Svatební dar

Vasil Roman

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Svatební dar

Vasil Roman

"Tak přece mě pozval... A já jsem už myslel, že zapomněl na starého kamaráda" řekl si v duchu potěšený Matěj.

"Bude z nich hezký manželský pár, to se musí uznat. Vždyť už jen podle Katčiny krásy, která učarovala mnohým klukům... A co Jano? Na něj dorážely i holky z okolních vesnic, ale jeho srdce bilo jen pro ni. Jaký zmatek mu v duši způsobila její náklonnost, věděl jenom on, já a teď už snad i Katka," přemýšlel sedíc u stolu. Zrak mněl upřený na šachovnici, no myšlenkami byl pořád u nastávajícího manželského páru a u nečekaného pozvání na svatbu. Jano před chvíli odešel, ihned poté, co mu předal ústní pozvání, a poté co udělal tah na šachovnici. Potěšený, mile překvapený Maťo jej ani nezdržoval. Tato zpráva ho zaskočila nepřipraveného. Musel ji nejdříve nějak strávit. Ještě nikdy nebyl na svatbě i když zanedlouho bude mít devatenáct let. Mládenci v jeho věku již mněli se svatbami a s družičkami kdejaké zkušenosti. On neměl žádné. Koncem šedesátých let se již z chování obyvatel vesnice pozvolna vytrácelo puritánství a mladí začínali mít více prostoru pro vlastní názory a rozhodnutí. Ale některé předsudky přetrvávaly dál v nezměněných podobách. Skryté opovrhování tělesně postiženými patřilo mezi ně.

Matěje na svatbu nikdo nezval, byl totiž trochu jiný než ostatní lidé. Byl nositelem odpuzujícího hrbu na zádech. Musel si přiznat, že v skrytu duše v pozvání doufal. V té chvíli, když to zaznělo z Janových úst, byl nejšťastnějším člověkem na světě.

Postavení figur na šachovnici zdánlivě svědčilo o prozatímním vyrovnaném průběhu boje. Poslední Janův tah však skrýval nebezpečí, Jano nastražil past. Již více než měsíc hráli tuhle partii. Co den, to tah. Maťo byl rád, že se přítel den ode dne zlepšuje. Od doby, co se zamiloval do Kateřiny, se jeho hra rapidně zlepšila. Hrbáč věděl, že za vše může duševní pohoda. Zlepšování hry nenastalo ihned od počátku zamilovanosti. První dny vzplanutí hrál jako úplný začátečník, jako náměsíčník. Ale potom, když zjistil, že ho Katka miluje, bleskově se to odrazilo na způsobu hry. Už nebyl tak zbrklý, byl někdy až ledově klidný, Maťovi to bralo dech. Jindy by udělal tah, kterým by si začal - obrazně řečeno - kopat vlastní hrob. Teď ne! Dvakrát měřil a jednou řezal. Láska mu dodávala duševní sílu, která vyrovnávala nedostatek talentu. Také po každém tahu sáhl Maťovi na hrb - pro štěstí.

Teď Janův tah na šachovnici, protivníkovi nevěstil nic dobrého. Maťej si toho ale vůbec nevšímal. Čert vem šachy, teď se jednalo o nejhezčí chvíle v jeho životě.

"Páni... To budou drbny koukat... Já, hrbatý Maťo budu ve svatebním průvodu nejhezčímu páru ve vsi... Bude to zadostiučinění za všechna příkoří." uvažoval,

"...družičku sice mít nebudu, ale už jen to, být mezi zdravými v průvodu je pocta... Ježíšku, děkují ti!... To je nádhera ... nezapomněli na mne, navzdory všem... Nezapomněl... a já jsem málem zapochyboval, že je kamarád," unášel se radosti, zároveň si vyčítal pochybnosti, které k celé záležitosti mněl. Zamyšleně seděl nad šachovnicí, na tváři mu hrál líbezný úsměv. Ve světnici se trochu zešeřilo, přes okénko zpozoroval padající vločky sněhu. Chlad ho probral ze zamyšlení, "je tu jaksi zima" řekl. Vstal od stolu a šel přiložit do kamen.

