla zůstat v práci, než aby z ní odcházela.

„Na svatební cestu.“

„Aha,“ odtušil. „Dobře. Jo. Ono je to vlastně za chvíli, co?“

„Pochopitelně. Svatba je druhýho.“

„Kristepane, to je už jenom nějaký… tři týdny, ne?“

Byla naštvaná, že si neuvědomil, jak je svatba blízko.

„Ano,“ přisvědčila, vstala a sáhla po své bundě. „A mohl bys, prosím, odpovědět na pozvánku, jestli přijedeš?“

A tak se vrátila do Catfordu mezi stánky na lidnatém tržišti, k vůni kadidla a čerstvých ryb, k hodinám nesmyslného postávání pod dřepícími kamennými medvědy nad služebním vchodem do catfordského divadla.

Robin si dnes schovala vlasy pod slaměný klobouk a nasadila si sluneční brýle, přesto se nemohla zbavit dojmu, že už ji majitelé stánků možná poznávají, když opět začala pozorovat tři okna bytu Whittakera a Stephanie. Od doby, kdy se vrátila k dívčině sledování, ji zahlédla jen párkrát a ani jednou se nenaskytla příležitost s ní promluvit. Whittakera nebylo vidět vůbec. Robin se opřela o chladivou stěnu divadla z šedivého kamene, připravená na další dlouhý den plný nudy, a zívla.

Na sklonku odpoledne byla rozpálená a unavená a snažila se nemít vztek na matku, která jí přes den několikrát posílala esemesky s otázkami ohledně svatby. Ta poslední, v níž ji nabádala, aby zatelefonovala květinářce, která jí chce položit další puntičkářskou otázku, přišla přesně ve chvíli, kdy se Robin rozhodla, že se potřebuje něčeho napít. S myšlenkou na to, jak by asi Linda zareagovala, kdyby jí odpověděla, že chce všude – ve vlasech, v kytici i jako výzdobu kostela – jen umělé kytky, prostě cokoli, jen aby už nemusela pořád o něčem rozhodovat, přešla přes prostranství k hranolkárně, kde prodávali chlazené nealkoholické nápoje.

Sotva se stačila dotknout kliky na dveřích, když do ní vrazil někdo, kdo mířil do stejných dveří.

„Promiňte,“ řekla Robin bezmyšlenkovitě a vzápětí vyhrkla: „Panebože.“

Stephanie byla opuchlá a plná modřin, jedno oko měla téměř zavřené.

Náraz nebyl nijak prudký, ale drobnější dívka zavrávorala. Robin ji zachytila, aby neupadla.

„Co se vám stalo, kristepane?“

Mluvila, jako by se se Stephanií znaly. A do jisté míry to tak i bylo. Během času, kdy pozorovala každodenní dívčin pohyb, důvěrně poznala její řeč těla, její způsob oblékání i zálibu v kole, takže si k ní vytvořila jakési jednostranné pouto. A teď pro ni bylo snadné a přirozené vyslovit otázku, již by cizímu člověku hned tak nějaký Brit nepoložil: „Jste v pořádku?“

Robin ani nevěděla, jak se jí to podařilo, ale za dvě minuty už Stephanii usazovala do křesílka v příjemném stínu divadelní kavárny, pár dveří od hranolkárny. Stephanie očividně měla bolesti a styděla se za svůj vzhled, ale zároveň už byla příliš hladová a žíznivá, aby dál zůstávala v bytě v poschodí. Nyní se prostě podvolila silnější vůli, vyvedená z rovnováhy starostlivou péčí starší ženy a nabídkou, že se zadarmo nají. Když Robin vedla Stephanii ulicí, nesmyslně drmolila a snažila se ji přesvědčit, že její donkichotské pozvání na sendvič vychází z pocitu viny, protože Stephanii ve dveřích málem srazila k zemi.

Stephanie přijala vychlazenou fantu a sendvič s tuňákem, mumlavě poděkovala, ale po několika soustech si s bolestivou grimasou přiložila k tváři dlaň a sendvič odložila na stůl.

„Zub?“ otázala se Robin starostlivě.

Dívka přikývla. Z oka, které nebylo zavřené, jí vyklouzla slza a stékala jí po líci.

„Kdo vám to udělal?“ řekla Robin naléhavě a uchopila přes stůl Stephaniinu ruku.

Hrála divadelní postavu, do níž se během své improvizace čím dál víc vžívala. Slaměný klobouk a dlouhé letní šaty, jež měla na sobě, z ní nezáměrně dělaly hipísačku plnou altruismu, která si myslí, že může Stephanii zachránit. Ucítila, jak jí děvče místo odpovědi slabě stisklo prsty, třebaže zároveň zavrtělo hlavou na znamení, že útočníka neprozradí.

„Někdo, koho znáte?“ zašeptala Robin.

Stephanii po tváři stékaly další slzy. Odtáhla ruku od Robin a upila fanty, přičemž sebou opět trhla, když se studený nápoj dotkl zubu, který byl zřejmě naprasklý.

„Byl to váš otec?“ nedala se odradit Robin.

Taková domněnka byla nasnadě. Stephanii nemohlo být víc než sedmnáct let. Byla tak hubená, že téměř neměla prsa. Slzy smyly veškeré stopy po oční lince, jíž si obvykle obtahovala oči. Umouněný obličej byl dětský, s náznakem předkusu, ale tomu všemu teď dominovaly fialové a šedivé modřiny. Whittaker ji zmlátil tak, až jí praskla cévka v pravém oku: úzká štěrbina byla krvavě rudá.

„Ne,“ špitla Stephanie. „Přítel.“

„Kde teď je?“ zeptala se Robin a opět sáhla po Stephaniině ruce, která teď byla studená od vychlazené fanty.

„Pryč,“ řekla Stephanie.

„On s vámi bydlí?“

Stephanie přikývla a napila se fanty, přičemž se snažila, aby se ledový nápoj nedostal do poraněné strany úst.

„Nechtěla jsem, aby odcházel,“ zašeptala Stephanie.

Robin se k ní naklonila a dívčino sebeovládání pod vlivem laskavé srdečnosti a cukru náhle povolilo.

„Chtěla jsem jít s ním, ale on mě s sebou nechtěl vzít. Vím, že šel za nějakou děvkou, vím to. Má někoho jinýho, zaslechla jsem, že Banjo něco takovýho říkal. Našel si jinou holku.“

Robin se nechtělo věřit, že prvotním zdrojem Stephaniiny bolesti, která ji trápí mnohem víc než prasklý zub a obličej plný podlitin, byla myšlenka, že by oplzlý Whittaker dealující crack někam odešel, aby spal s jinou ženou.

„Chtěla jsem jenom jít s ním,“ opakovala Stephanie a slzy jí začaly téct hustším proudem, štípaly ji ve štěrbině oteklého oka, které zrudlo do ještě tmavších odstínů.

Robin věděla, že ta laskavá, trochu bláznivá dívka, kterou ztělesňuje, by teď Stephanii naléhavě zapřísahala, ať od muže, jenž ji tak surově zbil, okamžitě odejde. Problém vězel v tom, že si byla jistá, že by tím Stephanii zaručeně odehnala.

„On se rozčílil, protože jste chtěla jít s ním?“ opakovala. „A kam že to šel?“

„Říkal, že zase pojede někam s Cultem jako posledně – to je kapela,“ zamumlala Stephanie a utřela si nos hřbetem ruky. „On jim dělá bedňáka, ale je to jenom záminka,“ vyprávěla a plakala stále víc, „aby mohl jezdit na různý místa a hledat si tam holky na šoustání. Řekla jsem, že pojedu taky… protože minule chtěl, abych jela… a obsloužila jsem mu celou kapelu.“

Robin se vynasnažila, aby nedala ani v nejmenším najevo, že rozumí tomu, co právě slyšela. Nicméně do výrazu ryzí laskavosti, který se pokoušela udržet, se jí musel vloudit náznak hněvu a odporu, protože Stephanie jí najednou připadala odtažitá. Nestála o odsudky. S těmi se ve svém životě setkávala denně.

„Byla jste u doktora?“ zeptala se Robin tlumeným hlasem.

„Cože? Ne,“ odpověděla Stephanie a hubenými pažemi si objala tělo.

„Kdy se má vrátit ten váš přítel?“

Stephanie jen zavrtěla hlavou a pokrčila rameny. Chvilková vzájemná náklonnost, kterou se Robin mezi nimi podařilo zažehnout, zřejmě pomalu vychládala.

„Cult,“ improvizovala Robin narychlo, přičemž jí naprosto vyschlo v ústech, „to asi nejsou Death Cult, že ne?“

„Jsou,“ odpověděla Stephanie, mírně překvapená.

„Na kterém jste byla koncertě? Já jsem je nedávno viděla!“

Jen se mě proboha neptej kde…

„V jedný hospodě… Green Fiddle nebo tak nějak. V Enfieldu.“

„To ne, to nebyl stejnej koncert,“ řekla Robin. „Kdy to bylo?“

„Musím se jít vyčurat,“ zamumlala Stephanie a rozhlédla se po kavárně.

Odšourala se na záchod. Sotva se za ní zavřely dveře, Robin horečně naťukala klíčová slova do vyhledavače v mobilu. Po několika marných pokusech konečně našla, co hledala: Death Cult hráli v hospodě Fiddler’s Green v Enfieldu v sobotu čtvrtého června, den před vraždou Heather Smartové.

Za okny kavárny se už prodlužovaly stíny a podnik se kolem nich pomalu vyprazdňoval. Přicházel večer. Už brzy budou určitě zavírat.

„Díky za ten sendvič a za všechno,“ řekla Stephanie, když se vrátila ke stolku. „Já už budu muset…“

„Dejte si ještě něco. Třeba čokoládu nebo tak,“ ponoukala ji Robin, třebaže servírka už utírala stolky a tvářila se, že se je chystá vyhodit.

„Proč?“ zeptala se Stephanie a projevila první známku nedůvěry.

„Protože si chci s vámi opravdu promluvit o tom vašem příteli,“ řekla Robin.

„Proč?“ opakovala mladá dívka, teď už trochu nervózní.

„Sedněte si, prosím. Nemyslím to zle,“ přemlouvala ji Robin. „Jenom mám o vás strach.“

Stephanie zaváhala a pak se zvolna svezla zpátky do křesílka. Robin si poprvé všimla temně rudých skvrn na jejím krku.

„Snad se… snad se vás nepokusil uškrtit, že ne?“ zeptala se.

„Cože?“

Stephanie si ohmatala útlou šíji a opět jí vyhrkly slzy.

„To… to byl můj řetízek. Dal mi ho a pak ho… protože vydělávám málo peněz,“ řekla a teď se rozplakala už naplno. „Prodal ho.“

Robin nedokázala vymyslet nic jiného, než že natáhla přes stůl i druhou ruku a sevřela jí dlaň oběma rukama zároveň. Pevně ji držela, jako by Stephanie stála na nějaké pohyblivé plošině, která ji unáší pryč.

„Říkala jste, že vás přinutil… s celou kapelou?“ zeptala se Robin tiše.

„To bylo zadara,“ řekla uslzená Stephanie a Robin pochopila, že Stephanie ještě stále přemýšlí o svých schopnostech vydělávat peníze. „Jenom jsem je vykouřila.“

„Po koncertě?“ zeptala se Robin a pustila se jednou rukou, aby Stephanii do dlaně vtiskla papírové kapesníky.

„Ne,“ odpověděla Stephanie a utírala si nos, „až druhej den večer. Přespávali jsme v dodávce u baráku jejich zpěváka. On v Enfieldu bydlí.“

Robin by nikdy nevěřila, že je možné cítit zároveň takovou radost a znechucení. Jestliže byla Stephanie s Whittakerem večer pátého června, nemohl Whittaker zavraždit Heather Smartovou.

„Byl tam – ten váš přítel – celou dobu s vámi?“ zeptala se tlumeným hlasem. „Celou tu dobu, co jste… rozumíte?“

„Co se to tady kurva děje?“

Robin vzhlédla. Stephanie prudce ucukla rukou a vypadala vyděšeně.

Nad nimi stál Whittaker. Robin ho okamžitě poznala podle snímků, které viděla na internetu. Byl vysoký, měl široká ramena, ale jinak jen kost a kůže. Staré černé tričko bylo seprané téměř došeda. Zlatisté oči heretického kněze fascinovaly uhrančivou pronikavostí. Navzdory rozcuchaným vlasům, propadlým zažloutlým tvářím, navzdory tomu, jak jí byl odporný, vnímala, že kolem sebe šíří zvláštní, manickou auru, magnetickou přitažlivost, jakou provází pach mršiny. Probouzel v člověku naléhavou touhu blíže ho prozkoumat, jako všechny špinavé, zahnívající věci, které působí mocnou přitažlivostí bez ohledu na svou nechutnost.

„Co seš zač?“ zeptal se, ne agresivně, spíš jako by se mu v hlase ozývalo kočičí předení. Nestydatě jí hleděl přímo do výstřihu letních šatů.

„Srazily jsme se s vaší přítelkyní před bufetem,“ řekla Robin. „Koupila jsem jí něco k pití.“

„Vážně?“

„Zavíráme,“ řekla servírka zvýšeným hlasem.

Whittakerův zjev byl na ni trochu příliš, to na ní Robin viděla. Tunely v uších, tetování, šílené oči, jeho pach, to všechno by vítali jen v nemnoha podnicích, kde servírují jídlo.

Stephanie vypadala vystrašeně, třebaže ji Whittaker naprosto ignoroval. Veškerou pozornost plně soustředil na Robin, která si byla podivně vědomá vlastního těla, i když pak platila účet. Vstala a zamířila k východu na ulici s Whittakerem v patách.

„Takže sbohem,“ rozloučila se nepřesvědčivě se Stephanií.

Kéž by tak měla Strikovu odvahu. Ten naléhal na Stephanii, ať s ním uteče přímo Whittakerovi před nosem, ale Robin měla v ústech sucho. Whittaker na ni zíral, jako by zahlédl něco fascinujícího a vzácného na kopce hnoje. Servírka za jejich zády zavírala dveře na petlici. Zapadající slunce vrhalo studené stíny přes ulici, kterou Robin doposud znala jen jako rozpálenou vedrem a plnou pachů.

„Prostě si byla jen tak hodná, zlato, jo?“ zeptal se Whittaker měkce a Robin nedokázala říct, jestli se v jeho hlase ozývá víc zlomyslnosti nebo nasládlé oplzlosti.

„Prostě jsem jen měla starost,“ řekla Robin a přinutila se podívat do těch očí posazených široko od sebe, „protože její zranění vypadají docela vážně.“

„Tohle?“ opáčil Whittaker a ukázal rukou na Stephaniinu fialovou a šedivou tvář. „Spadla z kola, holka, že jo, Steph? Je to nešikovná kráva.“

Robin naráz pochopila Strikovu instinktivní niternou nenávist vůči tomu muži. Nejradši by ho taky praštila.

„Doufám, že se ještě někdy uvidíme, Stephanie,“ řekla.

Před Whittakerem se neodvážila dát jí na sebe číslo. Otočila se, a jak odcházela, cítila se jako nejhorší ze všech zbabělců. Stephanie se vrátí zpátky do bytu s tím mužem. Robin toho měla udělat víc, ale co? Co mohla říct jinak a lépe? Mohla by nahlásit fyzické napadení na policii? Považovalo by se to za maření Carverova případu?

Teprve když se ocitla definitivně z Whittakerova dohledu, přestal jí běhat mráz po zádech. Robin vytáhla mobil a zavolala Strikovi.

„Vím,“ vyhrkla dřív, než jí stačil vynadat, „že už je pozdě, ale už jdu k metru, a až uslyšíš, co jsem zjistila, tak to pochopíš.“

Kráčela rychle, v prohlubujícím se večerním chladu jí začínala být zima, a vyprávěla mu všechno, co vytáhla ze Stephanie.

„Takže on má alibi?“ zeptal se Strike zamyšleně.

„Pokud Stephanie mluví pravdu, a já si upřímně myslím, že jo, tak na smrt Heather ho má. Byla s ním – a s celou kapelou Death Cult.“

„Opravdu řekla, že byl Whittaker u toho, když obsluhovala kapelu?“

„Myslím, že ano. Zrovna se na to chystala odpovědět, když se ukázal Whittaker… Počkej.“

Robin se zastavila a rozhlédla se kolem sebe. Zabraná do hovoru musela cestou zpátky ke stanici metra někde špatně odbočit. Slunce už zapadalo. Zdálo se jí, že koutkem oka zahlédla, jak se za zdí pohybuje nějaký stín.

„Cormorane?“

„Jsem furt tady.“

Snad se jí to jenom zdálo. Byla v nějaké neznámé ulici s obytnými domy, ale všude kolem byla rozsvícená okna a v dálce šli nějací dva lidé. Je přece v bezpečí, říkala si. Nic se neděje. Jen se musí kousek vrátit.

„Je všechno v pohodě?“ zeptal se Strike zostra.

„Jo,“ odpověděla. „Jenom jsem někde špatně odbočila, to je všechno.“

„Kde přesně jsi?“

„Nedaleko stanice Catford Bridge,“ řekla. „Nevím, jak jsem se sem dostala.“

O stínu se zmiňovat nechtěla. Opatrně přešla potemnělou ulici na druhou stranu, aby nemusela projít kolem nízké zdi, za níž si stínu původně všimla, a když si přehodila mobil do levé ruky, pevněji stiskla alarm v pravé kapse bundy.

„Vracím se stejnou cestou, kterou jsem přišla,“ řekla Strikovi, protože chtěla, aby věděl, kde přesně se nachází.

„Zahlédla jsi něco?“ naléhal.

„Já nevím… možná,“ připustila.

Když ale přišla na úroveň mezery mezi domy, kde postavu podle svého dojmu předtím zahlédla, nikdo tam nebyl.

„Jsem jenom nervózní,“ řekla a přidala do kroku. „Setkat se s Whittakerem nebyla žádná legrace. Na tom chlapovi je skutečně… cosi odpornýho.“

„Kde přesně teď jsi?“

„Asi pět metrů od místa, kde ses mě na to ptal naposledy. Počkej, vidím ceduli s názvem ulice. Přecházím na druhou stranu, už vím, kde jsem udělala chybu, měla jsem zabočit…“

Kroky zaslechla až ve chvíli, kdy už byl těsně za ní. Popadly ji dvě mohutné ruce v černých rukavicích, přitiskly jí paže k tělu a vyrazily jí dech z plic. Mobil jí vyklouzl z ruky a s prasknutím dopadl na chodník.

52

Do not envy the man with the x-ray eyes.

Blue Öyster Cult: „X-Ray Eyes“

Strike, který stál ve stínu skladiště v Bow a sledoval Blondin Street, slyšel, jak Robin prudce zalapala po dechu, úder mobilu o chodník a poté zvuky potyčky a skřípot nohou zápasících na asfaltu.

Rozběhl se. Telefonní spojení s Robin se nepřerušilo, ale nic neslyšel. Panika mu zostřila myšlenkové pochody a zablokovala veškeré vnímání bolesti, když sprintoval potemnělou ulicí k nejbližší stanici metra. Potřeboval druhý telefon.

„Potřebuju si ho půjčit, kámo!“ zařval na dvojici hubených černošských kluků, kteří šli proti němu a jeden z nich se něčemu pochechtával s mobilem u ucha. „Právě byl spáchán zločin, potřebuju si půjčit ten telefon!“

Strikova mohutná postava i autorita, která z něj vyzařovala, jak se proti nim řítil, přiměla chlapce okamžitě mu telefon vydat, i když tak učinil s vyděšeným a nechápavým výrazem.

„Poběžte se mnou!“ zahulákal Strike na oba kluky, přičemž kolem nich proběhl směrem k živější části čtvrti, kde by se mu mohlo podařit chytit taxík. Svůj mobil si přitom pořád tiskl k uchu. „Policie?“ zaječel Strike do hochova mobilu, zatímco oba ohromení kluci klusali po jeho boku jako nějací bodyguardi. „Nedaleko stanice metra Catford Bridge přepadli ženu, mluvil jsem s ní po telefonu, když k přepadení došlo! Právě se děje – ne, neznám ulici, ale musí to být v blízkém okolí stanice. Měl jsem ji na telefonu, když ji přepadli, slyšel jsem to… Jo, a pospěšte si sakra!“

„Díky, kámo,“ zafuněl Strike a vrazil mobil zpátky do ruky jeho majiteli, který ještě několik metrů běžel vedle něj, než mu došlo, že už nemusí.

Strike se vyřítil za roh; ve čtvrti Bow se vůbec nevyznal. Hnal se kolem hospody Bow Bells, naprosto ignoroval palčivou bolest, jež mu vystřelovala do kolenních vazů, a podivně se při běhu kymácel, protože mohl udržovat rovnováhu jen jednou volnou rukou, zatímco si tou druhou stále tiskl k uchu zmlklý telefon. A vtom uslyšel, jak se na druhém konci rozječel alarm.

„TAXI!“ zařval na vzdálené rozsvícené světýlko. „ROBIN!“ hulákal do telefonu, i když si byl jistý, že ho nemůže přes vřeštící alarm slyšet. „ROBIN, ZAVOLAL JSEM POLICII! JSOU NA CESTĚ. POLICIE UŽ TAM BUDE! SLYŠÍŠ MĚ, TY ZMRDE?“

Taxík odjel bez něho. Opilci před hospodou Bow Bells upřeně zírali na šílence pajdajícího obrovskou rychlostí kolem a sprostě ječícího do telefonu. Objevil se druhý taxík.

„TAXI! TAXI!“ zahulákal Strike a taxík se otočil a zamířil k němu, zrovna když se mu do ucha ozval prudce oddechující Robinin hlas.

„Jsi… jsi tam?“

„KRISTEPANE! CO SE STALO?“

„Přestaň… hulákat…“

S ohromným úsilím upravil sílu svého hlasu.

„Co se stalo?“

„Nevidím,“ řekla. „Vůbec… nic nevidím…“

Strike s trhnutím otevřel zadní dveře taxíku a vrhl se dovnitř.

„Catford Bridge, stanice metra, rychle! Co tím chceš říct, že ne…? Co ti udělal? NE VY!“ houkl na zmateného taxikáře. „Jeďte! Honem!“

„Ale nic… to ten tvůj pitomej alarm… mám ho všude v obličeji… a sakra…“

Taxík se řítil slušnou rychlostí, ale Strike se musel hodně ovládat, aby na řidiče nenaléhal, ať na to šlápne.

„Co se stalo? Jsi zraněná?“

„Tr… trochu… Jsou tady nějací lidi…“

Už je slyšel, lidi, kteří ji obklopili, někteří mluvili tlumeně, jiní se vzrušeně překřikovali.

