Trest boží?

Vasil Roman

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

© Palmknihy 2000-2010

Trest boží?

Vasil Roman

UPOZORNĚNÍ:

Osoby a jejich osudové příběhy v této knize jsou výplodem fantazie autora. Jakákoli podobnost se skutečnými jmény, událostmi a prostředím je čistě náhodná.

Vasil Roman

Tehdy, po dni D, kdy se odehrává náš příběh, bylo nad Uličem překrásné sluneční letní ráno. Jasnou blankytně modrou oblohou pomaloučku, polehoučku proplouvalo pár bělavých mráčků, do nichž co chvíli bezohledně vpálila sovětská stíhačka, těžké TU-čko, nebo vrtulník.

Dvaadvacátý den srpna roku 1968 se přírodě nadmíru vydařil, ale lidé ve statě z té nádhery nevnímali ani tolik, coby se za nehet vešlo. Nejinak na tom byli i obyvatelé Uliče, vesnice u hranice z SSSR.

Podobně jako v první den přepadení, to i počas druhého dne hned z rána ve vsi jenom vřelo. Lidé pobíhávali od domu k domu, vyptávali se na vývoj situace. Jedni se z nevolané návštěvy radovali a jásali. Jiní a těch byla drtivá většina hořekovali, nadávali, nevěřícně kroutili hlavami a modlili se. Od brzkého rána pracovali jen ti, co z pole předčasně sklízeli úrodu, aby ji nesklidili Moskali, jak přezdívali Sovětům. Pracovní aktivitu by jim mohl závidět i Tomáš Baťa, neboť, ono když někomu teče do bot, neohlíží se po nějakém ubohém mozolu. Ti, co neměli nic vhodného ke sklizení anebo bídná úroda jim nestala za námahu a měli dostatek peněz, vykupovali z chudě zásobeného obchůdku se smíšeným zbožím všechno možné, potřebné i nepotřebné věci, které by si za normálních okolností nikdy nekoupili (A není se čemu divit, neboť panika je hrozná věc). Kvůli bezhlavým nákupům se vesnici nesl srdceryvný řev mnoha matraci, když jim střádalové vypouštěli střeva. Na běžnou práci v lese, na poli, přísluchající ročnímu období, nebylo ani pomyšlení. Hlavní starostí bylo zabezpečit, co nejvíce čehokoliv, Shromáždit, co se dá, a tak se co nejlépe připravit na další dlouhotrvající válku, ještě ničivější, jako byla předchozí druhá světová.

První den, při přeletu letadel, každou minutou očekávali dopad bomb, zalézali do sklepů a pak opět vylézali. Druhý den k obědu, už jen někteří strašpytlové zalézali do děr, odvážnější vzhlíželi k obloze a vzteky hrozili pěstí. Už je řev motorů tak neděsil, jako den předchozí. Na hluk strojů si brzy zvykli, ale zaboha si nemohli zvyknout na fakt, že bratři Sověti na jejich vlast poslali po zuby ozbrojenou armádu.

“Vždyť jsme jim slíbili, že budeme spolu na věky a nikdy jinak, tak proč potom ta mohutná síla a strašení? Copak to kamarádství na věky je už v háji?” Takhle nějak mnozí přemýšleli. To se dalo vyčíst z unavených, nevyspalých obličejů.

***

I pětatřicetiletá matka čtyř děti Anna Popovičová podlehla trudným myšlenkám, i její srdce sevřel strach z budoucnosti.

“Ach, Bože proč nás tak trestáš?… Cože tak špatného jsme provedli?… Co s námi bude?… A čím se provinily moje ubohé děti, že jsi na ně seslal takovou zkoušku?… Co těm neviňátkům dám ve válce jíst, když už teď je zatěžko je uživit?” hořekovala nahlas, když pomazávala zbytkem marmelády chleba a z dvoulitrového džbánku dolévala mléko do smaltovaného hrníčku.

“Vždy jsem tě ctila a modlila se k tobě, ó Bože! Zapomínáš, jak mám, za ta léta, co před tebou poklekávám, strašlivě potlučená kolena. Prosím tě, teď je řada na Tobě, slituj se nade mnou: udělej zázrak, přiměj kmotra Leška, ať ještě aspoň jednou půjčí nějakou tu korunku. Víš Bože, já už nemám ani vindru a tolik toho ještě potřebuji koupit. Však víš! Hlavně mouku, cukr, sůl, marmeládu… Alespoň na to, ať mi půjči. Snažně tě prosím, učiň zázrak, domluv tomu zloději, pohroz mu třeba i peklem, jen ať dostane rozum. Já vím, nebudeš to mít lehké, neboť kmotr už dlouho dotírá se splacením starého dluhu. Ty moc dobře víš, že bych ho ráda zaplatila, ale ten můj trouba, kterého jsi mi přidělil, umí přijít, tak akurát k odřeninám na loktech, když se ožrálý plazí z hospody, a ne vydělat nějaké drobné navíc.” stěžovala si, ale přitom i když rozrušená, nezkazila nic z pracovních úkonů. Vše jí šlo od ruky automaticky.

“A ještě něco Pane Bože, malinkatá poznámečka: když už jsi je musel na nás poslat, tak jsi to nemohl udělat hned po Michalově výplatě?” U té myšlenky se pozastavila, uvědomila si, že není radno Bohu jeho činy vyčítat, překřižovala se a hned se nahlas omluvila.

“Promiň Bože, už začínám kecat! Už tě já hloupá kráva nebudu obtěžovat. Staň se vůle tvá!” Na chvíli pokorně sklopila hlavu a zamyslela se. Pak jí náhle vzpláli líce hněvem:

“Ale vojnu neposílej, nebo na mou duši, už vícekrát do cerkvi nepůjdu” Po této hrozbě, kdy jí ani nenapadlo omluvit se za drzou vyhrůžku, vzala namazané chleby, lehce je přiložila namazaným k sobě a položila na hrníček s mlékem. Do druhé ruky vzala prázdnou plechovici od marmelády, nohou odhrnula záclonu pověšenou namísto dveří v kuchyni, která teď v létě sloužila jako siť proti mouchám přilétávajícím od nedalekého hnojiště, a vyšla ven na dvůr.

“Janíčku, pojď k mamince”, zavolala něžně sotva šestiletého, hnědovlasého kloučka, hrajícího si se starým ráfkem z kola byciklu.

“Pojď, pomůžeš mi s tímto.” ukázala hlavou na věci držící v rukou.

Chlapeček položil rezavé kolo na zem, tak opatrně, jako by bylo ze skla. Byla to v létě jeho nejoblíbenější hračka. Nebylo dne, pokud dovolilo počasí a byl zdravý, aby si nehrál s tímto starým krámem. Vždy si jej položil na zem, levou ručkou ráfek postrčil a klackem v pravé ruce za běhu na něj lehce dorážel ve směru otáčení. Teď hraní muselo stranou, neboť Janíček nejmladší ze čtyř Anniných děti mamince nikdy neodmlouval, jak to někdy dělal jeho nejstarší bracha Šaňo. I o tři roky starší dvojčata Igor a Marek, kteří dnes, jako každý den o prázdninách byli na poli s kravami občas mamce odmlouvali. Janíček však nikdy. S líbezným úsměvem na umazané tvářičce přiběhl k mamce, vztáhl ručky, přitáhl si jí k sobě a dal jí pusu až to mlasklo.

