Úšklebek

Vasil Roman

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2010

Úšklebek

Vasil Roman

Upozornění:

Osoby a jejich osudové příběhy v této knize jsou výplodem fantazie autora. Jakákoli podobnost se skutečnými jmény, událostmi a prostředím je čistě náhodná.

I.

U zastávky autobusu, oproti budově okr. soudu, chodníkem vrávoravě bloumal přibližně padesátiletý muž. I když bylo nádherné poledne druhé poloviny června a na blankytné bezoblačné obloze zářilo sluníčko v celé své parádě a síle, on byl sevřený v elegantním tmavomodrém obleku, zlehka přiškrcen modrou kravatou. V dusném horku svíral v ruce narůžovělý kapesník připlácnutý k nosu. Kdekdo by řekl - opilec. Ne, ne! Kdepak! Tenhle pan byl zapřisáhlý abstinent. Tenkým kapesníkem nezadržoval zvratky, ale slabý pramínek životní tekutiny - krve. Nebývale rozrušen, poloomráčen brutálními údery čísi pěsti, se už hodnou chvíli nemohl vzpamatovat z šoku. Vykolejen útokem ani nepostřehl, že krvácení již ustalo.

Nenasytným všudypřítomným mouchám však stačilo to málo, co z něj vyteklo. Okamžitě zavětřily šanci nacpat břicha bezplatnou svačinou. Mávajíc levačkou je udržoval v uctivé vzdálenosti. Přesto se některá z odvážnějších dostala až ke krvavým skvrnám, vzápětí utržila ránu, následně ztratila orientaci a v piruetách cupitala k zemi, vzpamatovat se. Rozhodně byly kurážnější a statečnější, než bezhlavě prchnuvši, zákeřný útočník. Zápolíc s bandou dotěrných banditů, malátně, potácivě pendloval chodníkem sem a tam. Kolemjdoucích si nevšímal. Nevěnoval pozornost ani sousedovi, agronomovi sedícímu vedle řidiče v protijedoucím traktoru, který mu zoufale mával na pozdrav. Soudce Postihovač měl jiné, důležitější starosti. Duši mu tížil otřesný zážitek. Něco podobné, se mu ještě nepřihodilo, i když počas dlouholeté praxe předsedy senátu vyslyšel spousty vyhrůžek, nikdy nedošlo k jejich naplnění. Až teď, kdy to nejmíň očekával. Jenomže poručte osudu! Traktor projel. Přes trauma, které prožíval, odkudsi přišel popud podívat se na plošinu  vlečky mizejícího traktoru. Najednou zcepeněl. Na plošině spatřil stát vzpřímeného houpajícího se medvěda.

„To… to není možné! …medvěd?…a v Humenném? …a jakou má hezkou hráškově zelenou barvu. to jsou věci!“ podivil se.

Nevěřícně zavrtěl hlavou. Pak se uchechtl.

„Ne, tomu nevěřím! Medvěd? Asi jsem špatně viděl!“ A měl pravdu, kdo by jen tak městem vozil hráškově zeleného medvěda, že? Pochopil, že po úderech se nejspíš dostavila halucinace, vyvolaná otřesem mozku.

„Nebylo by od věci, kdyby podobně viděl i ten zatracený hmyz. Jistě by vyrazil za pachem medvěda a já bych měl pokoj.“

Jenomže ty potvory halucinaci neměly. Nadále si dělaly laskominy na jeho fajnovou úřednickou krev. Nezbývalo, než s nimi válčit dál. Několikrát se zastavil, sroloval cípek kapesníčku a vzniklou ruličku střídavě zasunul  do jedné, pak do druhé nosní dírky. Přitom neopomněl fackovat mouchy.

„Je to ale zvláštní,“ vrátil se zpět k dění jež následovalo bezprostředně po výprasku.

„Po takových ranách by člověk spíše očekával neúprosnou bolest, ale ono se stalo něco úplně opačného. Když se po bleskových úderech ve tmě rozzářily pestrobarevné hvězdičky roztodivných tvarů, jež časem pozvolna vymizely a nahradil je reálný svět, neprocitl jsem k bolesti, ale v místech dopadu záludných pěsti, se počaly dít prapodivné věci. Všemu vévodil nos. Tak neuvěřitelně, nepřirozeně mně v něm zašimralo, až se mi z oči spustily slzy a pocítil jsem silné nutkání kýchnout. V očích a nosu nastalo tání a já ve zmatku nevěděl co chytat do kapesníku dříve slzy nebo krev. Bolest nastoupila až později. Jaké štěstí, že jsem se po těch ranách neskácel na zem - alespoň jeden klad.“ zhodnotil dění a žalostně se ušklíbl. Dopoledne to bylo jiné, to se smál doopravdy. Vzpomínal jak ohromně se pobavil. Ale není to další z představ? Kdoví? K tomu se ještě rozhodně dostaneme.

