Dech smrti

Vasil Roman

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Dech smrti

Vasil Roman

V Uliči, v dolní části obce zvané "Švaby" stál donedávna osamocený, přízemní, obdélníkový domek, obklopený zarostlou neobdělávanou zahrádkou, od okolí ohraničenou pouze pahýly kůlů, které byly kdysi součásti oplocení. Jeho poškozená neudržovaná střecha, rozpadající se komín, vymlácena skleněná výplň oken, vytržené dveře i s rámem, oprýskaná odlupující se omítka a vyrvaná zpřeházená prkna dřevěné podlahy jasně svědčily o tom, že zde už léta nikdo nebydlí. Dům stál jako výstraha, jako tísnivá připomínka oné zlé události, jež se odehrála v jeho útrobách. Pověrčiví vesničane se mu bázlivě vyhýbali. Výjimku tvořili pubertální výrostci, kteří pod rouškou tmy dokazovali dívčinám svou nebojácnost demolováním všeho co se dalo. Ve vsi snad nebylo dospělého člověka kterému by ten dům nevadil, ale zároveň nebylo ani duše, jež by si troufala, anebo alespoň pomyslela na jeho úplné zbourání - to bylo patrné zvláště v prvních letech po tragédii. Šeptalo se, že je prokletý a že v místech kde stál, žila kdysi dávno zlá stará čarodějnice. Přesto patřil neodmyslitelně k vesnici a její obyvatelé, i když neradi, brali jeho přítomnost jako přirozenou součást svého života.

V roce 1958, koncem září, kdy se udala ta zlá věc v domku, bylo chladné, deštivé počasí, přibližně stejné jako o devět let později, kdy se jednoho dne v září, v odpoledních hodinách pomalu k domku přibližoval ani ne dvacetiletý mladík. V dálce ještě dozníval hlas těžce vzdychajícího odjíždějícího autobusu, jež ho dovezl do těchto na pohled nehostinných, pochmurných končin světa.

Blížil se k domku. Se zkracující se vzdálenosti cítil vzrušením zesilující tlukot srdce a svírající se hrdlo. Krok za krokem jeho pohnutí sílilo. Nevšímal si hustého deště, ani vsakující vody snad do každého vlákenka svého chatrného oblečení, pouze si k zádům pevněji přitáhl ranec. Nevšímal si ani lidiček zvědavě vykukujících zpoza okének vyhřátých domků, podél nichž procházel. Měl jasný cíl. Celých devět let myslel pouze na to, jak vše zařídit, aby ještě alespoň jednou uviděl ten dům a navštívil hrob své matky.

Zastavil se na místě silnice, odkud kolmo vedl asi patnáctimetrový, zarostlý chodníček až ke dveřím domku. Po celou dobu pobytu v dětském domově si toto místo představoval v obraze, jež mu z dětství nejhlouběji utkvěl v paměti. Byl to obraz jasné oblohy, květinami pokryté zahrádky. Obraz veselého smíchu o dva roky mladší sestřičky Helenky, obraz který završovala - nevěděl si vysvětlit proč, vůně smažené cibule. Byl to pro něj obrázek štěstí, veselí a pohody. Ale v to odpoledne, kdy tady stál se mu ne a ne v představě vybavit ten malebný obrázek. Pochmurný vzhled domu, podbarven nevlídným počasím přivolal jinou vidinu, vidinu které se šíleně děsil a na kterou se po celá léta snažil zapomenout, snažil se vytisknout ji z paměti, ale ona se právě teď, kdy to nejméně potřeboval objevila v celé své obludnosti, byla to vidina osudného svědectví.