“Ty jsi, ale umazaný, rošťáku! Chceš umazat i mě?”, řekla naoko nazlobená Anna. Kluk toho nedbal, dal jí pusu znovu a pak vzal plechovku z matčiny ruky a odběhl ji odhodit na smetiště. Za chvíli byl zpátky a už natahoval ruce za chlebem. Matka ho však napomenula.

“Jak víš, že je to pro tebe?” zeptala se smějícíma se očima.

“Na dědovu snídaní jsi zapomněl? ” Dítě v odpověď zavrtělo záporně hlavou. Jeden krajíc odlepilo od kolegy a hladově se do něj zakouslo. Vychutnávajíc chleba, mezi sousty s plnou pusou oznámilo:

“Ale jsem měl hlad, to ti povím! Neboj se mami, sním jenom jeden, ten druhý odnesu dědečkovi”.

***

Děda bydlel se svobodným jednatřicetiletým strýcem Petrem na stejné ulici, ale o dva domy dál. Teď momentálně dům obýval sám. Před týdnem Petr odjel se třemi vesnickými mládenci do Prahy, za práci. Doneslo se jim, že se v Praze žije blaze a že tam přímo do huby padají pečené holuby. Jen jaksi pozapomněli nato, že pečené holuby většinou padají do huby tomu, kdo nemá obě ruce zahálčivě zastrčené hluboko do kapes. Oni je měli, a když už je z kapes vyndali, k práci směřovali nakřivo podobně jako turecké šavle, až jí nakonec minuly.

Chlapeček kráčel pomalu, aby nerozlil mléko. U dveří nízkého, obdélníkového domku se zastavil. S velkou námahou se mu povedlo otevřít oprýskané, skřípějící dveře. Děda seděl u kuchyňského stolu otočený ke vchodu. Na sobě měl pouze spodky a pokrčenou flanelovou košili. Byl oblečený přesně tak, jak před chvíli vylezl z postele. Mrzutě, střídavě vzhlížel ke klukovi a hodující mouchám na špinavém stole bez ubrusu. Zakaboněně si neustále něco mumlal pod nosem. Přes malé okénko za jeho zády do místnosti pronikaly paprsky slunečního svitu. Chlapečka oslňovali. Zdálo se mu, jakoby byly vystřiženy do dlouhatánského jasného kužele. Chvíli mrkal do světla, pak s prahu zvedl jídlo, přišel blíže, položil vše na stůl a zahleděl se do dědova šestídenního strniště. Ze zvráštěného obličeje, olemovaného upocenými, mastnými, šedivými vlasy na něj koukaly znechucené, poněkud usoužené oči, které po navázaní kontaktu s vnukovými okamžitě zvlídněli. Vnukův bezelstný kukuč ho pokaždé odzbrojil.

“Donesl jsem ti jídlo” přistoupil chlapec bez otálení k věci.

“Určitě máš hlad,” dodal, pak se zarazil a smutně doložil:

“Promiň, já jsem zase zapomněl, že ty sám nemůžeš.” vzpomněl si na skutečnost, že děda má obě ruce ochrnuté.

“Já tě nakrmím, neboj se!” a hned mu přiložil chleba k ústům. Dědek se hladově zakousl. Obě ruce mu při jídle ochable visely podél těla.

“Mléko bylo jaksi kysele, anebo se mi to jen zdálo?” pronesl nasycený děda. Kluk si jeho slov nevšímal. Byl přesvědčen, že děda poslední dobou strašně rád předstírá starého bručouna a že velmi často dává najevo, že je s něčím nespokojený. Chvíli jen tak seděli, hleděli na sebe a pozorovali se navzájem. Náhle děda přerušil mlčení:

“Ještě bych se napil vody” řekl.

“Hned ti ji donesu” nabídl se kluk a vyskočil od stolu.

“Dám ti napít, a ty mi pak budeš vyprávět, jak jsi přišel k těm nádherným zlatým kapesním hodinkám. Souhlasíš?” navrhnul a v očkách se mu zajiskřilo.

“Zase?” kysele zavrčel děda,

“Vždyť jsem ti to povídal včera… a předevčírem.”

“Dědo, teď už doopravdy naposledy,” naléhal prosebně kluk.

“Dobře, dobře…” zabručel souhlasně děda,

“…Jen mi už podej tu zatracenou vodu, Suší mě, jakobych strávil celý včerejší večer v hospodě,” řekl a zatvářil se jakoby měl opravdu po opici.

Rozradostněný kluk hbitě přiskočil ke kýblu stojícímu vedle stojanu s lavorem, do hrníčku od mléka nabral zteplanou vodu, opláchl ho a obsah vychrstl přes otevřené dveře na dvůr. Potom opět naplnil hrníček a opatrně ho přiložil k nedočkavým rtům umazaným od marmelády.

“Ještě, ještě”, dychtil děda. Když uhasil žízeň, pomalinku, namáhavě vstal od stolu.

“Teď půjdeme ven…” Janíček už tušil, co bude následovat.

“…Potřebuji čurat,” dokončil podle vnukova očekávání.

“No jo, to bude sranda,” řekl chlapec nadšeně.

“A nebude jen čurání.” pištěl. Při představě, co bude po močení následovat se dal do hlasitého smíchu.

“Sranda! Jak pro koho.” odvětil děda.

“Pojďme už, ať to máme z krku!” poručil a vyšlápl ke dveřím.

“Víš dědo, že máš chlupatou zadnici,” znenadání vypálil kluk. Děda na chvíli zkoprněl, nevěděl co říct, tak byl nečekanou otázkou zaskočen.

“Podobné chlupy jsem viděl u hájenky, na mrtvém kanci, na tom, co ho zastřelil hajný Hlivka.”

Ohromený stařík se zmohl pouze na mravoučnou otázku:

“Proboha, čeho si ta dnešní mládež všímá?” pak vykoktal,

“Tak-k, kan-kanci, jo?”

“Přesně tak dědo, však uvidíš!” sliboval klučina závěrem.

Pomaloučku kráčeli kamenitým dvorkem, k latríně, do jejíž pravého boku se upíralo slunce svíticí ze sovětské strany. Kluk se starce držel kolem pasu, odkopával slepičí trus a celou cestou se smál. Najednou se za nimi ozval známý hlas:

“Janíčku, zůstaň u dědy, nikam nechoď! Já nějaký čas doma nebudu, jdu za kmotrem a potom snad ještě do obchodu.”

“Slyším, slyším mami, jen si choď! Já teď jdu s dědou na klokaní posed.” řekl se smíchem.

“On mi pak na oplátku bude vyprávět, jak mazaně čmajznul Maďarovi zlaté hodinky, že, dědo?” vzápětí dědu zatáhl za spodky. Děda souhlasně přikývl. Tuhle historku vyprávěl rád, protože beztrestně okrást Maďara, žida, Rusa, Slováka, Čecha nebo jakéhokoliv jiného přivandrovalce, pokládal za vrchol hrdinství.

Matka ještě něco neslyšně špitla a pak zamířila do vesnice.

***

Latrína, ztlučená z nehoblovaných smrkových latí, stála na konci dvora, u hnojiště. Neustále ji oblétávaly hejna much o jejichž stravu bylo zde náležitě postaráno. Vnitřní část s vyříznutým otvorem pro sezení, byla zhotovená z hoblovaných prken. Zřejmě se lajdák Petr bál o svůj fajnový zadek. Dvířka ke kostře tohoto nepovedeného truhlářského experimentu, přidržovaly na levé straně dva kusy pryže z pneumatiky kola, nahrazujících panty. Z venkovní pravé strany je zajišťoval veliký ohnutý hřebík.