II.

Poté, kdy začal normálně uvažovat, kdy již v hlavě necítil zmatek ani závrať, se podíval na hodiny a zhrozil se. Nevěřícně zavrtěl hlavou. Uběhlo dvacet minut od doby, co opustil úřad.

„Ten čas utíká!“ zahuhňal do kapesníku. Pak ho na moment odtáhl od nosu, přesvědčit se, zda ještě krvácí. Zaschlá krev dávala na vědomí, že mu smrt vykrvácením nehrozí. Přesto si ho opět rychle přiložil, jakoby snad věřil, že má léčebnou moc. Narovnal se, vzápětí pocítil tupou bolest v hlavě, vycházející z kořene nosu. Po chvíli bolest ustala. Začal chladně uvažovat, musel se rozhodnout, co dál. Ohlásit věc, na stanici VB, byl podle něj nesmysl. Co by si o něm policajti pomysleli? Chlap srákora! Noblesní, nesmlouvavý soudce Michal Postihovač, jde jako žalobníček s takovou hloupostí. To ne! Rozhodl se. Nebudou se mu posmívat! Hanbou by se propadl do země. Kvůli nutnosti utajení, ho  o to více celá věc užírala. Připadal si jako spráskaný hospodský rváč (alespoň si ho takhle představoval). On, pan soudce dostal do nosu od nějakého primitivního pobudy. Jaká hanba, jaká hrozná potupa! Jak s tím bude žít? Zvládne to? Věřil, že ano. Rozhodl se nejít ani k lékaři. Vždyť manželka je zdravotní sestra, ošetří ho. A kdyby přece jen nastaly nějaké komplikace, má mezi lékaři v okrese známé, kteří dovedou být v takových případech patřičně diskrétní.

Ještě několik minut podobně taktizoval, pak přijel autobus a on nastoupil.

„Dostat tak toho lumpa, co mne přepadl. rozerval bych ho jako žížalu!“ zahrozil silácky. Řidič uzavřel dveře a nešťastný, zkroušený soudce se nechal odvézt domů.

III.

Zhruba za deset až patnáct minut vystoupil z autobusu ve vesničce H. nedaleko města. Po chvíli chůze se ocitl u branky dvora své prostorné vily, velebně trůnící uprostřed rozlehlého, oploceného pozemku s malebnou zahrádkou posetou rozmanitým květenstvím, sálajícím omamné kouzelné vůně, a se spoustou vzrostlých i zakrslých ovocných i čistě ozdobných stromů a keřů.

Jen co za sebou zavřel kovová dvířka a vykročil na dlážděný chodník vedoucí přímo k domu, objevila se nad (čtete dobře!) prahem masivních dubových dveří, postava paní domů. Když ji tak zahlédl, úlekem zkoprněl. Oslněný slunečními paprsky, které se náhle vysmekly zpoza stromů, dlouho nemohl rozeznat, zda žena stojí, nebo ve vzduchu poletuje jako anděl. Vyplňovala vchod, obklopená nachově zbarvenou mlhou. Soustředil zrak na obličej a utržil další ránu, která ho málem položila. Místo hlavy zahlédl ohyzdnou bílou placku, na níž scházely základní znaky lidské bytosti. Neviděl oči, neviděl rty, neviděl nos. Halucinace zmizela stejně tak rychle, jak se objevila a místo ní ve dveřích stála jeho žena. Vkusně upravená dáma středního věku, ho už netrpělivě očekávala. V poslední době mívala často noční směny, proto se dohodli, že budou obědvat spolu. Ani jí nedal pusu jako jindy. Se skloněnou hlavou kolem ní chvatně proklouzl dovnitř. Překvapená nezvyklým chováním si ho tázavě prohlédla. V poslední chvíli stihla uvidět kouli červeného nosu. Na otázku, co se mu přihodilo, mávl rukou a zamířil do koupelny. Nejdříve prstem a ukazovákem štítivě vytáhl z kapsy saka ušmudlaný kapesník, znechuceně ho odhodil do pračky. Poté si mýdlem vydrhl ruce. Pak zkoumavě přejel pohledem po překrásném obleku, který jakoby zázrakem zůstal neposkvrněn.

Relativně spokojen pověsil sako na věšáček k ručníkům a přistoupil blíž k zrcadlu. Drahnou chvíli pečlivě studoval změny ve tváři, přesněji řečeno, zkoumal svůj naběhlý nos. Zdál se být poškozený jen lehce. Nepatrně zbytněl, nabral na tloušťce a také mírně zrudl.