"Ne, táti, ne! Takhle ne! Sakra, takhle ne!" vyrazilo mu z hrudi zoufalé zvolání,

"Ne, to ne!" ještě jednou zaznělo, pak náhle ztichl. Déšť ho mlátil do obličeje. Nevnímal ho. Tiše vzpomínal se stáhnutými rameny. Vypadal, jakoby povadl, jakoby byl balónkem, kterého neopatrné dítě propíchlo špendlíkem. Stál na místě, nepohnul se, pouze se upřeně díval do vymlácených oken domku. Jako osamoceným stromem v poli zachvívá nárazový severák, tak i jim zachvívaly návaly hořkého žalu. Chvíli se snažil vzdorovat slzám, ale pak to vzdal v naději, že přijde úleva. Hlasitě se rozplakal no úleva se nedostavila, úzkost a nevýslovná bolest ovládla jeho nevinnou duši.

"Ach, Bože proč? Proč jsi mě tehdy neobdařil, aspoň na okamžik nadpřirozenou sílou? " mumlal otázku na kterou snad nikdy nedostane odpověď.

Kdoví, jak dlouho by tam stál nebýt těžké ruky, ale zároveň i laskavé, které dotek najednou zaznamenal na rameni. Instinktivně ji chtěl pohladit, neboť jako dítě odchované dětským domovem, kde se láskou neplytvá, okamžitě vycítil, že ruka, jež mu přívětivě spočinula na rameni patří laskavému člověku. V tom se nebylo možné zmýlit. Za ta léta mezi cizími neomylně dokázal odhadnout s kým má do činění. V posledním okamžiku se však zarazil, procitl z citového traumatu a uvědomil si kde se nachází. Překvapeně se otočil k postavě za svými zády. Spatřil vrásčitý neoholený obličej starého muže, z kterého nestačily zmizet stopy dojetí.

"Jen si pobreč synku" řekl stařec, "jen si pobrečte mladíku" opravil se, když si uvědomil svou přílišnou familiárnost.

"Jen si pobreč chlapečku, máš taky proč." přešel znovu na tykání. Zmatený ze setkání tváří v tvář s mladíkem, na kterého čekal celých devět let, kašlal na bontón. Přitiskl si ho k hrudi a konejšivě hladil po promočených, na krátko ostříhaných blonďatých vlasech.

"Vy jste Morochovič?" zeptal se mladík, když se uklidnil. Starý muž záporně zavrtěl hlavou. Chlapec pokračoval: To je totiž jediné jméno Uličana z dopisu od otce, napsaného těsně "před po..."

"Ticho,... Neříkej to!" přerušil ho důrazně kmet,

"Zapomeň na to. ... vše už je pryč,... ano, ano vše zlé je už pryč...," řekl vzrušeně a odplivl si jakoby se snažil odehnat zlo.

"Morochovič je také pryč,... Musíš na to zapomenout, musíš žít... Už třeba kvůli sestřičce..."

Poslední slova mladíkem prudce škubla, děsivě vykulil oči a chraptivě vykřikl

"Ona je..." to strašné slovo deroucí se mu na jazyk se mu v krku zadrhávalo,

"...Ona je šílená,... ona zešílela dědku! Copak si ze mě děláš srandu? " Rozzlobeně popadl společníka za klopy saka,

"Ona je šílená, nikdy se z toho šoku neprobrala", řval do tváře šokovanému starci a zuřivě s ním třásl.

"Proboha..., promiň..., promiňte..., odkud bych to mohl vědět, když z domu nevytahnu paty, stejně jako moje žena?." blekotal děda opřekot. Bylo vidět jak nemile s ním táto zvěst otřásla. Mladík prudce pustil klopy saka. Sklonil hlavu a naposledy vzteky zasyčel. Pak ustoupil o krok. Mlčky stáli proti sobě. Nastalo hrobové ticho. Oba váhali, hledali způsob, jak se chovat dál. S řešením trapné situace udělal první krok mladší z dvojice. Přistoupil blíže k dědkovi, podal mu na usmířenou ruku a řekl:

"Vy promiňte, neuvědomil jsem si, že jste to nemusel vědět, Stydím se za své chování. Zachoval jsem se jako hlupák!" omluvil se. Zdálo se, že se doopravdy stydí.