Janíček pootočil hřebíkem a dvířka se kyvadlovitě samovolně pootevřela ani ne na čtyřicet centimetrů, pak když dosáhla vrcholu, vracela se zpět. Koumák Petr je totiž asi deset centimetrů nad podlahou přiřízl a zevnitř nahoře ukotvil ke kostře gumou z duše. Podle něj se dvířka měla po uvolnění hřebíku automatický otevírat. Slovo - automaticky - silně zdůrazňoval. To, že se dvířka otevírala samovolně způsobovala váha dveří, která vrchní pryž napínala a spodní uvolňovala. Guma z duše, zevnitř je stahováním vracela zpět. Ta automatika stála za to, za co obsah latríny. Koumáku Petrovi však stačil moment, kdy byla dvířka otevřená, aby vklouzl dovnitř a byl šťasten z toho, jak to hezky vymyslel, jaký je génius. Ale co s tátou? Jak ten vklouzne? To koumáka Petra nenapadlo.

Teď, dříve než se dvířka opět zavřela je Janíček přidržel. Děda vstoupil do budky. Postavil se čelem ke tvarované díře a malému řekl,

“No… víš co máš dělat!” Kluk zády přidržoval dvířka a oběma rukama chytil dědkovy spodky u pasu.

“Hurá, jedeme-e-é!” zařval nadšením. Trhl spodky ke kolenům a pak zapištěl,

“Ří-í-í-íkal jsem to, já jsem to ří-í-í-íkal… podívej hotovy štětiny.” zajíkajíc se smíchy vybídl dědu, ať se ohlédne, ale děda neměl chuť na žerty. Otočil se k němu čelem a posadil se do vyhlazeného otvoru. Bylo na čase. Od včerejška nebyl na záchodě. Vnitřní pnutí hrdinsky zadržoval. Janík se postavil k zavřeným dvířkům jako strážný, a čekal na vyvrcholení. Děda podle očekávání najednou hřmotně zahájil operaci.

“Juj, to je kanonáda. Dědo na tebe nemají ani Ruši.” schválně špatně vyslovil, aby dědu trochu poškádlil, protože mu mazlíčkovské šišlání pořád vyčítal. Nejinak tomu bylo i teď. Okamžitě ho napomenul.

“Rusi. Rusi Janíčku. Ne Ruši, ale Rusi.” Řekl přísně zpoza dveří. Po výčitce následovalo zafunění od přehnané snahy vytlačit mouchám, co největší porci laskomin. Vtom se opět ozvala kanonáda. Na první pohled bylo patrné, že nevychází z latríny. Nejdříve zazněl ohromný výbuch a poté série kratších. Zvuk se šířil od hranice. Razance prvního, mohutného výbuchu rozechvěla zemi. Přišla zcela neočekávaně. Není divu, že se kluk polekal a děda přestal tlačit. Vyděšený smíšek nechal dvířka záchodu dvířky a v mžiku vběhl do pokoje a zalezl pod dědkovu postel, odkud naslouchal slabším výbuchům. Děda zůstal v latríně, leknutí mu nakonec navzdory prvotnímu zaváhání pomohlo úspěšně dokončit dílo. Když hromové dunění ustálo, chlapec opatrně vylezl z úkrytu, vykoukl z pokoje a na konci ulice uviděl krdel starších děti , jak řvouc, o překot pádí k hranici.

“Co to bylo za petardy? Snad ne bomby?” šeptal rozechvělým hláskem,

“A kam spěchají děcka?” Na to se musel podívat! Zvědavost překonala strach. Zapomněl na dědu i na Maďarovy hodinky a připojil se ke sprintujícímu hloučku děti. Nenechávala ho v klidu otázka:

“Co jen mohlo spustit takový strašlivý rachot?”

Děda ho přes štěrbinu zahlédl, jak utíká. Marně křičel, ať ho nenechává samotného. Darmo připomínal matčin příkaz. Chlapec jakoby ohluchl a oslepl, seč mu síly stačili, běžel dětem v patách, na nic se neohlížel.

***

Dědkovi by nedělalo problém vyjít z latríny, ale co s těmi zpropadenými spodky? Už podruhé v životě ho dostali do šlamastiky. Na první potíže raději nemyslel. Napadlo ho žeby to snad šlo, kdyby z nich vyklouzl, stačilo se jen postavit, hned by spadli na kotníky. Pak by nahý snadno přeběhl těch patnáct metrů, jež ho dělila od pokoje. Tenhle šílený nápad však ihned zavrhl. Pomyšlení na riziko, že se během přesunu na ulici někdo objeví ho odradilo. A jak by potom vypadal? Rozhodl se raději počkat. Přes štěrbiny mezi prkny, sem-tam zavál váneček. Příjemně mu ovíval zadnici. Horší to bylo s mouchami, které, podle něj, určitě věděly, že se nemůže bránit. A tak toho náležitě využívali. Bezohledně, sadisticky útočily jak ze zadu, tak ze předu - hotové peklo na latríně! Ohlodávaný protivnými mouchami tam seděl asi hodinu jako trestanec. Čekání si krátil oblíbenými nadávkami, ale i vymýšlením nových. Děsilo ho pomýšlení, jestli na něj Janíček nezapomněl. Opět ho napadla předchozí úvaha o přesunu. Naštěstí ke konečnému rozhodnutí dojít nemuselo. Znenadání štěrbinou spatřil spěšně se vracejícího kluka. Zpocený, udýchaný už z dálky křičel,

“Dědo, Ruši… Ruši spadli z nebe i s helikopertou.” Teď slovo Ruši ve vzrušení mysli vyslovil doopravdy. Nebyl v tom úmysl, no děda ho stejně opravil:

“Rusi, Rusi Janíčku, boha tvojho!” křičel přes skulinku.

“Pojď sem rychle, rychle! Čert, aby tě vzal…” lamentoval,

“…nebo mě ty muší potvory sežerou.” A kluk mu honem, bez poznámky o kanci vytáhl spodky na bedra.

“Muselo se stát něco mimořádného, když ho opustili srandičky!” zamručel pod nosem, pak se začal netrpělivě vyptávat:

“Havarovali? Ta kanonáda, to byl výbuch vrtulníku?”

“Ano, ano, vybouchla helikoperta… A všude je plno Rušu.” Teď mu děda pouze opravil helikopertu na hekolipertu, protože ani sám toto úděsné, cizí slovo neuměl vyslovit.

“Co to je plno?… Je jich pět, deset nebo dvacet? a na kterou stranu spadli?”

Vnuk zakoulel očima, a pokračoval:

“Jak ti to mám vysvětlit?…No… nabourali do kopce, do Ščobu, na naší straně. Potom k ohni přijely dvě velké auta plné Rušu… obklíčili místo… my děti jsme chtěli blíže, ale takový vousatý děda nám pohrozil pěstí, tak jsme jen z dálky pozorovali jak tam pobíhávají.”

“A co dvojčata? Jak jsem slyšel, rádi někdy pásli krávy u hranice? Nic se jim nestalo?” Klukovi se najednou v očích objevily slzy:

“Jim se nestalo nic, ale sousedova kravička…” Na chvilinku ztichl, utřel si slzičky,

“… je mrtvá.”.

“Ti boha! Ty svině!” vybuchl popuzeně děda.

“Spíš kanci, ne?” nadhodil kluk.

“Taky mají chlupaté zadnice, jako ty?“doložil a očka se mu rozzářila šibalstvím. Opět se dostával do formy.

“Nech už toho, jo? Pojďme raději do pokoje! Musím popřemýšlet co dělat”.

