Pošťák a kobylka

Vasil Roman

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2010

Pošťák a kobylka

Vasil Roman

Upozornění:

Osoby a jejich osudové příběhy v této knize jsou výplodem fantazie autora. Jakákoli podobnost se skutečnými jmény, událostmi a prostředím je čistě náhodná.

I.

Před čtyřmi lety šel pošťák Petr do důchodu. Mohl sice ještě pracovat, ale vyčítal si, že zanedbává kobylku. Aby se jí mohl plně věnovat, zvolil radši důchod. Kdo ho neznal, určitě by mu nehádal více než pětapadesát let. Krátce střižený účes „na ježka“, vždy hladce oholen, čisté smějící se šedomodré oči a pevná, rovně držená postava s pevným krokem, čistě a vkusně oblečen -  to vše dohromady mu na vizáži ubíralo téměř deset let.

Není divu, že cizím ženám nebyl lhostejný. Byl to elegán k pohledání. A přece možná právě to způsobilo u vlastní ženy chorobnou žárlivost, která časem přerostla v nenávist.

Sňatek uzavřeli, jak bylo zde v Uliči zvykem, po dohodě rodičů. Určili je k sobě a jim nezbylo nic, než uposlechnout. Třikrát se mu zdálo, že je šťastná, a to pokaždé, když plodili děti. Jinak byla uzavřená, úsečná, panovačná a už od sňatku ho tajně pozorovala. Ve své fantazii mu přičítala nevěru a jiné neřesti. Nejdříve tomu nevěnoval pozornost, ale časem to začalo být odporné, neboť věděl, že si s žádnou ženou nikdy nezačal. Jako pošťák příležitostí měl dostatek, pokaždé odolal pokušení.

K jmenovaným příšerným vlastnostem se přidala neméně odpuzující závist. Záviděla mu vše, i to, že je na vesničana docela hezký, fajn chlap.

Nebyl žádný hlupák, aby z jejího chování nepostřehl, o co tu vlastně jde. Poznání stavu věcí ho vybízelo k ostražitosti. Nebyl si jist, že mu něco záludného neprovede.

II.

Když už je před osmi lety opustilo i poslední ze tří dětí - syn Pavel -, hledali si každý zvlášť náhradní bytost, jíž by věnovali stále plápolající plamínek rodičovské lásky a starostlivosti. Petr měl štěstí. Po třech letech utrpení a citového strádání se narodila kobylka Liska, a než měla rok, odešel do důchodů. Hned od prvních dnů jejího života věděl, že to je ona, komu chce věnovat zbytek života.

Jeho žena však to štěstí neměla. Neunesla stále tíživější samotu a propadla malomyslnosti. Nenávist k Petrovi a ke kobylce se prohloubila. On to věděl. Obával se, že proti nim něco podnikne. Jen jí nedát příležitost, říkal si v duchu. Ale uhlídejte čertovskou babu.

III.

Pětiletá kobylka Líska měla krásnou hebkou, lesklou světle hnědou srst. Dalo by se říci, že je celá hnědá, nebýt toho, že jí z čela zponad očí kosočtvercový bílý klín, končící mezi nozdrami, vytvářel ladnou bílou hvězdu. Kousek bílé srsti nad všemi kopyty, bílá hvězda a hnědý elegantně vlající ohon dávaly kobylce utěšený vzhled.

Petr ji zbožňoval a miloval jako vlastní dítě. Tu krásu jí dala - za Petrova přispění - příroda, ale inteligentní vzhled šibalských očí, vlídnost a laskavost jí dal on sám, alespoň si to domýšlel.

Záměrně šel vedle ní pomalým, loudavým krokem, kdykoli ji vedl přes vesnici. Záměrně, aby bylo vidět jeho dílo. Pěkně vyhřebelcovaná, vykrmená, čistá, kypící životem a zdravím dovádivě kráčela po jeho boku a energicky dávala najevo svou životaschopnost.

Celé čtyři roky od smrti její mámy po nehodě v lese o ni láskyplně pečoval. V její přítomnosti zapomínal na neradostný, hořký život po boku stárnoucí hašteřivé ženy. Byly to nejkrásnější okamžiky posledních let. Netušil, že ty nezapomenutelné okamžiky brzy pominou. Neštěstí a smutek číhaly za rohem a čekaly na svůj čas.

