Osud nadaného řezníka

Vasil Roman

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2010

Osud nadaného řezníka

Vasil Roman

Upozornění:

Osoby a jejich osudové příběhy v této knize jsou výplodem fantazie autora. Jakákoli podobnost se skutečnými jmény, událostmi a prostředím je čistě náhodná.

Někteří lidé v Uliči měli podivuhodné osudy. Mezi ně patřil i místní samozvaný řezník Jozef Koban se svou rodinou.

Jozef nebyl opravdovým, vyučeným řezníkem. Neměl ani krámek, byl řezníkem, porážečem a zpracovatelem masa. V době kdy začal praktikovat řemeslo byla zde, v pohraničí s SSSR, pramalá šance dostat se do učení. Pro práci přinášející smrt se rozhodl ze dne na den. Podnětem byla nemilá událost, v níž hrál hlavní roli.

V ten zimní den před rusínskými Vánoci, které začínají čtrnáct dní po katolických - mu bylo několik měsíců po šestnáctých narozeninách. Na svůj věk měl celkem mužnou postavu. Za poslední rok výrazně povyrostl a zmohutněl. Kolem metr sedmdesáti vysoká postava s širokými rameny a šlachovitýma rukama, husté černé vlasy, černé oči s ostrým pronikavým pohledem na hranatém obličeji, na první pohled upozorňovaly, že z tohoto mladíka bude jednou silný, odvážný muž čistého upřímného srdce. Táta již na podzim uvažoval, zda Jozef obstojí ve zkoušce, která na něj čeká v zimě. Každým rokem mu při porážce pomáhal některý soused, kluk zatím vše jen pozoroval. Letos však tu nejtěžší práci - omráčit prase kladivem a pak podřezat - bude poprvé provádět on. Táta rozhodl, jeho slovo bylo v rodině zákonem. Povinností mladíka bylo připravit se.

Nastal otcem stanovený den a v něm ta osudová situace, jež ovlivnila zbytek života Jozefa Kobana mladšího, později opravdového  mistra řezníka. Za nejvhodnější dobu k zabíjení považovali brzké sobotní ráno, kdy vesnice ještě spala a kdy všude panovala tma. Začínali brzy, aby do večerního zvonění na neděli, byly ukončeny veškeré práce s masem. Do chléva k nervóznímu, po jednodenním půstu hladovému praseti vstoupil jistým krokem mladík a pečlivě za sebou uzavřel dvířka. Za koženým opaskem měl zastrčený, jako břitva ostrý, dlouhý řeznický nůž, v levé ruce potěžkával nejméně dvoukilové hranaté kladivo, nebo-li palici.

Táta stál opodál, s lucernou v ruce, opřený o doškové hrazení chléva. Zdroj světla přidržoval tak, aby uvnitř osvětli co nejvíce prostoru.

Jozef čekal na vhodný okamžik. Čekal, až se prase uklidní, až si na přítomnost vetřelce přinášejícího smrt, v rámci možnosti zvykne.

Asi stokilový čuník chvíli nervózně proběhával chlévem. Časem zjistil, že se nic zlého neděje, ze zvědavosti se zastavil u Jozefových nohou, zvedl čenich a začal očichávat vražedný nástroj.

„To je ta pravá chvíle,“ řekl si Jozef a začal pomaloučku odtahovat kladivo do nápřahu k ráně. Jen zlomeček vteřiny stačil, aby prase vytušilo nebezpečí a stihlo uhnout čelem, do prostředku, kterého směřovala zdrcující rána. Ničivý úder zasáhl levé oko a rozmělnil ho na kaši. Čuník ze sebe vydal žalostný, vtíravý kvíkot. Jeho intenzita Jozefa na chvíli ochromila. Po ráně se trochu zapotácelo, následně spadlo z předních nohou. V mžiku se však zvedlo a začalo opilé potácivě brouzdat chlévem. Z místa hlavy, kde ještě před chvíli bylo levé oko, tryskala krev. Kluka zachvátila panika. Takovou hrůzu neočekával. Mnohokrát byl svědkem zabíjení, ale ještě nebyl svědkem, aby se řezníkovi v jeho přítomnosti přihodilo to co teď jemu. Zkušení řezníci dlouho vyčkávali, ale úder pak skoro pokaždé zasáhl potřebné místo. Po omráčení již nebylo žádným problémem vrazit nůž pod krk do srdce a nechat prase vykrvácet. Jenom si museli dávat pozor na běhy, v smrtelných křečích kopajícího zvířete, aby je nezranilo.