Vešli do domu. Vnukem už znovu šili všichni čerti. Děda sedíc na židli těžce vzdychal, byl zmatený. Nechápal, co to všechno má znamenat. V obličeji se mu objevil výraz znepokojení. Chlapeček začal chápat, že momentálně není čas na žerty. Pozvolna se uklidňoval. Pohlédl na dědu a zeptal se ho:

“Proč jsi smutný? Je ti smutno za strejdou Petrem, že? Nemůžeš se dočkat, až se z Prahy vráti s kufrem plným peněz?”

“Nejsem smutný Janíčku, jsem znepokojený. Nezdá se mi to jejich létání a bourání. V posledních dnech bzučí jako vosy, když jim někdo naruší hnízdo…”

“To máš pravdu” přerušil ho vnuk.

“Létají všude! Nad námi, nad Prahou, nad Bratislavou, nad Brnem, nad Sninou, nad lázněmi Smrdaky, kde byla máma na léčení…”

“Cože? Odkud to víš? Co je to za nesmysl?“skočil mu do řeči děda.

“Dědo, nejsem přece malý kluk,” řekl smrtelně vážně.

“Vždyť to ví každý. Včera nás přepadli, prý je všude plno tanků a jsou mezi nimi i Maďaři…” Při posledním slově se zarazil,

“Ojoj, ojoj, jen aby tě opět nepověsili za ruce. Maďaři tě pověsili za ruce, že?”

Děda souhlasně přikývl. V očích mu na chvilinku blýskl plamínek nenávistí, ale teď nebyl čas zaobírat se minulosti.

“Chlapče, vůbec nerozumím, co mi to tu vykládáš.” Bylo na něm vidět jak ho klukova slova zneklidnila. Začal se nervózně vrtět na židli.

“Máma straší, že bude vojna, ale táta říká, že to jsou babské řeči. Říká, že oni jsou naši bratři, že nás mlátit nebudou.”

“Mlátit nás možná nebudou, ale zdá se, že nás trochu přidusí,“vyslovil děda domněnku.

“Teď chlapče upaluj do vesnice, pohledej bráchu Šaňa a doveď ho sem.”

Chlapec chvíli váhal, věděl, že ti dva se v lásce přiliž nemají. Ale přísný, rozkazovačný dědečkův pohled nasvědčoval, že to myslí vážně.

“Tak jo, už jdu, jen mám strach, jestli se zase nebudete hádat!” řekl se zvráštěným obočím na rozloučenou. Při odchodu chtěl zabouchnout dveře, ale děda ho zarazil.

” Nechej otevřeno! Je tu nějaký špatný vzduch.”

“To je asi z toho, že nemáš utřený zadek” poznamenal kluk prostořece a vrásky z čela byly náhle ty tam. Hned si ale uvědomil, že to se srdečnosti kapánek přehnal, stydlivě sklopil oči a nečekajíc na dědkovu výčitku, rozběhl se hledat bratra.

“Jak rád bych si ho utřel, i tobě nařezal, holomku! Jen mít tak zdravé ruce.” křikl za ním podrážděně. Klukova poznámka však měla něco do sebe. Chvíli nosem nasával vzduch a pak řekl jen tak pro sebe:

“Není to, co si ten drzák myslel. Za hodinu sedění nasucho přece muselo uschnout. Teď by už, sakra smrdět nemělo…Je to spíše zaschlým potem! Cítím to. Jasně!” přesvědčoval se.

“Doufám, že mě Anna zítra vykoupe. Už uběhl týden, co jsem byl naposledy ve vaně.”

Měl pravdu. Anna se už na zítřek chystala. Měla sice výhrady, ale žalostná situace, v níž se tchán po Petrově odchodu do Prahy nacházel, jí obměkčila srdce. I přesto, že se k ní a manželovi kdysi krutě nekřesťansky zachoval, pokládala za svoji morální povinnost nenechat ho na holičkách.

***

Uběhlo sotva dvacet minut, když otevřenými dveřmi spatřil dvorem přicházet vnuky. Jen co překročili práh kuchyně, vyčítavě zasypal otázkami staršího z bratrů:

“Šaňo, co se děje? Co je na tom pravdy, že nás přepadli?… A proč mi nepřišel nikdo říct co se stalo?… Nebýt malého, tak vůbec nevím co se děje… Proč ke mně nezašel táta, nebo ty, ha?…” Vzrušení mu počalo ovládat hlas.

“Jen se uklidni dědo!” přerušil ho hrubě Šaňo,

“Nějak zapomínáš na svoje prohřešky a předhazuješ nám naše, jakoby je vůbec šlo srovnávat. Tehdejší vyhazov z chalupy tě navždy zbavil možnosti něco si od nás nárokovat. Zapomínáš na chlapáckou chvíli, kdy jsi nás všechny málem pobil sekerou? Chytilo tě někdy kolem krku svědomí a připomnělo ti,že mama, v_té nevyslovitelné hrůze očividného ohrožení života v_náručí svírala bezbranné miminko?…Tehdy jsi byl silný hrdina, co?… ožralý, jako dobytek… A zoufalí rodiče museli hledat spásu na faře. Ještě štěstí, že už pomalu dostavovali dům, jinak bůhví kde by se poděli… A ty teď vyskakuješ…”

Šaňo byl jak u vytržení, takhle břitce dědu ještě nikdy neusadil. Podrážděnost vyplývající z vnitřního dění ve vsi nyní určovala jeho náladu. To, co právě vyslovil na dědečkovu adresu nikdy nemělo vyjít ven, ale některé krušné okamžiky v životě člověka, kdy mu starosti přerůstají přes hlavu, způsobí, že se vykašle na bonton, a to čím hlasitěji, tím větší úlevu to přinese, jako teď jemu.

“Přece je tomu už tak dávno…” zmohl se na chabý odpor usazený děda.

“…Čtrnáct let… Myslel jsem, že je to už zapomenuté… A snad i odpuštěno?!

“Nic není odpuštěno” vyjekl Šaňo,

“… hlavně ne ve chvílích jaké prožíváme teď… Krávu za kterou zodpovídáme zabili. Budeme ji muset zaplatit… Všude je plno Rusáků a ty chceš někoho peskovat, jen zato, že jsou důležitější věci na světě, jako podávat zprávy umouněnému dědkovi…”

Šaňo soptil. Ovzduší poněkud zhustlo. Janíček ani nedutal, přikrčený s otevřenou pusou sledoval slovní souboj dvou generací.

“Myslíš si, že když ti dáváme jíst, že když tě máma umývá a uklízí ti, myslíš, že to znamená nějakou změnu v citech? Umíš si vůbec představit kolik sebezapření musí vynaložit, kolik sil jí stojí překonat odpor k tobě?” Nešťastný Šaňo tvrdě hleděl do dědkových poděšených očí.

“Tohle není odpuštění. Ne, není to odpuštění v žádném případě!”

Šaňo na chvíli zmlkl. Dědkovi najednou nebylo do řeči. Provinile těkal očima, cítil se jako opařený. Nejraději by zalezl pod peřinu a přemýšlel, co bylo příčinou vyvolání strachu u Šaňa, jež z polemiku milujícího kluka udělala během pár hodin krveřiznivého draka.

“Je to soucit,” zaznělo tiše z Šaňových úst a stejným tonem pokračoval dál:

“Žádné odpuštění! Soucit dědo, obyčejný soucit… Stejně bychom pomohli kdekomu cizímu…” Náhle ztichl. V místnosti zavládl hrobový klid. Jak děda tak vnuk, v nitru duše zápasili sami se sebou.