„… do nemocnice…“ zaslechl Robin, jak mluví mimo telefon.

„Robin? ROBIN?“

„Přestaň hulákat!“ řekla. „Poslouchej, zavolali mi záchranku, vezou mě…“

„CO TI UDĚLAL?“

„Bodl mě… do ruky… asi to bude na pár stehů… Panebože, to štípe…“

„Do které nemocnice? Dej mi někoho k telefonu! Jedu tam za tebou!“

Na úrazovou pohotovost Univerzitní nemocnice v Lewishamu dorazil Strike o pětadvacet minut později, těžce kulhal a na tváři měl tak zmučený výraz, že ho vlídná zdravotní sestřička přivítala ujištěním, že se mu lékař bude věnovat co nejdřív.

„Ale ne,“ odbyl ji mávnutím ruky a dál dusal k recepci, „jsem tady jako doprovod – Robin Ellacottová, pobodali ji…“

Očima zběsile těkal po přecpané čekárně, kde naříkal chlapeček na maminčině klíně a sténající opilec si držel v dlaních zakrvácenou hlavu. Nějaký ošetřovatel předváděl dýchavičné staré paní, jak se používá inhalátor.

„Strike… ano… slečna Ellacottová říkala, že přijdete,“ potvrdila mu recepční a Strike se nemohl zbavit dojmu, že záznamy v počítači zkoumá naschvál zbytečně dlouho. „Chodbou rovně a pak doprava… první kóje.“

Na nablýskané podlaze ve spěchu lehce uklouzl, zaklel a hnal se dál. Jeho mohutnou, topornou postavu sledovalo se zájmem několik lidí, které nepochybně napadlo, jestli to má v hlavě v pořádku.

„Robin? Do prdele!“

Obličej měla znetvořený rudými cákanci, obě oči napuchlé. Mladý lékař, který zblízka prohlížel dvaceticentimetrovou ránu na jejím předloktí, vyštěkl:

„Ven, dokud tu neskončím!“

„To není krev!“ zavolala Robin na Strika, který poslušně ustoupil za závěs. „To je nějaká zatracená barva z toho tvýho alarmu!“

„Nehýbejte se, prosím,“ zaslechl lékaře, jak ji napomíná.

Poodstoupil o kus dál. Podél stěny skrývalo svá tajemství pět dalších lůžek ohrazených závěsy. Na naleštěné šedé podlaze skřípěly gumové podrážky zdravotních sestřiček. Panebože, jak jen nesnášel nemocnice: ten zápach, institucionální čistota, pod níž bylo cítit slabý závan tělesného rozkladu, v něm pokaždé vyvolaly vzpomínky na dlouhé měsíce, které strávil v Selly Oaks poté, co při výbuchu přišel o nohu.

Co to provedl? Co to provedl? Nechal ji pracovat, a přitom věděl, že po ní ten hajzl jde. Vždyť mohla umřít. Vlastně měla umřít. Kolem šustivě pobíhaly sestřičky v modrých uniformách. Robin za závěsem sykla bolestí a Strike zatnul zuby.

„No, měla nesmírné štěstí,“ prohlásil lékař, když za deset minut s trhnutím odhrnul závěs. „Mohl jí přetnout tepnu. Má poškozené šlachy, ale jak moc je to vážné, se dozvíme až na operačním sále.“

Očividně se domníval, že patří k sobě. Strike mu to nevymlouval.

„Musí na operaci?“

„Na vyspravení těch šlach,“ řekl doktor tónem, jako by byl Strike poněkud natvrdlejší. „Navíc se ta rána musí ještě pořádně vyčistit. A taky jí chci nechat udělat rentgen žeber.“

Odešel. Strike sebral odvahu a vkročil za závěs.

„Já vím, že jsem to zvorala,“ řekla Robin.

„Do prdele, ty si myslíš, že ti sem jdu vynadat?“

„Možná,“ řekla a trochu se na posteli povytáhla. Ruku měla zabandážovanou v provizorním obvazu. „Byla už tma. Nedávala jsem pozor, ne?“

Ztěžka dosedl na židli u postele, kterou před chvílí opustil lékař, přičemž neúmyslně shodil na zem kovovou ledvinovitou misku. Rachotivě se rozezvonila a Strike ji přišlápl protézou, aby ji umlčel.

„Jak se ti hergot podařilo vyváznout, Robin?“

„Sebeobrana,“ řekla. Potom, jelikož si správně vyložila jeho výraz, popuzeně dodala: „Já věděla, že mi nevěříš, že jsem ji trénovala.“

„Já ti věřil,“ řekl, „jenže kristaboha…“

„Chodila jsem na kurzy k jedné geniální ženské v Harrogate, sloužila dřív v armádě,“ řekla Robin a trochu sebou trhla, když si opět upravila polohu na polštáři. „Poté co… vždyť víš.“

„To bylo před tím řidičským kurzem pro pokročilý, nebo po něm?“

„Po něm,“ odpověděla, „protože jsem nějakou dobu trpěla agorafobií. Právě řízení auta mě nakonec vytáhlo z pokoje a potom jsem nastoupila do kurzu sebeobrany. Ten první, do kterýho jsem se přihlásila, vedl nějakej chlap, a to byl totální idiot,“ řekla Robin. „Samý džudistický chvaty a tak… prostě k ničemu. Ale Louise byla naprosto úžasná.“

„Jo?“ odtušil Strike.

Její vyrovnaný klid ho deptal.

„Jo,“ přisvědčila Robin. „Naučila nás, že když je člověk obyčejná ženská, nejde o žádný chytrý chvaty. Jde o prozíravou a rychlou reakci. Člověk se nikdy nesmí nechat odvléct na jiný místo. Využij útočníkových slabin a pak utíkej jako o život.

Popadl mě zezadu, ale já ho těsně předtím uslyšela. To jsme s Louise mockrát trénovaly. Když tě chytnou zezadu, musíš se sehnout.“

„Sehnout,“ odtušil Strike strnule.

„Alarm jsem už měla v ruce. Rychle jsem se přikrčila a vrazila mu s ním do koulí. Měl na sobě tepláky. Na vteřinu povolil, jenže já zase zakopla o ty svý zatracený šaty. Vytáhl nůž a nedokážu si přesně vzpomenout, co se stalo pak. Vím, že mě řízl ve chvíli, kdy jsem se pokusila vstát, ale podařilo se mi zmáčknout tlačítko na alarmu, kterej se spustil, a to ho polekalo. Sprej jsem si nastříkala do obličeje, ale zasáhla jsem určitě i jeho, protože byl strašně blízko. Měl na hlavě kuklu, moc jsem toho neviděla, ale když se nade mě sklonil, pořádně jsem ho praštila do krkavice – to je další věc, kterou nás Louise učila: ze strany do krku, když to uděláš dobře, můžeš je odrovnat. On zavrávoral a pak mu asi došlo, že se blíží lidé, a utekl.“

Strike neměl slov.

„Teď mám fakt hroznej hlad,“ řekla Robin.

Strike si prohrabal kapsy a vytáhl tyčinku Twix.

„Díky.“

Než si ale stačila kousnout, zdravotní sestra doprovázející kolem její postele nějakého starce ji přísně okřikla:

„Nic nejíst, jdete na operační sál!“

Robin obrátila oči v sloup a vrátila tyčinku Strikovi. Zazvonil jí mobil. Strike ohromeně sledoval, jak hovor přijímá.

„Mami… ahoj,“ řekla Robin.

Jejich pohledy se setkaly. Strike v Robininých očích četl nevyjádřenou touhu matku ochránit, přinejmenším dočasně, před zprávou o tom, co se právě stalo, ale žádné taktiky na odvedení pozornosti nebylo třeba, protože Linda drmolila nové úkoly tak rychle, že Robin vůbec nepustila ke slovu. Robin si položila mobil na kolena a s rezignovaným výrazem zapnula hlasitý odposlech.

„… dej jí vědět co nejdřív, protože konvalinky už mají po sezoně, takže jestli je opravdu budeš chtít, musí se to speciálně objednat.“

„Fajn,“ řekla Robin. „Obejdu se bez konvalinek.“

„No, bylo by skvělý, kdybys jí mohla zavolat přímo a domluvit se s ní, co skutečně chceš, Robin, protože dělat prostředníka není snadný. Ona tvrdí, že ti už nechávala spoustu vzkazů v hlasový schránce.“

„Promiň, mami,“ řekla Robin. „Ozvu se jí.“

„Tady se nesmí používat telefon!“ napomenula ji jiná sestra.

„Promiňte,“ omlouvala se opět Robin. „Mami, já už musím končit. Promluvíme si později.“

„Kde jsi?“ zeptala se Linda.

„Já… já ti pak zavolám,“ řekla Robin a hovor přerušila.

Zadívala se na Strika a zeptala se:

„To se mě ani nezeptáš, kterej z nich to podle mě byl?“

„Předpokládám, že to nevíš,“ řekl Strike. „Když měl na hlavě kuklu a tys měla plný oči spreje.“

„Jednou věcí jsem si jistá,“ řekla Robin. „Whittaker to nebyl. Pokud by se teda nepřevlíkl do tepláků hned, jak jsem odtamtud odešla. Whittaker měl na sobě džíny a byl – jeho tělesný proporce tomu neodpovídaly. Tenhle chlap byl silnej, ale měkkej, rozumíš? Ale byl mohutnej. Stejně jako ty.“

„Řeklas už Matthewovi, co se stalo?“

„Už je na…“

Najednou se zatvářila vyděšeně a Strike si pomyslel, že jakmile se otočí, spatří, jak se na něj chystá vrhnout rozlícený Matthew. Místo toho se u nohou Robininy postele zjevila pomačkaná postava inspektora Roye Carvera v doprovodu vysoké a elegantní seržantky Vanessy Ekwensiové.

Carver byl v košili s krátkými rukávy. Z podpaží se mu šířily obrovské skvrny od potu. Bělma zářivě modrých očí měl jako obvykle narůžovělá, takže vypadal, jako by právě vylezl z bazénu se silně chlorovanou vodou. V hustých, prošedivělých vlasech měl spoustu velkých lupů.

„Jak je?“ promluvila seržantka Ekwensiová a mandlovýma očima pohlédla na Robinino předloktí, ale Carver jí skočil do řeči a začal Robin s řevem obviňovat.

„Co jste tím chtěla dokázat, co?“

Strike vstal. Konečně se před ním objevil dokonalý terč pro jeho dosud potlačovanou touhu někoho, kohokoli ztrestat za to, co se právě Robin stalo, přesměrovat vlastní pocit viny a úzkosti na vhodný cíl.

„S vámi si chci promluvit,“ obrátil se Carver ke Strikovi. „Ekwensiová, vy zaprotokolujte její výpověď.“

Než stačil kdokoli z nich promluvit nebo se dát do pohybu, vstoupila mezi oba muže mladá zdravotní sestřička s andělským obličejem, a aniž jim věnovala pozornost, usmála se na Robin.

„Tak vás vezmeme na rentgen, slečno Ellacottová,“ řekla.

Robin se toporně zvedla z postele a odešla se sestrou, přičemž se ohlížela přes rameno na Strika a snažila se mu svým výrazem naznačit, aby byl opatrný a držel se zpátky.

„Pojďte se mnou,“ zavrčel Carver ke Strikovi.

Detektiv následoval policistu zpátky přes úrazové oddělení. Carver zrekvíroval malou návštěvní místnost. Strike předpokládal, že právě tady se příbuzní dozvídají o smrti svých blízkých nebo o tom, že jsou v bezprostředním ohrožení života. Bylo zde několik čalouněných židlí, na malém stolku stála krabička s papírovými kapesníky a na stěně visela reprodukce abstraktního obrazu v oranžových odstínech.

„Varoval jsem vás, ať se od toho držíte dál,“ řekl Carver a postavil se uprostřed místnosti se založenými pažemi a doširoka rozkročenýma nohama.

Při zavřených dveřích místnůstku rychle naplnil Carverův tělesný pach. Nesmrděl stejným způsobem jako Whittaker: žádná zažraná špína a drogy, nýbrž pot, který se z něj během pracovního dne nekontrolovatelně řinul. Skvrnité pleti k dobrému vzhledu nijak nepomáhaly stropní zářivky. Lupy, propocená košile, skvrnitá pleť: jako by se rozkládal přímo před očima. A Strike k jeho úpadku nepochybně také přispěl, když ho zahanbil v novinách v případu Luly Landryové.

„Vy jste ji poslal sledovat Whittakera, co?“ zeptal se Carver a do tváří mu stoupala krev, jako by se pozvolna dostával do varu. „Takže ji máte na svědomí vy.“

„Polibte si,“ řekl Strike.

Teprve teď, když ho v nose dráždil Carverův pot, sám sobě přiznal, že už to nějakou dobu věděl: Whittaker není vrah. Strike poslal Robin za Stephanií, protože to potají pokládal za nejbezpečnější místo, kde by mohla být, jenže ji zároveň nechal na ulici, ačkoli už celé týdny věděl, že je jí vrah v patách.

Carver poznal, že ťal do živého. Usmíval se.

„Vy jste ty zavražděné ženy zneužil, abyste si to vyřídil s nevlastním tatíkem,“ řekl a očividně si vychutnával, jak Strike prudce mění barvu, a když viděl, jak se jeho mohutné ruce zatínají v pěst, znovu se zašklebil. Nic by Carvera nepotěšilo víc než sbalit Strika za útok na veřejného činitele; oba to dobře věděli. „Whittakera jsme si proklepli. Proklepli jsme si všechny tři vaše mizerný tipy. Jedinej z nich nesedí. A teď mě poslouchejte.“

Přistoupil ke Strikovi o krok blíž. Třebaže byl o hlavu menší, vyzařovala z něj moc zuřivého, zahořklého, ale významného muže, muže, který chce světu něco dokázat a stojí za ním celý ozbrojený sbor. Ukázal na Strika prstem a prohlásil:

„Držte se od toho zpátky. Máte obrovský štěstí, že vám nezůstala na rukách krev vaší partnerky. Jestli vás ještě jednou načapám, jak se nám pletete do vyšetřování, nechám vás prostě zavřít. Rozumíte?“

Pahýlovitou špičkou ukazováčku dloubl Strika do hrudní kosti. Strike v sobě potlačil touhu mu ruku odmrštit, ale svaly kolem čelisti mu škubaly. Pár vteřin na sebe mlčky poulili oči. Carverovi se po tváři rozlil široký úsměv a zhluboka oddechoval, jako by právě zvítězil v zápasnickém souboji. Potom zamířil ke dveřím a Strika nechal za sebou, aby se smažil ve vlastním vzteku a výčitkách.

Strike se pomalu vracel přes úrazové oddělení, když právě dovnitř dvoukřídlými dveřmi vběhl vysoký, pohledný Matthew v obleku, s vytřeštěnýma očima a rozevlátými vlasy. Poprvé za dobu jejich známosti k němu Strike pocítil něco jiného než nechuť.

„Matthewe,“ zavolal.

Matthew hleděl na Strika, jako by ho vůbec nepoznával.

„Odvedli ji na rentgen,“ řekl Strike. „Třeba už bude zase zpátky. Tudy,“ ukázal.

„Proč potřebuje…?“

„Žebra,“ odtušil Strike.

Matthew ho odstrčil loktem. Strike nijak neprotestoval. Měl dojem, že si to zaslouží. Díval se, jak Robinin snoubenec vyrazil směrem k ní, a potom se po krátkém zaváhání otočil zpátky k dvoukřídlým dveřím a vyšel ven do noci.

Jasná obloha teď byla posetá hvězdami. Jakmile se dostal na ulici, zastavil se, aby si zapálil, a pak šlukoval cigaretu stejně náruživě jako Wardle, jako by na dávce nikotinu závisel jeho život. Pokračoval v chůzi a teď už cítil bolest v koleně. S každým krokem se měl čím dál míň rád.

„RICKY!“ úpěnlivě vřískala o kus dál v ulici nějaká žena za utíkajícím batoletem a snažila se ho přimět, aby se vrátilo, zatímco sama zápasila s tíhou obrovské tašky. „RICKY, VRAŤ SE!“

Chlapeček se chichotal jako šílený. Aniž by si plně uvědomoval, co dělá, Strike se automaticky shýbl a zachytil ho dřív, než mohl vběhnout do silnice.

„Děkuju vám!“ řekla matka, téměř vzlykající úlevou, když doběhla ke Strikovi. Z tašky v její náruči vypadl svazek květin. „Jdeme na návštěvu za jeho tátou… panebože…“

Kluk ve Strikových pažích divoce bojoval. Strike ho postavil na zem vedle jeho matky, která sbírala z chodníku svazeček narcisů.

„Drž je,“ přikázala přísným hlasem chlapci, který uposlechl. „Můžeš je dát tátovi. Ať ti nespadnou! Díky,“ zopakovala ke Strikovi a odkráčela. Chlapečkovu volnou ruku svírala pevným stiskem. Klučík teď šel pokorně po matčině boku, pyšný, že má důležitou práci, tuhé žluté květiny nesl v ruce vzpřímeně jako žezlo.

Strike popošel pár kroků a pak se náhle zarazil a zůstal stát uprostřed chodníku jako zkamenělý, zíral jakoby uhranutý něčím neviditelným, co se před ním vznášelo ve studeném vzduchu. Na tváři ho šimral chladivý vánek, ale on tam dál stál, naprosto netečný ke svému okolí, plně soustředěný do sebe.

Narcisy… konvalinky… květiny, které mají po sezoně.

Pozdním večerem se opět rozlehl matčin hlas – „Ne, Ricky!“ – a spustil ve Strikově mozku prudkou řetězovou reakci, která mu zcela jasně osvítila cestu k teorii, o níž s jistotou proroka věděl, že povede k vrahovi. Podobně jako se při požáru obnažují ocelové nosníky, spatřil Strike v tom záblesku inspirace hrubou kostru vrahova plánu a rozpoznal rozhodující chyby, které přehlédl – které všichni přehlédli –, ale díky nimž se snad konečně podaří vraha dopadnout a zamezit jeho hrůzným plánům.

53

You see me now a veteran of a thousand psychic wars…

Blue Öyster Cult: „Veteran of the Psychic Wars“

V jasně osvětlené nemocnici bylo snadné předstírat bezstarostnost. Robin čerpala sílu nejen ze Strikova úžasu a obdivu nad tím, že dokázala uniknout, ale též z vlastního líčení, jak se jí podařilo vraha přemoci. Těsně po útoku byla ze všech nejklidnější, utěšovala a uklidňovala Matthewa, když se rozplakal při pohledu na její obličej znetvořený sprejem a dlouhou řeznou ránu na předloktí. Čerpala sílu ze slabosti těch druhých, doufala, že ji adrenalinem přiživovaná statečnost přenese bezpečně zpět do normálního světa, kde zase najde pevnou půdu pod nohama a vyjde z celé záležitosti nezraněná, bez nutnosti projít temným údolím, v němž žila tak dlouho po svém znásilnění…

Avšak během následujícího období se skoro vůbec nevyspala a nemohla za to jen bolestivá rána na předloktí, které jí dali do ochranné sádry. Kdykoli se jí v noci nebo přes den podařilo na chvíli usnout, znovu ji sevřely útočníkovy silné paže a slyšela, jak jí dýchá do ucha. Někdy se z očí, jež neviděla, stávaly oči násilníka z doby, kdy jí bylo devatenáct let: bledé, jedna zornička nehybná. Hrozivé přízraky mužů s černou kuklou a gorilí maskou jí ve snech splývaly, proměňovaly se a rostly, až ji tížily ve dne v noci. V nejhorších snech ho viděla, jak ubližuje nějaké jiné ženě, a čekala, až na ni přijde řada, nemohla jí nijak pomoct ani sama utéct. Jednou byla obětí Stephanie se svou potlučenou tváří. Při jiné nesnesitelné příležitosti černošská holčička vyděšeně volala svou matku. Z tohoto snu se Robin probudila vlastním křikem ve tmě a Matthew si o ni začal dělat takové starosti, že zavolal do práce, že mu není dobře, jen aby s ní mohl zůstat. Robin nevěděla, jestli má být vděčná, nebo se má zlobit.

Pochopitelně přijela její matka a pokusila se ji přesvědčit, aby se s ní vrátila domů do Mashamu.

„Do svatby zbývá už jen deset dní, Robin, proč bys nemohla jet se mnou domů a trochu si odpočinout, než…“

„Chci zůstat tady,“ odpověděla Robin.

Už nebyla malá holka: stala se z ní dospělá žena. Bylo jen na ní, kam půjde, kde zůstane, co bude dělat. Robin měla pocit, že znovu musí bojovat o vlastní identitu, o kterou byla násilně připravena už jednou, když na ni poprvé ze tmy zaútočil násilník. Proměnil ji z vynikající studentky ve vyhublou dívku trpící agorafobií, z budoucí forenzní psycholožky ve zlomenou dívku, která nedokázala vzdorovat naléhání rodiny, že by policejní práce jenom prohloubila její duševní problémy.

Nic takového se nesmí znovu stát. Nedovolí to. Téměř nespala, neměla chuť k jídlu, ale postavila si zuřivě hlavu a odmítala vlastní potřeby i strach. Matthew se bál jí oponovat. Nedůrazně s ní souhlasil, že nemusí jezdit domů, ale Robin ho slyšela, jak si s matkou šeptají v kuchyni, když si mysleli, že je neslyší.

Strike jí nepomáhal vůbec v ničem. Ani se neobtěžoval se s ní rozloučit v nemocnici, nepřišel se podívat, jak se jí vede, mluvil s ní jen po telefonu. I on chtěl, aby se vrátila do Yorkshiru, bezpečně ji odklidit z cesty.

„Musíš mít přece spoustu zařizování kolem svatby.“

„Přestaň mě poučovat,“ odpověděla Robin vztekle.

„Kdo poučuje…?“

„Promiň,“ řekla a z očí jí tiše vyhrkly slzy, které nemohl vidět. Dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby její hlas zněl normálně. „Promiň… jsem podrážděná. Pojedu domů ve čtvrtek před svatbou, dřív to není nutné.“

Už nebyla tou dívkou, která ležela na posteli a nepřítomně zírala na plakát Destiny’s Child. Odmítala se jí znovu stát.

Nikdo by nepochopil, proč tak vehementně trvala na tom, že zůstane v Londýně, a ona to nikomu nemínila vysvětlovat. Vyhodila letní šaty, které měla na sobě, když ji napadl. Linda vešla do kuchyně zrovna ve chvíli, kdy je Robin nacpala do odpadkového koše.