"Obličej po mamince, ale prchlivý jako jeho otec," problesklo starci myslí, zhluboka si vydechl, objal kolem ramen a jemně, nenásilně ho odváděl od domku hrůzy.

"Pojď chlapče, potřebuješ se osušit, moje stará nás už očekává, tohle" ukázal prstem na dům, "už patří minulosti a možná i peklu".

Mladík se ještě naposledy zkormouceně zadíval směrem kde před chvíli ukazoval dědkův prst, pak rázně odvrátil pohled od zříceniny a nechal se odvádět zpět ke středu vesnice, kde mezi tvarem podobnými staveními opuštěnému, stál i domek zatím neznámého starce. Když zavřeli vrátka branky a blížili se úzkým dvorkem ke schůdkům, objevila se ve dveřích silueta drobné stařenky trpasličího vzrůstu, zahalená rozměrnějším šátkem.

"To je ale psí počasí!", ozval se přívětivý hlásek ze zaháleného místa postavičky, kde se dala tušit hlava. V šeru pokoje ji nebylo vidět do obličeje.

"Rychle, pojďte rychle dovnitř, ať nám nenastydnete!" pobízela návštěvníka drobná postavička a gestikulací rukou zaváděla hosta do příbytku.

Mladík ochotně vstoupil do místnosti a jemu v patách oba starší manželé. Proud ztékající vody z oblečení vytvořil kaluž na prkenné podlaze, ale nikdo si toho nevšímal. Babka hbitě zašátrala za dveřmi. Z nizoučko upevněného věšáku sundala ručník, přicupitala k mládenci a vybídla ho ať se svlékne a osuší. Srdečně se usmála a on si ji teď mohl alespoň na okamžik prohlédnout. Sotva metr deset, metr dvacet, odhadl její výšku, takže proporcemi ženy v mládí určitě nebudila pohoršení. Zato obličej měla milý, hezoučký, jako panenka. I když byl starobou zvráštěný, smějící se očka, z kterých vyzařovala téměř dětská neposednost a energičnost museli každému učarovat. Mlčela, když si jí prohlížel, nakonec se ještě jednou usmála a odběhla do vedlejšího pokoje. Ani ne za minutu se vrátila s chumlem šatů. Pohodila je na stůl, a hned cupitala ke kamnům přiložit poleno. Potom se muži převlékli a osušili.

Už oba převlečení do suchých šatů, seděli jen tak v košilích u kamen. Příjemné teplo sálající od rozpálených kamen pomaloučku navozovalo veselejší atmosféru. Babka seděla oproti ním u kuchyňského stolu. Sundala šátek, obnažila vlasy bílé jako sníh. Usměvavě se zalíbením si prohlížela mladíka a on jí. Najednou se zděšeně vymrštila ze židle. Vyděsila jí vlastní zapomnětlivost. V tom příjemném zmatku, způsobeném, příchodem cizince, opoměla nabídnout pohoštění.

"Oh já husa," zaštěbetala,

"Čaj. Teplý čajíček. Ech starý, ty troubo," řekla rozesmátá,

"Ty taky nic neřekneš!".

Legračně muži pohrozila pěstičkou a začala proběhávat z místnosti do komůrky a zpět, za chvíli byl stůl naloženy dobrotami. Černý chléb, slanina, nakládané okurky, domácí máslo, švestkový kompot, včelí med, košíček jablek, sušené hrušky a lahvička lavorovice. To vše teď čekalo na prázdné žaludky pocestného a jeho hostitelů. Chlapi se mlčky pustili do jídla, babka přitom neustále pobízela hosta a dědek tál, hřálo ho u srdce z neskrývané radosti manželky, potěšené mladíkovou přítomností.

Když měli po jídle, dědek si nacpal lulku, pak začal přemýšlet čím začít hovor. Mládenec jej nečekaně vytrhl ze zamýšlení položenou otázkou,

"Proč?" Okamih hledal vhodná slova, načež pokračoval,

"Vždyť mě vůbec neznáte..."