Šaňo si po chvíli uvědomil, že ho zaplavila vlna studu. Ale tento pocit trval jenom okamžik, pak se ale po zvážení pro a proti ujistil, že postupoval naprosto správně. Bylo to poněkud tvrdé, to je pravda, připustil, jenomže bylo to nezbytné! Děda musel pochopit, co si vůči ním po všech předchozích přehmatech může dovolit a co ne. Tísnivou atmosféru dovršila Janíčkova poznámka,

“Máma brečí pokaždé, když ji to noční vandrování s miminkem v náručí někdo připomene” Vzápětí se mu ale v očích rozhořel plamínek naděje,

“Dědečku, maminka je strašně hodná, určitě ti jednou odpustí. Táta to už asi udělal, jen na Šaňa musíš být trpělivý. Máma říká, že je sprostý puberťák.” řekl povzbudivě. Šaňo mlčel. Neohradil se. Na Jeníkovu adresu jen potají sevřel pěst. To bylo dobré znamení. Zdálo se, že ledy tají.

Najednou se neočekávaně začaly po starém vrásčitém obličeji, směrem od očí, pohybovat dvě lesklé kapičky, které za sebou nechávaly vlhkou, vrásčitou, síťovitě vyhlížející, krokodýlí kůži podobnou pokožku.

“Ty brečíš?” zeptal se starce celkem prostě mladší z bratrů. Přistoupil k schoulenému starci a pohladil ho po vlasech.

Šaňovi bylo patrně trapné brát na vědomí dědečkovu slabost, kterého zřejmě zachvátily výčitky svědomí. Změkčilé chování ho překvapilo. Nikdy by si nepomyslel, že někdy i chlapi brečí. Děda potlačil dojetí, usmál se na Janíka, jež ho pořád držel v objetí a strojeně vesele se zeptal:

“Najde se klučina, co by mi s tváři otřel pot?” Kluk mu úsměv vrátil a upatlanými palci rozetřel slzy po obličeji. Trapná situace byla zažehnána. Janíkovi dědkova nemohoucnost rukou neustále připomínala otázku, kterou si v duchu často kladl a kterou teď nahlas vyslovil:

“Je to pravda, co říkají lidé?” Chvilinku pozoroval zda ho děda pozorně poslouchá, pak ujištěn zájmem pokračoval.

“To ochrnutí rukou, je trest Boží? Máma, ale i hodně lidí říká, že jsi byl v mládí velký hříšník, a proto tě Pánbůh potrestal” znova se pozorně, takřka zkoumavě zahleděl do dědkových očí,

“Co ty na to?” zeptal vyzývavě. Děda nečekal tak přímou a zároveň tak prostou otázku, která i jeho občas pálila, otázku osudovou. Zavrtěl se na židli, na okamžik uhnul pohledem, ale pak odhodlaně upřel zrak na kluka a spustil.

“Je pravda, že jsem tvoje rodiče vyštval z domu. Ani nevíš jak tím trpím. No, o jiných hřišich nevím. Víš, lidé se dívají pouze na cizí hříchy. Těší je, že někdo je horší než oni. Myslí si, že oni jsou svati. A když už si nějaký malinkatý hříšek připustí, upraví si ho tak, že jejich nestojí ani za řeč a tudíž mají právo jiného kamenovat. Takový svatoušek půjde do kostela, chvíli se bude tvářit, že se modlí, vyjde z kostela a už má nad hlavou svatozář. Ti dobráci…” řekl výsměšně,

“…si vůbec neuvědomují, že obviňovat mě, bez toho, aby věděli všechny podrobnosti, jak to se mnou doopravdy bylo, je větší hřích, než ty, které mi přisuzují. Mrzí mě, že ti, kteří ještě žijí a mohli by dosvědčit, jak se vše doopravdy seběhlo, mlčí. Dosvědčili by, kdyby byli fakt svatí, jak si o sobě myslí, že ne Bůh mi zmrzačil ruce, ale obyčejná lidská zloba v podobě maďarského četníka a sprostého udavače.

Stalo se to, když jsem ještě nebyl ženatý. Někdo ukradl sousedovi s plotu sušící se spodky. Ne takové jako mám teď na sobě, ale ušité do celku, na celou postavu. Zapínaly se vzadu a prý velice hřály. Zdejší lidé něco podobného nevyráběli, nebylo z čeho. Pro majitele byly velikou vzácností.

Asi ten samý člověk, co je ukradl, pošeptal četníkům, že jsem to byl já a už to jelo. Odvedli mě na četnickou stanici. Nejdříve jsem dostal pár rán do zubů a pak se ptali, kde je mám ukryté, prý stejně prohlídnou celý dům. Když facky nezabraly a já se nepřiznal, vyvedli mě na dvůr, kde měli ďábelský šikovný a přitom tak prostý vynález: dva trámy stlučené do podoby šibenice, s jedním koncem osazeným v zemi. Za zády mi jedním koncem silného provazu svázali ruce dohromady a druhý přehodili přes vrchní trám šibenice..Jeden z četníků si zapálil cigaretu, druhý tlustý s vykrouceným knírem do nebe, si plivl do dlaní a začal táhnout za konec provazu. Věděl jsem, že tohle není žádná sranda. Najednou jsem pocítil hrozný strach. Jistě mi to bylo vidět v obličeji, neboť ten co kouřil se začal chechtat a posunkem pobízel kníráče, ať si pospíší. Divadlo pokračovalo. Provaz se napnul a já jsem v kloubech ramen ucítil oheň. Knírač opět přitáhl a nesnesitelná bolest zachvátila mé smysly. Přitáhl znova, pro mne v tu chvíli začala existovat pouze ničivá, trýznivá bolest. S každým přitažením provazu se mi zdálo,že mozek musí prasknout, že tak nesnesitelné utrpení nevydrží. Za chvíli jsem začal ječet bolestí. Kouřící Maďar se mále válel smíchy. Zábava ho těšila natolik, až si rukama tloukl do stehen. Kníráč tahal, funěl a já řval a řval. Po chvíli kníráči zřejmě začaly docházet síly, něco maďarsky křikl na kolegu. Ten mu s radosti přispěchal na pomoc. Společně, rukou nerozdílnou trhli takovou silou až mi ruce vyskočily z kloubů. Najednou jsem měl před očima světlo, jasné, krouživé světlo a pak jsem omdlel.

Probral jsem se u jejich nohou. Utahaní odpočívali. Vedle kníráče stál kýbl s vodou. V tu chvíli jsem si uvědomil, že jsem úplně mokrý. Zřejmě mě k životu probrali politím studenou vodou. Nevěděl jsem jestli mám vůbec nějaké ruce. Bylo cítit pouze pekelný nesnesitelný žár v ramenou. Když zjistili, že se hýbu, opět se ptali:

“Baratom, kde být ten posraná galaty?” A já jsem opět mlčel. Nevěřícně kroutili hlavami. Pak pochopili, že se nepřiznám. Chytili mě každý za jednu nohu a odvlékli domů. Nikdy mi nic nedokázali. Asi za měsíc však vyšlo najevo kdo ty podělané spodky ukradl. No, čert to vem! Ten taky dostal svoje.

Téměř rok trvalo, než mě ruce začaly opět poslouchat. Ale nikdy už nebyly jako předtím. Od té událostí jsem v nich cítil mravenčení, hlavně při náhlých změnách počasí. Čím jsem byl starší, tím bylo mravenčení silnější, až mi před dvěma roky obě ruce vypověděly poslušnost. Teď mi Janičku řekni kdo byl větší hříšník?” zakončil dlouhé vyprávění. Chvíli ztěžka vzdychal nad svým osudem, pak změnil téma, ale trpkost v hlase zůstala.