"Dědo, spíte?" otázal se postavy zachumlané v peřinách, ležící v posteli.

"Ale, kdepak!... přemýšlím! ... poslyš je na čase připravovat jídlo ... ne?" upozornil ho.

"Kdoví, možná k obědu přijde i otec. Říkal, že kvůli sněžení nepůjdou do lesa. Místo toho budou na skladě štípat kulatinu, anebo sedět v hospodě, takže je možné, že přijde na oběd," dodal. Odhrnul ze sebe peřinu a pomalu se začal navlékat do kalhot. Matěj sebral z police ošatku a odešel do sklepa pro brambory. Když se vrátil s košíkem, děda již seděl zády ke kamnům a vyhříval se.

"Sněží a sněží, vždyť už je konec února... Minulý týden to vypadalo, že se zima poručí, ale dívej se, zase udeřila ... potvora," stěžoval si stařík Mišo na zimu.

"Je tam ještě vepřové uzené, tak z něj kousek uvařím," řekl Maťo.

"Brambory, uzené a zelí, panečku, žijeme si jak boháči," zavtipkoval, ale děda ho hned usadil.

"Jak boháči... phe, vydrží nám tak dva - tři měsíce, potom ti tu boháčskou historku připomenu"

"Já vím, já vím," souhlasil Maťo, úsměv mu uvadl a zamyšleně se pustil do škrábání brambor.

"Pomalu začínají hnít," řekl na okraj.

"Maťko, vyslechl jsem, o čem jste si s Janem povídali." přiznal se děda,

"Gratulují ti! ... Jen mám z toho jakýsi divný pocit ... Co na to řekne otec?" zeptal se zamyšleně

Mladík se najednou zamračil,

"Nevím ! Snad bude mít také radost," odpověděl pochybovačně.

Neobratně se otočil a hrbem málem smetl dědu ze židle. Děda mu chtěl nepozornost vyčíst. Pohled na hrb však v něm vyvolal pocit lítosti.

"Eh, kluku nešťastný, mám z toho jakýsi divný pocit."

Asi po půlhodině od rozhovoru, pozornost hrbatého mládence a vetchého starce upoutaly těžkopádné, dupající kroky otce, snažícího se z bot otřepat sníh. Vešel do světnice, sňal z hlavy zasněženou beranici, z ramen tlustého vatovaného kabátu otřepal sníh a vrávorajíc přistoupil k plotně. Matěje ovanul odporný pach slivovice, linoucí se z tátových úst. Pokaždé když ho ucítil, mu nitro sevřela úzkost a nevole.

"Zas bude cirkus," pomyslel si.

Opilý se u plotny chvilku kolébavě ochomýtal, pak se na Maťa nevybíravě obořil:

"Jak to, že s tím ještě nejsi hotový? Za chvíli je poledne... Pořád se jen blbě ksichtíš ... Flákáš se ... Sakra..." Náhle mu zrak padl na šachovnici,

"Zase podělané šachy... Furt jen šachy... Já ti je jednou otřepu o hlavu!... řekl výhrůžně.

Maťo byl znechucen, každou chvíli očekával, že se pozvrací. Dobrá nálada způsobená Janovým pozváním byla, jakoby mávnutím kouzelného proutku, pryč.

"Už se jen dovaří brambory," utrousil mezi zuby.

"To máš štěstí... zmetku," řekl opovržlivě otec. Matěj zbledl.

Děda otevřel ústa, chtěl protestovat, ale syn i ho břitce usadil,

"Vy buďte ticho, nebo, s vámi taky vyběhnu!" zahrozil. Pak mu oči zavadily o rozestlanou postel. Zapomněl na kluka, na otce a jak byl oblečený svalil se do peřin. Ponížený syn mu přese všechno zul boty a přikryl ho peřinou.

"Ďábel jeden!" poznamenal rozrušený děda a odplivl si.

