Krásný básník

Jindřich Rohlík

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2010

Krásný básník

Jindřich Rohlík

I

Krásný básník otevřel okenici a vpustil do své cely vysoko nad mořem letní slunce. Jeho cela se tísnila mezi ostatními ve třetí galerii tvrze rozkročené nad rozeklanou skálou, na níž za divočejších dnů dotíralo rozběsněné moře. Dnes byl ale svět klidný a kromobyčejně vstřícný, a tak když Krásný básník toho rána pohlédl ven, uviděl daleko před sebou namodralý oblouk vzdáleného horizontu, a dole na pobřeží nesmělou pěnu jež syčela na rozžhaveném písku pláže. Nejprve vstřebal krásu okolí, a pak zprudka nasál léto, které se mu rozetřelo uvnitř hlavy jako hojivá mast na dlouho nezhojené ráně. Krásného básníka z ničeho nic napadlo, že člověk má celý dlouhý život na to, aby se smířil s tím, že to není on, kdo je na světě nejdůležitější. Velice se sobě pro tu myšlenku obdivoval.

Zajímavé na tom bylo, že Urostlého hrnčíře, který kráčel po rozpálené pláži hluboko pod Krásným básníkem, takové myšlenky nikdy nenapadaly. Pracoval celý den ve své dílně, kde roztáčel hrnčířský kruh, a dvakrát do týdne pak navštěvoval oba dva trhy, jeden v západním a druhý v jižním městě. Shodou okolností musel pokaždé, když se rozhodl navštívit jeden z obou trhů, projít kolem tvrze postavené ze žutého kamene vysoko na skále. Kdykoliv pak s nůší na zádech ztěžka bořil nohy do žhavého písku, nikdy neopoměl pozvednout hlavu a věnovat obdivnou myšlenku vyvoleným tam nahoře. Dnes dokonce spatřil, jak se ve třetí galerii rozevřely okenice a v otevřeném okně se na malý okamžik objevil jeden z nich.

Krásný básník se otočil zpět dovnitř své cely a naposledy pohnul křídlem okenice. V místnosti seděla Mladá dívka a mezi prsty svírala obrovskou červenou jahodu. Tu jahodu držela vysoko před obličejem, takže to mohlo vypadat, jako že se na ní dívá, ale ve skutečnosti upírala své studánky na Krásného básníka. Jen zpola vpuštěné slunce osvětlovalo pravou polovinu jejího těla, a šerpa z prostého plátna, kterou měla zavěšenou na rameni, jí nedbale zakrývala pevná ňadra, dál padala dolů až na podlahu a zdaleka při tom míjela bledá stehna a nahé boky.

„Co mám dělat já?“ zeptala se Mladá dívka, když byl Krásný básník konečně spokojený s nasvětlením, a poodstoupil od okna.

„Ty seď a drž tu jahodu,“ odpověděl Krásný básník, načež začal přecházet po místnosti a ze všech stran vrhal na dívku zkoumavé pohledy. Inspirace, na kterou čekal, však stále nepřicházela, a tak se stával zasmušilejším, a v jeho pohledech se postupně začalo zračit znechucení.

„Čekám na inspiraci,“ oznámil zničehonic Krásný básník Mladé dívce.

Mladá dívka to chápala, a nic na to také neřekla. Dál seděla na věkem sežvýkané židli, a Krásný básník kolem ní kroužil jako medvěd kolem včelího hnízda. Tak to šlo ještě nějakou chvíli, ale když pak dívka viděla, že inspirace ke Krásnému básníkovi stále nepřichází, navrhla mu, že by se mohla třeba celá svléknout. Jenomže to už toho všeho měl Krásný básník dost a na Mladou dívku se utrhl:

„Ti řikám seď, a drž tu jahodu!“

Mladá dívka se ulekla a rázem ztichla. I Krásný básník se poněkud uklidnil, a znovu se pustil do pobíhání kolem dívky, do hledání toho správného úhlu, toho jedinečného okamžiku, v němž zdánlivě nepostřehnutelný zábleskl slunce, mimoděčný pohyb, nebo nečekaný zvuk přinese s sebou kýženou inspiraci. Těžko říct, zda se inspirace nakonec dostavila, a pohladila Krásného básníka po jeho zlatistvých vlnitých vlasech a pošeptala mu do ucha slovo jedinečné a inspirativní, nebo jen prošla místností, aniž by se ohlédla, a nebo dokonce zůstala sedět dole na pobřeží, a v chladivém příboji si máchala bosé nohy. Jisté je jen to, že Krásný básník pojednou vyskočil, práskl za sebou dveřmi, a zanechal Mladou dívku v cele samotnou.

Mladá dívka Krásného básníka velice milovala, a tak dál seděla v opuštěné místnosti a držela ve výšce očí jahodu. Nevěděla nic o umění, a bála se, aby snad nějak neuškodila básníkově inspiraci, kdyby tu jahodu položila na misku vedle sebe, kdyby se sama uložila na lůžko, kde by ulevila tělu, které jí z té nepohodlné pózy už celé bolelo.