„Nespěchej Jožko“ řekl klidným hlasem otec.

„Za chvíli se zastaví… bude se chtít vzpamatovat, pak ho určitě trefíš. Jen klid! Jen neztrácej hlavu, nejsi první, komu se to hned napoprvé nepovedlo. Byl jsem svědkem, kdy zkušený řezník dostal čuníka k zemi třetí, nebo čtvrtou ranou. Nepřál bych ti potom vidět to, co kdysi bylo hlavou…“

„ Vy dovedete povzbudit, otče, jen co je pravda“ pomyslel si chlapec.  Prase se zastavilo a těžce oddechovalo. Chvělo se úzkostí.

„Pozor!… stojí… teď!“ přikázal tiše otec. Jozef praštil podruhé. I tato rána netrefila, tam kde měla, dopadla asi dva centimetry od předešlé, naštěstí směřovala k prostředku čela. Po odporném křupavém zvuku, prase ztichlo, spadlo ze všech čtyřech tlap a vyvalilo se na pravý bok. Vzpamatovat se již nestačilo. Od hřbetu se s nožem v ruce naklonil Jozef a zabodl mu nůž pod krkem. Dlouhá čepel vnikla až k srdci, takže po několika minutách skončilo čuníkovo trápení. Zbytek zabijačkových úkonů proběhl hladce. Otec byl synovým počínáním celkem spokojený. Teď už - jak říkával - mohl s klidným svědomím navěky zavřít oči.

Ale co Jozef? Po několik následujících dnů se mu v noci zdála tato hrůzná scéna. Otec si ničeho nevšiml, ale matce neuniklo klukovo zmatené, zamyšlené chování. No ani jí se nesvěřil s tím, co ho trápí. Od toho osudného dne začal přemýšlet, jak co nejjednodušeji bez zbytečných útrap, ukončit život zvířatům určeným k porážce. Rozhodl se, že dalšímu krutému mučení učiní přítrž. Dal si za životní cíl, být nejlepším vesnickým řezníkem v okolí, být zvířatům zárukou důstojného odchodu ze světa. Ale k tomu potřeboval vymyslet dokonalý pracovní postup, který nebylo možné provést bez náležitých technických pomůcek. Během roku si prostřednictvím popa - jemuž se také zajídaly kruté způsoby zabíjení - sehnal porážkovou pistoli. S tou pak téměř bezbolestně porážel jak prasata, ovce, telata, ale i statné býky, i když u býků musel používat zvláštní přípravek a silnější náboje. Před dalšími Vánoci již v chlévě nebyl žádný masakr. Tiše vstoupil k praseti, čekal, čekal, vlídně se přimlouval a pak „puk“, prase bez jediného hlásku otrčilo kopýtka.

Když někdo z vesničanů dovedl udělat něco neobyčejného, rozneslo se to po vesnici rychlostí blesku. Ještě té zimy Jozef porazil pět prasat, čtyři ovce a jednu jalovici. I přes mladý věk si ho většina lidí začala vážit, jako opravdového mistra. Šikovný mladík také neunikl pohledů hezkého blonďatého, modrookého děvčete z Vyšného konce vesnice. Její vzhled přímo vybízel oči pokochat se krásou. Právě kvůli jejím bezelstným, něžným očím a jako proutek štíhlé postavě, nemohl v noci klidně spát nejeden vesnický jinoša. Ona však nestála o žádného z nich. Její sny plně zaměstnával mladý černooký řezník. Zamilovala si ho a on si zamiloval ji.

Více než dva roky se na sebe potajmu usmívali a obdivovali. I osud prozatím, přál jejich lásce. Rodiče aniž tušili o citech děti, domluvili spojení rodin z majetkových důvodů a tak se láska, devatenáctiletých platonických milenců mohla rozhořet naplno se vším co k tomu patří, ovšem až po svatbě. Zdálo se, že nic nestojí v cestě láskyplnému životu dvou nádherných bytosti. Jenomže zdání někdy klame. Lidská závist a zloba i zde hledala skulinu, kterou by nahlodala čistý neposkvrněný vztah. Mladá Ilonka Kobanová občas zaslechla poznámku jako je tahle:

„Děvenko, ty jsi tak mladá, tak hezká a vzala jsi si za muže člověka, který nemá ani trochu citu. Nelítostně zabíjí bezbrannou němou tvář. Je to krutý člověk a bezbožník, když ani nepomyslí na Boží trest, za tolik pobitých ubožátek.“ Takové nesmyslné jedovaté řeči ji velice trápily. A tak muži jednoho dne položila otázku, která ho velmi překvapila,

„Proč to děláš?“ A on jí prvnímu člověku pověděl to, co neřekl otci ani matce,

„Znáš mě přece drahoušku… netoužím po masakrech, nechci, aby se ti ubozí tvorové trápili jejich barbarskými způsoby. Bůh ví, že jsem to vzal na sebe jenom kvůli tomu abych je ušetřil utrpení“.

Po tomto rozhovoru již o něm Ilonka nikdy nezapochybovala. Nevšímala si řečí zapšklých vesnických drben a nadále - ba, co víc - milovala svého muže. Zdálo se, že láskyplná léta nikdy neskončí. Ve druhém roce manželství jim Bůh - za vydatné pomoci obou - nadělil hezké děvčátko. Dalšího potomka se však již nedočkali. Při porodu vznikly komplikace, které obě jen tak - tak přežily. To byl také jeden z řady důvodů pro které je obě Koban nesmírně miloval.

Co nedokázala porazit lidská závist a zloba, v mžiku rozdrtila na padrť hloupá nešťastná náhoda. To však až po patnácti letech nádherného společného života, kdy už dcerka Julie vzešlá z jejich lásky dovršila v roce 1965 čtrnácti let života. Ten podzimní den, kdy se ta hrůza udála, visely nad Uličem těžké tmavé mraky, občas trochu sprchlo, povíval nepříjemný studený vítr. Hrozivost oblohy jakoby předznamenávala neštěstí. Koban se ze zabijačky vrátil kolem půl druhé odpoledne. Snědl pouze talíř polévky. Zbytku oběda se ani nedotkl. U zákazníka chystajícího veselku, byl pohoštěn čerstvými vepřovými řízky, takže na oběd neměl ani pomyšlení. Ilonka věděla, že oběd nesní, přesto ze zásady „svému“ muži jídlo pokaždé nachystala.

„Co kdyby byl zákazník nevděčný skrblík, nebo nebylo času na oběd?“ říkala si.

„Lidé jsou různí.“ Stávalo se - i když velice zřídka - že přišel domů hladový jako vlk. Potom blahořečila Bohu i sobě, jak byla prozíravá.

Julie po návratu ze školy spala na kanapi, v poslední době ji často pobolívala hlava. Měli zato, že to způsobují neklidné hormony dospívající holky. Proto bolestivým stavům nevěnovali takovou pozornost, jakou by si opravdu zasloužily.

Manželka seděla na krajíčku kanape vedle ní a pletla svetr. Ticho rušily pouze pletací jehlice vydávající slabé cinkání, pokaždé kdykoli narazily na sebe.

Po polévce si chtěl zakouřit, chtěl se věnovat jediné neřesti, které nedokázal vzdorovat. Žena postřehla, že si chce zapálit. Opatrně položila pletení do proutěného košíku. Vstala z kanape, přistoupila k němu a vzala z rukou zápalky. Usmála se na něj, její rozšířené zornice mu navodily lehké mravenčení na kůži.

„Oh Bože, jak je krásná“ pomyslel si. Objal ji kolem pasu, pocítil hořící tělo. I jemu se do hlavy nahrnula krev, také ho zaplavilo horko. Pevně ji přitiskl na hruď, přitiskl žhavé rty na její a společně se oddali vychutnávání sladkého opojení. Touha jim ovládla duši i tělo. Každý dotek kterékoli části těla v nich dokázal rozpálit oheň, který by jen pozvolna uhasili nad ránem v posteli. Teď se museli krotit. Nebyli zde sami a do noci bylo ještě daleko. Ve stoje se mazlili, vychutnávali rozkoš z polibků. Oba měli na mysli to samé „noc a postel“. Snad toužebné vzdechy, nebo nějaké venkovní zvuky, které v rozrušení nepostřehli, probudily spící děvče. Přestali se líbat. Zaklesnutí do sebe, těžce dýchající se s úsměvy obrátili ke kanapi. Julie si promnula oči, usmála se na ně a řekla,

„Jak vám to sluší.“, potom vyskočila z kanape, jednou rukou objala tátu, druhou mámu, a hlavu strčila mezi ně. Téměř se k nim přisála, celá šťastná, přivřela zářící oči a oddala se této - v jejich rodině - běžné idylce. Obvykle jí laskaní s rodiči potěšilo natolik, že zapomněla i na bolesti hlavy.