"Ohoho, známe vás, známe!" přerušila ho mile babka.

"Jako byste mámě z oka vypadl... Pamatuji si vás malinkého"na chvilku zaváhala hledajíc příklad, pak se zvonivě rozesmála, ruce otočila dlaněmi k sobě,

"Takového jako já." opět se rozesmála a vesele pokračovala.

"Už tenkrát jste se mamince moc podobal. Poznala jsem vás hned, když jsem vás viděla přicházet od zastávky autobusu."

Teď ji zase přerušil on.

"Ale já pořád nechápu, proč jste ke mně k cizímu člověku tak milí a hodní, anebo se snad mýlím a vy patříte k příbuzným o kterých jsem neměl tušení?" ukončil svůj zatím nejdelší slovní výlev v této místnosti.

"Ne, nejsme vaše rodina... Manžel vám to vysvětlí... Já to tak neumím jako on." řekla babka a odešla od stolu na své místečko u kamen. Tímto gestem dala jasně najevo, že v podobných případech má hlavní slovo manžel. Muž si uvědomil, že nadešel jeho čas, nabídl hostu skleničku, přiťukli si a až teď, dědek vědom si své důležitosti začal vyprávět.

"Narodil jsem se v Mukačevu na Podkarpadské Rusi, v pátém roce," doplnil a ukázal rukou směrem k babce. "Ona je o deset let starší, taky z Mukačeva. Jak vidíš, není nějak moc vysoká, proto otec nechtěl abychom se vzali. Povídal, že s takovou chatrnou ženskou moc štěstí nepořídím, ale já jsem ji znal a miloval, proto nešlo uposlechnout." Dědek na chvíli sklopil víčka. Babka se zavrtěla a stydlivě pousmála. Její úsměv způsobil, že se muž začervenal. Ta slova často neříkal, neboť nemusel, manželka o jeho vřelých citech věděla i bez mluvení, ale přece ji ta hezká slova potěšila, když už byla vyslovena. Dědek se s tím rychle vyrovnal, ovládl stydlivost a vyprávěl dál. "Tak dlouho jsem otce prosil, až jsem si vynutil souhlas. Jenom, že on si dal krutou podmínku, že po svatbě musíme opustit město, vytratit se, abychom jemu ševci a rodině nedělali ostudu. Co nám zbývalo? Odešli jsme." Řekl trpce, tento statečný muž, párkrát si potáhl z lulky, potom pokračoval dál: "Putovali jsme od vesnice k vesnici, všude jsme někomu vadili. Až po dvou letech jsme se usadili zde. Ze všech zel, toto bylo nejmenší, už jsme byli i roztrpčení životem... Tak jsme tu zůstali. No a tví rodiče měli podobný osud. Přistěhovali se z Tater, z Lendáku. Tátovi tam hrozilo, že jej zavřou za nedovolené kšeftování s koníma a tak utekli až sem, kde o nich financi nevěděli. Samozřejmě, že to vše vyšťourali policajti až po té hrozné události - dobře si pamatuji, když v čtyřicátém osmém přijeli sem, byli strašně vylekaní, dočasně bydleli na faře, pak si postavili dům. Ale to ty jsi už byl na světě, narodil jsi se do roka od jejich příjezdu." Dědek dopil obsah sklenice, opět si nalil, chtěl i klukovi, ale ten přikryl sklenici dlaní, zavrtěl hlavou na znamení, že už pít nebude. Dědek položil láhev na stůl a mluvil dál:

"Zdejší lidé vás stejně jako nás, mezi sebe doopravdy nikdy nepřijali, alespoň mi to tak připadá. Vždy - a to i dnes jsme byli pro některé pouze přivandrovalci, méněcenní hlupáci! No pojďme k vašim. S nimi jsme se moc nestýkali. Mimo jiné nás rozdělovala řeč. Ano, ano." zdůraznil.