II

Urostlý hrnčíř mezitím dorazil na trh do jižního města. Přišel pozdě, a velice se proto na sebe zlobil. Co když vinou toho neprodá dost? Co když nezaplatí tesaři další splátku, co když budou až do západního trhu o hladu? Jenomže synek zmožený horečkou, kterou neopatrným mláďatům přináší vítr ze severu, dnes ráno tolik plakal a dovolával se tatínka, že bylo moc těžké odejít. Když se konečně Urostlému hrnčíři podařilo vyrazit na cestu, slunce už se houpalo vysoko nad obzorem. Výčitky, ten vtíravý a nevítaný společník, ho pak doprovázely celou cestu až na tržiště. Tam se však vytratily stejně rychle, jako se vytrácejí obrazy z mraků na nebi. Dnes prodá dobře.

Hned zkraje dne Urostlého hrnčíře vyhledal správce tvrze a vykoupil od něj všechny poháry na víno, které s sebou toho dne přinesl. I když mohl nakoupit už dávno před tím od jiných, počkal si na Urostlého hrnčíře, neboť si jej pro jeho řemeslo velice považoval. Věděl totiž, že pokud by hrnčíř mezi svými miskami a džbánky našel byť jen jeden vadný, sám by ho ihned vzal a ranou o zem rozbil. Někdy se to opravdu stalo, a zrovna dnes jeden takový kus mezi poháry našel. Musel se nějak poškodit cestou. I když prasklinka byla velice nepatrná a správce si jí zprvu ani nevšiml, Urostlý hrnčíř nedal, že takovou věc neprodá. Do konce věků by se prý za to musel stydět.

Správce se jen smál. Znal Urostlého hrnčíře už dlouho a snad by byl i zklamaný, kdyby se mu podařilo ho nakonec umluvit. Jak dlouho už to mohlo být, co se viděli poprvé? Čtyři roky? Tak dlouho už stála tvrz kterou Milovník umění, král a vládce, nechal vystavět, aby v ní shromáždil malíře, sochaře, básníky i herce, kolik jich jen v zemi našel, a zbavil je jednou pro vždy úporného pachtění se za každodenností a ordinérního potu obyčejnosti. Tam v té tvrzi je zavřel, dal jim vše, oč požádali, a ven nechal proniknout jenom jejich umění.

Ani po té, co se správce tvrze a majáku umění rozloučil a odjel s povozem po cestě vinoucí se k rozeklané skále nad mořem, se Urostlému hrnčíři nevedlo špatně. Od šťastného člověka lidé raději kupují, a hrnčířova radost z prvního dobrého obchodu zářila na pozadí ranní rozmrzelosti jako bílé vejce na černém uhlí z vyhaslého ohniště. Když se konečně rozžehly první louče, zbýval Urostlému hrnčíři už jenom ten jeden jediný naprasklý pohárek, který z nějakého důvodu prve hned nerozbil.

Dnes utržil za celkem dvacet čtyři měďáků, počítal Urostlý hrnčíř své štěstí, z čehož třináct měďáků dá tesaři jako splátku, pět měďáků padne jako obvykle na mouku, vejce a možná kus masa pro malého, takže mu zbude ještě šest celých měďáků, které bude moci dát stranou. Šest celých měďáků! To byla pro dnešek a tři následující dny velikost hrnčířova štěstí. Spočítána na měďák přesně. Urostlý hrnčíř lehkým krokem zamířil domů, ale na kraji města se ještě na okamžik zastavil v krčmě, a věděl, že jeho žena by se proto na něj nezlobila.

“Tvé nejkyselejší víno do mého prasklého poháru” poručil si Urostlý hrnčíř, a když víno dopil, rozbil pohár o zem.

Náhoda tomu chtěla, že zrovna v ten okamžik rozbil jeden z hrnčířových pohárů i Krásný básník. Když tak učinil, vydal se z pochodněmi osvětlené dvorany, kde ještě teď probíhala bujará kumštýřská veselice, vzhůru po schodech ke třetí galerii. Zcela opilý rozrazil dveře. Byla hluboká noc a druhdy sluneční cela byla nyní ponořená do tmy, ozářená pouze měsícem, jenž si zde odložil namodralý pruh svého svitu. Ten pokrýval velkou část podlahy a padal také na Mladou dívku, která stále ještě seděla na židli a v natažené ruce před obličejem držela velkou jahodu.

“Holčičko, lásko moje,” zavzlykal Krásný básník, “ty na mě čekáš?” zvolal a padl Mladé dívce k nohám.

Mladá dívka se zachvěla. Ještě stále byla jen nedbale zahalená do šerpy z prostého plátna, a tak jí  už byla docela zima. Odložila jahodu, položila jí doprostřed bílé misky, a pohladila Krásného básníka po jeho vlnitých vlasech. Krásný básník objal bledé nohy, ke kterým se před tím vrhl a začal je líbat, aniž by při tom přestal vzlykat.

“Moje sluníčko, moje všechno,” šeptal Krásný básník mezi polibky, “bez tebe bych nebyl nic. Nic!”

Mladá dívka se tiše svezla na zem za Krásným básníkem, který se tolik dojal vlastním citem, že nemohl přestat vzlykat a dál líbal Mladou dívku kde se dalo.

“Ty nevíš jaké to je, ty nic nevíš,” volal zase najednou Krásný básník a tloukl se při tom do hlavy, “taková prázdnota,” plakal, “taková prázdnota.”