V takových chvílích sexuální vzrušení dospělých, vystřídalo vzrušení jiného druhu - něha milujících rodičů. Hladili ji po vlasech a přitom si oba šťastní hleděli do tváří.

„Dnes je čtvrtek…“ po několika minutách přerušil tu krásnou pohodu Jozef,

„…v sobotu bude u Holuba veselka. Hodilo by se udělat ve dvoře generální uklíd. “

„A víš, že už jsem na to také  myslela?“ navázala manželka a  zlehka se vyprostila z objetí. Další slova věnovala dcerce.

„A ty Julinko, zatím co budeme s taťkou uklízet udělej něco dobré k svačině, ale snaž se, ať můžeme posoudit jestli z tebe bude někdy dobrá nevěsta.“ Závěr věty doprovodila  smíchem a zamrkáním na muže. Holka se začervenala a lehce šťouchla prstíkem taťku do žeber.

„Že jste to byl ty, kdo první, když jsem spala, začal mluvit o nevěstách, že?“ zeptala se a přidala lehký štípanec do zad.

„Au, prosím a nezlob se! Jako správný otec mám přece povinnost uvažovat i o tom… Jen by mne zajímalo jak jsi přišla na mne?“ Teď už nevydržel její škádlení a schoval se za manželku.

„Vždyť vás znám… ne?“ řekla Julie. Chvíli se ještě pokoušela dostat ho, ale vždy jí do cesty postrčil mámu. Pak naoko zakaboněná, mu pěstičkou naznačila, že příště dostane pod bradu a odešla za svou prací.

Jozef a Ilona vyšli na dvůr. U cirkulárky uprostřed dvora ležela nevelká kupa kulatého dřeva u vrat stodoly byla roztřesená směsice slámy a sena. Koban se rozhlédl, popřemýšlel a pak navrhl,

„Nejdříve pořežeme dřevo, co ty na to?“

„Souhlasím pane generále řezníku. Generálku začneme řezaním.“ zavtipkovala.  Nikdo z nich netušil, že to bude poslední pokus o vtip, který v životě vysloví.

Naftový motor naskočil až na popáté, jakoby něco tušil, jakoby chtěl vzdorovat osudu, ale tomu jak je známo vzdorovat nelze.

Chrochtavý zvuk motoru ukolebaval smysly proti ostražitosti. Koban z jedné strany, Ilona z druhé strany, chytili asi metr a půl dlouhé dřevo a položili ho na stůl cirkulárky. Při ďábelských otáčkách pila vydávala nepříjemný hvízdavý zvuk, který sem tam zaslechli mezi takty motoru. V této směsici  Jozef přeslechl zlověstný, drnčivý zvuk, který by pila bez vady vydávat neměla. Zlehka přitlačili poleno na pilu a vtom se stůl zachvěl, cirkulárka poskočila, vzápětí dosedla na zem, ale to už na hřídeli scházela kotoučová pila. Po nárazu na suk se v mžiku rozlomila na několik kusů. Koban zprvu nechápal co se stalo. Pustil dřevo a odskočil vypnout motor. Teprve pak mu po zádech proběhl mráz. Ohlédl po ženě a hrůzou vytřeštil oči. Ženě z krku trčel špičatý úlomek kovu. S bolestivou grimasou v obličeji pomaloučku padala na znak, na zbytek dřeva. Vedle úlomku protínajícího krční tepnu vytryskl po každém úderu srdce  pramen krve.

Než se vzpamatoval, než vůbec pochopil co se stalo, vedle Ilonky narostla kaluž krve. Bleskově si z hlavy strhl baret vytahl z hrdla střepinua snažil se ucpat řeznou ránu, kterou unikala životodárná tekutina. Tady však nebylo pomoci, rána byla příliš hluboká a široká. Zanedlouho vykrvácela. Poslední věc, kterou pro ni mohl udělat, bylo, na vybledlém obličeji jí zatlačit mrtvé oči. Jeho jakoby zázrakem žáden z úlomků nezasáhl. Jen on a Bůh věděl, jak rád by byl, kdyby to bylo obráceně. Jako smyslu zbavený přitiskl na prsa bezduché tělo drahé bytosti a začal řvát jako zvíře.