„Pitomý šaty,“ řekla Robin, když zachytila matčin pohled. „Vezmu si z toho poučení. Neprováděj sledování v dlouhých šatech.“

Vzdorně tím říkala: Vrátím se do práce. Tohle je jenom dočasný stav.

„Neměla bys s tou rukou nic dělat,“ řekla matka a nevyslovenou výzvu přešla mlčením. „Doktor říkal, abys ji nezatěžovala a držela ji nahoře.“

Matthewovi ani matce se nelíbilo, s jakou posedlostí sleduje průběh vyšetřování v novinách. Carver odmítl zveřejnit její jméno. Tvrdil sice, že nechce, aby se na ni vrhla média, ale se Strikem ho oba podezírali, že se spíš bojí, aby opětovné Strikovo zapojení do případu nedodalo novinářům vítanou záminku: už zase Carver versus Strike.

„Věř mi,“ pověděl Strike Robin do telefonu (snažila se mu nevolat víckrát než jednou denně), „tohle teď potřebujeme ze všeho nejmíň. K dopadení toho mizery to určitě nepřispěje.“

Robin na to nic neřekla. Ležela na posteli, kterou sdílela s Matthewem, obklopená spoustou novin, jež si kupovala navzdory nevoli Lindy i Matthewa. Oči měla přilepené na dvojstranu v Mirroru, kde byly opět v řadě vyrovnané fotografie pěti předpokládaných obětí Shacklewellského rozparovače. Šestá silueta ženské hlavy a ramen byla černá a představovala Robin. Titulek pod ní oznamoval: „Šestadvacetiletá kancelářská pracovnice, unikla“. Podrobně se rozebírala skutečnost, jak se šestadvacetileté kancelářské pracovnici podařilo vraha během útoku postříkat červeným sprejem z alarmu. V postranním sloupku ji chválila penzionovaná policistka za prozíravost, že takovou pomůcku nosí u sebe, a na další straně následovala reportáž o bezpečnostních alarmech.

„Ty jsi to vážně vzdal?“ zeptala se.

„Nejde o to, že bych něco vzdával,“ řekl Strike. Slyšela ho, jak se pohybuje po kanceláři, a toužila tam být s ním, i kdyby mu měla jen vařit čaj a odpovídat na e-maily. „Nechávám to na policii. Sériový vrah je mimo naši kompetenci, Robin. To je jednou daný.“

Robin se zadívala na vyzáblý obličej jediné další ženy, která vražedné řádění přežila. „Lila Monktonová, prostitutka.“ I Lila věděla, jak zní vrahův sípavý dech. Odsekl Lile prsty. Robin zůstane jen dlouhá jizva na předloktí. Mozek jí v hlavě vzteky drnčel. Cítila se provinile, že vyvázla tak lacino.

„Kéž bychom tak mohli něco…“

„Přestaň,“ řekl Strike. Znělo to naštvaně, přesně jako od Matthewa. „Skončili jsme, Robin. Vůbec jsem tě neměl za Stephanií posílat. Zaujatost vůči Whittakerovi mi zatemnila úsudek hned od chvíle, kdy přišla ta noha, a málem jsi za to zaplatila…“

„Panebože, s tímhle zas přestaň ty,“ prohlásila Robin netrpělivě. „Ty ses mě přece nepokusil zabít, to on. Neobviňuj se z něčeho, za co nemůžeš. Měls dobrej důvod, proč si myslet, že je to Whittaker – slova tý písničky. Ale i tak ještě zůstávají ve hře…“

„Carver Lainga i Brockbanka prošetřoval a podle něj v tom nejedou. Nebudeme se do toho motat, Robin.“

Patnáct kilometrů daleko ve své kanceláři Strike doufal, že ji svými slovy přesvědčil. Neřekl Robin o náhlém prozření, které ho zasáhlo po setkání s batoletem před nemocnicí. Pokusil se druhý den ráno spojit s Carverem, ale jeho podřízený mu řekl, že je Carver příliš zaneprázdněný a nemá čas s ním mluvit. Poradil mu, ať už to víckrát nezkouší. Strike si dal záležet, aby nedůtklivému a poněkud agresivnímu podřízenému vysvětlil, co chtěl původně vysvětlovat Carverovi. Vsadil by svou zdravou nohu, že policista z jeho vzkazu nepředal jediné slovo.

Okna ve Strikově kanceláři byla otevřená. Horké červnové slunce vyhřívalo obě místnosti, které v současné době postrádaly klienty a brzy je zřejmě bude muset vyklidit, protože už nebude mít na nájem. Dvojákův zájem o novou erotickou tanečnici vyprchal. Strike neměl nic na práci. Stejně jako Robin toužil po akci, ale neřekl jí to. Teď především chtěl, aby se uzdravila a byla v bezpečí.

„Pořád u vás v ulici hlídkuje policie?“

„Ano,“ povzdychla si.

Carver nechal Hastings Road sledovat čtyřiadvacet hodin denně policistou v civilu. Pro Matthewa s Lindou to znamenalo obrovskou úlevu.

„Poslyš, Cormorane. Já vím, že nemůžeme…“

„Robin, momentálně není žádný ‚my‘. Jsem já, kterej tady sedí na zadku a nemá do čeho píchnout, a pak jseš ty, která zůstane hergot doma, dokud toho vraha nedopadnou.“

„Já teď nechtěla mluvit o tom případu,“ řekla. Srdce se jí opět prudce rozbušilo a bilo jí o žebra. Musela to vyslovit nahlas, jinak by se rozletěla na kusy. „Je přece jen jedna věc, kterou můžeme… kterou ty můžeš udělat. Brockbank možná není vrah, ale víme, že je násilník. Můžeš jít za Alyssou a varovat ji, že žije s…“

„Na to zapomeň,“ ozval se jí do ucha Strike hrubým hlasem. „Robin, říkám ti to už naposled, nemůžeš zachránit všechny! Nikdy ho neusvědčili! Pokud se do toho znovu zapleteme, Carver s námi udělá krátkej proces.“

Nastalo dlouhé ticho.

„Ty brečíš?“ zeptal se Strike zneklidněně, protože se mu zdálo, že náhle dýchá nějak nepravidelně.

„Ne, nebrečím,“ odpověděla Robin pravdivě.

Ve chvíli, kdy Strike odmítl pomoct malým dívkám žijícím v Brockbankově dosahu, se v ní rozlil zvláštní chlad.

„Asi radši půjdu, budeme obědvat,“ řekla, třebaže ji nikdo nevolal.

„Podívej,“ řekl, „já chápu, proč chceš…“

„Promluvíme si jindy,“ řekla a zavěsila.

Momentálně není žádný „my“.

Už zase. Ze tmy ji přepadl nějaký chlap a připravil ji nejen o pocit bezpečí, ale taky o to, čím byla. Bývala partnerkou v jedné detektivní kanceláři…

Ale byla jí vlastně? Nikdy spolu nesepsali žádnou novou smlouvu. Nikdy nedošlo k žádnému zvýšení platu. Měli tolik práce, byli tak bez peněz, že ji ani nenapadlo cokoli z toho požadovat. Zkrátka ji jen těšilo, když si mohla myslet, že ji Strike uznává jako svou partnerku. Teď to bylo všechno pryč, možná dočasně, možná navždy. Žádný „my“ už není.

Robin několik minut zamyšleně seděla na posteli, potom vstala a noviny kolem ní zašustily. Přistoupila k toaletnímu stolku, na němž stála bílá krabice od bot se stříbrně vyraženými slovy Jimmy Choo. Natáhla ruku a přejela jí po nedotčeném povrchu.

Ten plán se jí nezjevil v okamžiku náhlého prozření, jako onen jasný plamen, který ozářil Strika před nemocnicí. Vyrostl v ní pomalu, temný a nebezpečný, během týdne, který strávila ve vnucené nenáviděné nečinnosti, a z mrazivého vzteku na Strika, jenž zatvrzele odmítal jednat. Strike, který býval jejím kamarádem, přešel do řad protivníka. On byl sto sedmaosmdesát centimetrů vysoký bývalý boxer. Ten si neumí představit, jaké to je, když se člověk cítí malý, slabý a bezmocný. Nikdy nepochopí, jak znásilnění zasáhne vnímání vlastního těla: když vás někdo poníží na pouhou věc, předmět, kus masa k šoustání.

Zahaře byly podle toho, jak zněla v telefonu, nanejvýš tři roky.

Robin u svého toaletního stolku znehybněla, zírala na krabici, v níž se skrývaly její svatební boty, a přemýšlela. Zřetelně před sebou viděla možná rizika, jako pod sebou vidí provazochodec skály a divokou vodu.

Ne, nemůže zachránit všechny. Už je příliš pozdě pro Martinu, pro Sadie, pro Kelsey a pro Heather. Lila stráví zbytek svého života s dvěma prsty na levé ruce a s děsivým šrámem na duši, jemuž Robin rozumí až příliš dobře. Ale jsou tu ještě dvě holčičky, a kdo ví, jaké utrpení je ještě čeká, pokud nikdo nezasáhne.

Robin se odvrátila od páru nových bot, sáhla po mobilu a vytočila číslo, o které se neprosila a ani ve snu by ji nenapadlo, že je někdy použije.

54

And if it’s true it can’t be you,

It might as well be me.

Blue Öyster Cult: „Spy in the House of the Night“

Na plánování měla tři dny, protože musela počkat na svého parťáka, než obstará auto a najde si čas ve svém nabitém programu. Lindě mezitím oznámila, že svatební boty jí jsou příliš těsné, možná i příliš okázalé, a společně zašly do obchodu a nechaly si vrátit peníze. Potom se musela rozhodnout, jakou lež matce a Matthewovi namluví, aby získala dost času na uskutečnění svého plánu.

Nakonec jim oznámila, že musí jít na další policejní výslech. Pro to, aby její smyšlené výmluvě uvěřili, bylo klíčové, jak Kudlovi zdůraznila, aby – až ji přijede vyzvednout – rozhodně nevystupoval z auta a také aby zastavil přímo u policisty v civilu, který doposud hlídkoval v jejich ulici, a nahlásil mu, že veze Robin na vytažení stehů, které ji ve skutečnosti čekalo až za dva dny.

Teď bylo sedm hodin, bezmračná večerní obloha a kromě Robin, která se opírala o vyhřátou zeď skladištní budovy Eastway Business Centre, nebylo v širém okolí ani živáčka. Slunce se pomalu klonilo k západu a na vzdáleném, zamlženém horizontu na konci Blondin Street vyrůstala k nebi kovová konstrukce sochařského díla Orbit. Robin viděla návrh v novinách. Zakrátko to bude celé připomínat obrovský historický telefon obtočený kroucenou šňůrou. A ještě dál se daly jakž takž rozeznat obrysy rostoucího Olympijského stadionu. Pohled na gigantické konstrukce v dálce byl působivý a tak trochu nelidský, na hony vzdálený tajemstvím, která se podle jejího podezření skrývala za čerstvě natřenými domovními dveřmi, za nimiž, jak věděla, se nacházela Alyssina domácnost.

Snad kvůli tomu, co se chystala udělat, ji řada tichých domů znervózňovala. Byly nové, moderní a svým způsobem bezduché. Kdyby v dálce nevyrůstaly ty obrovské stavby, místo by postrádalo jakýkoli charakter. Scházel tady sebemenší náznak společenského života. Nebyly zde stromy, které by zjemňovaly obrysy nízkých hranatých domů, z nichž mnohé zdobil nápis „K pronájmu“, žádné obchody na nárožích, žádná hospoda nebo kostel. Okna skladiště, o jehož stěnu se opírala, byla v patře zatažená bílými plátěnými závěsy připomínajícími rubáše, a kovové garážové dveře byly hustě pokryté graffiti. Nebylo se tu kde skrýt. Robin bušilo srdce jako po dlouhém běhu. Teď už ji nic nemohlo zastavit, ale přesto se bála.

Nedaleko od ní se ozvaly kroky a Robin se prudce otočila, zpocenými prsty pevně stiskla svůj náhradní alarm. Vysoký, klátivý a zjizvený Kudla k ní klusal s tyčinkou Mars v jedné ruce a s cigaretou v druhé.

„Už jde,“ prohlásil huhňavě.

„Jseš si jistej?“ opáčila Robin a srdce se jí rozbušilo ještě rychleji. Trochu se jí motala hlava.

„Černá holka, dvě děcka. Jdou do týhle ulice. Zahlídl jsem ji, když jsem si kupoval tohle,“ řekl a zamával čokoládovou tyčinkou. „Nechceš kousek?“

„Ne, díky,“ řekla Robin. „Ehm… nevadilo by ti, kdyby ses klidil z cesty?“

„Určitě nechceš, abych šel dovnitř s tebou?“

„Ne,“ řekla Robin. „Ukaž se tam jenom v případě, že uvidíš… jeho.“

„Jseš si jistá, že ten čurák tam není?“

„Zvonila jsem dvakrát. Nikdo tam není.“

„Tak já budu za rohem,“ oznámil Kudla lakonicky a loudavým krokem odešel, aby zaujal místo z dohledu Alyssiných dveří, přičemž za chůze střídavě potahoval z cigarety a ukusoval z tyčinky. Robin mezitím pospíchala po Blondin Street, aby ji Alyssa před vstupem do domu nepotkala. Ukrytá pod balkonem činžáku z tmavě červených cihel Robin sledovala, jak vysoká černoška zahýbá do ulice, v jedné ruce svírá ručku batolete, a za ní se vleče starší dívenka, které podle Robinina odhadu muselo být asi jedenáct. Alyssa odemkla domovní dveře a vešla s dcerami dovnitř.

Robin zamířila ulicí zpátky k domu. Dneska na sobě měla džíny a sportovní boty: žádné klopýtání, žádné padání. Pod sádrou jí v čerstvě pospojovaných šlachách škubalo.

Ve chvíli, kdy zaklepala na Alyssiny dveře, jí srdce bušilo tak silně, až to bolelo. Chvíli čekala a pak z arkýřového okna napravo od ní vyhlédla starší dcera. Robin se nervózně usmála. Dívka zase hned zmizela.

Žena, která se objevila o necelou minutu později, byla podle všech myslitelných měřítek oslnivě krásná. Vysoká, tmavá a s postavou modelky z reklamy na bikiny. Kudrnaté vlasy jí splývaly až do pasu. Robin ze všeho nejdřív hlavou probleskla myšlenka, že pokud někoho takového vyhodili ze striptýzového klubu, musí mít opravdu nesnesitelnou povahu.

„Co je?“ řekla a zamračila se na Robin.

„Dobrý den,“ pozdravila Robin a v ústech měla sucho. „Vy jste Alyssa Vincentová?“

„Jo. A kdo ste vy?“

„Já se jmenuju Robin Ellacottová,“ představila se Robin. „Zajímalo by mě… mohly bychom si chviličku popovídat o Noelovi?“

„Co je s ním?“ chtěla vědět Alyssa.

„Raději bych to s vámi probrala uvnitř,“ řekla Robin.

Alyssa měla ostražitý, vzdorný pohled člověka, který musí být nepřetržitě připravený ustát další ránu, kterou mu osud zasadí.

„Prosím. Je to důležité,“ dodala Robin a jazyk se jí lepil k hornímu patru vyschlých úst. „Jinak bych vás o to nežádala.“

Jejich oči se střetly: ty Alyssiny byly teple karamelově hnědé, Robininy jasně šedozelené. Robin si byla jistá, že ji Alyssa odmítne. Potom se oči s hustými řasami zničehonic rozšířily se zvláštním zábleskem vzrušení, které Alysse přeletělo přes tvář, jako by právě učinila radostný objev. Bez jediného dalšího slova ustoupila do matně osvětlené předsíně a s podivně teatrálním posunkem Robin vybídla, ať jde dál.

Robin netušila, proč se v ní vzedmula zlá předtucha. Přes práh ji postrčilo pouze vědomí, že za ním jsou její dvě malé dcery.

Ze stísněné předsíňky se vcházelo do obývacího pokoje. Veškerý nábytek představovala televize a jediná pohovka. Na podlaze stála stolní lampička. Na zdi visely dvě fotografie v laciných pozlacených rámečcích, na jedné byla buclatá Zahara v tyrkysových šatečkách s ladícími sponkami ve tvaru motýlků ve vlasech, na druhé její starší sestra v kaštanově hnědé školní uniformě. Sestra byla kopií své krásné matky. Fotografovi se nepodařilo z dívky vymámit úsměv.

Robin zaslechla, jak zacvakl zámek na domovních dveřích. Otočila se a na lakované dřevěné podlaze zaskřípěly její tenisky. Někde nedaleko hlasité cinknutí oznámilo, že mikrovlnka právě dokončila svoji práci.

„Mami!“ ozval se pronikavý hlas.

„Angel!“ zakřičela Alyssa a vešla do pokoje. „Vytáhni jí to! Tak dobře,“ řekla a založila si ruce před tělem, „co mi teda chcete říct o Noelovi?“

Robinin dojem, že se Alyssa ve skrytu škodolibě raduje z nějaké informace, o níž ví jen ona sama, posílil protivný úšklebek, který tu krásnou tvář úplně zohyzdil. Bývalá striptérka tam stála se založenými pažemi, takže prsa měla zvednutá jako figura na lodní přídi, dlouhé provazy vlasů jí visely do pasu. Byla o pět centimetrů vyšší než Robin.

„Alysso, já pracuji s Cormoranem Strikem. To je…“

„Já vím, kdo to je,“ odtušila Alyssa zvolna. Tajné uspokojení, které podle všeho předtím z Robinina vzezření čerpala, bylo náhle pryč. „To je ten hajzl, kvůli kterýmu má Noel epilepsii! Do prdele! Tak tys šla za ním, co? Táhnete to spolu, jo? Pročs nešla na fízlárnu, ty prolhaná děvko, jestli ti… opravdu…“

Praštila Robin tvrdě do ramene, a než se Robin stačila bránit, začala do ní tlouct s každým dalším slovem.

„Jestli… TI… vůbec něco… někdy… udělal!“

Alyssa ji zničehonic mlátila pěstmi všude, kam dosáhla. Robin zvedla na obranu levou ruku, snažila se chránit si pravačku a nakopla Alyssu do kolene. Alyssa vyjekla bolestí a o kus odskočila; někde Robin za zády zakřičelo batole a do pokoje vklouzla jeho starší sestra.

„Zasraná děvko!“ křičela Alyssa. „Tak ty po mně půjdeš před očima mejch dětí…“

Vrhla se na Robin, popadla ji za vlasy a praštila jí hlavou o okno bez záclon. Robin cítila, jak se je hubená a šlachovitá Angel snaží od sebe odtrhnout. Robin se přestala ovládat a podařilo se jí praštit Alyssu do ucha, takže ta zavyla bolestí a ustoupila. Robin popadla Angel v podpaží, odhodila ji stranou, sklonila hlavu, rozběhla se proti Alysse a srazila ji po zádech na pohovku.

„Přestaňte – nechte moji mámu být!“ křičela Angel, chytila Robin za zraněné předloktí a škubla s ním takovou silou, že i Robin zakřičela bolestí. Zahara ve dveřích vřískala, batolecí hrníček s teplým mlékem držela v ruce vzhůru nohama.

„ŽIJETE S PEDOFILEM!“ zařvala Robin, aby překřičela všechen rámus, když se Alyssa pokusila vymrštit z pohovky a pokračovat ve rvačce.

Robin si představovala, že Alysse tu zničující zprávu sdělí šeptem a pak ji uvidí, jak se otřesená sesype. Ani ve snu by ji nenapadlo, že Alyssa vzhlédne a zavrčí:

„Jasně, jak je libo. Copak si myslíš, že nevím, co si zač, ty blbá mrcho? To ti nestačí, žes mu zničila ten jeho posranej život…?“

Znovu se na ni vrhla: prostor pokoje byl tak malý, že Robin opět narazila do zdi. Zaklesnuté do sebe se skulily bokem pod televizi, která s hrozivým třeskem spadla ze stojanu. Robin ucítila, jak jí škublo v ráně na předloktí, a znovu vyjekla bolestí.

„Mami! Mami!“ kvílela Zahara, zatímco Angel popadla Robin zezadu za džíny, takže se nemohla proti Alyssiným útokům pořádně bránit.

„Zeptejte se svých dcer!“ křičela Robin, zatímco na ni dopadaly rány pěstmi a lokty, a ona se snažila vykroutit z Angelina tvrdošíjného sevření. „Zeptejte se svých dcer, jestli je…“

„Ty mrcho… neopovažuj se… do toho tahat… mý děti…“

„Zeptejte se jich!“

„Ty prolhaná čubko… to ty a ta tvoje zkurvená matka…“

„Moje matka?“ opáčila Robin a s vypětím všech sil se jí podařilo praštit Alyssu loktem tak tvrdě do břicha, že se vyšší žena zlomila v pase a znovu se zhroutila na pohovku. „Pusť mě, Angel!“ zařvala Robin a páčila dívčiny prsty ze svých džínů, neboť si byla jistá, že má jen pár vteřin, než Alyssa opět zaútočí. Zahara dál kvílela ve dveřích. „Kdo,“ supěla Robin vestoje nad Alyssou, „si myslíte, že jsem?“

„Seš fakt vtipná!“ lapala po dechu Alyssa, jíž Robin vyrazila dech. „Ty si přece ta čubka Brittany! Co mu pořád telefonuje a otravuje ho, dotírá na něho…“

„Brittany?“ užasla Robin. „Já nejsem Brittany!“

Vytrhla z náprsní kapsy peněženku. „Podívejte se na moji kreditní kartu – jen si ji prohlédněte! Já jsem Robin Ellacottová a pracuju s Cormoranem Strikem…“

„S tím hajzlem, kvůli kterýmu má poškozenej mozek…“

„Víte, proč ho šel Cormoran zatknout?“

„Protože ho ta mrcha jeho manželka falešně obvinila…“

„Nikdo ho falešně neobvinil! Znásilnil Brittany a ze všech zaměstnání po celý zemi ho vždycky vyhodili, protože zneužívá nezletilý holky! Dělal to i vlastní sestře – mluvila jsem s ní!“

„Ty zasraná lhářko!“ zařvala Alyssa, připravená znovu vyskočit z pohovky.

„Já… já NELŽU!“ burácela Robin a vtlačila Alyssu zpátky do polštářů.

„Ty pošahaná mrcho,“ funěla Alyssa, „vypadni kurva z mýho domu!“

„Zeptejte se své dcery, jestli jí někdy neublížil! Jen se jí zeptejte! Angel?“

„Neopovažuj se mluvit na mý děcka, ty mrcho!“

„Angel, řekni své matce, jestli ti někdy…“

„Co se to tady kurva děje?“

Zahara vřískala tak hlasitě, že neslyšely klíč v zámku.