„Není to natolik zlé, aby to nespravilo pár studených obkladů s troškou pudru“ přesvědčoval se. Stejně se dnes do práce nevrátí. Zavolá sekretářce, Ona ví co má v podobných případech dělat, vždyť nehoří! Nos si vykurýruje a do zítřka bude zářit, jakoby se nic nestalo. Bouli ve vlasech a modré ucho opomněl. Z úvah ho vyrušilo nesmělé zaťukání na dveře. Manželce se pobyt v koupelně zdál být poněkud dlouhý. Vešla dovnitř, na nic se neptala jen vyjeveně hleděla na nos. Věděla, že až nastane příhodná chvíle, sám jí všechno poví. Namočeným tampónkem  vaty v peroxidu vodíku se pustila ošetřit krevní sraženinou ucpané nosní kanálky. Neprotestoval. Občas vystrouhal podivnou grimasu, v podstatě však odevzdaně, jako hodný chlapeček, jí nechal dokončit dílo.

Jakmile skončila, dala najevo zvědavost. Tázavě se na něj zadívala. Nepotřebovala slov. Mlčel jako podřezané podsvinče, dělal, že jí tentokrát nerozumí. Pokrčila rameny, jakoby chtěla říct - no dobře, jak chceš! A odešla servírovat jídlo.

Když žena odešla, o své se přihlásilo ucho a boule na hlavě. „Nos, nos, ten je momentálně nejdůležitější!“ Trval na svém. Nedalo mu aby znova nepřistoupil k zrcadlu. Znenadání pocítil závrať. Přivřel oči, v tom okamžiku se z tmy vynořilo něco záhadné, něco ošklivě rezavé, vlnící se. Připomínalo to kudrnatou kouli obrostlou chmýřím. Velice rychle se zvětšovalo a nezadržitelně plulo přímo mezi oči k nosu. Dříve, než bys řekl „švec“, spatřil milióny roztomilých hvězdiček, skotačivě kroužících na obzoru. Než se koule stihla úplně ztratit, uvědomil si, že ví co to zrzavé, chlupaté doopravdy je. Okamžitě otevřel oči, přidržel se umyvadla do chvíle, kdy nabude rovnováhu. Ze zrcadla se na něj šklebil chlap s červeným nosem. Smál se smíchem člověka, jehož osvítilo poznání. Tím šťastlivcem byl on sám.

„Chlupatá ruka!“ Ano byl si jist, tloukla do něj rezatá pěst. To však nebylo všechno, on tu pěst znal, poznal jejího majitele! Proto se usmíval. Proto ho u srdce hřálo, věděl totiž, že pomsta pro něj bude sladká a pro chlupáče velice krutá.

„Pomsta, pomsta… á… á,“ zařval krvelačně. Ubohá manželka se zděsila. Nechala všeho, bez klepání vtrhla k němu. Okamžitě ji sevřel v náruči, dlouze políbil a pak ochraptělým, vzrušeným hlasem řekl - „Zlatíčko, já už vím kdo mne přepadl!“

Z ženiny spanilé pusinky pomalu ale jistě mizely obavy, vyvolané nezpůsobným jekotem, jindy velice kultivovaného, nepřístupného pána domu.

„Jsem šťastný!“ doložil. Po tomto sdělení opět nabyl vnitřního klidu. Rázem z něj vyzařoval předchozí, neoblomný ochránce práva. Téměř slavnostně vyslovil jméno člověka, který bude pykat, tak jako nikdo před ním:

„Doloňka, tak zní jméno toho lumpa,“ oznámil slavnostně ženě, kterou spíše zajímalo, kdy povolí sevření. Už jí byl proti vůli čím dál sílicí stisk.

„Takové obří, zrzavé, chlupaté, mozolnaté sedlácké tlapiska a jejich majitel se jmenuje Doloňka (dlanička)… chápeš to? Chápeš?“ opakoval otázku s nepřirozeným leskem v očích a začal se až nepříčetně chechtat. Pak povolil sevření, a ona vyděšeně zaznamenala úšklebek nehodící se do obličeje duševně zdravého člověka.

Otřásla se hrůzou. Pomalu si začala uvědomovat, že se manželovi v hlavě asi něco porouchalo. To jméno, jež vyslovil, bylo u nich doma tabu.

„Poznal jsem tu hnusnou krysí pracku… šáhl na mne… toho bude litovat až do smrti!“ hrozil.

„Není to ten, co jsi ho někdy v šedesátých letech poslal do vězení?“ sondovala, zdá se opravdu nemýlí, že její muž se zbláznil. Doloňka s rezavými chlupy, byl už dávno mrtvý. Byl už léta noční můrou soudce Postihovače. Tenkrát ho odsoudil na osm měsíců a ten chudák to neunes a oběsil se dříve, než ho stačili zavřít.