"Chlapče, musíme vydržet, snad časem zapomene a přestane se ožírat," konejšil posmutnělého mládence.

Již více než rok se Jura, Maťův táta, opíjel. Hned po pohřbu ženy začal pít. Teď ležel a hlasitě chrápal. Maťo si vydechl. Zapomněl na chvíli na svatbu a pokračoval v dokončování přípravy oběda, jež bude tátovi i večeří. Chuť oběda kazily pouze výpary alkoholu, linoucí se od spící postavy. Po jídle děda pootevřel dveře do předsíně, aby vpustil trochu čerstvého vzduchu. Maťo sklidil nádobí a pak se s klidným svědomím posadil k šachovnici. Nestačil se ponořit do hry. Děda ho znenadání oslovil,

"A dar máš?"

"Pro panajana, vždyť já nic nemám! " trhlo jim,

" Vše se seběhlo tak překvapivě rychle, že v tom zmatku jsem nato ani nepomyslel, já hlupák! Kde teď něco seženu? " řekl hlasem v němž zazněl tón beznaděje. Pak bezmyšlenkovitě provedl tah a odstoupil od šachovnice. Zamyšleně začal nervózně chodit po světnici.

"Já taky nic nemám," hlesl stydlivě děda, gestem ruky ukázal na chrápajícího otce,

"...ten všechno propije... kde by se tu cosi našlo? ... čert aby to vzal!" zaklel závěrem a také se dal do přemýšlení.

"Žeby přece jen něco?" řekl si po chvíli zadumaní Matěj a v očích mu blikl plamínek rošťáctví. Vzpomněl si na pasáž jednoho rozhovoru s Janem a Katkou,

"...Nám by pro začátek postačila i docela obyčejná koza," vtipkoval tenkrát Jano.

"Tak vida, dám jim kozu," rozhodl se Maťo, a bude nejen dar, ale i sranda.

"Dáme jim společný dar, naši Méčku a basta!" Táto myšlenka ho pobavila. Nadšeně se usmál. Pak pohledem zavadil o postel, pohlédl na chrápajícího otce, vzdechl a vidina kozy, jako svatebního daru, se pozvolna začala rozplývat, stejně jako dobrá nálada vyvolaná šibalským nápadem.

"Za pokus to ale stojí... Co jiného jim mohu dát?" vrátil se silou vůle zpět k myšlence,

"Snad mi v tom děda pomůže... Jistě to bude tvrdý oříšek!"

K večeru se táta probral. Brambory a vepřového již byly studené. Funějíc vstal ze zmuchlané postele. Na jídlo ani nemrknul. Vrávoravým krokem se nejdříve šel napít kyselé vody ze zelí, kterou mu před polednem odložil Matěj. Odříhl si, pak znovu ulehl do ušpiněné postele a zabodl oči do stropu. Nepřítomně do něj zíral. Téměř nemrkal. Občas si sáhl na čelo a těžce vzdechl. Maťo ho nechal chvíli v klidu. Dal mu čas, aby se z kocoviny jakž-takž vzpamatoval. Mezitím si připravoval řeč. S Obavami očekával, co řekne na nečekanou novinu, na zprávu o pozvání a o představě kozy coby daru.

"Tati, Jano mě pozval na svatbu," vymáčkl ze sebe polohlasně. Děda kouřící u kamen zbystřil pozornost.

"Jen do toho, chlapče," povzbuzoval ho pohledem. Táta najednou zamrkal. Odtrhl oči od stropu a vytřeštil je na syna.

"Cože?" zeptal se nevěřícně.

"...Tebe,... že pozval?... Hm," chtěl říct takového zmetka, ale vzpamatoval se, přece jen účinek slivovice jakž-takž pominul a on se začal více kontrolovat.

"Chci říct... No... Víš to jistě? Nezdálo se ti?" zeptal se, v hlase bylo cítit posměšný tón.

"Ne, nezdálo se mi," řekl otráveně Maťo.

"Těsně předtím, než jste přišel domů, byl u nás a osobně mě pozval... Viďte, dědo?"