"Řeč to byla. Tví nebožtíci mluvili po slovensky, my nářečím z okolí Mukačeva, no a to tenkrát byla velká překážka. Dnes jak vidíš už umíme i po slovensky. Zvláště tvé mámě šlo učení zdejšího nářečí velice těžce, snad i to jí pomohlo do hrobu..." Najednou se zarazil. Uvědomil si, že posledními slovy přestřelil a nemýlil se. Mládenec ho okamžitě chytil za slovo:

"Takže vy víte, proč to otec udělal,... řekněte něco víc, když už jste začal," upřel jiskřivý pohled na dědka, ale ten jenom záporně zavrtěl hlavou.

"Někdy jindy chlapče, a jinde." změnil náhle téma rozhovoru:

"To jedeš sem rovnou z domova?" Otázal se poté, aby udal řeči jiný směr.

Když zklamaný mládenec zjistil, že víc u dědka nepořídí, vzdal to a přestal dotírat.

"Ne, jedu z Karviné, už dva měsíce tam pracuji na dole. Domov jsem opustil v osmnácti, v Karviné mi nabídli práci a hlavně bydlení."

"A kdy se vracíš Miško?" Překvapil ho znenadání dědek rodným jménem, natáhl k němu ruku a představil se.

"Já jsem Petr Rušič a ona...," pokynul hlavou k manželce

"...se jmenuje Jelena."

Babka přistoupila blíže, posuňkem naznačila aby se naklonil a pak ho rodičovsky políbila na líce.

"Takže, vy jste si zapamatovali i moje jméno? Musím se přiznat, jsem překvapen, milé překvapen." V očích se mu zaleskly slzy. Aby zakryl pohnutí hned odpověděl spěšně na Rušičovou otázku.

"Odjedu, jen co navštívím matčin hrob, ale mám obavu, jestli ho vůbec najdu..."

"Najdeš ho, neboj se." Pousmál se dědek, spiklenecky zamrkal na babku, ta se taky pousmála, věděla totiž, co to znamená.

"Tam se dovíš, proč jsi pro nás něčím víc, než cizincem." Dodal dědek záhadně. Pak se rozhovor stočil k běžným záležitostem života.

"No chlapi, nějak to uteklo," řekla babka. "Je na čase jít spát, zítra je taky den, jen aby vám přestalo pršet," zašvitořila a spěchala připravit postel pro hosta. Muži ji uposlechli, šli si lehnout. Ona vzala dva kyblíky s teplou vodou, odešla podojit krávu i kozu a až potom ulehla.

Na druhý den ráno nepršelo. Nad vsí se vznášely těžké, tmavé mraky. Oproti včerejšku bylo docela vlídně. Zdálo se, jakoby se Bůh, vládce nad přírodou, nad životem a smrtí na chvíli slitoval a seslal alespoň takovou pohodu. Hřbitov rozléhající se kolem kamenného pravoslavného kostela je postaven na ploše vyvýšené terasy, výškově převyšující úroveň většiny základů vesnických stavení zhruba o padesát metrů. Cesta k hřbitovu a cerkve je vedená od státní silnice šikmo po úroveň terasy. Těžšího nebožtíka je někdy pořádná dřina dostat na místo věčného odpočinku, neboť i přes úkos je cesta dosti strmá a zákonitě prodloužená.

Starý Rušič a Michal Petrík stoupali strmým svahem, první s motykou v ruce a druhý s velkou kyticí aster. Bez větších potíží vylezli nahoru. Mladší Michal měl pár kroků náskok, před dech lapajícím Rušičem. Na vrcholu se před ním objevila obrovská, dřevěná brána cerkve. Po levé straně svatostánku uzřel, stejně jako po pravé, nesystematicky, chaoticky rozházené hroby různých tvarů a skladby materiálu. Ubozí duchové měli určitě problémy, jak se strefit do vlastního. Sem tam se vyskytoval mramor, někde kovová ohrádka, jinde zase beton. Nejvíc zde však bylo obyčejných, dřevěných křížů z ohoblovaných nabarvených desek, jednoduše zabodnutých do navršené hlíny. Všechny pomníky měly jednu věc společnou, a to, že byly, až na vzácné výjimky, starostlivě upravené.