Rachot způsobený roztříštěnou pilou, ztichlý motor cirkulárky a křik pološíleného otce vyděsil kuchtící děvče.

„Ježiši Kriste, co se stalo?“ problesklo jí v mysli. Nechala práci a vyřítila se na dvůr. Zakrvavené tělo matky v tátově náručí, jeho žalostné kvílení a kaluž krve na zemi, to byl první děsivý pohled, jež se jí naskytl a který ji přikoval k zemi. Nemohla se hnout z místa. Pocítila silné mrazení v zádech. Vlasy na hlavě se jí zježili. Nemohla popadnout dech. Rukou strnulé ukazovala na zakrvavenou dvojici. Otevřela ústa, no nevydala z nich ani hlásku. Schvácena hrůzou se nevěřícně dívala na dílo zkázy. Tělo se ji otřásalo, jakoby ji zasáhl elektrický proud. Pak přišlo osvobození - omdlela.

Tato odporná hříčka osudu zanechala nesmazatelné stopy v duších obou pozůstalých. Podle dalšího vývoje jejich životů lze usuzovat, že událostí byla více zasažena dcera.

První záchvat padoucnice na ni přišel ani ne týden po matčině pohřbu. Krvavá scéna ze dvora byla pravděpodobně jedním ze spouštěcích mechanizmu propuknutí záchvatu epilepsie. Druhým,  rozhodujícím mohla byt strašidelná příhoda s kocourem, bezprostředně po které následoval již zmíněný první záchvat.

Bílý kocour jménem „Belko“ se doma už tři dny neukázal. Otec a dcera tomu nevěnovali přílišnou pozornost. Rána osudu byla ještě čerstvá. Rozleptaná nervová soustava obou, potřebovala čas na zhojení. Nepřítomností kocoura si nikdo nevšímal.

Julie si ten večer šla lehnout dost brzy, zase ji pobolívala hlava. Už spala, kdy se u dveří do kuchyně ozvalo mňoukání zatoulaného kocoura. Zamyšlený Koban jej zpočátku neslyšel. Mazaný kocour se však nevzdal. Pustil se drápky škrabat na dveře. Kobana škrabot probral z letargie.

„Tak co tuláku… Doma je doma, že jo?“ promluvil ke zvířeti, když mu kolem nohou proklouzávalo otevřenými dveřmi do kuchyně. Kocour na souhlas zamňoukal a běžel na své oblíbené místo u kamen, kde na něj měly v dřevěné krabici čekat měkoučké hobliny. Jenomže krabice byla pryč a hobliny také. Chvíli zaraženě pozoroval místo, na kterém si od malička vychutnával  teplo domova. Potom se ohlédl po Kobanovi a zamňoukal.

„Já myslel, že se už nevrátíš, že jsi někde pošel, tak jsem ji vynesl do kůlny… holt dneska budeš spát na tvrdším.“ řekl zmatenému kocourovi.

Donesl starou děravou košili, dvakrát ji přeložil, hodil ji pod kamna a vybídl navrátilce, aby si lehl. Rád nerad musel ulehnout na provizorní lůžko. V kamnech dohořívalo. Koban se rozhodoval zda ještě přiložit. Otevřel dvířka kamen, vzal poleno a už ho chtěl položit.

„Půjdu raději brzy spát, nebudu tady ponocovat.“ Rozhodl se na poslední chvíli a hodil poleno k ostatním do koše. Přibouchl dvířka, ale v roztržitosti je zapomněl zajistit zaháknutím otvírací páčky.

„Vidiš, málem bych zapomněl nakrmit tě! Asi jsi venku nestrádal, když ani nežadoníš jako vždycky. Potkany co? Dával sis dobrotky, že?“ řekl. Pak nalil do plechového talířku mléka, položil před zvíře a šel si lehnout. Pootevřených dvířek u kamen si nevšiml. I kdyby to postřehl, ani ve snu by ho nenapadlo, že mohou způsobit nějakou kalvárii.  Ani ve snu by ho nenapadlo, že takový zimomřivý kocour může provést cokoli, jen aby se ohřál.