"Má pravdu, bylo tomu opravdu tak," horlivě přitakal děda.

Ale otec dál nevěřícně kroutil hlavou,

"Nevěřím, nevěřím!" Na chvíli zmlkl, pak pokračoval otázkou.

"A ty bys chtěl jít?" Po této otázce se v posteli posadil. Přísně si Maťa změřil pohledem, odpovědět mu nedovolil,

"Nikam nepůjdeš! Nebudeš mi dělat ostudu! ... To by bylo ... Živě si dovedu představit ty zatracený babský mrchy, jak budou za zády ukazovat prsty - to je ale svatební ozdoba, ten Šibikův mrzák... Ani náhodou nepůjdeš! To je moje poslední slovo... Rozumíš?"

Maťo mlčky stál, neodpovídal, jen popuzeně svíral čelisti.

"Eh, do čerta!" znechuceně se od kluka odvrátil a opět si lehl.

"Blbec jeden žebrácký, předvádět by se chtěl!" zabručel do polštáře.

Maťo, ač se snažil sebevíc, potupnou poznámku strávit nedokázal. Na chvíli zkoprněl. V ústech mněl sucho. Srdce se mu rozbušilo, když se ohradil:

"Tak tohle jste přehnal, otče! Co si to dovolujete? Urážíte mě? Nezapomínejte, že už nejsem žáden bezbranný kluk, ale dospělý chlap. A co se týče pozvání, na svatbu půjdu i kdyby měla být moje poslední... Přísahám!" doplnil zaťatě, poprvé v životě se mu v pohledu zaleskl vztek..

Tátu, jakoby píchla vosa, vyskočil z postele a výhrůžně zavrčel. Děda však na svůj věk nebývale důrazně zasáhl. I jemu vzkypěla žluč.

"Ty ožralo, vzpamatuj se! Není ti ani trochu líto chudáka chlapce?... Nestydíš se? ... Já tvůj otec," slovo otec tvrdě zdůraznil,

"... ti přísahám, že můj vnuk na svatbu půjde!" Rozčilením se celý chvěl, byl nadmíru rozrušený, opilci začalo docházet, že narazil, že otec ze svého stanoviska neuhne ani o píď, nato ho znal až moc dobře.

"Měl by ses spíše postarat o nějaký dar! To bys dokázal, že jsi otec. Jenomže ty máš v hlavě místo jen pro chlast, a ani kousek pro cit... Dennodenně, jenom chlast, chlast, chlast a pořad jenom chlast! To svinské ožralství ti vymylo poslední zbytek zdravého rozumu!..."

"Nezabráníte mi abych se k Janovi zachoval čestně," vmísil se Matěj.

Jednotný postup vnuka a dědy ho zaskočil. Na okamih se zdálo, že neuhne, že zaútočí pěstmi, zhodnotíc situaci se však ovládl. Vzdechl hlasitě a najednou splaskl. Schoulený jako zbabělý pes, mávl rezignovaně rukou, zalezl do postele a řekl,

"Tak si choď... Ale ode mne žádnou pomoc neočekávej... Dělej jak umíš!" Zabořil hlavu do polštáře, zívnul a jakoby se nechumelilo usnul. Za chvíli zase chrápal. O Méčce se už s ním jednat nedalo.

"Ochlasta je divný tvor, plivni mu do obličeje a on řekne že prší." řekl tiše děda, pak se pousmál a spokojeně zamrkal na vnuka. Vyčerpán hádkou se posadil na oblíbenou židli.

"Neboj se chlapče, nějaký dar seženeme," řekl povzbudivě.

Maťo v tu chvíli pomýšlel zavrhnout kozu. Začal uvažovat o jiném daru. Jenomže koza se mu zahnízdila v hlavě, hřála ho u srdce a líbila se mu čí dál víc. Hlavou se mu neustále honila kamarádova slova,

" ... Nám by pro začátek postačila celkem obyčejná koza." Slova kamaráda mu nedávala pokoje. Jano nebyl ledajaký kamarád. Byl to opravdový přítel, na kterého se mohl ve všem spolehnout. Již od dětství je osud připoutal k sobě. Jejich rodné domy dělila pouze neudržovaná silnice, v boční uličce příhraniční obce, s názvem Ulič. Jano byl o tři roky starší od Matěje. Narodil se v květnu 1947. Odečteme-li běžné dětské nemoci, vyrůstal bez problémů. Vývoj jeho organismu odpovídal starostlivé péči rodičů.