Mladá dívka vzala básníkovu hlavu do dlaní a palci setřela slzy, které se mu draly z očí. Pak ho políbila na každé víčko a uložila básníkovu hlavu do klína. Věděla jak strašlivě Krásného básníka tíží každá myšlenka, stejně jako prázdno bez myšlenky. Kdysi jí o tom sám vyprávěl. Jaké utrpení musí skýtat svět lidem, přemýšlela často Mladá dívka, citlivým a vnímavým jako je on. Lidem povýšeným nad úroveň obyčejných smrtelníků svým nezměrným talentem, a tou samou věcí i krutě trestaným. Mladá dívka děkovala za každou minutu, za pouhý zlomek vteřiny, který mohla trávit spolu s Krásným básníkem, když pro nic jiného, tak proto, aby mu pomohla ulehčit o míru jeho smutku.

“Ty jsi moje,” zašeptal ještě Krásný básník, a pak s hlavou v dívčině klíně usnul.

Mladá dívka byla potom ještě dlouho vzhůru, a zatímco hladila plavou hlavu, zpívala prostou píseň, kterou jí naučila její maminka. Krásný básník se o té písni sice kdysi vyjádřil velmi kriticky, ale Mladá dívka ji přes to zpívala, protože ji měla ráda, a vlastně ještě docela nedávno tu píseň slýchávala sama, to když se jí někdy udělalo smutno. Ta píseň na ni fungovala jako lék, a tak Mladá dívka doufala, že tím Krásnému básníkovi ve spánku také uleví.

Narozdíl od Krásného básníka nezahmouřil Urostlý hrnčíř celou noc oko. Chlapci se přitížilo. Nejprve křičel a plakal, rozpálený jako malá kamínka, s kapkami nemoci na čele, jak se ji tělo pokoušelo vytlačit ven. Pak ale plakat přestal, a jenom docela tichnounce sténal. Horkost z něj stále sálala, ale kůže teď byla docela suchá, až se Urostlému hrnčíři zdálo, že musí každou chvíli  vzplanout. Jakkoliv si Urostlý hrnčíř říkal, že noc každý strach zveličí, nijak mu to nepomáhalo, a ta převeliká úzkost, že chlapcovo tělo už svůj boj o život vzdalo, ho svírala jako obrovská ruka. Snad stokrát za noc běžel k moři, aby v něm namočil kus plátna, do kterého pak chlapce spolu se ženou balili. Ještě než přišlo ráno, bylo rozhodnuto. Vezme pět měďáků a zanesou chlapce k lékaři do města.

III

Divadelní děvka stála nahá ve zpola napuštěné vaně, voda jí sahala ke kolenům, a v ruce držela mrtvou rybu. Na ošlapaném jevišti v přízemí tvrze postávali kolem vany kromě Krásného básníka ještě Zanedbaný dramatik a Vyžilý herec. Hlediště bylo prázdné. Krásný básník cítil to napětí. Konečně na něčem dělali! Ještě včera to vypadalo tak beznadějně, a podívejte se, kde jsou dnes! Všichni tři se zkoumavě dívali na Divadelní děvku a přemýšleli. Mrtvá ryba v její ruce skvěle zapadala do kompozice příběhu, cítili to všichni. Kdyby ta ryba byla živá, už by to tolik nefungovalo. V příběhu muže, který zemřel, aniž by si toho všiml, by to byl vysloveně rušivý element. Celá symbolika by šla zkrátka do hajzlu.

Teď už to bylo dobré, ale ještě ráno, když se sešli se Zanedbaným dramatikem u snídaně a Krásný básník prohlásil: “Vůbec nic mě nenapadá,” to s nimi vypadalo bledě.

Zanedbaný dramatik totiž jenom pokýval hlavou, a řekl: “Někdy mám pocit, že jsem mrtvý.”

Jenomže pak si k nim přisedl Vyžilý herec, který slyšel poslední větu a dodal: „Buďto my, a nebo ti venku,” a bylo to.

Tak vznikl příběh muže, který zemřel, ale nevšiml si toho. Dělá všechno jako dřív, pracuje, jí, vyměšuje, vychovává děti, jenom zkrátka neví, že je mrtvý. Všechny ty druhotné znaky jeho smrti na něj sice za všech sil křičí, ale on je nevnímá. Ani ho nenapadne, že se jeho žití skončilo, protože to by koneckonců byla nová myšlenka, a po smrti už žádné nové myšlenky nejsou.

Krásný básník hned zkraje navrhl, že by středem vyprávění mohla být nahá dívka, která by před sebou držela velkou rudou jahodu, ale nikdy by si do ní nekousla. Zbylí dva kumštýři si ho zprvu nedůvěřivě změřili pohledem, a vzápětí jeho návrh jednomyslně zamítli. To se Krásného básníka dotklo, a strhla se hádka. Po dlouhých diskusích se nakonec dohodli na tom, že dívka by sice každopádně měla být nahá, to ostatně nikdo nikdy nezpochybňoval, ale v ruce že by namísto jahody měla držet mrtvou rybu. Všichni tři cítili, že tohle je fakticky síla.

Tvář i postava Vyžilého herce přímo vybízely k tomu, aby mu byla přidělena role mrtvého, a tak se také stalo. Druhá ze dvou hlavních rolí pak byla nabídnuta Divadelní děvce, o které se všeobecně vědělo, že je ochotná se na jevišti kdykoliv svléknout, zejména pokud to pomůže hře jako celku, to se rozumí. Jakmile jí jednou vysvětlili, o co jim jde, nadšeně souhlasila. Zakládala si na tom, že není úzkoprsá, a že dokáže pochopit smysl díla, kterému se pak zcela odevzdá. Vypadalo to, že ví úplně přesně, proč tu teď stojí nahá a v ruce drží mrtvou rybu.

