Krahujec

Vasil Roman

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Krahujec

Vasil Roman

Seděli na větvích tiše ševelící košaté třešně a cpali si nenasytná břicha. Pomalu končil první měsíc letních prázdnin. Zde v podhůří Beskyd třešně, a nejenom ony, ale i jiné ovoce, dozrávají poněkud později, než v níže položených končinách. Právě proto zdejší drobotina může dodnes, stejně jako naši hrdinové tenkrát koncem šedesátých let minulého století, trochu déle vychutnávat tenhle pamlsek chudiny, darovaný přímo bohem.

Pod líně plovoucími bílými mráčky na obloze, plachtil bez mávnutí křídel velký pták. Kroužil vznešeně, jako král, který si z výšin svého hradu prohlíží panství. I je snad zahlédl, ale jenom koutkem oka. Určitě bylo pod jeho úroveň zabývat se déle tvory, jež tak labužnický mlaskají při pojídání studených bobuli. Jeho životní potravou jest jednou pro vždy, pokud to okolnosti dovolí, čerstvé, teplé maso a krev. Proto ta netečnost k těm, co pojídají bobule a jsou větší, než by si troufl porvat do svých nemilosrdných, smrtících pařát, vynést do hnízda v koruně sosny a rozcupovat na kousky. Byl to král- dravec. Na rozdíl od lidských krvežíznivých králů, tento měl tuhle špatnou vlastnost danou bohem a proto mu jí my lidé nemáme právo zazlívat.

Třešně polykali i s peckami. Za chvíli spokojeně odfukovali. Vybrali si oddechový čas předtím, než se hodlali pustit do pěchování kapes kalhot, a pytlíků provizorně sestrojených, z rukávů košil uvázáním jednoduchého uzlu. První ho zahlédl šestiletý Jeník, když narovnával namožená záda, od nepohodlného sedění a přitom pozvedl zrak k nebesům. Levou rukou se přidržoval větvičky a ukazováčkem pravé mířil na tmavou pohybující se skvrnu, číhající z oblohy na kořist.

" Ha !..." upozornil Honzu, kamaráda, který už mněl druhou třídu z krku.

" ...Krahujec." dodal s jistotou v hlase. Honza se jen uchechtl, tím naznačil, že má odlišný názor.

" Ale kdepak, synku" odporoval. Po tátovsku používal "synka" jen když si byl svou věci naprosto jist.

" Krahujec je mrně, tohle je synku káně! A jak se zdá hladové."

"Krahujec!" Jeník umíněně trval na svém.

" Synku, je to káně, a asi má chuť na slepičku!"

"Je to krahujec a basta !" tuze, jako skála odolával mladší z hochů. Než stačilo dojít k hádce, pták přitáhl k tělu křídla a střemhlav se spustil k zemi. Kluci zatajili dech. Bez hlesu sledovali směr letu živého torpéda. V mžiku se jím ztratilo z dohledu, když vlítlo mezi dva krajní domky u lesa.

"Tady máš svého krahujce, ty jeden ! Krahujec by se sotva odvážil mezi domy, "vzpamatoval se nejdříve Honza. Stále třesoucím se hlasem, vyzval Jeníka k odchodu.

"Ani za kuřetem by se neodvážil?" poprvé zaváhal Jeník.

" To ti chlape nevím!" přiznal úpřimně Honza.

"Tak vidíš !" ocitl se Jeník opět na koni.

"Já to říkal, krahujec a basta!".

Slezli ze stromu hbitě, jako veverky. Jeník se posadil na nosič za sedadlem dámského kola. Honza nasedl šlápl do pedálů a rozjeli se k místu kde zaútočil tajemný lupič. V prostoru kde se jím ztratil, stáli vedle sebe jejích domy. Za jízdy Honza křikem přehlušil, do uši hvízdající vítr,

" Jestli šlohne slepici, je to káně. Když kuřátko, je to krahujec, souhlasíš ?" Nedočkal se odpovědí, kolo po hrbolaté polní cestě rámusilo, jako plechovkový strašák v zelí. Honzu napadlo, že Jeník nezaslechl tuhle, podle něj skvělou nabídku. Ale Jeník slyšel až moc dobře.

" Byl to krahujec a basta fidli! Ať si sežere třeba krávu !"

Honza slyšel, jak si Jeník něco pobrukuje. Podobalo se to " hují, huje", ve skutečnosti si Jeník hudl svou:

"Krahujec, krahujec, krahujec..."