Byl mohutný, tmavovlasý a vousatý, na sobě měl černé tepláky. A zapadlé oko, vmáčklé blíž k nosu, dodávalo jeho pohledu znepokojivou pronikavost. Pomalu se sehnul, temné, zastíněné oči přitom nespouštěl z Robin, a zvedl z podlahy batole, které se rozzářilo a pevně se k němu přitisklo. Angel naopak ustoupila a přikrčila se u zdi. Brockbank s očima stále zabodnutýma do Robin velice pomalu odložil Zaharu na klín matce.

„To je mi návštěva,“ prohlásil s úsměvem, který žádným úsměvem nebyl, spíš příslibem bolesti.

Robin polil studený pot a pokusila se nenápadně strčit ruku do kapsy s alarmem, ale Brockbank k ní ve vteřině přiskočil, popadl ji za zápěstí a zmáčkl stehy na její ráně.

„Nikomu nebudeš telefonovat, ty mazaná čubko. Copak sis myslela, že nevím, že to seš ty, copak…“

Pokusila se mu vykroutit, stehy se jí pod jeho stiskem trhaly a vykřikla:

„KUDLO!“

„Měl sem tě kurva zabít, když k tomu byla příležitost, ty mrcho!“

A v tu chvíli se ozval praskot tříštícího se dřeva, domovní dveře se rozletěly na kusy. Brockbank pustil Robin, prudce se otočil a uviděl Kudlu, jak letí do pokoje s nožem v napřažené ruce.

„Nesmíš ho bodnout!“ vykřikla Robin zadýchaně a tiskla si předloktí.

Šest lidí namačkaných v malé holé místnosti na zlomek vteřiny zkamenělo, dokonce i batole, které se křečovitě tisklo k matce. Potom se ozval tenký hlásek, zoufalý a rozechvělý, ale konečně osvobozený díky přítomnosti zjizveného muže se zlatým zubem, jehož tetované prsty pevně svíraly nůž.

„On mi to dělal! On mi to dělal, mami, opravdu! Dělal mi to!“

„Cože?“ řekla Alyssa a otočila se k Angel. V náhle ochablé tváři se jí zračil výraz naprostého šoku.

„Dělal mi to! Jak to říkala tady paní. Dělal mi to!“

Brockbank sebou křečovitě trhl, ale hned zase znehybněl, když Kudla pohotově pozvedl nůž a zamířil jím mohutnému muži na hrudník.

„Už jsi v bezpečí, zlatíčko,“ prohodil Kudla k Angel a v ochranném gestu k ní zvedl volnou ruku, přičemž se jeho zlatý zub zatřpytil v paprsku slunce zvolna zapadajícího za protější dům. „Už ti to dělat nebude. Ty zasranej šmejde,“ vydechl Brockbankovi do obličeje. „Nejradši bych tě stáhl z kůže.“

„O čem to mluvíš, Angel?“ řekla Alyssa, dál tiskla Zaharu a její tvář byla obrazem čiré hrůzy. „On by přece nikdy…?“

Brockbank náhle sklonil hlavu a vyrazil proti Kudlovi jako ragbyový rváček, což byl post, na kterém kdysi hrával. Kudla, který byl oproti němu téměř poloviční, odletěl na stranu jako hadrový panák; slyšeli, jak se Brockbank protáhl kolem vylomených dveří, a Kudla se se zuřivým klením pustil do jeho pronásledování.

„Nech ho být – nech ho!“ vykřikla Robin a sledovala oknem, jak se oba muži řítí v těsném závěsu ulicí. „Panebože… KUDLO! Policie ho… Kde je Angel…?“

Alyssa už vyběhla z místnosti za svou dcerou, přičemž těžce zkoušenou malou holčičku nechala vřískat na pohovce. Robin věděla, že nemá šanci muže dostihnout, a zničehonic se tak roztřásla, že ztěžka dosedla na pohovku a zabořila si hlavu do dlaní, aby překonala opakované návaly nevolnosti, které s ní cloumaly.

Vykonala to, co měla v úmyslu udělat, a celou dobu si uvědomovala, že to téměř jistě přinese i nepříjemné vedlejší důsledky. Počítala s možností, že Brockbank uteče, nebo že ho Kudla ubodá. A teď si byla naprosto jistá, že ani jednomu nemá jak zabránit. Několikrát se zhluboka nadechla a pak vstala a pokusila se utěšit vyděšenou holčičku, ale nebylo se co divit, že byla v mysli dítěte spojená se scénou hysterického násilí, a tak se Zahara naopak rozkřičela ještě srdceryvněji a ohnala se po Robin svou malou nožkou.

„V životě by mě to nenapadlo,“ řekla Alyssa. „Panebože. Panebože. Proč jsi mi nikdy nic neřekla, Angel? Proč ses mi s tím nesvěřila?“

Pomalu přicházel večer. Robin rozsvítila lustr, který vrhal bledé šedivé stíny na světle růžové stěny. Na opěradle pohovky jako by se krčily tři ploché nahrbené přízraky a napodobovaly každý Alyssin pohyb. Angel vzlykala schoulená na matčině klíně. Alyssa ji konejšivě kolébala.

Robin, která už dvakrát přichystala čaj a uvařila těstoviny pro Zaharu, seděla na tvrdé podlaze pod oknem. Cítila povinnost zůstat, dokud jim pohotovostní truhlářská služba neopraví dveře, jimiž se dovnitř vlomil Kudla. Policii zatím nikdo nezavolal. Matka s dcerou spolu ještě vedly důvěrný rozhovor a Robin si připadala jako vetřelec, ale nemohla rodinu opustit, dokud se neujistí, že má bezpečné nové dveře a nový zámek. Zahara na pohovce vedle matky a sestry usnula, stočená do klubíčka a s palcem v puse, v buclaté ručce doposud držela svůj dětský hrníček.

„Vyhrožoval, že zabije Zaharu, když ti to řeknu,“ řekla Angel někam do matčiny šíje.

„Kristepane,“ zaúpěla Alyssa a slzami smáčela dceřina záda. „Panebože na nebesích.“

Robin se zmocnil zlověstný pocit, jako by se jí v žaludku hemžilo plno maličkých krabů s pichlavýma nožičkama. Matce a Matthewovi poslala esemesku, v níž jim sdělila, že jí policie potřebuje ukázat další portréty podezřelých, ale oba její prodlužovaná nepřítomnost znepokojovala a Robin docházely přijatelné argumenty, jimiž je odrazovala od toho, aby ji přijeli vyzvednout. Opakovaně si kontrolovala telefon, jestli si omylem neztlumila zvonění. Kde vězí Kudla?

Konečně dorazil tesař. Jakmile mu Robin kreditní kartou zaplatila za opravu škody, řekla Alysse, že už by měla jít.

Alyssa opustila Angel se Zaharou, které se k sobě přitulily na pohovce, a doprovodila Robin na zešeřelou ulici.

„Poslyšte,“ vypravila ze sebe Alyssa.

Na tvářích pořád ještě měla stopy po prolitých slzách. Robin bylo zřejmé, že Alyssa není zvyklá lidem za něco děkovat.

„Tak díky, jasný?“ řekla téměř agresivně.

„Rádo se stalo,“ odpověděla Robin.

„Nikdy bych… vždyť jsem se s ním hergot seznámila v kostele. Říkala jsem si, že jsem konečně narazila na hodnýho chlapa, rozumíte… fakt to uměl… uměl to s dětma…“

Rozvzlykala se. Robin chvíli váhala, jestli ji nemá obejmout, ale rozmyslela si to. Na zádech a ramenou, kde ji Alyssa tloukla, byla samá modřina a v řezné ráně jí tepalo víc než kdy jindy.

„Opravdu mu Brittany volala?“ zeptala se Robin.

„Tak mi to aspoň tvrdil,“ odpověděla Alyssa a hřbetem ruky si osušila slzy. „Prý ho jeho bývalá žena falešně obvinila, přinutila Brittany lhát… a říkal, že jestli se tady někdy objeví mladá blond holka a bude mít nějaký kecy, ať jí nevěřím ani slovo.“

Robin si vzpomněla na ten tichý hlas ve svém uchu:

Neznáme se odněkud, maličká?

Spletl si ji s Brittany. To proto hovor přerušil a už nikdy nezavolal.

„Raději už půjdu,“ řekla Robin, bála se, jak dlouho jí bude trvat cesta zpátky do West Ealingu. Bolelo ji celé tělo. Alyssa ji několikrát zasáhla hodně tvrdě. „Zavoláte policii, ano?“

„Asi ano,“ přisvědčila Alyssa. Robin měla podezření, že ji to předtím vůbec nenapadlo. „Jo.“

Když potom Robin vykročila tmavou ulicí, v pěsti pevně svírala svůj druhý alarm a přemítala, co asi Brittany Brockbanková chtěla svému nevlastnímu otci říct, až dospěla k závěru, že to asi ví: „Nezapomněla jsem. Udělej to ještě jednou, a já tě udám.“ Možná tím chtěla uklidnit své svědomí. Bála se, že pořád jiným dělá to, co dělal jí, ale nedokázala se postavit čelem důsledkům, které by se daly očekávat, kdyby se odhodlala k novému obvinění z dávného zločinu.

A já vám říkám, slečno Brockbanková, že váš nevlastní otec se vás nikdy ani nedotkl, že jste si tu historku vyfantazírovala, buď sama, nebo se svou matkou…

Robin věděla, jak tyhle věci fungují. Obhájce, jemuž musela čelit, byl odtažitý a cynický, s prohnaným výrazem ve tváři.

Vy jste se tedy vracela ze studentského baru, slečno Ellacottová, kde jste něco vypila, je to tak?

Veřejně jste žertovala o tom, že… ehm… postrádáte víc pozornosti od svého přítele, ano?

Když jste se seznámila s panem Trewinem…

Já jsem se nesez…

Když jste se seznámila s panem Trewinem před budovou kolejí…

Já jsem se ne…

Řekla jste panu Trewinovi, že postrádáte…

Nikdy jsme spolu nemluvili…

A já vám říkám, slečno Ellacottová, že se zřejmě stydíte, že jste pozvala pana Trewina…

Já jsem nepozvala…

Žertovala jste v baru, slečno Ellacottová, že postrádáte… ehm… sexuální pozornost… Je to tak?

Řekla jsem, že postrádám…

Kolik jste toho vypila, slečno Ellacottová?

Robin chápala až příliš dobře, proč se lidé bojí promluvit, přiznat, co se jim stalo. Nechtějí poslouchat, jak jim někdo předhazuje, že ta ošklivá, nestydatá, mučivá pravda je jen výmysl jejich chorobné představivosti. Holly a Brittany se zalekly vyhlídky na veřejný soud a Alyssa s Angel budou možná rovněž příliš vyděšené. Jenže nic, tím si byla Robin jistá, kromě smrti nebo vězení nepřiměje Noela Brockbanka, aby přestal znásilňovat malé dívky. I tak ale doufala, že ho Kudla nezabil, protože pokud by to udělal…

„Kudlo!“ vykřikla, když před sebou zahlédla pod pouliční lampou projít vysokou potetovanou postavu v šusťákové soupravě.

„Nemůžu toho mizeru najít, Rob!“ ozval se v odpověď Kudlův hlas. Podle všeho si vůbec neuvědomoval, že Robin proseděla celé dvě hodiny na tvrdé podlaze v hrůze a že se jen modlila, aby se vrátil. „Na tak velkýho hajzla mu to docela běhá, co?“

„Policie už ho vypátrá,“ řekla Robin, která náhle pocítila nesmírnou slabost v kolenou. „Alyssa je zavolá, aspoň myslím. Kudlo, mohl bys… mohl bys mě, prosím tě, odvézt domů?“

55

Came the last night of sadness

And it was clear she couldn’t go on.

Blue Öyster Cult: „(Don’t Fear) The Reaper“

Strike po celých čtyřiadvacet hodin vůbec netušil, co Robin provedla. Když jí druhý den kolem oběda volal, nezvedla mu telefon, ale jelikož zápasil se spoustou vlastních problémů a měl za to, že je v bezpečí domova s matkou, nepřipadalo mu to divné a neobtěžoval se zkoušet to podruhé. Jeho zraněná partnerka byla jedním z mála problémů, které pokládal za alespoň dočasně vyřešené, a nemínil v ní tím, že by se jí svěřoval s prozřením, jež zakusil před nemocnicí, povzbuzovat myšlenku, že by se měla co nejdřív vrátit do práce.

On sám ho teď přitom měl plnou hlavu. V osamělé ztichlé místnosti, kam už nevolali a nechodili žádní klienti, koneckonců nikdo nesoutěžil o jeho čas a pozornost. Jediný zvuk vyluzovala bzučící moucha poletující mezi okny otevřenými do zamlženého slunečního oparu, neboť Strike kouřil cigarety své oblíbené značky Benson & Hedges jednu za druhou.

Když se detektiv ohlížel za téměř třemi měsíci, které uběhly od chvíle, kdy jim doručili uříznutou nohu, viděl chyby, jichž se dopustil, velice jasně. Totožnost vraha měl znát už po návštěvě u Kelsey Plattové. Kdyby si to tenkrát uvědomil – kdyby se tehdy nenechal vrahem svést z cesty, nenechal se rozptýlit protichůdnými stopami ukazujícími k dalším vyšinutým mužům –, Lila Monktonová by dosud měla všech deset prstů a Heather Smartová by dál v klidu pracovala ve svém nottinghamském bytovém družstvu a snad by se zapřísahala, že už se v životě tak neopije jako na oslavě narozenin své švagrové v Londýně.

Strike prošel výcvikem Speciální vyšetřovací jednotky Královské vojenské policie a naučil se tam zvládat emocionální důsledky vyšetřování. Předchozí večer měl sám na sebe vyloženě vztek, ale třebaže se plísnil za to, že přehlédl, co měl přímo pod nosem, uznával vrahovu otrlou genialitu. Ve způsobu, jakým proti Strikovi využil jeho minulost, bylo cosi mistrovského. Přinutil Strika, aby sám o sobě a svých podezřeních pochyboval, podkopal jeho důvěru ve vlastní úsudek.

Skutečnost, že vrahem byl opravdu jeden z mužů, které podezíral od počátku, mu byla jen slabou útěchou. Strike si nevzpomínal, že by někdy během vyšetřování prožíval takovou trýzeň jako nyní. Seděl v opuštěné kanceláři a byl si skoro jistý, že závěr, k němuž dospěl, nepřesvědčil policistu, jemuž se s ním svěřil, ani se nedostal ke Carverovi, a nedokázal se zbavit nesmyslného pocitu, že pokud dojde k další vraždě, bude to opravdu jeho vina.

Pokud se na druhou stranu přiblíží k vyšetřování a začne svého muže sledovat, Carver ho téměř určitě požene k soudu za maření policejního vyšetřování a za to, že bránil policii ve výkonu služby. Ostatně na Carverově místě by to vnímal podobně – až na to, pomyslel si Strike v náhlém záchvatu úlevného vzteku, že on by vyslechl každého, byť jakkoli nesnesitelného člověka, kdyby se domníval, že mu může poskytnout střípek věrohodné informace. Tak složitý případ, jako byl tento, nevyřešíte tím, že budete přehlížet svědky jen proto, že na vás někdy dříve vyzráli.

Teprve ve chvíli, kdy mu zaškrundalo v žaludku, si Strike uvědomil, že ho čeká večeře s Elin. Rozvodová urovnání a dohoda ohledně péče o dítě už byly vyhotoveny a Elin mu v telefonu oznámila, že je načase, aby si spolu pro změnu užili slušnou večeři, a že tudíž objednala stůl v Le Gavroche – „Platím já.“

Strike kouřil v samotě své kanceláře a přemítal nad nadcházejícím večerem s netečností, kterou už nedokázal projevovat v případě myšlenek na Shacklewellského rozparovače. Výhodou bylo, že se tam skvěle nají, což byla lákavá vyhlídka, když se vzalo v úvahu, že je docela švorc a včera večeřel pečené fazole s chlebem. Předpokládal, že potom bude následovat i sex v dokonale vycíděné bělobě Elinina bytu, v domově, který již brzy rozpadající se rodina opustí. Nevýhodou bylo – a uvědomil si to s veškerou přímočarostí –, že s ní bude muset mluvit. A mluvit s Elin, jak si musel konečně přiznat, zdaleka nepatřilo k jeho nejoblíbenějším způsobům, jak trávit volný čas. Hovory s ní mu připadaly vždycky strašně strojené především ve chvílích, kdy přišlo na jeho práci. Elin sice zajímalo, co dělá, ale zvláštním způsobem postrádala fantazii. Chyběl jí přirozený zájem o jiné lidi a pochopení pro ně, jaké prokazovala Robin. Jeho rádoby humorné popisy lidí, jako byl Dvoják, ji spíš uváděly do rozpaků, než že by ji bavily.

A potom tu byla ta dvě zlověstná slůvka: „Platím já“. Rostoucí nerovnost jejich příjmů začínala být bolestně zřejmá. Když se Strike s Elin seznámil, jeho účet byl alespoň nad nulou. Jestliže se domnívala, že jí večeři v Le Gavroche někdy oplatí, čekalo ji těžké zklamání.

Strike strávil šestnáct let s jinou ženou, která byla nesrovnatelně bohatší než on. Charlotte peníze někdy používala jako zbraň a jindy Strikovi vyčítala, že odmítá žít nad své poměry. Vzpomínky na Charlottiny nenadálé záchvaty uraženosti, že Strike nemůže nebo nehodlá financovat pozornosti, pro něž zahořelo její vrtošivé srdce, se v jeho duši vynořily ve chvíli, kdy Elin mluvila o tom, jak si dají „pro změnu“ slušnou večeři. Účty za francouzská a indická jídla v zapadlých bistrech a jídelnách, kde bylo nepravděpodobné, že by je mohl zahlédnout Elinin manžel, platil většinou on. Nelíbilo se mu, když někdo znevažoval plody jeho tvrdé práce.

Když se tudíž v osm hodin večer vydal ve svém nejlepším italském obleku do Mayfair, nebyl zrovna vstřícně naladěn a jeho utahaným mozkem se honily myšlenky na sériového vraha.

Upper Brook Street byla lemována honosnými domy z osmnáctého století a průčelí Le Gavroche se stříškou z tepaného železa a s plůtky porostlými břečťanem, nákladná solidnost a bezpečí, jež vzbuzovaly prosklené vstupní dveře, vůbec neladily s jeho rozrušenou myslí. Elin dorazila krátce poté, co ho usadili do zelenočervené jídelny, která byla promyšleně osvětlená, takže ovály světla dopadaly pouze na místa, kde toho bylo třeba, na sněhobílé ubrusy a olejomalby v pozlacených rámech. Ve světle modrých přiléhavých šatech vypadala senzačně. Když vstal, aby ji políbil, na okamžik zapomněl na svůj neklid i rozladěnost.

„Tohle je příjemná změna,“ řekla s úsměvem, když se zabořila do oblouku polstrované lavice u jejich kulatého stolu.

Objednali si. Strike, toužící po pintě Doom Baru, usrkával burgundské, které vybrala Elin, a třebaže už přes den vykouřil víc než krabičku cigaret, chtělo se mu zapálit si další. Jeho společnice na něj mezitím chrlila novinky z oblasti realitního trhu: rozhodla se, že střešní byt ve věžáku Strata si kupovat nebude, a teď se byla podívat na dům v Camberwellu, který se jevil slibně. Ukázala mu fotografii na mobilu: před jeho unavené oči připlul další výkvět georgiánské bělosti se sloupovým průčelím a portikem.

Zatímco Elin rozebírala různá pro a proti ohledně stěhování do Camberwellu, Strike mlčky popíjel víno. Navzdory delikátní chuti ho do sebe lil jako nejlevnější čučo, snažil se alkoholem otupit hrany svého vzteku. Nefungovalo to: pocit odcizení se v něm spíš ještě prohloubil, než aby se rozpustil. Příjemná restaurace v Mayfair s tlumeným osvětlením a s kobercem s hustým vlasem mu připadala jako divadelní dekorace: iluzorní, pomíjivá. Co tady dělá s tou oslnivě krásnou, ale nezajímavou ženou? Proč předstírá, že ho zajímá její drahý životní styl, když se jeho podnik zmítá ve smrtelných křečích a on sám je jediný, kdo v celém Londýně zná totožnost Shacklewellského rozparovače?

Přinesli jim jídlo a lahodnost hovězího plátku jeho zlobu přece jen trochu utišila.

„Takže co jsi poslední dobou dělal ty?“ zeptala se Elin, upjatě zdvořilá jako obvykle.

Strika to postavilo před těžkou volbu. Kdyby jí měl popravdě říct, co poslední dobou dělal, musel by připustit, že ji neinformoval o žádné z posledních událostí, o nichž by většina lidí vyprávěla ještě za deset let. Musel by jí prozradit, že dívka, o níž se v novinách psalo, že přežila poslední Rozparovačův útok, je ve skutečnosti partnerka jeho podniku. Musel by jí sdělit, že dostal varování, aby se nepletl do vyšetřování, od člověka, kterého dřív pokořil v případě jiné ostře sledované vraždy. A kdyby měl opravdu vyložit na stůl všechno, čím se zabývá, musel by také dodat, že nyní už ví s naprostou jistotou, kdo oním vrahem je. Představa, že by jí tohle všechno měl vyprávět, byla nesnesitelně otravná a skličující. Během všech těch událostí ho ani jednou nenapadlo, že by jí měl zatelefonovat, což mluvilo samo za sebe.

Strike se opět napil vína, aby získal víc času k odpovědi, a dospěl přitom k přesvědčení, že je načase jejich vztah ukončit. Dnes večer se nějak vymluví, aby s ní nešel do Clarence Terrace, což by ji mělo před jeho záměrem dopředu varovat; sex byl od začátku na celém jejich vztahu to nejlepší. Až se sejdou příště, řekne jí, že je konec. Nejenže by mu připadalo hulvátské všechno skončit u večeře, kterou ona bude platit, ale nechtěl také riskovat, že by odešla a nechala mu tady účet, který by banka, u níž měl kreditní kartu, bezpochyby odmítla proplatit.

„Abych byl upřímnej, nic moc,“ zalhal.

„Co ten Shackle…“

Vtom mu zazvonil mobil. Vytáhl ho z kapsy saka a uviděl, že číslo volajícího je skryté. Jakýsi šestý smysl mu napovídal, aby hovor přijal.