Krásný básník, Zanedbaný dramatik a Vyžilý herec stále ještě stáli kolem vany a dívali se na ní. Zanedbaný dramatik si navíc lety pilovaným gestem zamyšleně probíral nezastřižený zažloutlý plnovous.

„Myslím, že už to mám,“ prohlásil nakonec, „myslím, že všichni živí by měli chodit po rukou,“ řekl a rozhlédl se po ostatních, „chápete?“

Krásný básník i Vyžilý herec se na dramatika podívali.

„Chápete?“ zopakoval Zanedbaný dramatik.

Chápali to velmi dobře. Tohle je opravdu někam posouvalo. Jakmile měli nosné téma, a to už měli, hledali pro něj neotřelé prostředky. Tohle do toho skvěle zapadalo. Živí lidé jsou vzhůru nohama, a jediný, kdo chodí po nohou je mrtvola. Jenomže tady se nesmí zastavit. Musí jít dál. Potřebují ještě něco. Takovou věc, která tu doposud nebyla. Něco, co by s lidmi zahýbalo, co by je překvapilo. Toužili být současní, chtěli posouvat hranice. Šlo jim o nový přístup. O eskalaci. Snažili se dotknout prapodstaty věcí, a tak nakonec Vyžilý herec navrhnul, že by si Divadelní děvka měla tu rybu strčit do kundy.

Divadelní děvka se zarazila. Hranice je třeba posouvat, to je jasné, ona byla koneckonců mnohokrát v první linii, to jí nikdo nemohl upřít, jenomže teď se přistihla, že kolem té nové myšlenky v duchu přešlapuje opatrně jako myš kolem kousku sýra zapleteného do podivné ocelové konstrukce. Nejistě se rozhlédla po ostatních. Vyžilý herec, Zanedbaný dramatik i Krásný básník tiše vyčkávali.

Divadelní děvka si pomalu a beze slova sedla do vany. Voda byla studená stejně jako ryba v její ruce. Zauvažovala, zda si má rybu dovnitř strčit ploutví nebo hlavou napřed. Rozhodla se pro hlavu. Zastyděla se za svůj pragmatismus a zároveň doufala, že to myšlence dramatického díla nijak neuškodí. Roztáhla nohy a nasměrovala malá rybí ústa mezi bochánky. Panebože, napomenula se v duchu, jak je možné, že tomu po těch letech stále ještě říká bochánky? Zavřela oči a naposledy se nadechla. Pak zatajila dech, chytila rybu oběma rukama pevně za ocas, a zatlačila směrem k sobě.

IV

Ryba se v rukou Urostlého hrnčíře naposledy zazmítala a pak dopadla na dno síťky ke dvěma dalším. Urostlý hrnčíř se ještě jednou pokusil vtisknout Starému rybáři jeden z pěti měďáků, ale ten se jen podíval na malého, který tiše hořel v náručí hrnčířovy ženy, a zavrtěl hlavou. Urostlý hrnčíř vděčně stiskl rybářovu ruku, a ještě za noci, dříve, než vyšlo slunce, se spolu se ženou vydali na cestu do jižního města. Chtěli chlapce ušetřit denního žáru. Kráčeli tiše podél moře, a co chvíli se zastavili, aby v chladné vodě smočili plátno, do kterého byl chlapec zabalený. I pod tvrzí udělali zastávku, a také dnes hrnčířův pohled na okamžik zalétl tam nahoru nad skálu, ale ta vypadala tiše a nehybně. Zvuky noční veselice se sem dolů nedonesly.

Teprve když zahlédli první nízké domky předměstí, začala krajinu zvolna a líně zalévat záře vycházejícícho slunce. Než prošli městem, stihl se ohnivý kotouč odlepit od obzoru, a tak když stanuli před ordinací městského lékaře, byl už plný a jasný den. Vstoupili dovnitř. Vůně neznámých látek, čistota i zařízení ordinace na Urostlého hrnčíře udělalo dojem, a to i přes to, že většina z toho zařízení prošla jeho rukama. Vskutku, když lékař poprvé přišel do města, neměl mnoho peněz, a tak mu hrnčíř všechny ty bílé, hladké misky, zvony i hrušky, všechny tácy a nádoby podivných tvarů vyrobil zdarma. Je to dobrý člověk, který chce pomáhat lidem, říkal si tehdy Urostlý hrnčíř, je to člověk moudrý a vzdělaný, který vládne nad životem a smrtí, a takovým lidem se má pomáhat. Nikdy své práce, kterou tehdy lékaři věnoval, nelitoval.