Michal počkal na starce, nechal ho chvíli oddychovat a pak ho vzrušeným hlasem oslovil:

"Páni, to je nádhera, ty lidi snad do toho vrážejí celý majetek... Prosím vás na které straně je mámin... Už abychom tam byli."

Jenomže stařec ho okamžitě zchladil.

"Musím tě zklamat chlapče," řekl drsně.

"Mezi tou nádherou, jak říkáš, není."

Nastala chvíle. kdy měl klukovi vysvětlit cosi nepochopitelné, jenom, že vysvětlit se to muselo.

"Co že?... Ale já vám nerozumím." zarazil se Michal. Málem mu z rukou vypadla kytice. Právě toho se dědek celou cestou nejvíc obával.

"Jak mu to jen říct?" přemýšlel, pak odhodlaně spustil.

"Je to vpravo, ale až daleko za touto nádherou, úplně vzadu mezi bezbožníky, mezi samovrahy a utopenci, mezi nekřtěnými, na neposvěceném místě...", vychrlil ze sebe.

"Ale jak budeš mít možnost se přesvědčit, je stejně hezký a možná ještě hezčí, pojď za mnou, zavedu tě tam." Dědek zabočil vpravo podél cerkve, trochu přidal do kroku, ve snaze vyhnout se nechápavému, tázavému pohledu mladíka. Najednou na něm nebylo vidět stopy staroby, jakoby ho polil živou vodou, čile, jako srnka spěchal podél směsice hrobů. Mladíkovi nezbylo nic jiného, než ho následovat. Pospíšil si za starcem dlužícím mu vysvětlení. Minuli poslední upravený hrob s křížem u hlavy nebožtíka a najednou bylo pusto, nikde žáden kopeček alespoň vzdáleně připomínající hrob. Dědek se ale nezastavil, šel dál. Dál až k asi čtyřmetrovému kříži s ukřižovaným Ježíšem s kýčovitě pomalovanými partiemi těla a obličeje. Ukřižovaný Ježíš oznamoval hranici. Za jeho zády, zhruba po desetí metrech se rozprostíralo asi padesát čtverečních metrů neposvěcené půdy pro samovrahy, kacíře, vyvrhele a nekřtěné.

Udýchaný dědek se zastavil za smrčkem a počkal na docházejícího pronásledovatele. Před nimi se objevily dva hroby. Jeden větší, dospělého člověka a vedle něj malý hrobeček. U velkého byl bílý křížek ze dřeva a u malého také dřevěný, ale natřený do růžová. Oba byli pečlivě upravené, zbavené plevele a u každého byla umístěná skleněná váza na květiny. Vypadaly, jakoby věky patřily k sobě. Oproti předchozím hrobům, ti dva působí nějak výstředně, napadlo Michala

"Tady jsou holky naše! " řekl dojatě Rušič.

"Že jsou hezké... co ty na to?" zeptal se Michala. Ten pouze vyjeveně zíral a nezmohl se na jediné slovo. Přistoupil blíže a prstem ukázal směrem k malému.

"A co ten malý?" řekl zaraženě.

"To je naše Jelenka, zemřela před mnohá lety hned po narození. Jelikož jsme ji nestihli nechat pokřtít, skončila tady, dávno před tvou matkou. ... naše ubohá holčička... A jak dlouho jsme na ni museli čekat... No, byla to vůle Boží... Roky tu byla sama, ...chudinka musela se v noci bát." Po těchto slovech mu z očí vykanuly slzy, utřel si je a pokračoval,

"Když zemřela tvoje máma, lidé nevěděli jestli je pokřtěná, a tak svatí muži..." řekl opovržlivě,

"...Rozhodli, že bude pohřbena zde. Abych ji dostal k Jelence, podstrčil jsem hrobníkům láhev pití, jinak by ji pochovali o pár metrů dál." Chvíli pozoroval naslouchajícího chlapce, pak rozhořčeně pokračoval:

"Možná víš, možná ne. Tvá matka byla katolička. Do zdejší cerkve nechodila a tak ti pitomci mysleli, že když už člověk nechodí do cerkve, tak musí být bezbožník... Co naděláš, lidská hloupost a nenávist jsou nekonečné, bůh jim odpusť," doložil kysele.