S Matějem to bylo jiné. Ve třetím roce života onemocněl obrnou. Její nelítostný průběh znetvořil, dosud normálně se vyvíjející dítě k nepoznání. Hrudní koš mu nemoc vytlačila do popředí. Zadní část trupu - mezi lopatkami - zase směrem do zadu.

Při pohledu na něj, na tu ohyzdnou postavu, by člověk řekl, že ho jakási obří, mocná, neviditelná ruka chytila kolem pasu a pevně držela, zatímco druhá položila dlaň na hlavu a zatlačila dole. Proto trup tvořil necelou třetinu postavy. Bylo s podivem, jak se tam mohou vejít všechny potřebné orgány pro život. Nohy a ruce mněl, proti normálním, zdravým dětem nepoměrně dlouhé. Hlava vypadala, jakoby byla bez krku, jakoby byla pouze posazena mezi ramena. Jeho vzhled vzbuzoval v někom lítost, v někom odpor. Těch druhých bylo daleko víc. Pozorovateli této bytosti, se nabízely i pochybnosti, zda je, v takovém těle, možné objevit alespoň špetku rozumu. Bohudík, jeho mozek neutrpěl žádnou ujmu. Spíše by se hodilo říct, že tomu bylo naopak. V čem příroda okradla na těle, přidala na duši. Cizí, by jen stěží uvěřil, že v této zmačkané bytosti může být moudrý, laskavý, přejícný člověk, ale i veliký šprýmař.

Hrbatý klučina své vrstevníky duševně daleko převyšoval. Není divu, že si za kamarády hledal vyspělejší kluky. Vybral si o tři roky staršího sousedovíc Jana. Malý ustrkovaný bídáček vycítil, kdo se k němu chová upřímně. U Jana vycítil dobrotu srdce a ohleduplnost, ostatní děti - ale i dospělí se mu za zády posmívali. Ale on byl všímavý, přesně rozeznal upřímnost od falše, příroda, ve snaze vynahradit tělesní nedostatky, ho obdařila schopnosti takové věci rozeznat. Dříve než nastoupil do školy, naučil se hrát šachy. Naučil jeho i Jana - Janův otec, školník, kterého naučil učitel Slivka. Maťo byl všímavý a učenlivý. Šachy ho uchvátily. Kdykoli se naskytla příležitost, hrál - i když z počátku prohrával s kdekým. S Janem celé hodiny vysedávali nad šachovnicí. Ve čtvrté třídě základní školy nebylo v obci protivníka, kterého by neporazil.

Šachisté zbystřili pozornost, začali tajně obdivovat hlavu na zmrzačeném těle a přestali si všímat hrbu. Jano, i když se snažil sebevíc, na Maťa v šachu nestačil. Nemněl mu to za zlé. Nechával si vysvětlit, kdy a kde udělal chybu. Co víc si mohl zavrhovaný mrzáček přát? Velice ochotně, se zápalem Jana poučoval a radil mu. Dlouhé podzimní a zimní večery přestaly být nerozlučným kamarádům dlouhými. Vážili si jeden druhého. Vyrůstali v kamarádství a vzájemné úctě. Jejich první dlouhodobé odloučení nastalo, když Jano nastoupil do učení ve Snině. Jako jeden z mála, mněl štěstí nastoupit do zemědělského učiliště.