Lékař stál otočený zády a zaobíral se čímsi na stole před sebou. Ani hrnčířův příchod ho z této činosti nevyrušil, a tak dál stál k hrnčíři otočeny zády. Na sobě měl prostý plášt se znaky svého stavu, plášť tak prostý až oči přecházely z jeho vznešenosti. Když se tehdy vztyčila nad mořem tvrz, pochopil coby čerstvě vystudovaný lékař svou příležitost a přistěhoval se i s tím málem, které měl, do města. Chtěl léčit, to ano, ale chtěl léčit ty, co na to mají, ty co mají úroveň, a peníze, ach ano, peníze a úroveň, to je něco, čeho se těm nahoře dostává vrchovatě, a aby také ne, když všechny jejich výlohy platí Milovník umění, král a vládce, a jak štědře! Jenomže je to na druhou stranu něco, čeho se těm z pobřeží nedostává vůbec. Jenomže léčit je musí. Takový je zákon, jinak by přišel o licenci. Bože to je smrad! To mu zas jeden z nich dozajista přinesl namísto zlata ryby.

Urostlý hrnčíř si odkašlal.

„Peníze máš?“ zeptal se lékař, aniž se otočil.

„Mám,“ zašeptal nejistě Urostlý hrnčíř, který zapřemýšlel, zda neprovedl něco špatného, když sem tak bez čekání vpadl a vyrušil lékaře z jeho důležité činnosti. Vylovil z kapsy na vestě pět měďáků, zbytek svého jmění, a vysypal je na stůl.

Když se lékař otočil položil na stůl i síťku s rybami, které už se před nějakou chvíli přestaly mrskat, ale pak si všiml, že zanechaly na čistém stole mokré skvrny a síťku zase sundal a rychle začal louži stírat lemem košile. Pak se nejistě rozhlédl, nevěda co s rybami, a položil síťku na zem.

Lékař si hrnčířovo počínání měřil s neskrývaným znechucením, stejně jako mizerných pět měďáků, které ležely na stole. Proč zrovna on? Svůj k svému, říkal si vždycky, a patřím já snad k tomu chudákovi tady? Pak vyzval hrnčíře, aby přednesl svou prosbu.

„Dítě má horčeku,“ řekl hrnčíř a vztáhl k lékaři ruce s tichým uzlíčkem, „bojím se, že umírá, lékaři, bojím se, že mi chlapec zemře.“

Lékař pokynul hrnčíři, aby položil chlapce na stůl, a sám rozbalil zábal.

„Ba že zemře,“ řekl po chvíli lékař, když ke chlapci přiložil postupně tři zvláštní přístroje, „už pro něj nemohu nic udělat.“

Urostlému hrnčíři se vytratila barva z obličeje. Nebyl v tu chvíli schopen slova ani pohybu. Svět se mu hroutil, žena vzala chlapce do náruče, přitiskla ho k sobě a dala se do pláče.

„Měli jste přijít dřív,“ dodal lékař po chvíli.

Měli jsme přijít dřív, opakoval si hrnčíř stále dokola, když vyšli z ordinace, a černou kouli strachu, která se mu usadila v hrudi začala rychle obalovat sněť sebeobviňování. Ano, má pravdu, měli jsme chlapce přinést už včera. Copak jsme to mohli vědět? Nemohli, protože jsme hloupí, hloupí lidé, a náš chlapec kvůli naší hlouposti teď zemře.

Slunce stálo vysoko na obloze a dělalo ze světa jednu velkou výheň. Urostlý hrnčíř i jeho žena se táhli smutně, ale přes to jak nejrychleji mohli prašnou cestou do západního města. Už nebylo kde smočit plátno, aby alespoň na okamžik stáhli chlapci horkost, protože cesta nevedla kolem moře. Došla jim i voda v měchu, kterou s sebou zprvu nesli. Už neměli ani pět měďáků, které si lékař ihned po vyšetření schoval do dlaně. Měli jen tu poslední naději.

V západním městě žila Obchodnice s nadějí, o které šly krajem vysoké legendy. Žila prý kdysi na půl cesty mezi jižním a západnám městem, kde měla malý dům a kolem něj malé políčko. Měla také muže a dvě dcery. Byla to prý žena stíhaná krutostmi života. Dcery jí opustily se svými manžely, a krátce po nich odešel i její muž za jinou, mladší. Tak sama dál okopávala kamenité pole a snažila se z něj vydobýt živobytí, když znenadání uprostřed jednoho dne zanechala motyčku ležet mezi brázdami, a začala léčit lidi. Chromé prý stavěla na nohy, bláznům vracela rozum, nevidomým zrak. Nejednoho umírajícího prý přivedla zpět k životu.

Právě k téhle Obchodnici s nadějí přišli, když už se slunce sklánělo k obzoru. Její dům byl honosný a stál přímo na náměstí. Přivítala je se širokým úsměvem, nevadilo jí že přišli pozdě, chápala, jaký to převeliký strach je sem dohnal, a s pochopením také vyslechla i celou jejich pouť od dnešního rána, i co řekl lékař v jižním městě. Setřela hrnčířově ženě slzy a chlácholila i jeho, že pokud je život, potud je naděje a potud se dá něco dělat. Bylo to jako kapka vody žíznícímu, bylo to jako jiskra na měsíce vysoušené kupce sena. Už zase věřili, už zase měli naději. Urostlý hrnčíř se zprvu nahlas strachoval, že jsou chudí lidé, ale na to Obchodnice s nadějí pravila, že to, čím ona vládne, je dar, a ona si nesmí za své služby nic žádat, jinak by o dar přišla. Potom prohlédla chlapce, otočila se k hrnčíři zády a začala připravovat z obsahu mnoha pestrobarevných flakónků léčivou směs. Urostlý hrnčíř si oddechl.