„Promiň,“ řekl Elin, „ale tohle budu muset…“

„Striku,“ ozval se nezaměnitelný jiholondýnský přízvuk Carverova hlasu, „poslal jste ji tam vy?“

„Cože?“ opáčil Strike.

„Tu svou partnerku, sakra. Poslal jste ji za Brockbankem?“

Strike vstal tak prudce, že vrazil do okraje stolu. Po těžkém bílém ubruse se rozstříkla sprška krvavě hnědé tekutiny, jeho hovězí plátek sklouzl přes okraj talíře a sklenička s vínem se převrhla a vyšplíchla na Elininy světlemodré šaty. Číšník zůstal zírat s otevřenou pusou, stejně jako uhlazená dvojice u vedlejšího stolu.

„Kde je? Co se stalo?“ zeptal se Strike nahlas a nevšímal si ničeho kromě hlasu na druhém konci.

„Varoval jsem vás, Striku,“ řekl Carver a jeho hlas bublal potlačovaným vztekem. „Hergot, varoval jsem vás, ať se držíte zpátky. Tentokrát jste to podělali přímo královsky…“

Strike odtáhl mobil od ucha. Nehmotný Carver hulákal na celou restauraci a „kundy“ a „piče“ byly zřetelně slyšitelné pro všechny v blízkém okolí. Obrátil se k Elin v rudě potřísněných šatech. Její nádhernou tvář zkřivila směs ohromeného úžasu a hněvu.

„Já musím jít. Promiň. Zavolám ti.“

Nezdržel se, aby viděl, jak to přijme; bylo mu to jedno.

S mírným kulháním, protože si podvrtl koleno, jak prudce vyskočil od stolu, Strike pospíchal z restaurace s telefonem opět přitisknutým k uchu. Carver už jen něco nesouvisle vykřikoval a s nadávkami umlčel Strika pokaždé, když se pokusil promluvit.

„Poslouchejte mě, Carvere,“ zahulákal Strike, jakmile se dostal ven na Upper Brook Street, „chci vám něco… poslouchejte mě, hergot!“

Ale policistův monolog prošpikovaný sprostým klením pouze nabral na síle a oplzlosti.

„Totálně jste to posrali, kreténi, on teď někam zmizel – mně je jasný, o co vám kurva šlo – přišli jsme na to, vy hovada, objevili jsme tu církevní spojitost! Jestli ještě někdy – držte už zatraceně hubu, teď mluvím já! – jestli se ještě někdy kurva přiblížíte na dohled nějakýho mýho případu…“

Strike se trmácel teplým večerem, jeho koleno protestovalo a pocit marnosti a vztek v něm narůstaly s každým krokem.

Trvalo mu téměř hodinu, než dorazil k Robininu bytu v Hastings Road, a v tu dobu už znal veškerá fakta. Díky Carverovi věděl, že policie byla celý večer u Robin a dost možná tam ještě je, vyslýchají ji kvůli vniknutí do Brockbankova domu, které skončilo ohlášením sexuálního zneužívání dítěte a útěkem podezřelého. Brockbankova fotografie byla rozšiřována po celém policejním sboru, ale zatím se ho nepodařilo dopadnout.

Strike Robin nevaroval, že přijde. Zabočil do Hastings Road tak rychle, jak mu jeho kulhání umožňovalo, a v šeru spatřil, že se v oknech jejího bytu svítí. Když se přiblížil na dohled, z domu se právě vynořili dva policisté, nezaměnitelní, přestože byli v civilu. Zvuk zavíraných domovních dveří se rozlehl ulicí. Strike ustoupil do stínu, zatímco policisté přešli přes ulici k automobilu a tlumeně spolu rozmlouvali. Jakmile odjeli, pokračoval k bílým dveřím a zazvonil.

„… jsem si myslel, že už toho bylo dost,“ ozval se za dveřmi Matthewův podrážděný hlas. Strike pochyboval, že by Robinin snoubenec tušil, že je ho zvenčí slyšet, protože když otevřel, měl na tváři úlisný úsměv, který se vytratil, jen co si uvědomil, kdo za dveřmi stojí.

„Co chceš?“

„Musím mluvit s Robin,“ řekl Strike.

Zatímco Matthew váhal a očividně chtěl Strikovi ve vstupu zabránit, objevila se za ním v předsíni Linda.

„Ale,“ odtušila při spatření Strika.

Zdála se mu hubenější a starší, než když se s ní viděl naposledy, bezpochyby kvůli tomu, že její dceru napřed málem zavraždili a potom se dobrovolně vydala do domu sexuálního predátora, který na ni také zaútočil. Strike cítil, jak kdesi hluboko v něm roste vztek. Pokud to nepůjde jinak, zařve na Robin, ať za ním přijde k domovním dveřím, ale sotva k tomu rozhodnutí dospěl, už se ukázala za Matthewovými zády. I ona byla bledší a hubenější než obvykle. A jako vždy mu připadala hezčí ve skutečnosti než ve vzpomínce, v níž si ji uchovával, když nebyl s ní. To nicméně neznamenalo, že by k ní pocítil nějakou větší náklonnost.

„Ale,“ řekla úplně stejným bezbarvým tónem jako její matka.

„Rád bych si promluvil,“ řekl Strike.

„Dobře,“ řekla Robin s poněkud vyzývavým pohozením hlavou, takže se jí rudozlaté vlasy roztančily na ramenou. Pohlédla na matku s Matthewem a potom zpátky ke Strikovi. „Půjdeme do kuchyně?“

Šel za ní předsíní do malé kuchyňky, kde stál v rohu vmáčknutý stůl pro dva. Robin za nimi opatrně zavřela dveře. Ani jeden z nich se neposadil. Ve dřezu bylo naskládané špinavé nádobí. Než přijela Robin vyslechnout policie, očividně večeřeli nějaké těstoviny. Důkaz, že se Robin hned po zmatku, který rozpoutala, dokázala chovat tak prozaicky, rozzuřil Strika z jakéhosi důvodu ještě mnohem víc a musel bojovat sám se sebou, aby se ovládl.

„Říkal jsem ti,“ řekl, „aby ses k Brockbankovi v žádným případě nepřibližovala.“

„Ano,“ přisvědčila Robin nevýrazným hlasem, jenž ho vytočil ještě víc, „vzpomínám si.“

Strike přemítal, jestli Linda s Matthewem poslouchají za dveřmi. Malá kuchyně silně voněla po česneku a rajčatech. Na stěně za Robin visel kalendář anglické ragbyové ligy. Datum třicátého června na něm bylo tlustě zakroužkované a pod ním byla připsána slova: DOMŮ NA SVATBU.

„Ale ty ses rozhodla, že tam přesto půjdeš,“ řekl Strike.

Před vnitřním zrakem mu chaoticky naskakovaly vidiny nějakého neurvale úlevného činu – například popadnout kovový odpadkový koš a mrštit jím skrz zamlžené okno. Stál tam pořád mlčky, velkými chodidly rozkročený na poškrábaném linoleu a zíral na její bledou, vzdorovitou tvář.

„Nelituju toho,“ řekla. „Znásilňoval…“

„Carver je přesvědčenej, že jsem tě tam poslal já. Brockbank zmizel. Zahnalas ho někam do úkrytu. Jak ti bude, až se rozhodne, že tu další raději rozřeže na kousky, aby nemohla nic vyžvanit?“

„Neopovažuj se to házet na mě!“ řekla Robin zvýšeným hlasem. „Neopovažuj se! To tys ho praštil, když jsi ho šel zatknout! Kdybys ho nepraštil, dost možná by šel sedět už za Brittany!“

„A to ospravedlňuje to, cos provedla, jo?“

Zdržel se křiku, protože slyšel, jak Matthew číhá v chodbě, jakkoli si účetní myslel, že se chová naprosto tiše.

„Zabránila jsem dalšímu zneužívání Angel, a jestli je na tom něco špatnýho…“

„Definitivně jsi mi hergot potopila podnik,“ řekl Strike tichým hlasem, což ji okamžitě zarazilo. „Dostali jsme varování, abychom se nepřibližovali k podezřelým, k vyšetřování případu, ale ty si tam prostě vtrhneš a Brockbank zmizí z povrchu zemskýho. V novinách to budou dávat za vinu výhradně mně. Carver jim oznámí, že jsem to všechno podělal. Pohřbí mě. A když ti tohle všechno může být úplně u prdele,“ dodal Strike s obličejem ztuhlým vztekem, „jak se vypořádáš s tím, že policie právě odhalila propojení mezi kostelem, kam docházela Kelsey, a kostelem v Brixtonu, kde se pohyboval Brockbank?“

Zjevně ji to zasáhlo.

„Já… nevěděla jsem…“

„Proč čekat na nějaký fakta, co?“ nadhodil Strike a v ostrém stropním světle měl pod očima temné stíny. „Proč tam prostě nenaklusat a nedat mu echo, než si pro něj přijde policie?“

Zděšená Robin zůstala zticha. Strike se teď na ni díval pohledem, jako by ji nikdy neměl rád, jako by spolu nikdy nezažili všechny ty situace, které pro ni utvářely pouto, jakému se žádné jiné nevyrovná. Byla připravená, že bude tlouct do stěny i do kredence, že v zápalu vzteku třeba…

„Mezi náma je konec,“ řekl Strike.

V tom, jak sebou neovladatelně trhla a zbledla ve tváři, nalezl jisté uspokojení.

„To nemyslíš…“

„Že to nemyslím vážně? Ty si myslíš, že je mi k něčemu partner, kterej neposlouchá instrukce, kterej dělá přesně to, co jsem výslovně zakázal, kvůli kterýmu vypadám před policií jako sebestřednej čurák, co dělá jenom potíže a díky kterýmu si podezřelej vrah zmizí policajtům přímo před nosem?“

Vychrlil to ze sebe jedním dechem. Robin před ním couvla a shodila ze zdi ragbyový kalendář, který se zašustěním a tlumeným zaduněním dopadl na podlahu. Neslyšela to ale, protože jí ve spáncích hlasitě bušila krev. Bála se, že omdlí. Představovala si, jak křičí: „Měl bych tě vyhodit!“ Ale ani ve snu ji nenapadlo, že by to opravdu mohl udělat, že všechno, co pro něho podstoupila – všechna ta rizika, zranění, nápady a návrhy řešení, dlouhé hodiny plné nepohodlí a nesnází –, zbaví veškerého významu tento jediný případ dobře míněné neposlušnosti. Nedokázala ani nabrat dostatek vzduchu do plic, aby se mohla bránit, protože mu z tváře vyčetla, že by se dočkala jen dalšího ledového odsouzení svých činů a výkladu toho, jak strašně všechno zpackala. Během napjatých hodin, v nichž čekala, až ji dostihne tato rána, se Robin utěšovala vzpomínkou na Angel a Alyssu v objetí na pohovce, vědomím, že Angelino utrpení skončilo a že její matka jí věří a podporuje ji. Neodvážila se Strikovi oznámit, co udělala. Teď si říkala, že by bývalo lepší, kdyby ho informovala včas.

„Cože?“ ozvala se hloupě, protože se jí na něco ptal. Zvuky jí ale nedávaly žádný smysl.

„Kdo byl ten člověk, kterýho sis vzala s sebou?“

„Po tom ti nic není,“ zašeptala po krátkém zaváhání.

„Prý vyhrožoval Brockbankovi nož… Kudla!“ řekl Strike, kterému se rozsvítilo až teď, a ona na kratičký okamžik zahlédla v oživené, rozzuřené tváři stopu onoho Strika, jehož znávala. „Kde jsi hergot schrastila číslo na Kudlu?“

Jenže ona nedokázala mluvit. Nezáleželo na ničem kromě skutečnosti, že má padáka. Věděla, že Strike se nikdy neobměkčí, jakmile se jednou rozhodne, že se vztah vyčerpal. Poté, co ukončil vztah s dívkou, s níž chodil šestnáct let, už od něho nikdy neuslyšela ani slovo, třebaže se Charlotte od té doby o navázání kontaktu pokoušela.

Byl už na odchodu. Šla za ním do předsíně po strnulých nohou a napadlo ji, že se chová jako zmlácený pes, který se pořád plazí za tím, kdo ho potrestal, v zoufalé naději na odpuštění.

„Dobrou noc,“ zavolal Strike na Lindu a Matthewa, kteří se stáhli do obývacího pokoje.

„Cormorane,“ zašeptala Robin.

„Pošlu ti výplatu za poslední měsíc,“ řekl, aniž na ni pohlédl. „Okamžité rozvázání pracovního poměru za hrubé porušení pracovní kázně.“

Domovní dveře za ním zaklaply. Slyšela, jak jeho čtrnáctky dupou po chodníčku. Prudce zalapala po dechu a rozplakala se. Linda s Matthewem rychle přiběhli do předsíně, ale přišli pozdě: Robin utekla do ložnice, neschopná čelit jejich úlevě a radosti nad tím, že se konečně bude muset vzdát snu, že se v životě bude věnovat detektivní práci.

56

When life’s scorned and damage done

To avenge, this is the pact.

Blue Öyster Cult: „Vengeance (The Pact)“

O půl páté ráno byl Strike vzhůru, přičemž za celou noc nezamhouřil oka. Jazyk ho bolel po množství cigaret, které přes noc vykouřil u umakartového stolku ve své kuchyňce, kde rozjímal nad rozvratem podniku a nad svými vyhlídkami. Na Robin myslet téměř nedokázal. V jeho nesmiřitelném vzteku se začínaly objevovat jemné trhliny jako v silném ledu během tání, ale to, co leželo vespod, nebylo méně mrazivé. Uměl pochopit její nutkání zachránit dítě – kdo by to neuměl? Vždyť sám, jak neuváženě zdůraznila, omráčil Brockbanka poté, co zhlédl nahrávku z výslechu Brittany. Jenže představa, že Robin vyrazí do akce s Kudlou bez jeho vědomí a bezprostředně po Carverově výstraze, aby se v žádném případě nepřibližovali k podezřelým, ho znovu a znovu doháněla k zuřivosti a zlost mu dosud kypěla v žilách, když nakonec obrátil krabičku cigaret vzhůru nohama a zjistil, že je prázdná.

Zvedl se, popadl klíče a opustil byt, stále v italském obleku, v němž chvíli podřimoval. Zatímco se plahočil po Charing Cross Road, začalo vycházet slunce. Za svítání všechno působilo zaprášeně a křehce, šedivé světlo vrhalo bledé stíny. V nárožním obchodě v Covent Garden si koupil cigarety a pokračoval v chůzi, kouřil a přemýšlel.

Po dvou hodinách, které prochodil v ulicích, dospěl Strike k rozhodnutí ohledně svého dalšího postupu. Zamířil zpátky do kanceláře, ale cestou zahlédl, jak černě oděná číšnice odemyká dveře kavárničky Caffe Vergnano 1882 na Charing Cross Road, a uvědomil si, že má obrovský hlad, a tak vešel dovnitř.

Malá útulná kavárna voněla dřevem a espressem. Strike vděčně klesl na tvrdou židli z dubového dřeva a přitom ho zneklidnilo vědomí, že za posledních třináct hodin, kdy nepřetržitě kouřil, spal v obleku, jedl steak a pil červené víno, si vůbec nevyčistil zuby. Muž v odrazu zrcadla vedle něj vypadal pomačkaně a umouněně. Když si objednával panini se šunkou a se sýrem, lahev vody a dvojité espresso, snažil se, aby mladá servírka neměla příležitost ucítit jeho dech.

Zatímco na pultě syčel kávovar s měděnou kupolí a pomalu se probouzel k životu, Strike se ponořil do rozjímání, svědomitě hledal pravdivou odpověď na nepříjemnou otázku.

Je v nějakém ohledu lepší než Carver? Zvažuje teď vysoce riskantní, nebezpečnou akci v přesvědčení, že jde o jediný způsob, jak zastavit vraha? Nebo se kloní k vyšší sázce, protože ví, že pokud v ní uspěje – pokud on bude tím, kdo dopadne a usvědčí vraha –, anuluje tím veškerou škodu na své pověsti a svém podnikání a obnoví si tak slávu člověka, který uspěje tam, kde metropolitní policie selhává? Stručně řečeno, byla to nezbytnost, nebo ego, co ho ponoukalo k činu, který by většina lidí považovala za lehkomyslný a pošetilý?

Servírka před něho položila sendvič a kávu a Strike se pustil do jídla se skelným pohledem člověka, který má tolik starostí, že ani nevnímá chuť jídla, jež přežvykuje.

V tomto případě šlo o sérii zločinů, kterou média i veřejnost sledovaly v míře, jakou Strike ještě nezažil: policie byla v současné době zavalena bezpočtem informací a stop, které je třeba všechny prověřit a z nichž žádná (to by se Strike klidně vsadil) nepovede nikam do blízkosti skutečného, nevyzpytatelného a úspěšného vraha.

Pořád mu zbývala možnost pokusit se spojit s některým z Carverových nadřízených, i když v současné době byl s policií v tak špatném vztahu, že pochyboval, že by ho nechali hovořit přímo s vrchním komisařem, který bude zajisté stát především za svými muži. A snaha obejít Carvera by nijak neutlumila dojem, že chce zmařit úsilí muže pověřeného vyšetřováním.

Strike navíc neměl žádný důkaz, jen teorii o tom, kde lze důkaz najít. Existovala sice nepatrná šance, že by někdo v metropolitní policii nakonec Strika vyslechl a pokusil se najít důkaz, který jim sliboval, jenže Strike se obával, že by to trvalo příliš dlouho a další odklady by mohly stát další život.

S překvapením zjistil, že spořádal celé panini. Měl pořád obrovský hlad, a tak si objednal druhé.

Ne, pomyslel si s náhlým odhodláním, musí to provést přesně takhle.

To zvíře je třeba zastavit co nejdřív. Bylo načase získat před ním poprvé náskok. Nicméně aby uchlácholil svoje svědomí, na důkaz, jímž sám sobě prokáže, že mu jde především o dopadení vraha, a nikoli vlastní slávu, Strike vytáhl mobil a zatelefonoval inspektoru Richardu Anstisovi, svému nejstaršímu známému v policejním sboru. Poslední dobou s Anstisem nevycházel nejlíp, ale chtěl mít čisté svědomí, že udělal všechno pro to, aby dal policii příležitost ujmout se té práce místo něj.

Po dlouhé pauze se mu v uchu ozval cizokrajný vyzváněcí tón. Nikdo to nebral. Anstis byl na dovolené. Strike zvažoval, jestli nemá zanechat vzkaz v hlasové schránce, ale nakonec to zavrhl. Anstis by s takovým vzkazem stejně nemohl vůbec nic dělat a jenom by mu tím zkazil dovolenou, a jak Strike znal Anstisovu ženu a tři děti, ten chlap odpočinek určitě potřeboval.

Přerušil vytáčení a roztržitě projížděl své poslední hovory. Na Carvera neměl číslo. Jméno Robin bylo o několik řádků níž. Když je zahlédl, bodlo to unaveného a zoufalého Strika u srdce, protože se na ni sice zlobil, ale zároveň si s ní toužil promluvit. Odložil mobil rezolutně na stolek, sáhl do náprsní kapsy saka a vytáhl odtamtud pero a zápisník.

Druhý sendvič pojídal stejnou rychlostí jako ten první a začal si zapisovat seznam úkolů.

Napsat Carverovi.

To byl bod, který měl částečně odlehčit jeho svědomí, a zároveň mu měl, aby se tak řeklo, „chránit prdel“. Nepočítal s tím, že by v záplavě všelijakých tipů, které se teď do Scotland Yardu určitě valí, doputoval e-mail ke Carverovi, na nějž neměl přímou adresu. Lidé tradičně brali mnohem vážněji inkoust a papír, obzvlášť když se při přijetí muselo něco podepsat: staromódní dopis poslaný doporučeně si určitě cestu na Carverův stůl najde. Strike tak zanechá papírovou stopu přesně stejným způsobem, jakým to zamýšlel vrah, bude mít nepopiratelný důkaz, že vyzkoušel všechny možné cesty, aby Carvera informoval, jak by mohl být vrah dopaden. A to se může hodit, až se všichni sejdou u soudu, k čemuž určitě dojde – o tom Strike nepochyboval – bez ohledu na to, jestli vyjde plán, který zformuloval během ranní procházky po ospalé Covent Garden.

Plynová bomba (propan-butan?)

Reflexní vesta

Žena — kdo?

Zarazil se, chvíli se hádal sám se sebou a mračil se na list papíru. Po dlouhém rozmýšlení zdráhavě napsal:

Kudla

Z toho vyplývala následující položka:

500 liber (odkud?)

A konečně po dalším minutovém rozmýšlení:

Podat inzerát, že hledá náhradu za Robin.

57

Sole survivor, cursed with second sight,

Haunted survivor, cried into the night.

Blue Öyster Cult: „Sole Survivor“

Uběhly čtyři dny. Otupělá šokem a utrápená zoufalstvím Robin zpočátku doufala, a dokonce věřila, že jí Strike zavolá, že ho bude mrzet, co jí řekl, že si uvědomí, jakou udělal chybu. Linda odjela, laskavá a až do poslední chvíle plná pochopení, ale jak ji Robin podezírala, v skrytu šťastná při pomyšlení, že Robinin svazek s detektivem skončil.

Matthew projevil tváří v tvář Robininu trápení obrovský soucit. Prohlásil, že Strike vůbec netušil, jaké měl štěstí. Vypočítával jí všechny věci, které pro detektiva dělala, z nichž na prvním místě bylo přijetí směšně nízkého platu za nesmyslně dlouhou pracovní dobu. Připomněl Robin, že její postavení partnera v agentuře bylo zcela iluzorní a shrnul veškeré doklady o tom, jak si jí Strike vůbec nevážil: chybějící partnerská smlouva, žádné placené přesčasy, skutečnost, že to bývala téměř výhradně ona, kdo vařil čaj a chodil ven kupovat sendviče.

Ještě před týdnem by Robin Strika před všemi podobnými obviněními hájila. Odpověděla by, že dlouhou pracovní dobu si vyžaduje povaha práce, že se nehodí žádat o zvýšení platu ve chvíli, kdy podnik bojuje o holé přežití, že Strike jí vaří čaj v podstatě stejně často jako ona jemu. Mohla by taky dodat, že Strike utratil peníze za její kurz sledování a kontrasledování, což si jen stěží mohl dovolit, a že by bylo absurdní očekávat od něho jako od výše postaveného partnera, výhradního investora a zakladatele agentury, že jí nabídne zcela rovnoprávné postavení zakotvené v právně zformulovaném partnerství.