"Ale pojďme zpátky... řekl jsem si, když už pečuji o Jelču, tak proč bych nemohl i o tvou mámu?" V hlase mu najednou zazněl líbezný tón něhy. Zdálo se jakoby mluvil o živých. Tento fakt Michala vyděsil, neřekl ale nic. Jen dál úzkostlivě naslouchal monologu starce.

"Musel jsem to skloubit tak, abych ji měl vedle Jelenky. To se mi povedlo. Čekal jsem a udržoval hrob do doby než přijedeš,... jsem šťasten, že se to povedlo... tak co?... Teď už chápeš, proč nejsi pro nás cizincem? " Otázka zůstala viset ve vzduchu bez odpovědi. Kluk pouze pokynul hlavou. Poklekl ke kříži matčina hrobu a pomodlil se. Pak už na sebe nepromluvili. Taktně, každý zvlášť prožívali svůj žal.

Pobledlí a utahaní se vrátili domů až k obědu. Babka je čekala u zápraží. Když Mišo vcházel do chaloupky promluvila na něj.

"Já tam raději nechodím, mně by puklo srdce," a cípem šátku si z obličeje setřela slzy, na jejichž místě se okamžitě objevily další. Utřela si je ještě jednou, do druhého cípu šátku si vytřela koutky očí, a poté odcupitala podávat oběd.

Odpoledne se trojice vypravila k zastávce autobusu. Na rozloučenou je Michal oba objal, poděkoval a odjel. Naposledy mu zamávali. Když Michal odcestoval a starci osaměli, dědek měl pocit, že snad v tom zmatku něco nestihl Mišovi říct. Najednou si vzpomněl, co mu chtěl ještě povědět, ale hned i zapochyboval, jestli by bylo správné, aby to Michal věděl. Chtěl se na hřbitově pokusit o vysvětlení pohnutek, které vedly otce k tak ohavnému činu. Chtěl mu vysvětlit pod jakým duševním tlakem žil otec, obávající se, že ho policajti odhalí. Dále chtěl vysvětlit, jak táta těžce snášel to, že se jim vesničané posmívali, a to i takové hlouposti jako je třeba komolení řeči Mišové nebožky matky. Chtěl mu taky říct, že starý Morochovič byl pijan, pytlák a že u něj v chalupě za vesnicí se scházeli největší povaleči a lotři z širého okolí, včetně Mišova otce. Plánoval mu ještě říct, že Morochovič opustil svět na otravu alkoholem a možná skončil v pekle, v kotli vedle jeho otce.

"Dobře, že jsem na to zapomněl. Takové pitomosti dovedou akurát člověku zbalamutit hlavu. " zaradoval se nakonec a dál starostlivě opatroval dva zavržené hroby.

Zhruba o osm let později, kdy už dědek a babka nebyli mezi živými se na matrice v Uliči, - v poště objevil úřední záznam o úmrtí rodáka Michala Petríka, který zahynul při výbuchu metanu na Dole ČSA.

Mladá úřednice si prohlédla papír, pozastavila se u jména a zapřemýšlela. Jméno jí nic neříkalo, pohodila papír na stůl a šla si udělat kávu. Netušila, že v záznamech jméno Petrík už dávno figuruje. Stačilo nalistovat v příslušné složce. Objevila by jméno vraha, který byl za brutální ubodání manželky bodákem před očima svých dvou nezletilých dětí odsouzen k trestu smrti a posléze popraven.