„To je dobře,“ pravil konečně, „protože nám už nezbylo nic, jen trápení. Už nemáme žádné měďáky, už nemáme ani ryby. Nemáme nic, co bychom vám dali.“

Když to Obchodnice s nadějí uslyšela, zasunula zpola připravenou směs zase zpátky do polic mezi ostatní lahvičky a misky, jako kdyby nic, jakoby to měla od počátku v úmyslu, a vzala jednu ze zapálených svíček, párkrát přejela nad chlapcovým tělíčkem rukou, totéž pak udělala nad svíčkou a spěšně vyprovodila Urostlého hrnčíře i jeho ženu ven.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, zatáhla petlici a pro sebe zamručela: „Hm, hm. Takoví chudáčci, už se pro ně nedalo nic dělat.“

Urostlý hrnčíř a jeho žena s děsivě tichým synkem v náručí se ocitli sami na prahu začínající noci pod čerstvě zažehlými hvězdami.

V

Vysoko nad tvrzí zářily tytéž hvězdy, ale noc v tvrzi samé byla mnohem světlejší, prozářená četnými ohni, které plály na dvoraně, a dílem kumštýřů také mnohem veselejší, neboť ti tu popíjeli, hráli na hudební nástroje, a všelijak se bavili nekonečnými způsoby. Krásný básník něco vyprávěl a Divadelní děvka se něčemu smála. Byli zcela opilí laciným štěstím. Krásný básník čas od času zabořil hlavu mezi její prsa, aby se vzápětí zakousl do útlého krku, s rukou kdesi hluboko mezi ohněm zarudlými stehny, zatímco Divadelní děvka jakoby v závrati zákláněla hlavu a slastně přivírala oči.

Chvílemi to vypadalo, že už přestali vnímat okolní svět, ale přes to se Krásný básník tu a tam z ničeho nic vytrhl z obětí Divadelní děvky, aby poznamenal něco k hovoru, který zaslechl, aby si dolil vína, či se zpěvem připojil ke kapele, která hrála opodál. Pletla se mu však slova těch písní, které zpíval, stejně jako jeho poznámky k cizím hovorům byly roztržité a nedávaly smysl. Více vína si rozlil po rukou a za košili, než kolik jich vpravil do úst, a někdy to dokonce vypadalo, jako by dočista zapomněl na Divadelní děvku, která seděla vedle něj. Tu si však ona začala polévat prsa vínem, až jí sněhobílá halenka zrudla a bradavky zazářily do noci jako hvězdy nad nimi. To se pak Krásný básník k Divadelní děvce znovu vracel a nechával si do ucha šeptat, že už je čas, nechával se hladit ve vlasech a zasunovat ruku dozadu za kalhoty, až se pak opravdu v jednu chvíli zvedl a podpírán Divadelní děvkou se vydal vzhůru po vratkých schodech ke třetí galerii. Byla to dlouhá cesta. Často se zastavovali a bez důvodu se smáli, často usedali na točité schody, protože Krásný básník se sotva držel na nohou, a tam si pak navzájem proplétali jazyky dokud si nevzpomněli kde jsou a nevydali se znovu na cestu nahoru.

Konečně rozrazili dveře básníkovy cely a vpotáceli se dovnitř. Prostor byl nejasně vykreslen světlem svíčky, která stála na stole, a která kromě pokoje samotného mdle ozařovala i Mladou dívku, jež seděla poblíž na židli a spravovala Krásnému básníkovi košili.

„Ty jseš tady,“ konstatoval bezvýrazně Krásný básník a vytrhl Mladé dívce košili z ruky, „paráda.“

Odhodil košili na zem, hrubě uchopil Mladou dívku za paži a postavil jí na nohy. Druhou rukou si přitáhl Divadelní děvku, a jak tak stály před ním, oběma naráz sevřel rukama klín. Divadelní děvka se zachichotala, ale Mladá dívka se velice vylekala, a hrůzou i studem naplněné oči upřela na Krásného básníka. Krásný básník toho však nedbal a kdo ví, možná si toho ani nevšiml.

„Svlíknout,“ zavelel, „musím vyzkoušet, která z vás je lepší,“ řekl a poodstoupil.

Divadelní děvka výzvu bez váhání přijala a rychle ze sebe stáhla vínem malovanou halenku, která toho beztak už mnoho nezakrývala. Pak se zavlnila v bocích a stejně rychle nechala na zem spadnout i sukni.

„Jsem řekl svlíknout,“ zařval Krásný básník, když viděl, že se Mladá dívka k ničemu nemá.

Mladé dívce se v očích zaleskly slzy. Váhavě přetáhla noční košili přes hlavu, a ještě chvíli si jí přidržovala před tělem. Konečně nechala látku dopadnout k nohám. Jednou nebo dvakrát učinila náznak pohybu, jako kdyby si chtěla zakrýt drobný klín, ale nakonec svěsila ruce volně podél těla a už tak zůstala. Nechtěla Krásného básníka znovu popudit. Byla vyděšená a tolik se bála, že zklame. Bála se, že nebude dost dobrá, a že jí Krásný básník odvrhne.

Krásný básník si obě dívky změřil pohledem a tlesknul.