Nic z toho ale neřekla, protože poslední čtyři slova, která k ní Strike pronesl, v ní stále zněla jako bušení vlastního srdce: hrubé porušení pracovní kázně. Při vzpomínce na Strikův výraz v té poslední chvíli se jí snáz předstíralo, že všechno vidí stejně jako Matthew, že ze všeho nejvíc cítí vztek, že práci, která jí byla vším, lehce vymění za nějakou jinou, že Strike v sobě nemá smysl pro spravedlnost ani pevné zásady, když nedokáže uznat, že Angelino bezpečí bylo důležitější než všechno ostatní. Robin neměla vůli ani energii, aby poukázala na skutečnost, že v posledním bodě Matthew provedl rázný obrat o sto osmdesát stupňů, protože když se dozvěděl, že se vypravila za Brockbankem, sám zpočátku taky zuřil.

Dny plynuly, Strike se ani jedinkrát neozval a na Robin nepříjemně doléhalo, jak její snoubenec mlčky očekává nejen, že se bude tvářit, jako by jí sobotní svatba měla vynahradit nedávný vyhazov ze zaměstnání, ale že ani na nic jiného nemyslí. Kdykoli byla s ním, musela předstírat radostné vzrušení, a tak byla ráda, že přes den chodil do práce a ona mohla být sama. Každý večer, než se vrátil, vymazala na svém notebooku historii vyhledávání, aby nezjistil, že na internetu neustále vyhledává zprávy o Shacklewellském rozparovači a stejně často googluje Strikovo jméno.

Den před stanoveným odjezdem do Mashamu se vrátil domů s výtiskem Sunu, což nebyly noviny, které by obvykle kupoval.

„Na co to máš?“

Matthew chvíli váhal s odpovědí a Robin se sevřel žaludek.

„Snad nedošlo k další…?“

Věděla však, že k žádné další vraždě nedošlo: sledovala zprávy celý den.

Rozevřel noviny, nalistoval přibližně někam na desátou stránku a složené jí je podal se špatně čitelným výrazem. Robin zjistila, že hledí na vlastní fotografii. Na obrázku odcházela se skloněnou hlavou ve svém trenčkotu od soudu, kde podala svědectví v medializovaném soudním přelíčení v případu vraždy spisovatele Owena Quinea. Do fotografie byly zasazeny dva menší snímky: na jednom byl Strike, který vypadal, jako by měl kocovinu, a na druhém oslnivě krásná modelka, na dopadení jejíhož vraha spolupracovali. Pod fotografickou koláží následoval text:

DETEKTIV Z PŘÍPADU LANDRYOVÁ HLEDÁ

NOVOU POMOCNICI

Cormoran Strike, detektiv, který vyřešil případy vražd supermodelky Luly Landryové a spisovatele Owena Quinea, se rozešel se svou atraktivní spolupracovnicí Robin Ellacottovou (26).

Detektiv umístil na internet inzerát následujícího znění: „Máš-li zkušenosti s policejní nebo armádní vyšetřovatelskou prací a rád(a) by ses tomuto oboru věnoval(a)…

Následovalo několik dalších odstavců, ale Robin se už nedokázala přimět, aby je přečetla. Místo toho se podívala na podtitulek se jménem autora článku. Nebyl to nikdo jiný než Dominic Culpepper, novinář, s nímž se Strike osobně znal. Dost možná Culpepperovi zavolal, protože ten Strika pořád otravoval kvůli nějakým zákulisním historkám, a předhodil mu tuhle, aby si zaručil, že se o tom, že shání novou asistentku dozví co nejširší veřejnost.

Robin si myslela, že už jí nemůže být hůř, ale teď zjistila, že to se spletla. Takže ji skutečně propustil, po tom všem, co pro něj udělala. Byla snadno nahraditelná „pomocnice“, „asistentka“, nikdy pro něj nebyla rovnocenný partner, a teď dokonce hledal někoho se zkušenostmi z policejní nebo armádní práce: někoho disciplinovaného, někoho, kdo bude plnit rozkazy.

Zmocnil se jí vztek; všechno se jí rozpilo před očima, předsíň, noviny, Matthew, který tam stál a snažil se tvářit soucitně. Robin se musela až bolestně ovládat, aby se nevrhla do obývacího pokoje, kde se jí na malém konferenčním stolku nabíjel mobil, a nezavolala Strikovi. Myslela na to v posledních čtyřech dnech mnohokrát, jenže předtím ho chtěla prosit, aby si to ještě rozmyslel.

Teď už ne. Teď ho chtěla seřvat, ponížit ho, obvinit ho z nevděku, pokrytectví, nedostatku cti…

Zvedla k Matthewovi planoucí oči, a i když se honem zatvářil jinak, neuniklo jí, jakou má radost, že si to u ní Strike tak drasticky rozházel. Bylo jí jasné, že se Matthew těšil, až jí bude moct noviny ukázat. Její sklíčenost nebyla nic ve srovnání s tím, jak byl nadšený, že nebude u Strika pracovat.

Odvrátila se a zamířila do kuchyně, aby na Matthewa nemusela křičet. Kdyby se teď pohádali, připadalo by jí to jako Strikův triumf. Nedopustí, aby jí bývalý šéf pokazil vztah s mužem, za něhož se musí… s mužem, za něhož se chce za tři dny provdat. Nešikovně obrátila kastrol se špagetami do cedníku, postříkala se vařící vodou a zaklela.

„Zase těstoviny?“ řekl Matthew.

„Ano,“ odvětila Robin chladně. „Máš s tím snad problém?“

„Vůbec ne, proboha,“ řekl Matthew, přistoupil k ní zezadu a objal ji. „Miluju tě,“ zašeptal jí do vlasů.

„Já tebe taky,“ odtušila Robin mechanicky.

Land rover byl nacpaný vším, co budou potřebovat během pobytu na severu, pro svatební noc v hotelu Swinton Park a na své líbánky „někde v teple“, což bylo všechno, co Robin věděla o cíli jejich cesty. Vyjeli druhý den ráno v deset hodin, svítilo sluníčko, a tak byli oba jen v tričkách, a když Robin nasedla do auta, vzpomněla si na to mlžné dubnové ráno, kdy odjížděla a Matthew za ní vyběhl na ulici, kdy se zoufale chtěla dostat pryč, za Strikem.

Řídila mnohem líp než Matthew, ale kdykoli někam jeli spolu, usedal za volant vždycky on. Najížděli na dálnici M1 a Matthew si začal prozpěvovat písničku „Never Gonna Leave Your Side“ a stejně jako Daniel Bedingfield tvrdil, že ji nikdy neopustí. Byla to stará písnička z doby, kdy oba nastupovali na vysokou.

„Musíš zpívat zrovna tuhle písničku?“ ozvala se zničehonic Robin, protože to už nedokázala dál snášet.

„Promiň,“ omluvil se zaskočeně. „Přišlo mi, že se docela hodí.“

„Možná s ní máš spojený pěkný vzpomínky,“ řekla Robin a zadívala se z okna, „ale já ne.“

Koutkem oka vnímala, že ji Matthew chvíli pozoruje, pak se znovu soustředil na silnici. Po dalším kilometru litovala, že vůbec něco říkala.

„Ale klidně můžeš zpívat něco jinýho.“

„To je dobrý,“ řekl.

Než dorazili na odpočívadlo Donington Park, kde se zastavili na kávu, teplota mírně klesla. Robin odešla na záchod a bundu nechala viset na opěradle židle. Když zůstal Matthew sám, protáhl se, tričko se mu vysunulo z džín a odhalilo pár centimetrů plochého břicha, což přitáhlo pozornost dívky za pultem Costa Coffee. Matthew se cítil spokojeně sám se sebou i se životem, a tak se na ni usmál a mrkl. Zčervenala, zachichotala se a obrátila se ke kolegyni, která všechno viděla a teď se přihlouple uculovala.

Telefon v Robinině bundě zazvonil. Předpokládal, že to bude Linda, která je zvědavá, jak daleko jsou od domova, a tak se Matthew beze spěchu natáhl přes stolek – uvědomoval si, že ho dívka za barem pozoruje – a vytáhl telefon z Robininy kapsy.

Byl to Strike.

Matthew hleděl na vibrující přístroj, jako by neúmyslně chytil tarantuli. Telefon mu dál zvonil a vibroval v ruce. Rozhlédl se: Robin se ještě nevracela. Přijal hovor a vzápětí ho přerušil. Na displeji se objevil nápis Corm – zmeškané volání.

Ten obrovskej hnusnej mizera chtěl Robin zpátky, tím si byl Matthew jistý. Strike měl pět dlouhých dní na to, aby mu došlo, že nikoho lepšího nesežene. Možná začal dělat pohovory s kandidáty na uvolněné místo a nikdo mu nevyhovoval, anebo se mu možná všichni vysmáli kvůli bídnému platu, který nabízel.

Telefon se opět rozezněl: Strike volal znovu, chtěl se ujistit, že přerušení hovoru bylo úmyslné, že nešlo o omyl. Matthew hleděl na mobil, ochromený nerozhodností. Neodvažoval se místo Robin nic vyřizovat ani říkat Strikovi, ať táhne někam. Strika znal: volal by tak dlouho, dokud by si nepromluvil s Robin.

Hovor spadl do hlasové schránky. Teď si Matthew uvědomil, že nahraná omluva je to nejhorší, co se mohlo stát: Robin by ji mohla poslouchat pořád dokola a nakonec by ji to mohlo udolat a nechala by se obměkčit…

Vzhlédl: Robin se vracela ze záchodu. Vstal s jejím mobilem v ruce a předstíral, že s někým mluví.

„Táta,“ zalhal a položil ruku přes mluvítko. Modlil se, aby Strike nezavolal znovu ve chvíli, kdy před ní takhle stojí. „Mně se vybil… poslyš, jaký máš heslo? Potřeboval bych zjistit něco ohledně odletu na líbánky a dát to tátovi vědět…“

Řekla mu ho.

„Vteřinku, nechci, abys o našich líbánkách něco zaslechla,“ řekl a odešel kus od ní, rozpolcený mezi pocitem viny a hrdostí nad tím, jak pohotově mu to pálí.

Sotva se ocitl v bezpečí pánských záchodků, zadal do jejího mobilu heslo. Zbavit se všech záznamů o Strikově volání znamenalo vymazat celou historii hovorů – což udělal. Potom zavolal do hlasové schránky, poslechl si Strikův nahraný vzkaz a vymazal ho rovněž. Nakonec vstoupil do nastavení Robinina telefonu a Strikovo číslo zablokoval.

Zhluboka se nadechl a zadíval se na svůj pohledný obraz v zrcadle. Strike ve vzkazu v hlasové schránce řekl, že pokud mu nezavolá ona, on už volat nebude. Svatba se koná za osmačtyřicet hodin a napjatý Matthew vzdorovitě spoléhal na to, že Strike své slovo dodrží.

58

Deadline

Byl úplně bez sebe, nervózní, přesvědčený, že právě provedl pořádnou hloupost. Souprava metra uháněla na jih a jemu zbělely klouby prstů, jak se křečovitě držel úchytu nad hlavou. Zpod slunečních brýlí mhouřil opuchlé zarudlé oči na cedule s názvy stanic.

Pronikavý, řezavý hlas To jako by mu ještě pořád probodával ušní bubínky.

„Nevěřím ti. Kde jsou teda nějaký peníze, když máš noční? Ne – chci s tebou mluvit… ne – nepůjdeš zase někam pryč…“

Udeřil ji. Neměl to dělat, dobře to věděl: obraz jejího vyděšeného obličeje se mu teď vysmíval, její oči rozšířené šokem, dlaň přiložená k tváři, kde na bílé pleti pomalu rudly stopy po jeho prstech.

Byla to hergot její chyba. Nedokázal se ovládnout, po posledních dvou týdnech, během nichž byla To čím dál otravnější, míra jeho trpělivosti přetekla. Když se vrátil domů s očima plnýma rudého spreje, předstíral, že jde o alergickou reakci, ale nedočkal se od té zpropadené mrchy žádného soucitu. To se ho jenom pořád dokola vyptávala, kde vlastně byl, a vůbec poprvé se zeptala, kde že má peníze, které podle svého tvrzení vydělává. Poslední dobou neměl kdy účastnit se krádeží s kamarády, veškerý čas věnoval lovu.

Přinesla domů noviny, kde se psalo o tom, že Shacklewellský rozparovač by teď mohl mít kolem očí rudé skvrny po spreji z alarmu. Spálil noviny na zahradě, ale nemohl jí zabránit, aby si příběh přečetla někde jinde. Předevčírem měl dojem, že To přistihl, jak ho pozoruje se zvláštním výrazem ve tváři. To nebyla hloupá, v žádném případě; začínala snad něco tušit? Ta úzkost byla tím posledním,

co potřeboval, když útok na Sekretářku skončil téměř jeho ponížením.

Nemělo smysl dál jít po Sekretářce, protože Strika opustila. Četl ten příběh na internetu, v internetové kavárně, kam si občas odskočil jen kvůli tomu, aby unikl před To. Jistou útěchu nacházel v představě, že ji jeho mačeta vyděsila a odehnala od něj. Už navždy bude mít na předloktí dlouhou jizvu, kterou ji poznamenal, ale to mu nestačilo.

Celé dlouhé měsíce všechno pečlivě plánoval jen pro to, aby zapletl Strika do případu vraždy, aby na něm ulpělo podezření. Napřed ho chtěl namočit do vraždy té malé pitomé mrchy, co si chtěla nechat uříznout nohu, aby se kolem něho policajti rojili jako sršni a pitomá veřejnost se domnívala, že s tím má určitě něco společného. Druhým krokem měla být vražda Sekretářky. Jen ať si zkusí vypajdat z toho bez poskvrnky. Jen ať potom zkusí tvářit se dál jako slavný detektiv.

Jenže ten hajzl se z toho pokaždé vykroutil. V novinách se neobjevila jediná zmínka o dopisech, ani o tom „od Kelsey“, který za ni tak pečlivě sepsal. Přitom měly ze Strika udělat podezřelého číslo jedna. Potom se novináři s tím parchantem přímo spolčili, když nezveřejnili Sekretářčino jméno ani nenaznačili spojitost mezi ní a Strikem.

Snad by bylo moudré, kdyby toho teď nechal… jenže on přestat nemohl. Zašel už příliš daleko. Ještě nikdy v životě nevěnoval ničemu tolik úsilí jako plánu na zničení Strika. Ten tlustej mrzák si už dokonce dal inzerát, že hledá za Sekretářku náhradu, takže to moc nevypadalo, že se mu hroutí podnik.

Jedna dobrá zpráva tu ale byla: v Denmark Street už očividně přestala hlídkovat policie. Někdo je odvolal. Zřejmě si mysleli, že když je teď Sekretářka pryč, není tam už nikdo potřeba.

Snad by se neměl vracet k Strikovu pracovišti, ale doufal, že uvidí vystrašenou Sekretářku, jak si odnáší krabici svých věcí, nebo zahlédne deprimovaného, zničeného Strika, jenže nic takového: sotva zaujal dobře kryté postavení, odkud mohl sledovat ulici, ten hajzl si úplně v klidu vykračuje po Charing Cross Road s oslnivou krasavicí, jako by se nechumelilo.

Musela to být brigádnice, protože Strike neměl dost času na to, aby udělal pohovory a najal si stálou náhradu. Hromotluk bezpochyby potřeboval někoho, aby mu otvíral poštu. Vrávorala na jehlách, za jaké by se nemusela stydět ani ta malá štětka, a kroutila pěkným zadkem. Měl rád tmavý holky, odjakživa. Kdyby měl na výběr, dal by nějaké takové, jako byla tahle, určitě přednost před Sekretářkou.

Tahle rozhodně nebyla vytrénovaná ve sledování; to bylo jasné na první pohled. Od chvíle, kdy ji poprvé zahlédl, sledoval Strikovu kancelář celé dopoledne, pozoroval ji, jak vybíhá na poštu a vrací se zpátky, téměř neustále něco mele do telefonu a vůbec se nestará, co se děje kolem ní, protože je trvale zaneprázdněná pohazováním dlouhých vlasů přes ramena a není schopná s nikým nadlouho udržet oční kontakt. Spadly jí klíče a ona pořád nahlas žvanila do telefonu, stejně jako s každým, s kým náhodou přišla do styku. Kolem jedné hodiny za ní vklouzl do bageterie a vyposlechl si, jak se s někým hlasitě domlouvá, že si následující večer vyrazí do Corsica Studios.

Věděl, co jsou Corsica Studios. Věděl, kde ten noční klub je. Projela jím vlna vzrušení: musel se k ní otočit zády a předstírat, že se dívá oknem na ulici, neboť se obával, že by ho výraz jeho tváře všem prozradil… Kdyby ji dostal, dokud bude pracovat pro Strika, naplnil by svůj plán: Strike by byl spojovaný s dvěma na kusy rozsekanými ženami a nikdo – policie ani veřejnost – by mu už nikdy nedůvěřoval.

Taky to bude mnohem jednodušší. Sekretářka byla hotová noční můra, byla pořád ve střehu a věděla, kudy jít, každý den se vracela domů za svým pohledným přítelem lidnatými, dobře osvětlenými ulicemi, ale Brigádnice se nabízela na stříbrném podnose. Když celému krámku oznámila, kde se s kamarády sejdou, vykračovala si na průhledných plexisklových jehlách zpátky do práce, přičemž jí cestou jednou spadly Strikovy sendviče. Když se sehnula, aby je zvedla, všiml si, že na ruce nemá žádný snubní ani zásnubní prsten. Jen stěží ovládal své nadšení, když se od ní odlepil a začal sestavovat svůj plán.

Cítil by se teď výborně, plný vzrušení a radosti, kdyby jen nedal tu facku To. Facka nebyla slibným začátkem večera. Žádný div, že se cítil nesvůj. Neměl čas se chvíli zdržet a uklidnit ji, udobřit si ji: prostě odešel, odhodlaný dostat Brigádnici, ale přesto byl nervózní… Co když To zavolá policii?

Nezavolá. Vždyť to byla jenom facka. Milovala ho, pořád mu to opakovala. Když vás ženská miluje, projde vám i pitomá vražda…

Vzadu na šíji pocítil zvláštní mravenčení a rozhlédl se kolem sebe s divokou myšlenkou, že by mohl spatřit Strika, jak na něho zírá z rohu vozu metra, ale nebyl tam nikdo, kdo by toho tlustýho parchanta byť jen vzdáleně připomínal. Jen několik neupravených mužů, kteří se bavili mezi sebou. Jeden z nich, se zjizvenou tváří a zlatým zubem, ho opravdu pozoroval, ale když se na něj přimhouřenýma očima zpod svých slunečních brýlí zadíval, muž odvrátil zrak a dál si hrál s mobilem…

Až vystoupí z metra, měl by možná – dřív než se vydá do Corsica Studios – zavolat To a říct jí, že ji miluje.

59

With threats of gas and rose motif.

Blue Öyster Cult: „Before the Kiss“

Strike postával ve stínu a čekal s mobilem v ruce. Hlubokou kapsu bundy ze second handu, která byla na vlahý červnový večer příliš teplá, měl vyboulenou a prověšenou pod tíhou předmětu, jejž v ní ukrýval před nepovolanými pohledy. Jeho plán se dal nejsnáze uskutečnit za tmy, ale sluníčko si dávalo načas, než konečně zapadne za nesourodou změť střech, na niž měl ze svého úkrytu výhled.

Věděl, že by se měl soustředit výhradně na nebezpečnou večerní akci, ale myšlenky mu neustále utíkaly k Robin. Nezavolala mu zpátky. V duchu si stanovil termín: jestli nezavolá do dnešního večera, nezavolá už nikdy. Zítra v poledne se v Yorkshiru provdá za Matthewa a Strike si byl jistý, že to bude znamenat osudový předěl. Domníval se, že pokud si nepromluví dřív, než jí na prstě přistane ten prstýnek, nejspíš už spolu nebudou mluvit nikdy. Nic na světě by mu asi nedalo lépe pocítit, oč přišel, než ona divoká, hlučná přítomnost ženy, s níž sdílel kancelář několik posledních dní, a nic na tom neměnilo, jak úžasně vypadala.

Na západě obloha nad domovními střechami vzplála pestrými barvami, jež připomínaly papouščí křídla: šarlatová, oranžová, dokonce jemná stopa po zelené. Pod představením hýřícím křiklavými barvami se dral ke slovu bledý fialový proužek posetý hvězdami. Byl čas pomalu vyrazit.

Jako by Kudla četl jeho myšlenky, zavibroval Strikovi mobil a on se podíval na došlou esemesku:

Zítra na jedno?

To heslo si domluvili. Pro případ, že by všechno mělo skončit u soudu, což Strike pokládal za nanejvýš pravděpodobné, chtěl držet Kudlu co nejdál od svědecké lavice. Dnes večer si nesmějí posílat žádné kompromitující zprávy. „Zítra na jedno?“ znamenalo: „Je v klubu.“

Strike si zastrčil mobil zpátky do kapsy a vynořil se ze svého úkrytu, přešel přes potemnělé parkoviště prostírající se pod opuštěným bytem Donalda Lainga. Za chůze na něj shlížela budova Strata, obrovská a černá, zubatá okna odrážela poslední zbytky krvavého světla.

Před balkony bytů ve Wollaston Close byla natažená jemná síť zabraňující ptákům na nich přistávat a létat dovnitř otevřenými dveřmi a okny. Strike zamířil k bočnímu vchodu, který si předtím zaklínil proti zavření, když jím prošla skupinka mladých dívek. Nikdo zarážku neodstranil. Lidé předpokládali, že někdo potřebuje mít při průchodu volné ruce, a nechtěli nikoho naštvat. Rozzlobený soused tady mohl být stejně nebezpečný jako vetřelec zvenčí a člověk navíc i nadále musel žít vedle něj.

V půlce schodiště si Strike svlékl bundu a ukázalo se, že pod ní má reflexní vestu. Bundu si přehodil přes ruku, aby nebylo vidět ukrytou propanbutanovou bombu, a pokračoval v cestě vzhůru, až se objevil na balkoně, kde se nacházel Laingův byt.

V oknech většiny bytů, které tento balkon sdílely, se svítilo. Laingovi sousedi si v teplém večeru okna pozotvírali, takže se do noci nesly jejich hlasy a zvuky puštěných televizorů. Strike kolem nich tiše prošel k tmavému, prázdnému bytu na samém konci. Přede dveřmi, jež tak často pozoroval z parkoviště, si strčil bombu zabalenou v bundě pod levou paži, pak napřed z kapsy vytáhl pár latexových rukavic a navlékl si je, načež vyndal nejrůznější nářadí. Některé patřilo Strikovi osobně, ale většinu mu pro tuto příležitost zapůjčil Kudla. Měl od něj dozický paklíč, dvě sady paklíčů na patentní zámky a rozmanité další zámečnické pomůcky.