Druhé a zatím poslední odloučení způsobila, Janem vykonávaná vojenčina. V tom čase Maťovi zemřela starostlivá matka. Otec začal popíjet víc, než je zdrávo. Opilý, pak někdy bezbrannému hrbáči vyhrožoval a nadával mu. Možná by ho i zbil, ale byl tam ještě děda Mišo. V jeho přítomnosti si netroufal. Maťo brzy pochopil, že jeho další život nebude procházkou růžovým sadem. Proto netrpělivě očekával návrat kamaráda. Po Janově návratu se zpočátku zdálo, že vše půjde ve starých šlépějích, ale v Janovi se již probudil muž a začal pomýšlet na založení rodiny. Čím dál, měl méně času pro hrbáče. Sice jej denně navštěvoval, ale jen z důvodu udělat tah na šachovnici. Že s těsným kamarádstvím je konec Maťovi svitlo, až když se mu svěřil, že se bude ženit. Maťa důvěra v tak závažné věci potěšila. Pochopil, že jednou k tomu stejně muselo dojít. Měl z kamarádova rozhodnutí velkou radost. Jeho čistá duše přála příteli ženskou lásku z celého srdce. Když viděl šťastného, zářícího Jana, byl šťastný i on. Proto mu i teď bylo na myslí, pouze potěšit kamaráda nečekaným svatebním darem.

Nepříjemný rozhovor, spíše malé rodinné drama, se odehrál ve čtvrtek. Zbýval mu do soboty k dispozici jeden den a něco, aby vyjednal Mečku. Mysl mu proto pracovala na plné obrátky.

"Dědo, ale koza je vaše... Ne?" zeptal se hloubajícího starce.

"Myslíš naši Méčku?" vrátil mu otázku děda.

"Ano, ano, vždyť jinou nemáme."

"To víš, že je moje, akurát táta si vše přisvojuje..." odpověděl,

"A... A co s ní? Snad nemyslíš...," nedořekl.

"Myslím, uhodl jsi... Chtěl bych ji darovat."

"To snad ne! Ty to myslíš opravdu vážně?" rozesmál se děda pobaven Maťovým nápadem.

"Dnes se kozy nedarují... Dnes dávají rádio, žehličky, pračky nebo jiný technický nesmysl... Kdepák kozu... To by se ti celá ves vysmála."

"Dědo... Ale já vím, vím bezpečně, že nic jiného, než koza jim větší radost neudělá... Vím to, ...já je znám. Ti se budou smát!" řekl ušklíbající se Maťo neuvěřitelně přesvědčivým hlasem.

"Hm... Myslíš? ... Tak dobře!" souhlasně přikývl děda a uchechtl se.

"Dáme jim teda kozu, ale musíš ji v sobotu odvést hned po rozednění, aby..." ukázal rukou na chrápajícího,

"...aby zase nevyváděl. Když už bude jednou darovaná, nebude moct udělat nic ... Je to opilec, ale ještě natolik soudný, že ji nebude chtít zpátky... Neboj se! Uvědomí si, že by se tímto před lidmi úplně znemožnil" dokončil děda. Bylo rozhodnuto, bylo oběma jasné, že jiného východiska není.

Páteční den se táhl neobyčejně dlouho. Táta Jiří neměl ani ponětí, co ti dva chystají. Všiml si pouze, že oba mají jaksi nezvykle dobrou náladu.

"Narostl jim hřebínek z toho, že mě včera usadili, ale já jim ještě ukážu kdo je tady panem!" hrozil v duchu.

V sobotu ráno ještě si liboval v posteli, když děda s vnukem odvedli kozu do sousedova dvora. Převzetí daru proběhlo v poklidu.

K poledni se Jiří oblékl do svátečního. Neohlížejíc se na nikoho, vzal z truhly plátno a jako správný soused, s darem v podpaží, odešel na svatbu. Přece by neodmítnul bohatě prostřený stůl a potoky ohnivé vody.

"Oh, sousede, vy jste dnes nějak štědří," řekla ženichova matka.

"Nejdříve Maťo a koza,... a teď vy s plátnem... Děkujeme vám!" Poděkovala upřímně a hned ho usadila ke stolu a pohostila.

"Ach, ja vašho Anciáša... Přece jste mne doběhli" v duchu zaklel na adresu otce i syna. Ale jinak na sobě nedal nic znát.