Divadelní děvka se hystericky zasmála. Skočila na postel, převalila se na záda a roztáhla nohy. Vyzývavě se podívala na Krásného básníka. Mladá dívka zprvu zaváhala, a pak stydlivě, ach ano, příliš stydlivě pro momentální rozpoložení Krásného básníka, došla k posteli, vylezla na ní a s koleny semknutými natěsno k sobě usedla na paty. Za chvíli se tiše rozplakala, ale to už jí nikdo nevěnoval pozornost. Tou dobou měl Krásný básník hlavu pevně zaklíněnou mezi stehny Divadelní děvky a jazykem pronikal hluboko do jejího klína. Chutnal po rybách.

VI

Ještě stále byla ta nejhlubší tma. Vyprahlá stezka mezi jižním a západním městem byla mrtvolně tichá, a i když ticho pod hvězdami bývá obvykle mnohem veselejší, protože hvězdy dávají tušit, že tu nejsme sami, ba naopak, že svět je plný lidí, kteří se možná právě teď dívají na tutéž oblohu, tohle ticho bylo strnulé a smutné jako malá bílá rakev. Urostlý hrnčíř i jeho žena kráčeli beze slova prašnou cestou, a ani jeden z nich neměl odvahu přiložit tvář ke rtům malého chlapce, aby zjistil, zda na ní ucítí alespoň slabý závan horkého vzduchu. Urostlý hrnčíř se nikdy nepovažoval za chytrého muže, ale přes to už v tuhle chvíli věděl, že jeho synkovi nikdo nepomůže. Jediné, co malého chlapce ještě drželo při životě, byl strach podívat se, zda nezemřel.

Když Urostlému hrnčíři odešla matka na věčnost, to byl sám ještě malý chlapec, když jí konečně po dlouhé nemoci přestalo tlouct srdce, nechal ho jeho otec i s bratry doma samotného s matčiným tělem, a sám odešel pro pana faráře. Dodnes vidí otce jak po dlouhé těžké chvíli zvedá ucho od její hrudi, a oznamuje jim, že maminka zemřela, a že musí být stateční chlapci, a počkat tu, než se vrátí. Vzpomínal si, jak když pak přišel otec zpátky, jak mu vyběhl naproti povědět, že maminka ještě žije, že zatímco byl pryč, tak se ještě jednou nadechla, což mu bratři potvrdili. Pan farář maminku znovu prohlédl, ale pak potvrdil, co už před ním zjistil otec. Prý se to někdy stává, že se tělo pokouší žít, i když už duše odešla, ale jeho maminka, že prý je opravdu po smrti.

Urostlému hrnčíři se tenhle okamžik vracel pokaždé, když měl pocit, že se malý chlapec v ženině náručí nadechl, nebo že tiše zavrněl. Vlna nové naděje ho sice zaplavila stejně náhle, jako moře zaplavuje pobřeží, ale stejně tak, jako se voda vždycky vrátí zpátky do moře, i jemu se naděje pokaždé vytrácela zahnána touhle dávnou vzpomínkou.

Smutně a tiše ukrajovali vzdálenost k domovu, západní město nechali daleko za zády. Napravo i na levo se rozkládala poušť tvořená jen prachem a kamením, sem tam trsem unavené trávy. Daleko vpravo se poušť měnila v útesy, které padaly do moře. Vlevo se proti temnému nebi rýsovaly ještě temnější hory, a vítr od nich hnal seschlé listí, bůhví odkud ho vzal. Už brzo uhnou u velikého mrtvého stromu na menší stezku, po které sejdou až dolů k moři na pláž. Po ní se pak dostanou domů. Až tam dojdou, nebudou vědět, co mají dělat. Zatím ale mohou jít, mohou klást nohu před nohu, nepřemýšlet, jít spolu a přes to každý sám.

Urostlý hrnčíř se několikrát pokusil vzít ženě synka z náruče, aby ho chvíli poponesl, ale ona pokaždé zlobně ucukla, až se Urostlý hrnčíř vylekal. To se pak vždycky cítil, jako kdyby dostal ke své míře další díl a svěsil pod jeho tíží ramena. Dál rozrážel sandálem kamení, mezi kterým se míhala drobná hmyzí havěť, míjela ho, a mizela kdesi před ním.

Tu se jeho žena náhle zastavila. Urostlý hrnčíř si toho zprvu nevšiml a udělal ještě několik kroků, než si uvědomil, že jde sám, ale pak se také zastavil, a ohlédl se. Nejprve se vyděsil, protože si myslel, že si ho žena prohlíží novým podivným pohledem, který v jejích očích ještě nikdy neviděl, ale pak si uvědomil, že svůj zrak neupírá ani tak na něj, jako spíš kamsi za jeho záda, a tak se otočil. U staletého stromu, tam kde se od hlavní cesty odděluje menší pěšina, která vzápětí padá mezi skalami až dolů k pobřeží, stál Podivný poutník a díval se na ně. Měl vlasy stříbrné jako padlý měsíc, hůl ze dřeva tak starého, že už se dávno změnilo v kámen, a plášť z prostého režného plátna, jistě letitého, avšak bez jediné záplaty. V korunách stromů nad ním poletovalo četné ptactvo, které jinak Urostlý hrnčíř vídával jen za dne, a jakkoliv si nepamatoval, že by mrtvý strom někdy urodil jediný lísteček, přesto teď zjišťoval, že v sobě ten staroch našel ještě dost života na to, aby se zmohl na několik nažloutlých lístků, které vypučely na jeho mohutných pažích. Dokonce i suché listí, které přinášel vítr, jakoby se utrhávalo ze vzdušných proudů, a chtělo se dostat k Podivnému poutníkovi blíž. Když se mu to pak podařilo, znovu se zelenalo, a mizelo zase ve tmě za ním. Podivný poutník se na Urostlého hrnčíře i jeho ženu díval nejlaskavějšíma očima a mírně se usmíval. Udělal několik kroků směrem k nim, zastavil se, a byl tak vysoký, že se nad nimi tyčil jako hora, stříbrné vlasy kolem něj povlávaly jako paprsky a v modrých očích se odrážel celý svět. Jeho přítomnost je oba rozechvívala, ale Podivný poutník, jakoby se ponořil do svých vlastních myšlenek.