Samozřejmě, že Jozef v posledním týdnu nechodil na zabijačky. Lidé ho ani nezvali. Nezvali ho ani přespolní, kteří se velmi rychle dozvěděli, jaké neštěstí ho postihlo. Nechávali ho v klidu truchlit. Julie také nechodila do školy. Doma pozvolná přebírala povinnosti hospodyně. Mezi základní patřilo brzy ráno rozložit v kamnech oheň, nachystat tátovi a sobě snídani, obsloužit dobytek a nakrmit slepice.

Ráno, po návratu toulavého kocoura si pod kamny všimla starší košile a prázdné plechovky.

„Že by Belko přišel domů, když jsem spala?“ uvažovala,

„Asi ho taťka vpustil, loupežníka, ale kde jen může být?“ Hledala jej očima po místnosti.

„Asi bude někde v koutě, pod posteli.“ Po chvíli na něj zapomněla. Nachystala papír, třísky, poklekla ke kamnům, najednou si všimla pootevřených dvířek. Kdyby je viděl otec, možná by si všiml, že jsou otevřená více, než je zanechal večer. Plně je otevřela, rošt prohrábla třískou, na něj pak položila papír a na papír navršila třísky. Škrtla sirkou, a za chvíli mělo podle všeho následovat hučení v kovové rouře odvádějící kouř do komínu. Místo toho se z útrob kamen ozval dusot a ďábelské kočičí kvílení. Následoval neslýchaný rachot. Julie se lekla, krvi by se v ní nedořezal. Bleskově se jí hlavou mihlo spojení košile, plechovky a otevřených dvířek s kocourem. Pochopila co se děje. Během okamžiku jí bylo jasné, že v kamnech zapasí s ohněm a kouřem uvězněný Belko, jenž byl zalezlý v zadní části kamen. Otevřít dvířka bylo dílem okamžiku. Hned nato se z plamenů vyřítila černá, doutnající, odporně páchnoucí koule, jenž kdysi byla sněhobílým kocourem. Rámus způsoben kocourovým žalostným kvílením a jekot vyděšené dívky probudily Kobana. Musel ji dlouho chlácholit, než ji jakžtakž uklidnil. Pak se obrátil ke mňoukajícímu kocourovi olizujícího popálené polštářky tlapek.

„Teď vypadáš, ty zimomřivče! “ řekl zlostně.

I když to byl řezník, denně usmrcující zvířata, sežehnutého kocoura mu bylo upřímně líto.

„Košile ti nebyla dobrá co? Musel vlézt do kamen? Vidíš, vidíš, rozmazlenost a pohodlnost se někdy nevyplácí!“ dokončil vyčítavě. Pak otevřel okno vyvětrat hnusný pach spálené srsti.

Julie však na tom byla daleko hůře. Dlouho se chvěla strachy. Neustále slyšela rámus způsobený kocourem snažícím se uniknout z ohnivé pasti.

Jozef posadil dceru ke stolu a sám se pustil do přípravy snídaně. Oheň v kamnech vesele plápolal, v tahu komínu již nebyla žádná překážka. Předchozí překážka teď ležela pod kamny, sténala jako nemocné nemluvně, upírala prosebné oči na pána, jako by chtěla říci

„Bolí to, bolí… pomožte!“ Děvče tiše sedělo na místě, ani se nehlo.. Tělo se jí ještě chvělo od otřesného zážitku. Pohled měla, jakoby skleněný, dívala se jedním směrem, kdesi do neurčité dálavy.

„Zase myslí na mámu,“ usoudil Jozef.

„Chudák holka, snad se z toho vzpamatuje.“ vyslovil v duchu přání. Ten pohled ale signalizoval něco jiného. Kdyby se na ni pečlivě zadíval, všiml by si, jak se jí podivně chvěje brada, jak nepřirozeně kmitají víčka. Všiml by si maličkých bublinek slin, vycházejících koutky rtů z pusy, které proměněné v tekutinu stékaly v tenoučkém pramínku bradou. Byla to předzvěst blížícího se záchvatu. Děvče už nevnímalo okolí. Její tělo bez ducha, připravovalo nervydrásající podívanou, jakou Koban v životě neviděl, s výjimkou úmrtí manželky. Ohánějící se kolem plotny netušil čeho bude svědkem v následujících okamžicích.