"Tak oni se spikli a dali jim kozu, poslední rozumnou bytost v domácnosti,... Proto ta včerejší potměšilá veselost," svitlo mu konečně.

Sousedka a ostatní hosté na něj uznale pokukovali, poplacávali po ramenou a obdarovávali ho uznalými úsměvy. Předbíhali se v nabídkách pochutin, pití a zatahovali ho do rozhovorů.

"Kdoby to jen řekl" říkali si v duchu.

"Jaký grand, plátno a k tomu ještě koza,... Hm, není až takový bídák a ožrala, jak jsme si mysleli."

Jiří ukolébán poctami a rozpálen alkoholem sám sebe začal přesvědčovat a obelhávat, že s tou kozou, to přece jen nebyl nejhorší nápad.

"Maťo, jsi chytrý kluk, sám bych to lépe nevymyslel," velebil syna, když mu krkem proudila slivovička.

Než se svatební průvod stačil vypravit za nevěstou, přišel i hrbáč. Po obřadu v kostele ( rusínský cerkev) se rozrostlá sešlost vrátila zpět. Přibylá nevěsta, její rodiče, blízcí z rodiny a další hosté. Všichni se veselili, vše probíhalo hladce. Žádná rvačka, žádná hádka, žádné pomluvy, žádné intriky se nekonaly. Hrbatý Maťo poprvé v životě okusil slast z pobytu ve společnosti zdravých lidi. Štěstím byl málem bez sebe. Přispěl k tomu i alkohol, jež ochutnal prvně v životě. Pokaždé při pohledu na novomanželé mu srdce zaplesalo,

"To jsou mí přátelé," chtělo se mu křičet.

Táta Jiří ho nepoznával,

"Bože, on je šťastný jako dítě... Vlastně vždyť to je pořád ještě dítě... moje dítě," řekl si v duchu dojatě. Hlavou mu prolétlo vše zlé z poslední doby. Zastyděl se. Slzy mu proudem vytryskly z očí. S vypětím všech sil se jim snažil odolat. V davu veselících se, tančících svatebčanů si prosmekl k sedícímu Maťovi vedle dědy. Vtlačil se mezi ně a pohladil synovi hrb,

"To pro štěstí synku," řekl. Nalil plnou sklenici, přiťukl k Maťové, vyprázdnil ji do dna, utřel ústa. Už měl asi dost alkoholu v krvi, když říkal:

"To byla moje poslední sklenice!", tekli mu přitom po opilém obličeji slzy velké jako hrách. Děda věděl, že nevyrovnaní opilci naslibují hory-doly, ale tento případ momentálně vypadal celkem důvěryhodně. Snad Jíří v tu chvíli věřil sám co říká.

Maťo zíral, nechápal co se děje. Otec vstal od stolu zamrkal na něj spiklenecky a vrávoravě odešel domů. Hostina pokračovala bez něj. A představte si, s výjimkou Matěje a dojatého starce nikomu nescházel.

V neděli dopoledne vtrhl Jano do světnice. Maťo ještě ležel v posteli a rozjímal nad tátovým chováním. Děda vytáhl Jířího z postele dříve a vypoklonkoval ho na bohoslužbu.

"Vstávej, kamaráde,... Pokračujeme ve hře," řekl Jano vesele. Podíval se na šachovnici.

"No, ne!" řekl nevěřícně. Okamžitě zjistil, že mu kamarád vlezl do pasti.

"Tak tuhle hru jsi prohrál," zaječel vítězoslavně a vzápětí se divoce rozchechtal. Maťo se k němu přidal, ale nejdříve utrousil poznámku:

"Tohle jsem prohrál kamaráde, ale vyhrál jsem něco důležitějšího, moc důležitějšího!"

K obědu přišel děda sám. Večer dovezly cikánská děcka opilého otce na sáňkách. Maťo jim zaplatil a radost ze života byla rázem na stejné úrovni, jako před přítelovou svatbou. Možná trošičku níž.