“Ještě, že mám Petra, je to sice lajdák, ale budu rád, když se z té Prahy vrátí. Pak vás přestanu otravovat.”

Janíka dojal dědkův rozechvělý hlas, nesnažil se ovládnout, hořce se rozplakal a přivinul se k rozrušenému starci. Šaňo měl pokušení udělat totéž. Byl silnější než Janík, ovládl se, ale i tak mu zvlhly oči. A aby se taky nerozbrečel, hledal pohledem nějakou oporu. Najednou mu zrak zavadil o pendlovky,

“Ježiš Maria,” zvolal, vyskočil ze židle a měl se k odchodu.

“Devět hodin a já si tu sedím jako malý kluk a poslouchám,… Musím spěchat k hranici. Jsem zvědav jestli z krávy ještě něco zbylo, jestli ji Moskali nevzali sebou. Když už budeme platit, tak ať je zaco.”

“Ještě něco,” vzpomněl si na odchodu,

“Včera v noci k nám vtrhli Rusové. Začala okupace ČSSR. Prý jsou mezi nimi i vojáci z jiných států Varšavské smlouvy. Sem tam se dají chytit v rádiu zprávy. Otec vysedává u Kobana při rádiu. Je tam víc chlapů. Snaží se dozvědět něco nové. Ráno přijel z Humenného doktor, říkal, že i tam je plno ruských tanků a vojáků. Kasárna jsou prý obklíčená. Nádraží obsazeno… Podobně to vypadá po celé republice. Co bude dál, nikdo neví. Proto se nediv, že za tebou nikdo nespěchal. Každý se snaží postarat o sebe”… dokončil. Už už chtěl vypadnout, ale opět si na něco vzpomněl

“Promiň, že jsem prve po tobě tak vyjel.” Potom už zmizel. Možná neodolal a taky se dojetím rozbrečel. Kdo v životě netrpěl výčitkami svědomí, nedovede pochopit, jak se Jurovi Popovičovi ulevilo. Jako by mu ze srdce spadl kámen. Jeden spadl, ale ještě nejméně jeden, dva tam zůstaly.

***

Dědek s malým vnukem osaměli, ale ne na dlouho. Několik minut po Šaňovém odchodu opět uslyšeli hlas Anny Popovičové

“Janíčku, halo Janíčku, pojď už domů!” volala.

“Chudák holka, o krávě ještě neví, Bože to bude pro ni rána. Zaplatit tolik peněz, mhm…” pomyslel si děda.

“Ne, já to nebudu, kdo jí to řekne,” zapřisahl se,

“Ne, ne, vždy jsem jí jen ubližoval, teď ať to udělá někdo jiný!” záporně vrtěl hlavou.

“Chvíli jsem se zdržela,” vysvětlovala na dálku,

“Bůh dal, že nám kmotr půjčil. Já jsem věděla, že nás Pán Bůh neopustí v tak těžké chvíli,” řekla zbožně. Chlapec opustil dědu a rozběhl se k matce držící v každé ruce napěchovanou síťovku zbožím. Na otázku jestli neví, co to u hranice bouchalo kluk záporně zavrtěl hlavou. Prvně v životě mamince zalhal.

Anna Popovičová byla poměrně spokojená, neboť netušila, že havarující vrtulník sprovodil ze světa nejen posádku, jež ho obsluhovala, ale na věčnost se sebou vzal i sousedovíc kravičku, pasenou jejími dvojčaty, která se nepozorovaně oddělila od stáda ve snaze smlsnout si na lepší trávě nedaleko kopce, jenž se pro ní a pro vrtulník stal osudným.

Anna Popovičová netušila ani to, že jí starý Popovič zůstane na krku až do své smrti, neboť syn Petr v poslední chvíli, než stačila “padnout klec” prchnul do Německa, samozřejmě Západního. Nechal Prahu Prahou, neboť ti darebáci pražští, pečení holuby, se mu ne a ne samí strefit do huby.

Table of Contents

Trest bozí? Trest boží? Vasil Roman knihy do vaší dlaněwww.palmknihy.czknihy pro kapesní i st

Trest bozí?

Trest bozí?

Trest boží? Vasil Roman knihy do vaší dlaněwww.palmknihy.czknihy pro kapesní i stolní počítače © Pa

Trest boží?

Vasil Roman

knihy do vaší dlaněwww.palmknihy.czknihy pro kapesní i stolní počítače © Palmknihy 2000-2010

knihy do vaší dlaně

knihy do vaší dlaně

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

www.palmknihy.cz

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

Trest boží?

Vasil Roman

UPOZORNĚNÍ:

UPOZORNĚNÍ:

UPOZORNĚNÍ:

Osoby a jejich osudové příběhy v této knize jsou výplodem fantazie autora. Jakákoli podobnost se sku

Osoby a jejich osudové příběhy v této knize jsou výplodem fantazie autora. Jakákoli podobnost se sku

Vasil Roman

Vasil Roman

Tehdy, po dni D, kdy se odehrává náš příběh, bylo nad Uličem překrásné sluneční letní ráno. Jasnou b

Dvaadvacátý den srpna roku 1968 se přírodě nadmíru vydařil, ale lidé ve statě z té nádhery nevnímali

Podobně jako v první den přepadení, to i počas druhého dne hned z rána ve vsi jenom vřelo. Lidé pobí

První den, při přeletu letadel, každou minutou očekávali dopad bomb, zalézali do sklepů a pak opět v

"Vždyť jsme jim slíbili, že budeme spolu na věky a nikdy jinak, tak proč potom ta mohutná síla a str

***

I pětatřicetiletá matka čtyř děti Anna Popovičová podlehla trudným myšlenkám, i její srdce sevřel st

"Ach, Bože proč nás tak trestáš?... Cože tak špatného jsme provedli?... Co s námi bude?... A čím se

"Vždy jsem tě ctila a modlila se k tobě, ó Bože! Zapomínáš, jak mám, za ta léta, co před tebou pokle

"A ještě něco Pane Bože, malinkatá poznámečka: když už jsi je musel na nás poslat, tak jsi to nemohl

"Promiň Bože, už začínám kecat! Už tě já hloupá kráva nebudu obtěžovat. Staň se vůle tvá!" Na chvíli

"Ale vojnu neposílej, nebo na mou duši, už vícekrát do cerkvi nepůjdu" Po této hrozbě, kdy jí ani ne

"Janíčku, pojď k mamince", zavolala něžně sotva šestiletého, hnědovlasého kloučka, hrajícího si se s

"Pojď, pomůžeš mi s tímto." ukázala hlavou na věci držící v rukou.

Chlapeček položil rezavé kolo na zem, tak opatrně, jako by bylo ze skla. Byla to v létě jeho nejoblí

"Ty jsi, ale umazaný, rošťáku! Chceš umazat i mě?", řekla naoko nazlobená Anna. Kluk toho nedbal, da

"Jak víš, že je to pro tebe?" zeptala se smějícíma se očima.

"Na dědovu snídaní jsi zapomněl? " Dítě v odpověď zavrtělo záporně hlavou. Jeden krajíc odlepilo od

"Ale jsem měl hlad, to ti povím! Neboj se mami, sním jenom jeden, ten druhý odnesu dědečkovi".