Do rozpáleného sádla v pánvi právě vylil obsah pátého vajíčka. Otočen zády k dívce najednou, snad podvědomě, zaregistroval neobvyklé dění. Otočil se a vtom se její postava vymrštila od stolu. Našponovaná jako struna, bleskovým neřízeným pohybem převrhla židli a spadla zády na podlahu. Tělo sebou začalo škubat. Nohy se v křečích stahovaly a uvolňovaly. Ústa jí pokryla hustá bílá pěna. V očích se ztratily zornice a nahradila je obličej znetvořující bělma.

„Pro Boha dítě… ach dítě… co je s tebou?“ zařval k smrti vyděšený. Přiskočil k zmítající se postavě, chytil ji za hlavu v křečích bušící do podlahy. V šoku pozoroval, jak prudký, nečekaný záchvat lomcuje tělem. Bohudík, netrvalo to ani dvě minuty. Záchvat, jak náhle udeřil, tak náhle ustoupil. Kdoví, možná by se i zbláznil, kdyby to trvalo déle. Nemohl tušit, že tohle byl teprve začátek, předehra zlé nemoci, jež bude holku provázet po  zbytek života.

Po záchvatu následovalo lékařské vyšetření. Lékař nezjistil nic. Podle Kabanova ústního podání průběhu záchvatu, však nabyl podezření na padoucnici. To se časem potvrdilo. Stačilo větší nervové vzrušení - přesně jak předvídal lékař - a záchvat na sebe nenechal dlouho čekat. Od definitivního určení diagnózy nabral život řezníka Kobana zcela jiný rozměr. Musel napadrť rozbourat staré návyky a vše přizpůsobit potřebám vyhovujícím zdravotnímu stavu dcery. Počet porážek zredukoval na minimum. Zařídil, aby v jeho nepřítomnosti nebyla bez dozoru. Z pokoje, kde se zdržovala odstranil všechny ostré předměty. Podlahu vystlal ovčími kůžemi, aby se při nenadálém záchvatu nezabila. Z veselého, život milujícího muže se časem stal zamyšlený, zatrpklý, nevrlý skeptik. Člověk, který dříve nenechal dopustit na zdravý selský rozum, najednou začal přemýšlet i nad takovými hloupostmi, jako je to, zda za vším co musel prožít s rodinou, není Boží odplata, trest za tisíce usmrcených němých tváří.

Pop Michal ani nebyl touhle otázkou překvapen, když mu ji jednou u zpovědi chudák Koban položil. Dokázal chápat pochybnosti, jež zmítaly duší této ovečky.

„Víš, milý synu,“ snažil se vysvětlit to, co se těžko vysvětluje člověku postiženému takovými neštěstími.

„Bůh si tě pravděpodobně vybral… Jen si vzpomeň jakým způsobem se zde zabíjela zvířata do doby, než jsi začal ty. Bůh nechce jatka, nechci je ani já, ani ty. Proto ti dal vlohy na takovou práci. To ostatní, jako je smrt tvé ženy a nemoc dcery nemá s tvou práci nic společného… Je to jeho vůle a my smrtelníci se s tím musíme smířit!“

Zda mu Koban uvěřil nebo ne, nevíme. Jeho chování se však nezměnilo. Ještě více se uzavřel do sebe. Začal se vyhýbat lidem. Veškerý volný čas věnoval nemocné dceři. Změna jeho povahy se výrazně projevila při jedné události, kterou by stálo zato podrobněji rozvést. Stalo se to zhruba osm let od prvního záchvatu Julie.

I když jí vnitřně choroba pohlcovala, navenek - tělem - byla velmi hezká mladá žena, jedna z nejhezčích ve vsi. Přesto, že celá vesnice věděla o její nemoci, hodně mládenců ji tajně zbožňovalo, ale říci to nahlas, by pro ně znamenalo, jako se přiznat k malomocenství. Tady předsudky velely, pryč od ďáblem posedlé holky, pryč od zlé nemoci! Zdraví, schopní mládenci si museli nechat zajít chuť na tuhle krasavici. Navzdory tomu se však našli nápadníci, vesměs pocházející z vesnického odpadu. Byli to opilci, neschopni se vzdát své neřesti, neschopni si najít děvče. Různí pomatenci puštění z řetězu a jiní budižkničemové, jejichž životní náplní bylo sát krev pořádným lidem. Drzost a opovážlivost této spodiny doháněla, kdysi klidného, vyrovnaného Kobana do nepříčetnosti. Jen pomyšlení na tuto sebranku, která měla chutě dotýkat se jeho překrásné dcery, mu zvedalo žaludek. Jejich snahy bral jako největší urážku. Proto nikdy nedopustil, aby se některý z nich k Julii alespoň přiblížil, nebo nedejbůh překročil práh jeho domu. Posledním takový opovážlivým nápadníkem Julie byl Miťko, její bývalý spolužák ze základní školy, o jehož kvalitách ducha svědčí dvakrát opakovaná pátá třída.