IV.

Dnes jako každý den vstal velice brzy, jen co počalo svítat a kohout poprvé nesměle zakokrhal. Opatrně vylezl z postele, vklouzl do kalhot a tiše opustil ložnici.  V předsíni se umyl vlažnou vodou v lavoru postaveném na dřevěném lakovaném stojanu. Voda byla celkem příjemná. Donesl ji z kuchyně, v kýblu se přes noc ohřála u vyhasínajících kamen.

Umytý a učesaný ani nesnídal, nechtěl cinkajícím nádobím probudit ženu, která po takovém probuzení byla odporně mrzutá. Byl už netrpělivý, dva dny strávil u syna ve Snině a včera se vrátil pozdě v noci. Třicet pět kilometrů dlouhá cesta vinoucí se mezi kopci, jež dělily vesničku Ulič od Sniny, byla tvrdým oříškem jak pro starý rozvrzaný škodovácky autobus, tak pro jeho pasažéry.

Petr taky dostal do těla, unaven, ubit po cestě, večer jenom letmo nahlédl do stáje a šel spát. Vše se zdálo být v pořádku. Zdálo se, že manželka dodržela slovo, když mu při odjezdu slíbila postarat se o ni. Jen mu po celý pobyt u syna vrtalo v hlavě, co měl znamenat stín v jejích očích, když říkala: „Jen se neboj, postarám se o ni.“

Vyšel před dům. Cestou přes dvůr ke stáji ho popadl jakýsi divný pocit, něco v něm varovně zablýskalo. Jen co otevřel vrata stáje, ten divný pocit zesílil. A najednou mu bylo vše jasné.

Jeho milovaná kobylka, která ho každé ráno zdravila veselým hlasitým zaržaním, byla potichu, ležela a nehýbala se. Těžko lze vylíčit pocit strachu, jež mu sevřel srdce. A ještě nesnadněji lze popsat vyděšený, bolestivý výkřik, který následoval poté, co uviděl v posmrtném úšklebku znetvořenou hlavu, s překousnutým jazykem mezi sevřenými čelistmi a na věčnost upřené oči.

Řval bolestí a bezmocí. Pořád dokola opakoval: „To ne! To ne! Proboha, to ne!“

Pak, když první nápor bolesti povolil, usedl na práh, tvář si zakryl rukama a zajíkavě se rozbrečel. Nikdy se nedověděl příčinu jejího skonu. Jedno ale věděl jistě, žena pro něj jako člověk přestala existovat.

V.

Když se trochu vzpamatoval, slunce už na obloze značně pokročilo. Jelikož bylo léto, hrozil brzký rozklad mrtvoly. Zničeným krokem šel k sousedovi. Ten už věděl, co se stalo, a vše měl připraveno. Aby se nikdo nedozvěděl, že vezou čerstvou mrtvolu zvířete, rozhodli se ji na vůz naložit sami bez cizí pomoci. Organizování této nemilé povinnosti převzal soused Milo.

Petr byl zdrcen a nebyl schopen soustředit se, něco podniknout nebo vymyslet.

Do naloženého vozu zapřáhli Milového vraníka, mrtvolu přikryli celtou a jako by se nic nedělo, vyrazili na zvířecí hřbitov. Než tam dorazili, museli objet kopeček, na kterém měli cikáni osadu. Zdálo se, že je nikdo neviděl.

Společně vykopali hrob a Petr se s Liskou naposledy rozloučil.

Večer už nešel do ložnice, uložil se ke spánku na dřevěnou lavici v kuchyni. Když zhasl světlo, teprve ve tmě a sám pochopil, jakou ztrátu doopravdy utrpěl. Převaloval se a nemohl usnout. Když usnul, byla už hluboká noc. Po chvíli spánku se mu zdál hrozivý sen. K lavici, na které ležel, přistoupila žena a se škodolibým úsměvem ve tváři mu do ucha šeptala „Už ji žerou, ha, ha, ha, už ji žerou!“ a počala se smíchy popadat za břicho. Probudil se celý zpocený, trvalo chvíli než si uvědomil, že to byl jen sen. Pak už úplně probuzený si zhluboka vydechl a nahlas řekl: „Hloupost, cikáni přece pošlé koně nejedí.“ Pak se ještě jednou ujistil, že to byl jenom sen, přikryl se a usnul.