***

Děda bydlel se svobodným jednatřicetiletým strýcem Petrem na stejné ulici, ale o dva domy dál. Teď m

Chlapeček kráčel pomalu, aby nerozlil mléko. U dveří nízkého, obdélníkového domku se zastavil. S vel

"Donesl jsem ti jídlo" přistoupil chlapec bez otálení k věci.

"Určitě máš hlad," dodal, pak se zarazil a smutně doložil:

"Promiň, já jsem zase zapomněl, že ty sám nemůžeš." vzpomněl si na skutečnost, že děda má obě ruce o

"Já tě nakrmím, neboj se!" a hned mu přiložil chleba k ústům. Dědek se hladově zakousl. Obě ruce mu

"Mléko bylo jaksi kysele, anebo se mi to jen zdálo?" pronesl nasycený děda. Kluk si jeho slov nevším

"Ještě bych se napil vody" řekl.

"Hned ti ji donesu" nabídl se kluk a vyskočil od stolu.

"Dám ti napít, a ty mi pak budeš vyprávět, jak jsi přišel k těm nádherným zlatým kapesním hodinkám.

"Zase?" kysele zavrčel děda,

"Vždyť jsem ti to povídal včera... a předevčírem."

"Dědo, teď už doopravdy naposledy," naléhal prosebně kluk.

"Dobře, dobře..." zabručel souhlasně děda,

"...Jen mi už podej tu zatracenou vodu, Suší mě, jakobych strávil celý včerejší večer v hospodě," ře

Rozradostněný kluk hbitě přiskočil ke kýblu stojícímu vedle stojanu s lavorem, do hrníčku od mléka n

"Ještě, ještě", dychtil děda. Když uhasil žízeň, pomalinku, namáhavě vstal od stolu.

"Teď půjdeme ven..." Janíček už tušil, co bude následovat.

"...Potřebuji čurat," dokončil podle vnukova očekávání.

"No jo, to bude sranda," řekl chlapec nadšeně.

"A nebude jen čurání." pištěl. Při představě, co bude po močení následovat se dal do hlasitého smích

"Sranda! Jak pro koho." odvětil děda.

"Pojďme už, ať to máme z krku!" poručil a vyšlápl ke dveřím.

"Víš dědo, že máš chlupatou zadnici," znenadání vypálil kluk. Děda na chvíli zkoprněl, nevěděl co ří

"Podobné chlupy jsem viděl u hájenky, na mrtvém kanci, na tom, co ho zastřelil hajný Hlivka."

Ohromený stařík se zmohl pouze na mravoučnou otázku:

"Proboha, čeho si ta dnešní mládež všímá?" pak vykoktal,

"Tak-k, kan-kanci, jo?"

"Přesně tak dědo, však uvidíš!" sliboval klučina závěrem.

Pomaloučku kráčeli kamenitým dvorkem, k latríně, do jejíž pravého boku se upíralo slunce svíticí ze

"Janíčku, zůstaň u dědy, nikam nechoď! Já nějaký čas doma nebudu, jdu za kmotrem a potom snad ještě

"Slyším, slyším mami, jen si choď! Já teď jdu s dědou na klokaní posed." řekl se smíchem.

"On mi pak na oplátku bude vyprávět, jak mazaně čmajznul Maďarovi zlaté hodinky, že, dědo?" vzápětí

Matka ještě něco neslyšně špitla a pak zamířila do vesnice.

***

Latrína, ztlučená z nehoblovaných smrkových latí, stála na konci dvora, u hnojiště. Neustále ji oblé

Janíček pootočil hřebíkem a dvířka se kyvadlovitě samovolně pootevřela ani ne na čtyřicet centimetrů

Teď, dříve než se dvířka opět zavřela je Janíček přidržel. Děda vstoupil do budky. Postavil se čelem

"No... víš co máš dělat!" Kluk zády přidržoval dvířka a oběma rukama chytil dědkovy spodky u pasu.

"Hurá, jedeme-e-é!" zařval nadšením. Trhl spodky ke kolenům a pak zapištěl,

"Ří-í-í-íkal jsem to, já jsem to ří-í-í-íkal... podívej hotovy štětiny." zajíkajíc se smíchy vybídl

"Juj, to je kanonáda. Dědo na tebe nemají ani Ruši." schválně špatně vyslovil, aby dědu trochu pošká

"Rusi. Rusi Janíčku. Ne Ruši, ale Rusi." Řekl přísně zpoza dveří. Po výčitce následovalo zafunění od

"Co to bylo za petardy? Snad ne bomby?" šeptal rozechvělým hláskem,

"A kam spěchají děcka?" Na to se musel podívat! Zvědavost překonala strach. Zapomněl na dědu i na Ma

"Co jen mohlo spustit takový strašlivý rachot?"

Děda ho přes štěrbinu zahlédl, jak utíká. Marně křičel, ať ho nenechává samotného. Darmo připomínal

***

Dědkovi by nedělalo problém vyjít z latríny, ale co s těmi zpropadenými spodky? Už podruhé v životě

"Dědo, Ruši... Ruši spadli z nebe i s helikopertou." Teď slovo Ruši ve vzrušení mysli vyslovil doopr

"Rusi, Rusi Janíčku, boha tvojho!" křičel přes skulinku.

"Pojď sem rychle, rychle! Čert, aby tě vzal..." lamentoval,

"...nebo mě ty muší potvory sežerou." A kluk mu honem, bez poznámky o kanci vytáhl spodky na bedra.

"Muselo se stát něco mimořádného, když ho opustili srandičky!" zamručel pod nosem, pak se začal netr

"Havarovali? Ta kanonáda, to byl výbuch vrtulníku?"

"Ano, ano, vybouchla helikoperta... A všude je plno Rušu." Teď mu děda pouze opravil helikopertu na

"Co to je plno?... Je jich pět, deset nebo dvacet? a na kterou stranu spadli?"

Vnuk zakoulel očima, a pokračoval:

"Jak ti to mám vysvětlit?...No... nabourali do kopce, do Ščobu, na naší straně. Potom k ohni přijely

"A co dvojčata? Jak jsem slyšel, rádi někdy pásli krávy u hranice? Nic se jim nestalo?" Klukovi se n

"Jim se nestalo nic, ale sousedova kravička..." Na chvilinku ztichl, utřel si slzičky,

"... je mrtvá.".

"Ti boha! Ty svině!" vybuchl popuzeně děda.

"Spíš kanci, ne?" nadhodil kluk.

"Taky mají chlupaté zadnice, jako ty?"doložil a očka se mu rozzářila šibalstvím. Opět se dostával do

"Nech už toho, jo? Pojďme raději do pokoje! Musím popřemýšlet co dělat".

Vešli do domu. Vnukem už znovu šili všichni čerti. Děda sedíc na židli těžce vzdychal, byl zmatený.

"Proč jsi smutný? Je ti smutno za strejdou Petrem, že? Nemůžeš se dočkat, až se z Prahy vráti s kufr

"Nejsem smutný Janíčku, jsem znepokojený. Nezdá se mi to jejich létání a bourání. V posledních dnech

"To máš pravdu" přerušil ho vnuk.

"Létají všude! Nad námi, nad Prahou, nad Bratislavou, nad Brnem, nad Sninou, nad lázněmi Smrdaky, kd

"Cože? Odkud to víš? Co je to za nesmysl?"skočil mu do řeči děda.

"Dědo, nejsem přece malý kluk," řekl smrtelně vážně.