Strike se pustil do práce na dvou zámcích Laingových vstupních dveří, když vtom se z okna od sousedů ozval do noci hlas nějaké Američanky.

„Je zákon a pak to, co je správný. Já udělám to, co je správný.“

„Co by člověk nedal za možnost ošoustat Jessicu Alba?“ zeptal se zhulený mužský hlas za souhlasného smíchu zřejmě dvou dalších mužů.

„Tak honem, ty šmejde,“ vydechl Strike, který zápasil se spodním ze dvou zámků a přitom pevně svíral skrytou propanbutanovou bombu. „Hni sebou… hni sebou…“

Zámek s cvaknutím povolil. Strike otevřel dveře.

Byt odporně páchl, přesně jak očekával. Strike rozeznával jen obrysy nezařízené a zanedbané místnosti. Než rozsvítí, musí zatáhnout závěsy. Otočil se doleva a okamžitě narazil do čehosi, co připomínalo velkou krabici. Shora spadlo něco těžkého a s třísknutím to přistálo na podlaze.

Sakra.

„Hej!“ zakřičel přes slabou příčku mužský hlas. „To seš ty, Donnie?“

Strike pospíchal zpátky ke dveřím, horečně šmátral po stěně vedle kliky dveří, až našel vypínač. Místnost zaplavilo světlo a ukázalo se, že se v ní nenachází nic jiného než špinavá široká matrace a oranžová bedna, na níž očividně stála dokovací stanice pro iPod, protože ta se teď válela vedle na zemi.

„Donnie?“ Hlas teď přicházel z balkonu za dveřmi.

Strike vytáhl propanbutanovou bombu, otevřel uzávěr a zastrčil ji pod oranžovou bednu. Kroky na balkoně utichly a někdo zaklepal na dveře. Strike otevřel.

Zamženým zrakem na něj hleděl uhrovitý muž s mastnými vlasy. Byl zjevně naprosto zhulený a v ruce svíral plechovku piva.

„Kristepane,“ prohlásil zkaleným hlasem a začichal, „co tady tak příšerně smrdí?“

„Plyn,“ odpověděl Strike v reflexní vestě odměřeně jako zaměstnanec plynáren. „Dostali jsme hlášení od sousedů nahoře. Zdá se, že to uniká někde tady.“

„No do prdele,“ zbledl soused, jako by ho přepadla náhlá nevolnost. „Nevyhodí nás to do vzduchu, co?“

„Právě to tady zjišťuju,“ řekl Strike stručně. „Nemáte vedle žádný otevřený oheň? Nekouříte, že ne?“

„Půjdu to zjistit,“ řekl soused a měl přitom najednou pořádně vyděšený výraz.

„Dobře. Až tady skončím, možná to přijdu zkontrolovat i k vám,“ řekl Strike. „Čekám na posily.“

Litoval té fráze, sotva ji vypustil z úst, ale jeho novému známému zřejmě nepřipadal takový výraz u plynaře nijak podezřelý. Když už se otočil k odchodu, Strike se ho ještě zeptal:

„Majitel se jmenuje Donnie, ano?“

„Donnie Laing,“ řekl vystrašený soused, který očividně zoufale toužil co nejrychleji odejít, schovat svůj matroš a uhasit veškerý otevřený oheň. „Dluží mi čtyřicet babek.“

„No jo,“ odtušil Strike. „S tím já nic nenadělám.“

Muž zmizel a Strike za ním zavřel dveře, přičemž děkoval své šťastné hvězdě, že si předem připravil důvěryhodné krytí. Teď už jenom potřeboval, aby policie nedostala hlášku dřív, než najde nějaké důkazy…

Nadzdvihl oranžovou bednu, zastavil syčící propan-butan a poté vrátil iPod do dokovací stanice na jejím víku. Chystal se vykročit dál do bytu, když ho najednou něco napadlo a vrátil se k iPodu. Ukazováčkem v latexové rukavici jemně stiskl tlačítko a malý displej se rozsvítil. „Hot Rails to Hell“ od – to Strike věděl až příliš dobře – Blue Öyster Cult.

60

Vengeance (The Pact)

Klub pulzoval pod náporem lidí. Byl postavený ve dvou klenutých tunelech železničního viaduktu, které vypadaly úplně stejně jako ty naproti jeho bytu, a dojem podzemního prostoru posilovala zakřivená střecha z vlnitého plechu. Na kovový strop se z projektoru promítaly psychedelické obrazce. Hudba byla ohlušující.

Moc ochotně ho dovnitř nepustili. Vyhazovači k němu nebyli zrovna dvakrát vstřícní: na okamžik se ho dokonce zmocnil strach, že ho budou chtít prošacovat. V bundě měl ukryté své nože.

Od pohledu tady byl ze všech nejstarší, což ho dost štvalo. Takhle dopadne člověk s psoriatickou artritidou, zůstane po ní poďobaná pleť a tělo nafouklé steroidy. Jeho svaly se od boxerských časů proměnily v sádlo; kdysi na Kypru pro něho nebylo těžké sbalit holku, ale to bylo dávno pryč. Věděl, že u žádné z těch stovek frivolních kurviček nacpaných tělo na tělo pod třpytivou otáčivou koulí nemá sebemenší šanci. Skoro žádná nebyla oblečená tak, jak by v klubu očekával. Většina měla na sobě džíny a trička jako nějaká banda leseb.

Kde byla Strikova brigádnice s tou svou nádhernou prdelí a rozkošnou roztržitostí? Vysokých černošek tady zase tolik nebylo; měla by být snadno k nalezení, ale už pročesal bar i taneční parket a nikde po ní nebylo ani památky. Připadalo mu to jako dar z nebes, když zmínila klub, který je tak blízko od jeho bydliště; domníval se, že je to známka, že se mu vrací jeho božský status a vesmír je mu opět příznivě nakloněn, ale pocit nepřemožitelnosti byl nestálý a téměř úplně vyprchal po hádce s To.

Hudba mu bušila v hlavě. Raději by byl u sebe doma, poslouchal Blue Öyster Cult a onanoval nad svými relikviemi, jenže ji slyšel vykládat, že se sem dneska chystá… hergot, bylo tady tak narváno, že by se k ní mohl přitisknout a bodnout ji, aniž by si toho někdo všiml nebo uslyšel její výkřik… Kde ta mrcha vězí?

Ten vůl v tričku kapely Wild Flag do něho strčil už tolikrát, že by si zasloužil pořádně nakopat. Místo toho si prorazil cestu od baru, aby se znovu poohlédl na tanečním parketu.

Přes zvlněný koberec zvednutých paží a zpocených tváří přejížděla mihotavá světla. Záblesk zlaté – zjizvená rozšklebená ústa…

Prodíral se davem přihlížejících, bylo mu jedno, kolik těch malejch čubek hrubě odstrčí stranou.

Ten zjizvený chlápek byl už v metru. Ohlédl se. Zdálo se, že muž někoho ztratil; stál na špičkách a rozhlížel se kolem sebe.

Něco bylo špatně. Cítil to. Něco tady smrdělo. Mírně podřepl v kolenou, vmísil se do hustšího davu a prorážel si cestu k požárnímu východu.

„Promiň, kámo, východ je…“

„Odpal.“

Byl venku dřív, než ho někdo stihl zastavit, dveře nouzového požárního východu za sebou zaklínil železnou tyčí a vyrazil do noci. Proběhl kolem obvodové zdi až na roh a tam, konečně sám, se zhluboka nadechl a zvažoval své možnosti.

Jsi v bezpečí, říkal si. Jsi v bezpečí. Nikdo na tebe nic nemá.

Byla to ale pravda?

Ze všech klubů ve městě zmínila právě tenhle, dvě minuty od jeho domu. Co když to nebyl dar z nebes, ale něco úplně jiného? Co když se ho někdo snaží dostat?

Ne. To přece není možné. Strike na něho poštval fízly, ale ti se o něj vůbec nezajímali. Byl určitě v pohodě. Neexistuje nic, co by ho spojovalo s kteroukoli z nich…

Až na to, že ten chlápek se zjizveným ksichtem s ním jel celou dobu metrem už z Finchley. Sotva mu došlo, jaké by to mohlo mít důsledky, na okamžik se mu zkratoval mozek. Jestliže někdo nesleduje Donalda Lainga, ale úplně jiného muže, je totálně v prdeli…

Volným krokem se vydal pryč, ale co chvíli kousek popoběhl. Berle, které představovaly tak užitečnou rekvizitu, už nebyly potřeba na nic jiného než k získání soucitu důvěřivých žen, oklamání posudkového doktora a samozřejmě k zachování jeho krytí jako člověka příliš nemocného a slabého na to, aby mohl slídit za malou Kelsey Plattovou. Jeho artritida se spálila sama už před lety, ale dál mu zaručovala příjemný drobný příjem, díky němuž si mohl držet byt ve Wollaston Close…

Spěchal přes parkoviště a vzhlédl nahoru k oknům. Závěsy byly zatažené. Byl by přísahal, že on je nechal roztažené.

61

And now the time has come at last

To crush the motif of the rose.

Blue Öyster Cult: „Before the Kiss“

Žárovka v ložnici byla prasklá. Strike rozsvítil malou baterku, kterou si přinesl s sebou, a opatrně postupoval k jedinému kusu nábytku, lacinému borovicovému šatníku. Když ho otvíral, dveře zavrzaly.

Vnitřek byl celý oblepený novinovými články o Shacklewellském rozparovači. Nad nimi byla lepicí páskou přichycená fotografie vytištěná na listu A4, zřejmě stažená z internetu. Strikova mladá matka, nahá, paže nad hlavou, záplava dlouhých tmavých vlasů jen zčásti zakrývala hrdě vystavená prsa, nad tmavým trojúhelníkem ochlupení v rozkroku se klenul jasně čitelný oblouk zdobného písma: Mistress of the Salmon Salt.

Shlédl dolů na dno šatníku, kde vedle černého igelitového pytle na odpadky stála hromádka tvrdé pornografie. Baterku si strčil pod paži a rukama v latexových rukavicích rozevřel pytel. Uvnitř byla drobná sbírka dámského spodního prádla, některé kousky byly ztuhlé od staré zhnědlé krve. Na samém dnu pytle jeho prsty nahmataly jemný řetízek a kruhovou náušnici. Ve světle baterky se zatřpytilo srdíčko se strunami. Na kruhové náušnici zůstala stopa zaschlé krve.

Strike všechno zase vrátil do černého pytle na odpadky, zavřel dveře šatníku a přešel do malé kuchyňky, kde se podle všeho nacházel zdroj hnilobného zápachu, který se šířil do celého bytu.

U sousedů někdo pustil televizi. Přes tenkou stěnu k němu dolehla série výstřelů. Strike zaslechl slabý zhulený smích.

Vedle varné konvice stála dóza s instantní kávou, lahev piva Bell’s, kosmetické zrcátko a břitva. Na troubě byla silná vrstva mastnoty a prachu a zdálo se, že ji už dlouho nikdo nepoužil. Dveře ledničky byly utřené špinavým hadrem, který po sobě zanechal oblouky zarůžovělých šmouh. Strike zrovna sahal po madle, když se mu v kapse rozvibroval mobil.

Volal mu Kudla. Domluvili se, že si nebudou telefonovat, jenom posílat esemesky.

„Do prdele, Kudlo,“ řekl Strike a zvedal si při tom mobil k uchu. „Přece jsem ti jasně říkal…“

Oddechování za sebou uslyšel o zlomek vteřiny dřív, než vzduchem zasvištěla mačeta mířící mu na krk. Strike se střemhlav vrhl stranou, mobil mu vyletěl z ruky a sklouzl po špinavé podlaze. Při pádu mu ostří mačety seklo do ucha. Mohutný stín zvedl mačetu a chystal se znovu zaútočit na Strika, který sotva dopadl na zem; Strike ho kopl do rozkroku a vrah zachroptěl bolestí, ustoupil o pár kroků a vzápětí zvedl mačetu opět nad hlavu.

Strike se vydrápal na všechny čtyři a napálil útočníkovi pěstí přímo do koulí. Mačeta vyklouzla Laingovi z prstů a dopadla Strikovi na záda, až zařval bolestí. Chytil Lainga kolem kolen a strhl ho na zem. Laing se praštil hlavou o dvířka sporáku, ale tlustými prsty dál šmátral Strikovi po krku. Strike se mu snažil zasadit ránu, ale Laing ho přišpendlil k zemi svou obrovskou tělesnou váhou. A mohutnýma, silnýma rukama mu sevřel průdušnici. Strike se s ohromným úsilím vzmohl na to, aby do Lainga vrazil hlavou, a Laingova lebka opět zvonivě třískla o dvířka trouby…

Převalili se a Strike teď byl nahoře. Pokusil se Lainga udeřit do obličeje, ale Laingova reakce byla stejně rychlá, jako když spolu kdysi zápasili v ringu: jednou rukou ránu odrazil a druhou už Strika tlačil pod bradou a zvrátil mu hlavu vzhůru. Strike se znovu ohnal, aniž viděl, kam míří, narazil na kost a uslyšel, jak zapraskala…

Potom kdovíodkud přiletěla Laingova pěst, trefila Strika přímo doprostřed obličeje a on ucítil, jak se mu zlomil nos; když se silou úderu zhoupl dozadu, postříkal krví celé okolí a do očí se mu nahrnuly slzy, v nichž se všechno rozpilo: sténající a supící Laing ho setřásl a jako kouzelník odněkud vyčaroval porcovací nůž…

Zpola slepý Strike s ústy zalitými krví zahlédl, jak se nůž slabě zatřpytil v měsíčním světle, a vykopl svou protetickou nohu – ozvalo se tlumené cinknutí kovu o kov, když nůž narazil v místě kotníku na ocelovou tyč, ale Laing už ho zase zvedal…

„Ne, to se ti nepovede, ty hajzle!“

Kudla nasadil Laingovi zezadu zámek. Strike bez rozmyslu sáhl po porcovacím noži a rozřízl si dlaň. Kudla s Laingem spolu zápasili, přičemž Skot byl z těch dvou mnohem mohutnější a rychle získával převahu. Strike znovu prudce vymrštil proti porcovacímu noži svou protetickou nohu a tentokrát ho čistě vykopl Laingovi z ruky. Teď mohl Kudlovi pomoct v zápase s Laingem a přitlačit ho k zemi.

„Vzdej to, nebo tě kurva zapíchnu!“ zařval Kudla s pažemi kolem Laingovy šíje, zatímco Skot sebou zmítal a nadával, tvrdé pěsti měl pořád zaťaté a zlomená čelist mu poklesla. „Nejseš kurva jedinej, kdo to umí s nožem, ty vypasenej zmrde!“

Strike vytáhl pouta, která patřila k nejcennějším kouskům výbavy, kterou si odnesl s sebou ze Speciální vyšetřovací jednotky. Museli s Kudlou společně zabrat, aby dostali Lainga do pozice, v níž mu mohli pouta nasadit. Mohutná zápěstí mu spoutali za zády, zatímco se Laing nepřestával vzpouzet a nepřetržitě chrlil nadávky.

Když pak konečně nemuseli tisknout Lainga k zemi, Kudla ho nakopl tak prudce do bránice, že vrah dlouze tlumeně zasípal a dočasně oněměl.

„Jsi v pořádku, Prcino? Kam tě sekl?“

Strike se svezl na zem a opřel se o troubu. Sečná rána na uchu vydatně krvácela stejně jako rozříznutá pravá dlaň, ale nejvíc starostí mu dělal prudce otékající nos, protože krev, která mu z rány prýštila do úst, mu bránila pořádně se nadechnout.

„Tu máš, Prcino,“ řekl Kudla, když se vrátil z krátké prohlídky malého bytu s rolí toaletního papíru.

„Díky,“ řekl Strike huhňavě. Nacpal si do nosu co největší množství papíru a pak se zadíval dolů na Lainga. „Jsem rád, že se zase vidíme, Rayi.“

Laing měl ještě vyražený dech a nic na to neodpověděl. Vyholené temeno se mu slabě lesklo v měsíčním světle, které předtím dopadlo na jeho nůž.

„Neříkals, že se menuje Donald?“ zeptal se Kudla zvědavě. Laing sebou na zemi škubl a Kudla ho znovu nakopl do břicha.

„Přesně tak,“ řekl Strike, „a přestaň ho sakra kopat; když mu něco zlomíš, budu se z toho zodpovídat u soudu.“

„Tak proč mu říkáš…?“

„Protože…“ spustil Strike. „Na nic tady nesahej, Kudlo, nechci, aby se tady našly tvoje otisky… Protože Donnie používá vypůjčenou identitu. Když není zrovna tady,“ přistoupil Strike k ledničce a položil levou ruku ve stále neporušené latexové rukavici na madlo jejích dveří, „je to hrdinský penzionovaný hasič Ray Williams, který žije ve Finchley s Hazel Furleyovou.“

S trhnutím otevřel ledničku a stále levou rukou otevřel mrazicí box.

Uvnitř ležela prsa Kelsey Plattové, nyní už vysušená jako fíky, žlutá a kožovitá. Vedle nich byly prsty Lily Monktonové s fialově nalakovanými nehty a s hlubokými stopami po Laingových zubech. Vzadu se povaloval pár uříznutých uší, na nichž dosud visely drobné zmrzlinové kornoutky z umělé hmoty, a kus poškozené tkáně, v níž byly dosud rozpoznatelné nosní dírky.

„No to mě poser,“ řekl Kudla, který se za Strikovými zády rovněž sehnul, aby se podíval. „To mě poser, Prcino, to jsou přece kusy…“

Strike zavřel mrazák i dveře ledničky a otočil se ke svému zajatci.

Laing teď ležel naprosto klidně. Strike si byl jistý, že už mu to v jeho nevyzpytatelném, prohnaném mozku šrotuje a vymýšlí, jak tuhle zoufalou situaci obrátit ve svůj prospěch, jak to navléct, aby mohl tvrdit, že ho Strike falešně obvinil, podstrčil mu falešné důkazy.

„Měl jsem tě poznat, že jo, Donnie?“ omotával si Strike pravou ruku toaletním papírem, aby zastavil krvácení. V slabém měsíčním světle, jež dovnitř dopadalo špinavým oknem, jen zhruba poznával někdejší Laingovy rysy pod nánosem přebytečných kilogramů, jež jeho kdysi svalnaté tělo obalily poté, co musel užívat steroidy a přestal pravidelně cvičit. Jeho tloušťka, suchá vrásčitá pleť, vousy, které si určitě nechal narůst, aby zakryl poďobanou tvář, pečlivě vyholená lebka a šouravá chůze, kterou si osvojil, to všechno přidávalo k jeho skutečnému věku přinejmenším deset let. „Měl jsem tě poznat v tu chvíli, kdy jsi mi u Hazel otevřel dveře,“ pokračoval Strike. „Jenže tys přede mnou skrýval obličej, jak sis kurva pořád utíral ty svý slzy, že jo? Jak jsi to udělal? Vetřel sis něco do očí, že ti tak pěkně opuchly?“

Strike napřed nabídl z krabičky Kudlovi a pak si sám zapálil.

„Když teď o tom přemýšlím, ten severoanglický dialekt byl trochu přehnanej. To jsi pochytil v Gatesheadu, ne? Náš Donnie byl odjakživa skvělej imitátor,“ obrátil se ke Kudlovi. „Měls ho slyšet, jak napodoboval kaprála Oakleyho. Donnie býval vždycky zábavnej chlapík.“

Kudla přejížděl zrakem mezi Strikem a Laingem s neskrývaným úžasem. Strike dál kouřil a díval se dolů na Lainga. V nose ho štípalo a tepalo mu v něm tak silně, až mu do očí stoupaly slzy. Chtěl slyšet vraha aspoň jednou promluvit, než zavolá policii.

„Zmlátil jsi a okradl jednu starou dámu v Corby, která trpěla demencí, je to tak, Donnie? Chudák stará paní Williamsová. Sebrals jí synovu medaili za statečnost a vsadím se, žes k tomu přibral i nějaké jeho dokumenty. Věděls, že Ray žije v zahraničí. Není nijak obtížný ukrást někomu identitu, když máš do začátku nějaký papíry. Člověk pak snadno získá další doklady a oblafne osamělou ženskou a sem tam nějaký lehkomyslný policajty.“

Laing ležel mlčky na špinavé podlaze, ale Strike přímo cítil horečnou zběsilost jeho zvráceného, zoufalého mozku.

„V domě jsem našel accutane,“ řekl Strike Kudlovi. „To je lék na akné, ale léčí se jím taky psoriatická artritida. Mělo mi to tenkrát docvaknout. Schovával si pilulky v Kelseyině pokoji. Ray Williams žádnou artritidu neměl.

Vsadím se, že jste měli s Kelsey spoustu malých tajemství, že jo, Donnie? Krmils ji informacemi o mně, ažs ji dostal přesně tam, kdes ji potřeboval mít. Vozils ji na výlety na motorce a společně jste číhali u mé kanceláře… Předstírals, že za ni posíláš dopisy… Nosils jí ode mě falešné vzkazy…“

„Ty úchylnej hajzle,“ ozval se znechucený Kudla. Naklonil se nad Lainga a hořící cigaretu držel kousíček od jeho tváře, nepochybně mu toužil ublížit.

„Nesmíš ho ani popálit, Kudlo,“ napomenul ho Strike a vytáhl mobil. „Radši bys měl odtud zmizet, jdu volat policajty.“

Vytočil 999 a nahlásil adresu. Vypoví, že sledoval Lainga do klubu a potom zpátky do jeho bytu, tam došlo k hádce a Laing ho napadl. Nikdo nemusí vědět, že v tom byl zapletený Kudla, ani to, že Strike vypáčil Laingovy zámky. Samozřejmě by mohl promluvit zhulený soused, ale Strike se domníval, že mladík k sobě pravděpodobně raději nebude poutat pozornost vyšetřovatelů, protože jistě nestojí o to, aby během soudního přelíčení někdo posuzoval, jak moc byl střízlivý, a zkoumal jeho drogovou historii.

„Tohle všechno vezmi s sebou a zbav se toho,“ řekl Strike Kudlovi, svlékl si reflexní vestu a podal mu ji také. „A vedle taky tu plynovou bombu.“

„Jasně, Prcino. Určitě to tady s ním zvládneš?“ dodal Kudla s očima upřenýma na Strikův nos, krvácející ucho a ruku.