„Jeho syn!“ řekl pevně.

„Copak nevíš, že starý je dávno po smrti?“ zeptal se nechápavě a pak pokračoval.

„Dnes jsem měl stání se dvěma lotry z Uliče. Podstatou kauzy bylo lehké ublížení na zdraví, ke kterému došlo kvůli mizerné uorané brázdě pole. Doloňka byl tím obviněným. Postižený se jmenuje Sičák. Brázdu uoral on. Doloňka za ním zašel domů a žádal vysvětlení. Prý došlo k omylu, omluvil se Sičák. Když omyl, tak omyl, řekl si Doloňka. Už to chtěl nechat plavat, ale na odchodu u dveří se pootočil a povšiml si. že se Sičák nenápadně pošklebuje. Došlo mu, že ho převezl. Neváhal. Zmlátil Sičáka ve vlastním domě tak, až skončil v nemocnici s četnými poraněními…A jak jsem přišel na to, že mě přepadl právě on? Měl důvod! Když jsem mu po ověření totožnosti vracel občanský průkaz, přišlo mi k smíchu jeho jméno. Takové šlachovité ručiska a on se jmenuje Dlanička. Asi jsem se ušklíbl… a ten prevít to poznal. Sám to potvrdil v průběhu slyšení při výpovědi. Když jsem se ho zeptal, co ho rozlítilo tak, že nad sebou ztratil kontrolu, odpověděl:

„Falešně se šklebil a to mě vždycky namíchne!“

„Podle čeho jste usoudil, že se šklebil? Jak to můžete vědět? Co když mu pod nosem jenom prolétla moucha a vy jste to vzal jako posměch,“ ptál jsem se.

„Rozeznám přece smích od posměchu, nejsem blbej,“ řekl klidně ten darebák.

„A můžete ten posměšek napodobit?“ ždímal jsem ho dál.

„Neumím to, ale… ale,“ lezlo z něj neochotně, pak mu v očích zlostně zajiskřilo,

„Smál se nějak tak, jako vy, pane soudce, když jste mi vracel občanský průkaz.“

„Tak vidíš, že měl důvod,“ zakončil vyčerpávající výklad soudce.

„Jen žádnou paniku,“ říkala si zoufalá žena. Věděla, že tohle, co slyšela se odehrálo velice dávno, snad pět, nebo šest let, ještě na počátku vrcholu jeho právnické kariéry. Znova ji zmáčkl v ramenou, ale teď trochu jemněji,

„Moje zlatá, to bys nevěřila, jak mne probodával, těmi svými ďábelskými očiskami. Nebýt v síni lidí kdoví…? Možná by si na mne troufl i tam. Ještě, že jsem případ odročil… Příště si to s ním vyřídím! Jen počkej, ty chlape zatracená, “ sliboval. Pak necitelně odstrčil  manželku a opět se podíval do zrcadla. Věděla co má dělat. Šla zavolat pro záchranku. Teď už nebylo pochyb: soudruh soudce se zbláznil!

Vycenil zuby na svůj obrázek, pokrčil nos a výhrůžně pronesl:

„Střež se sedláče, střež se pomsty soudce Postihovače, neboť je to muž velký, nakope tě do prdélky.

IV.

Když přijela sanitka, soudce již doma nebyl. Mezitím, kdy žena telefonovala, odešel k řece, jídla se ani nedotkl. Tam se cítil nejlíp. Věděla kde ho má hledat, u Cirochy.

„Kša, kša. “ odháněl kachní hejno.

„Běžte pryč, překážíte!“ slyšela zdaleka jeho podrážděný hlas.

„Ať si to s ním vyřídím!“

Tichounce se přiblížila. Zlehka mu položila ruku na rameno, druhou něžně pohladila vlasy a až nyní si povšimla boule nad uchem.

„Nechtějí poslouchat?“ zeptala se vlídně. Z očí jí přitom kanuly slzy velké jako hrách. Musela se ovládnout. Měla strach, aby ho neznepokojila.

„Nechtějí! Potvory jedny! Ne a ne odplout,“ odpověděl.

Najednou se zeptal

„Kolik že je hodin?“

Chtěla říct, že hodinky přece má. Pak se vzpamatovala,

„Půl druhé,“ řekla po pravdě.

„No jo!“ vzdechl zklamaně,

„To už dnes nepřipluje. Měl se vynořit o půlnoci nad ránem kolem třičtvrtě po pondělku…“

Už se neptala, kdože to měl připlout. Jako malé dítě si ho přivinula k hrudi a vlasy skropila slzami.

Úplně na závěr. Pachatele útoku na soudce Michala Postihovače policie nikdy nevypátrala.