"Vždyť to ví každý. Včera nás přepadli, prý je všude plno tanků a jsou mezi nimi i Maďaři..." Při po

"Ojoj, ojoj, jen aby tě opět nepověsili za ruce. Maďaři tě pověsili za ruce, že?"

Děda souhlasně přikývl. V očích mu na chvilinku blýskl plamínek nenávistí, ale teď nebyl čas zaobíra

"Chlapče, vůbec nerozumím, co mi to tu vykládáš." Bylo na něm vidět jak ho klukova slova zneklidnila

"Máma straší, že bude vojna, ale táta říká, že to jsou babské řeči. Říká, že oni jsou naši bratři, ž

"Mlátit nás možná nebudou, ale zdá se, že nás trochu přidusí,"vyslovil děda domněnku.

"Teď chlapče upaluj do vesnice, pohledej bráchu Šaňa a doveď ho sem."

Chlapec chvíli váhal, věděl, že ti dva se v lásce přiliž nemají. Ale přísný, rozkazovačný dědečkův p

"Tak jo, už jdu, jen mám strach, jestli se zase nebudete hádat!" řekl se zvráštěným obočím na rozlou

" Nechej otevřeno! Je tu nějaký špatný vzduch."

"To je asi z toho, že nemáš utřený zadek" poznamenal kluk prostořece a vrásky z čela byly náhle ty t

"Jak rád bych si ho utřel, i tobě nařezal, holomku! Jen mít tak zdravé ruce." křikl za ním podrážděn

"Není to, co si ten drzák myslel. Za hodinu sedění nasucho přece muselo uschnout. Teď by už, sakra s

"Doufám, že mě Anna zítra vykoupe. Už uběhl týden, co jsem byl naposledy ve vaně."

Měl pravdu. Anna se už na zítřek chystala. Měla sice výhrady, ale žalostná situace, v níž se tchán p

***

Uběhlo sotva dvacet minut, když otevřenými dveřmi spatřil dvorem přicházet vnuky. Jen co překročili

"Šaňo, co se děje? Co je na tom pravdy, že nás přepadli?... A proč mi nepřišel nikdo říct co se stal

"Jen se uklidni dědo!" přerušil ho hrubě Šaňo,

"Nějak zapomínáš na svoje prohřešky a předhazuješ nám naše, jakoby je vůbec šlo srovnávat. Tehdejší

Šaňo byl jak u vytržení, takhle břitce dědu ještě nikdy neusadil. Podrážděnost vyplývající z vnitřní

"Přece je tomu už tak dávno..." zmohl se na chabý odpor usazený děda.

"...Čtrnáct let... Myslel jsem, že je to už zapomenuté... A snad i odpuštěno?!

"Nic není odpuštěno" vyjekl Šaňo,

"... hlavně ne ve chvílích jaké prožíváme teď... Krávu za kterou zodpovídáme zabili. Budeme ji muset

Šaňo soptil. Ovzduší poněkud zhustlo. Janíček ani nedutal, přikrčený s otevřenou pusou sledoval slov

"Myslíš si, že když ti dáváme jíst, že když tě máma umývá a uklízí ti, myslíš, že to znamená nějakou

"Tohle není odpuštění. Ne, není to odpuštění v žádném případě!"

Šaňo na chvíli zmlkl. Dědkovi najednou nebylo do řeči. Provinile těkal očima, cítil se jako opařený.

"Je to soucit," zaznělo tiše z Šaňových úst a stejným tonem pokračoval dál:

"Žádné odpuštění! Soucit dědo, obyčejný soucit... Stejně bychom pomohli kdekomu cizímu..." Náhle zti

Šaňo si po chvíli uvědomil, že ho zaplavila vlna studu. Ale tento pocit trval jenom okamžik, pak se

"Máma brečí pokaždé, když ji to noční vandrování s miminkem v náručí někdo připomene" Vzápětí se mu

"Dědečku, maminka je strašně hodná, určitě ti jednou odpustí. Táta to už asi udělal, jen na Šaňa mus

Najednou se neočekávaně začaly po starém vrásčitém obličeji, směrem od očí, pohybovat dvě lesklé kap

"Ty brečíš?" zeptal se starce celkem prostě mladší z bratrů. Přistoupil k schoulenému starci a pohla

Šaňovi bylo patrně trapné brát na vědomí dědečkovu slabost, kterého zřejmě zachvátily výčitky svědom

"Najde se klučina, co by mi s tváři otřel pot?" Kluk mu úsměv vrátil a upatlanými palci rozetřel slz

"Je to pravda, co říkají lidé?" Chvilinku pozoroval zda ho děda pozorně poslouchá, pak ujištěn zájme

"To ochrnutí rukou, je trest Boží? Máma, ale i hodně lidí říká, že jsi byl v mládí velký hříšník, a

"Co ty na to?" zeptal vyzývavě. Děda nečekal tak přímou a zároveň tak prostou otázku, která i jeho o

"Je pravda, že jsem tvoje rodiče vyštval z domu. Ani nevíš jak tím trpím. No, o jiných hřišich nevím

"...si vůbec neuvědomují, že obviňovat mě, bez toho, aby věděli všechny podrobnosti, jak to se mnou

Stalo se to, když jsem ještě nebyl ženatý. Někdo ukradl sousedovi s plotu sušící se spodky. Ne takov

Asi ten samý člověk, co je ukradl, pošeptal četníkům, že jsem to byl já a už to jelo. Odvedli mě na

Probral jsem se u jejich nohou. Utahaní odpočívali. Vedle kníráče stál kýbl s vodou. V tu chvíli jse

"Baratom, kde být ten posraná galaty?" A já jsem opět mlčel. Nevěřícně kroutili hlavami. Pak pochopi

Téměř rok trvalo, než mě ruce začaly opět poslouchat. Ale nikdy už nebyly jako předtím. Od té událos

"Ještě, že mám Petra, je to sice lajdák, ale budu rád, když se z té Prahy vrátí. Pak vás přestanu ot

Janíka dojal dědkův rozechvělý hlas, nesnažil se ovládnout, hořce se rozplakal a přivinul se k rozru

"Ježiš Maria," zvolal, vyskočil ze židle a měl se k odchodu.

"Devět hodin a já si tu sedím jako malý kluk a poslouchám,... Musím spěchat k hranici. Jsem zvědav j

"Ještě něco," vzpomněl si na odchodu,

"Včera v noci k nám vtrhli Rusové. Začala okupace ČSSR. Prý jsou mezi nimi i vojáci z jiných států V

"Promiň, že jsem prve po tobě tak vyjel." Potom už zmizel. Možná neodolal a taky se dojetím rozbreče

***

Dědek s malým vnukem osaměli, ale ne na dlouho. Několik minut po Šaňovém odchodu opět uslyšeli hlas

"Janíčku, halo Janíčku, pojď už domů!" volala.

"Chudák holka, o krávě ještě neví, Bože to bude pro ni rána. Zaplatit tolik peněz, mhm..." pomyslel

"Ne, já to nebudu, kdo jí to řekne," zapřisahl se,

"Ne, ne, vždy jsem jí jen ubližoval, teď ať to udělá někdo jiný!" záporně vrtěl hlavou.

"Chvíli jsem se zdržela," vysvětlovala na dálku,

"Bůh dal, že nám kmotr půjčil. Já jsem věděla, že nás Pán Bůh neopustí v tak těžké chvíli," řekla zb

Anna Popovičová byla poměrně spokojená, neboť netušila, že havarující vrtulník sprovodil ze světa ne

Anna Popovičová netušila ani to, že jí starý Popovič zůstane na krku až do své smrti, neboť syn Petr