Miťkem jej něžně oslovovala jeho matka, jedna z největších drben. Pro vesničany však byl Urukvajec. Tuto přezdívku nedostal proto, že by snad měl něco společného s Uruguayi, ale kvůli jednomu, pro něj charakteristickému zlozvyku. Vysvětlím to. Ruce míval v kapsách kalhot a něco tam neustále mačkal, zřídka kdy je z kapes vytáhl. Jak víme, lidé jsou všímaví a myslící. Někoho napadlo „s čím jiným si může hrát než s přirozením a varlaty?“ Pak bylo hračkou ze slov „ruce a varlata“ utvořit a přišít mu přezdívku „Urukvajec“. Ale vraťme se k podstatě věci.

Jednoho podzimního odpoledne Julie překonala další ze série záchvatů, jejichž počet v poslední době podezřelé narůstal. Choroba pokročila do nejtěžšího stadia. Jednoho dne zmoženou útrapami, s vpadnutýma očima, vysílenou ji Koban pozoroval při usínání. Pomodlil se u ní a prosil Boha o slitování. Když uviděl, že usnula odstoupil od kanape a šel se napít čaje. Jen co se napil ozval se od branky dvora něčí hlas. Vyšel ven. Stál tam Miťko, měl na sobě obnošený starý oblek, který na něm visel jako na strašáku. Stál tam a něco v kapsách žmolil, přitom se houpal, přenášel váhu z jedné nohy na druhou a něco nahlas koktal.

„Neřvi tady! Rychle k věci! A co tady vlastně chceš?“  zeptal se Koban ostře.

„Jo…Jo… zefe. Já… já jsem při…přišel. Poslala mě … Totiž máma říká …že…že by se Julie ho…hodila ke mně. Víš my bychom… Vlastně já… bych jí ch…chtěl za ženu.“ Konečně to z něho vylezlo, zhluboka si vydechl, cudně sklopil oči a ruce mu v kapsách kalhot rozjely nevídaný koncert. Ždímaly něco ostošest.

Takovou opovážlivostí omráčenému Kobanovi trvalo chvíli, než se vzpamatoval. Stálo ho hodně úsilí přemoct touhu skočit po tomto zmetkovi a zakroutit mu krkem. Živě si představil, jak by hubenému houpavci křupl vaz. Chvíli si pohrával s touto myšlenkou, pak ji zavrhl. Přece by se nesnížil k tomu aby zabil člověka, dostal lepší nápad. Ovládl se.

„Á…á co tak najednou Miťku?“ položil další otázku úlisným, tlumeným hlasem, ve kterém by inteligentnější pozorovatel postřehl něco zlověstné.

„Jen pojď dál… vítej! Pojď dál do dvora! “ zval ho sladce. Pod pravým okem se mu objevil tik. Nenápadně pátral očima dvorem po holi, kterou večer do kurníku naháněl slepice.

Šťastný, nic netušící Miťko houpavě, s rukama v kapsách a vypjatou hrudi vlezl do léčky. Otočil se zajistit branku a už mu po zádech pleskala, jako palec tlustá lískovka. Úlekem nestačil ani otevřít ústa a už to pustil do kalhot jak ze předu tak ze zadu. Rána střídala ránu, Koban ťal s takovým požitkem až potěšením vrněl blahem. Panický úprk nápadníka doprovázel pouze, za ním se linoucí smrad.

„Já ti dám Julči, ty zmetku! Já ti dám Julči.“

Ze všeho si Miťko zapamatoval jen tuhle větu, ale zapamatoval si ji navždy.

Od této příhody byl s nápadníky pokoj. Miťková matka se postarala o rozšíření pověsti řezníka násilníka.

Julie se ještě pár let trápila. Z jednoho záchvatu se již neprobrala.

Řezník Koban zůstal na světě sám. Časem si našel družku - láhev. Stal se z něj alkoholik jakého vesnice nepamatovala. Jednoho dne jej pop nalezl oběšeného ve stodole.

Takový byl neobyčejný osud nadaného řezníka a jeho rodiny.