„Jo, to víš, že jo,“ řekl Strike neurčitě dojatý.

Slyšel, jak Kudla ve vedlejší místnosti zvedl plynovou bombu, a krátce nato ho uviděl, jak na balkoně prochází kolem kuchyňského okna.

„KUDLO!“

Jeho dávný kamarád byl zpátky v kuchyni tak rychle, že Strikovi bylo jasné, že musel sprintovat; a už také zvedal těžkou kovovou bombu, ale Laing stále ležel spoutaný a nehybný na podlaze, zatímco Strike kouřil u sporáku.

„Do prdele, Prcino, já se lekl, že na tebe skočil!“

„Kudlo, mohl bys na zítřek sehnat auto a někam mě ráno odvízt? Dám ti…“

Strike se podíval na své holé zápěstí. Včera prodal hodinky, aby měl čím zaplatit Kudlovi za dnešní pomoc. Co dalšího bude muset střelit?

„Poslyš, Kudlo, ty dobře víš, že na tomhle nějaký peníze trhnu. Dej mi pár měsíců a klienti u mě zase budou stát frontu.“

„V pohodě, Prcino,“ řekl Kudla po krátkém rozmýšlení. „Můžeš mi zůstat viset.“

„Vážně?“

„Jo,“ řekl Kudla a měl se k odchodu. „Brnkni mi, kdy budeš chtít vyrazit. Já jdu sehnat auto.“

„Ne abys nějaký šlohl!“ zavolal za ním Strike.

Pár vteřin poté, co Kudla prošel kolem okna podruhé, zaslechl Strike v dálce zvuk policejní sirény.

„Už jedou, Donnie,“ řekl.

Právě v tu chvíli Donald Laing promluvil ke Strikovi poprvé a naposledy svým skutečným hlasem.

„Tvoje matka,“ prohlásil s těžkým přízvukem ze skotského příhraničí, „byla zasraná děvka.“

Strike se zasmál.

„To je možný,“ odtušil a dál ve tmě kouřil a krvácel, zatímco sirény byly čím dál hlasitější, „ale milovala mě, Donnie. Zato ta tvoje se prý na tebe totálně vysrala, protožes byl fízlovskej panchart.“

Laing sebou začal házet a marně se snažil osvobodit, ale s rukama spoutanýma za zády se jen překulil na bok.

62

A redcap, a redcap, before the kiss…

Blue Öyster Cult: „Before the Kiss“

Strike se ten večer s Carverem nesetkal. Podezíral ho, že by si radši prostřelil obě čéšky, než se teď postavil Strikovi tváří v tvář. V prázdné místnosti na úrazovém oddělení nemocnice ho mezi nejrůznějšími lékařskými procedurami, které si vyžádalo ošetření jeho zranění, vyslýchali dva kriminalisté, s nimiž se doposud nikdy nesetkal. Ucho mu sešili, rozříznutou dlaň obvázali, další obvaz dostal na záda, která rozsekla padající mačeta, a potřetí v životě mu bolestivě rovnali nos, aby vypadal aspoň jakž takž souměrně. S vítanými přestávkami Strike policii srozumitelně vyložil řetězec úvah, které ho dovedly k Laingovi. Neopomněl náležitě zdůraznit, že tu informaci telefonoval Carverovu podřízenému čtrnáct dní předem a že se to rovněž pokusil oznámit přímo Carverovi, když spolu naposled mluvili.

„Proč si to nepíšete?“ zeptal se kriminalistů, kteří tam mlčky seděli a jen na něj zírali. Mladší muž si něco zběžně poznamenal.

„Také,“ pokračoval Strike, „jsem napsal dopis a poslal ho inspektoru Carverovi doporučenou poštou. Měl ho dostat včera.“

„Vy jste to poslal doporučeně?“ zopakoval starší z obou mužů se smutnýma očima a s knírem.

„Přesně tak,“ řekl Strike. „Chtěl jsem mít jistotu, že se neztratí a v pořádku dojde.“

Policista si teď psal mnohem podrobnější poznámky.

Strike své jednání ospravedlňoval obavou, že se mu nepodařilo policii přesvědčit, aby jeho podezření brala sdostatek vážně, proto nikdy Lainga nepřestal sledovat a ve strachu, že tam chce sbalit nějakou ženu, šel za ním i do nočního klubu. Potom ho sledoval zpátky k bytu a tam se ho rozhodl konfrontovat. O Alysse, která s takovou sebejistotou sehrála roli jeho brigádnice, ani o Kudlovi, jehož pohotový zásah Strika nesporně ušetřil řady dalších bodných ran, se nezmínil.

„Rozhodujícím důkazem bude,“ řekl Strike kriminalistům, „když se podaří najít chlápka jménem Ritchie, který si taky někdy říká Dickie a jehož motorku si Laing půjčoval. Hazel vám o něm jistě všechno poví. Dodával Laingovi všemožná alibi. Řekl bych, že sám bude drobnej zlodějíček, a nejspíš si myslel, že Laingovi jen pomáhá podvádět Hazel anebo sociálku. Zřejmě to není zrovna bystrý hoch. Jakmile se dozví, že jde o vraždu, bude myslím zpívat jako ptáček.“

V pět hodin ráno nakonec lékaři i policisté dospěli k závěru, že už od Strika opravdu nic dalšího nepotřebují. Kriminalisté se nabídli, že ho odvezou domů, což odmítl, protože to podle něj částečně vycházelo ze snahy mít ho co nejdéle pod dohledem.

„Nechceme, aby se to dostalo ven dřív, než to budeme moct oznámit rodinám,“ řekl mladší kriminalista, jehož světlé, téměř bílé vlasy kontrastovaly s šedivým svítáním na nádvoří Scotland Yardu, kde se tři muži rozloučili.

„Já to do novin nedám,“ prohlásil Strike a široce zívl, zatímco si prohmatával kapsy, jestli mu v nich nezůstaly nějaké cigarety. „Mám dneska na práci úplně jiný věci.“

Už odcházel, když vtom ho napadlo ještě něco.

„Jaká spojitost byla mezi těmi kostely? Proč si Carver myslel, že to je Brockbank?“

„Jo tohle,“ zaváhal kriminalista s knírem. Nezdálo se, že by se zrovna o tuhle informaci chtěl nějak zvlášť podělit. „Šlo o jednoho muže, který pracoval s mládeží a přestěhoval se z Finchley do Brixtonu… K ničemu to nevedlo, ale na druhou stranu,“ dodal trochu vzdorně, „ho už máme. Brockbanka. Včera jsme dostali tip z jedné ubytovny pro bezdomovce.“

„To je skvělý,“ řekl Strike. „Noviny pedofily milují. Z toho bych vycházel, až s nimi budete mluvit.“

Ani jeden z kriminalistů se neusmál. Strike jim popřál dobré ráno a odešel. Přemýšlel, jestli mu zbyly nějaké peníze na taxík, kouřil levou rukou, protože účinky lokálního anestetika v pravačce už pomalu odeznívaly. A zlomený nos ho v chladném ranním vzduchu palčivě štípal.

„Do prdele, do Yorkshiru?“ rozkřikl se Kudla v telefonu, když Strikovi zavolal, že má auto, a detektiv mu oznámil, kam se potřebuje dopravit. „Do Yorkshiru?“

„Do Mashamu,“ přisvědčil Strike. „Hele, už jsem ti to říkal: až budu mít peníze, zaplatím ti, co budeš chtít. Je to svatba a já ji nechci prošvihnout. Už teď to sotva stíháme – dostaneš, co si řekneš, Kudlo, máš na to moje slovo. Zaplatím ti hned, jak budu moct.“

„Čí je to svatba?“

„Robin.“

„Aha,“ zabručel Kudla. Zdálo se, že docela potěšeně. „Jo, tak v tom případě, Prcino, tě tam odvezu. Říkal jsem ti přece, že bys neměl…“

„… jo…“

„… Alyssa ti to říkala…“

„Jo, říkala, a pěkně nahlas.“

Strike měl silné podezření, že Kudla teď s Alyssou spává. Nenapadalo ho žádné jiné vysvětlení pro rychlost, s jakou ji navrhl, když mu Strike vyložil, že potřebuje ženu, která by sehrála bezpečnou, ale zásadní roli při dopadení Donalda Lainga. Chtěla za práci sto liber a ujistila Strika, že by to bylo podstatně víc, kdyby se necítila být velkým dlužníkem jeho partnerky.

„Kudlo, můžeme to všechno probrat cestou. Potřebuju se něčeho najíst a dát si sprchu. Už teď to stihneme leda s obrovskou dávkou štěstí.“

Teď tedy ujížděli na sever v mercedesu, který si Kudla vypůjčil; odkud, to se Strike raději neptal. Detektiv, který předchozí dvě noci téměř nespal, prvních sto kilometrů podřimoval a probudil se s hlasitým zachrápáním, až když mu v kapse zabzučel mobil.

„Strike,“ ohlásil se ospale.

„Sakra dobrá práce, kamaráde,“ řekl Wardle.

Jeho tón neodpovídal proneseným slovům. Wardle koneckonců vedl vyšetřování v době, kdy byl Ray Williams zproštěn veškerého podezření v případě vraždy Kelsey Plattové.

„Díky,“ řekl Strike. „Uvědomuješ si, že jsi jedinej polda v Londýně, kterej je ochotnej se se mnou bavit?“

„No, víš,“ řekl Wardle a nepatrně ožil, „kvalita je důležitější než kvantita. Říkal jsem si, že tohle bys určitě rád věděl: už se jim podařilo najít Richarda a zpívá jako kanárek.“

„Richard…“ zamumlal Strike.

Měl pocit, jako by se mu z unaveného mozku vymazaly veškeré detaily, jimiž byl celé měsíce posedlý. Kolem okna automobilu se konejšivě míhaly letně zelené stromy. Zdálo se mu, že by dokázal prospat celé dny.

„Ritchie – Dickie – motorka,“ napověděl mu Wardle.

„Jo, vlastně,“ zamumlal Strike nepřítomně, poškrábal se na sešitém uchu a okamžitě zaklel. „Do prdele, to bolí – promiň. Takže on už mluví, co?“

„Není zrovna nejchytřejší,“ řekl Wardle. „Taky jsme u něho našli hromadu kradenejch věcí.“

„Napadlo mě, že takhle nějak se Donnie živil. Odedávna byl šikovnej zloděj.“

„Byla jich celá parta. Nic velkýho, jen spousta drobných krádeží. Ritchie byl jedinej, kdo věděl, že má Laing dvojí identitu; myslel si, že je to kvůli tomu, že podvádí se sociálníma dávkama. Laing požádal tři z nich, aby mu dosvědčili vymyšlenej výlet v Shoreham-by-Sea o víkendu, kdy zabil Kelsey. Zřejmě jim namluvil, že má nějakou holku, o níž se Hazel nesmí dozvědět.“

„Laing si vždycky uměl získávat lidi na svou stranu,“ řekl Strike a vzpomněl si na vyšetřovatele na Kypru, který ho chtěl ochotně zprostit obvinění ze znásilnění.

„Jak jsi zjistil, že tam ten víkend nebyli?“ zeptal se Wardle zvědavě. „Měli fotografie a všechno… jak ses dozvěděl, že neměli o víkendu, kdy umřela, tu ohlášenou pánskou jízdu?“

„No,“ odtušil Strike, „díky máčce plocholisté.“

„Cože?“

„Máčka plocholistá,“ opakoval Strike, „v dubnu nekvete. Kvete jen v létě a na podzim – prožil jsem půlku dětství v Cornwallu. Ty fotky Lainga a Ritchieho na pláži… byly tam máčky. Měl jsem si to uvědomit hned… jenže mě pořád něco rozptylovalo.“

Když Wardle zavěsil, Strike pozoroval pole a stromy ubíhající za oknem a myslel na předchozí tři měsíce. Pochyboval, že by Laing věděl o Brittany Brockbankové, ale pravděpodobně se ve Strikově minulosti šťoural dost do hloubky, až vyhrabal článek o Whittakerově soudu, kde se dozvěděl o tom, že na lavici obžalovaných pronesl citát z písničky „Mistress of the Salmon Salt“. Strike měl pocit, jako by mu Laing kladl do cesty falešné stopy, aniž dopředu tušil, jakého úspěchu s nimi může dosáhnout.

Kudla pustil rádio. Strike, který by dal přednost spánku, neprotestoval, ale stáhl okénko a kouřil. V stále jasnějším slunečním svitu si uvědomil, že na italském obleku, který si bezmyšlenkovitě oblékl, jsou fleky od omáčky a červeného vína. Oškrábal zaschlé skvrny, jak nejlépe to šlo, když vtom si vzpomněl na něco jiného.

„Do prdele.“

„Co se děje?“

„Zapomněl jsem se rozejít s jednou holkou.“

Kudla se rozesmál. Strike se jen zkroušeně ušklíbl, což ho zabolelo. Bolela ho celá tvář.

„Pokusíme se tu svatbu překazit, Prcino?“

„Ovšemže ne,“ řekl Strike a vytáhl si další cigaretu. „Pozvali mě. Jsem kamarád. Host.“

„Vyhodils ji,“ řekl Kudla. „To není zrovna známka kamarádství, aspoň ne tam, odkud pocházím já.“

Strike se zdržel poznámky, že se Kudla sotva zná s někým, kdo by měl někdy nějaké zaměstnání.

„Je jako tvoje máma,“ řekl Kudla po delším mlčení.

„Kdo?“

„Ta tvoje Robin. Je hodná. Chtěla to děcko zachránit.“

Strike by jen těžko obhajoval, proč Robin zakazoval vyrazit na pomoc dítěti, před člověkem, kterého v šestnácti letech zachránili z příkopu, v němž málem vykrvácel.

„No, vždyť se taky pokusím získat ji zpátky, ne? Ale až ti příště zavolá – pokud ti zavolá…“

„Jo, jasný, řekl bych ti to, Prcino.“

V bočním zpětném zrcátku se odrážela Strikova tvář, která mohla patřit oběti automobilové nehody. Obrovský rozpláclý nos měl nachovou barvu a levé ucho vypadalo černě. V denním světle viděl, že jeho chvatný pokus oholit se levou rukou neskončil bezvýhradným úspěchem. Když si představil, že vklouzne někam do zadní části kostela, uvědomil si, jak nápadně bude působit a k jaké asi dojde scéně, když se Robin rozhodne, že ho tam nechce. Nechtěl jí pokazit její důležitý den. V duchu si přísahal, že při první žádosti, aby odešel, tak neprodleně učiní.

„PRCINO!“ vykřikl Kudla vzrušeně, až sebou Strike trhl. Kudla zesílil rádio.

„… došlo k zatčení v případu Shacklewellského rozparovače. Po důkladné prohlídce bytu ve Wollaston Close v Londýně policie obvinila čtyřiatřicetiletého Donalda Lainga z vražd Kelsey Plattové, Heather Smartové, Martiny Rossiové a Sadie Roachové, z pokusu o vraždu Lily Monktonové a z ublížení na zdraví a napadení šesté, nejmenované ženy…“

„Vůbec se o tobě nezmínili!“ řekl Kudla, když reportáž skončila. V hlase mu bylo znát zklamání.

„Zatím ne,“ řekl Strike a bojoval s nezvyklou nervozitou. Právě zahlédl první směrovku na Masham. „Však oni se zmiňovat začnou. A bude to i dobře: jestli mám podnik postavit zpátky na nohy, bez publicity se neobejdu.“

Zapomněl, že už nemá hodinky, a zcela automaticky se podíval na zápěstí, teprve potom zkontroloval čas na hodinách na přístrojové desce.

„Šlápni na to, Kudlo. I tak zřejmě přijdeme o začátek.“

Jak se blížili k cíli, Strike byl čím dál nervóznější. Obřad měl podle plánu začít o dvacet minut dříve, než se konečně vyškrábali do posledního kopce před Mashamem a Strike začal hledat přesnou polohu kostela v mobilu.

„Tamhle to je,“ řekl a horečně ukazoval na opačnou stranu největšího náměstí, jaké v životě viděl. Lidé postávali na tržišti u stánků s jídlem. Když Kudla projížděl ne nejpomaleji po obvodu tržiště, několik přihlížejících se zamračilo a jeden muž v placaté čepici na zjizveného muže, který se tak nebezpečně řítil usedlým srdcem Mashamu, zahrozil pěstí.

„Zastav tady, kdekoli!“ řekl Strike, když uviděl dva tmavě modré bentleye ozdobené bílými stuhami a zaparkované na druhém konci náměstí. Šoféři se spolu bavili na sluníčku, klobouky měli sundané. Když Kudla prudce zabrzdil, ohlédli se. Strike se vysoukal z bezpečnostního pásu; nad vrcholky stromů teď spatřil věž kostela. Zvedl se mu žaludek, bezpochyby z těch čtyřiceti cigaret, které přes noc vykouřil, z nedostatku spánku a Kudlovy jízdy.

Rychlým krokem vyrazil od auta, ale pak se přiřítil zpátky ke svému kamarádovi.

„Počkej tady na mě. Možná se nezdržím.“

Opět vyběhl kolem zírajících řidičů směrem ke kostelu, nervózně si rovnal vázanku a pak si vzpomněl na stav svého obličeje a obleku a říkal si, proč se s tím vůbec obtěžuje.

Strike vkulhal brankou na opuštěné nádvoří kostela. Impozantní stavba mu připomněla svatého Dionýsia v Market Harborough a dobu, kdy ještě byli s Robin kamarádi. Ticho vznášející se nad ospalým, sluncem zalitým hřbitovem mu připadalo zlověstné. Když se blížil k těžkým dubovým vratům, minul po pravé ruce zvláštní, téměř pohansky vyhlížející sloup s vyřezanými reliéfy.

Levou rukou sevřel kliku a na okamžik se zarazil.

„Do prdele,“ zaklel šeptem sám pro sebe a otevřel dveře co nejtišeji.

Přivítala ho vůně růží: rozkvetlé bílé yorkshirské růže stály ve vysokých vázách a visely v kyticích na koncích zaplněných kostelních lavic. K oltáři se táhla změť pestrobarevných klobouků. Když se vbelhal dovnitř, téměř nikdo se na Strika neotočil, ovšem ti, kteří tak učinili, na něj zůstali civět. Sunul se pomalu podél zadní stěny a hleděl na opačný konec uličky mezi lavicemi.

Robin měla v dlouhých vlnitých vlasech korunku z bílých růží. Neviděl jí do tváře. Na ruce už neměla sádru. Dokonce i na tu dálku rozeznal dlouhou, fialovou jizvu, která se jí táhla po předloktí.

„Táži se vás,“ ozval se zvučný hlas faráře, kterého neviděl, „Robin Venetio Ellacottová, zda vstupujete dobrovolně do manželství se zde přítomným panem Matthewem Johnem Cunliffem, budete mu oporou v dobrém i zlém od tohoto dne…“

Unavený a nervózní Strike s očima upřenýma k Robin si neuvědomil, jak blízko se ocitl květinové výzdobě, která stála na štíhlém a vysokém bronzovém podstavci ve tvaru tulipánu.

„… v bohatství i chudobě, v nemoci i ve zdraví, dokud vás smrt…“

„Do hajzlu,“ zaklel Strike.

Květinová výzdoba, do níž vrazil, se převrhla a jakoby ve zpomaleném pohybu se s ohlušujícím rachotem zřítila k zemi. Celé shromáždění včetně novomanželského páru se otočilo dozadu.

„Já… ježíšikriste, já se omlouvám,“ zamumlal Strike zoufale.

Kdesi uprostřed svatebního shromáždění se rozesmál nějaký muž. Většina se okamžitě otočila zpátky k oltáři, ale pár hostů dál zíralo na Strika, než se vzpamatovali.

„… nerozdělí,“ dokončil farář se svatou shovívavostí.

Krásná nevěsta, která se během celého obřadu ani jednou neusmála, se najednou celá rozzářila.

„Ano,“ řekla Robin zvučným hlasem a hleděla přitom do očí nikoli svému novomanželovi se zkamenělou tváří, nýbrž otlučenému a zakrvácenému muži, který právě poslal k zemi její květiny.

Poděkování

Nepamatuji si, že bych někdy nějaký román psala s větší chutí, než tomu bylo v případě knihy Ve službách zla. Je to divné, nejen kvůli tématu, ze kterého jde na člověka hrůza, ale také proto, že jsem jen zřídka byla v životě víc zaneprázdněná než v posledním roce, kdy jsem musela střídat různé projekty, což není můj nejoblíbenější způsob práce. Nicméně Roberta Galbraitha považuji od začátku za svůj soukromý prostor na hraní a ani tentokrát mě nezklamal.

Svému stálému týmu musím poděkovat za to, že moje kdysi tajná identita pro mě nadále představuje zdroj obrovské zábavy: svému jedinečnému redaktorovi Davidu Shelleymu, který se už stal kmotrem čtyř mých románů a díky němuž nese redakční proces tak dobré ovoce; svému výtečnému agentovi a příteli Neilu Blairovi, který byl Robertovým oddaným stoupencem od samého počátku; Deebymu a SOBE, kteří mi umožnili čerpat z jejich vojenských mozků; Back Door Manovi z důvodů, které bude lepší zachovat v tajnosti. Dále do tohoto týmu patří: Amanda Donaldsonová, Fiona Shapcottová, Angela Milneová, Christine Collingwoodová, Simon Brown, Kaisa Tiensuová a Danni Cameronová, bez jejichž úsilí by mi nezbýval žádný čas na to, abych se mohla věnovat vlastní práci. Děkuji svému týmu snů složenému z Marka Hutchinsona, Nicky Stonehillové a Rebeccy Saltové, bez nichž by ze mě byla hotová troska, což myslím naprosto vážně.

Zvláštní poděkování patří jednomu poslanci, který mi umožnil fascinující návštěvu u 35. sekce Speciální vyšetřovací jednotky Královské vojenské policie na Edinburském hradě. Dík náleží též dvěma policistkám, které mě nezatkly, když jsem si fotografovala obvodovou zeď jaderné továrny v Barrow-in-Furness.

Všem textařům, kteří kdy pracovali pro skupinu Blue Öyster Cult. Děkuji vám, že jste napsali tak úžasné písničky a že jste mi v tomto románu dovolili některé ze svých textů použít.

Děkuji svým dětem Decce, Davymu a Kenzovi: miluji vás tak, že se to slovy nedá vyjádřit, a chci vám poděkovat, že máte takové porozumění v dobách, kdy se posedlost psaním projevuje zvlášť náruživě.

Nakonec a především: děkuju ti, Neile. Pokud jde o tuhle knížku, nikdo mi s ní nepomohl víc.