„Do prdele,“ řekl nakonec, „takhle jsem ten svět přece nechtěl.“

A pak přiložil chlapci ruku na čelo a chlapec se po dlouhé době zhluboka a dychtivě nadechl.

VII

Představení se od začátku nevyvíjelo dobře a Krásný básník to věděl. Jakmile se zaplnil sál, a lidí bylo tolik, že si někteří z nich museli posedat na zem, zvedla se opona a začalo první dějství. Diváci zprvu seděli tiše a napjatě sledovali děj, jenomže jejich pozornost začala záhy slábnout, a oni do sebe navzájem šťouchali, sem tam si špitli nějakou poznámku, po očku se ohlédli na souseda, co on jako na to, až se nakonec zrodil kolektivní názor. Jakmile totiž každý z nich zjistil, že sousedovi se honí hlavou to samé, všechny zábrany padly, a ještě než první dějství skončilo, už se diváci mezi sebou bavili docela nahlas a nezakrytě, a někteří z nich si dokonce ukazovali na Divadelní děvku, a dělali poznámky na její nahotu. Někdy na začátku druhého dějství začal kolovat první košík s rajčaty.

Ta tam byla náklonost Krásného básníka ke všem těm prostým lidem, které odpoledne sledoval z ochozu poblíž brány, když se po klikaté cestě trousili nahoru k tvrzi. Nikdy by to nepřiznal, ale tehdy se zrovna bál, jak lidé hru přijmou. Docela obyčejná pýcha a obavy autora v něm sváděly boj, a on se rozhodl tomu tlaku čelit všeobjímající láskou. A tak miloval Mladou dívku, která stála na ochozu vedle něj, a kterou jen zřídkakdy brával za ruku, a ona byla šťastná, a miloval i všechny ty lidi, kteří sem právě přicházeli, aby shlédli jejich hru. Dojímal se nad svou nákloností k nim, k těm poctivým, dobrým duším, které od slunka do slunka tvrdě pracují, a viděl se někde mezi nimi v tom proudícím procesí, cítil se být jedním z nich, a zase se dojal vlastní skromností. Ano, vždyť on je jenom takový dělník umění, je jako hrnčíř příběhů, je jako kovář slov.

„Tupci,“ zasyčel Krásný básník, a chtěl ještě něco dodat, jenomže pak z hlediště vylétlo první rajče, a Krásný básník oněměl překvapením nad tou nebývalou opovážlivostí.

Vyžilý herec zadrhl v dialogu, ale pak s prapodivnou hrdostí pokračoval dál, zatímco Divadelní děvka fascinovaně zírala na rajče, které stékalo po hercově čele dolů na jeho nos a deklamující rty.

Mladá dívka se pokusila znovu vzít Krásného básníka za ruku, i když ten už jí dávno pustil, aby mu dodala odvahu, aby mu dala najevo, že někdo je s ním, ale Krásný básník se tím dotekem probral z ohromení, a ruku Mladé dívky vztekle odhodil.

„Vypadni krávo,“ zasyčel na ní, „ty slepice vesnická,“ probodával jí pohledem, „vždyť ty jsi stejná jako oni!“

Mladá dívka se polekaně stáhla, a dost možná chtěla svou zjevnou chybu napravit, chtěla mu říct, že není jako oni, že ona ho miluje a obdivuje, ale Krásný básník už jí dál nevěnoval pozornost.

„Lůzo,“ šeptaly jeho rty, „chátro tupá, omezená!“

Vzduch se mezi tím naplnil shnilou zeleninou. Jednotlivé salvy se slily v jeden proud, a ten teď bez přestání zasypával herce na jevišti, kteří se ještě chvíli snažili pokračovat ve hře. Jejich repliky však byly tolikrát přerušeny, že nakonec sami herci zapomněli, kde jsou, a co by měli říkat, a tak raději zmlkli. Stranou toho všeho, ukrytý v zákulisí, stál Krásný básník, a šeptal slova plná nenávisti. Mlčící herci v rozpacích postávali na jevišti, a vrhali na Krásného básníka tázavé pohledy, ale on je nevnímal, oči měl jenom pro diváky, kterým rozdával své opovržení.

Když lidem konečně došla rajčata i baklažán, odešli domů. Tehdy se Krásný básník poprvé odvážil vystoupit z úkrytu. Na jevišti stáli herci, shnilá zelenina po nich stákala dolů na ošlapaná prkna, kde vytvářela jednolitou vrstvu mazlavé hmoty. Krásný básník došel k Divadelní děvce, která se třásla něčím jako strachem, a pomohl jí ven z vany. Jakmile Divadelní děvka došlápla na kluzkou podlahu, a pokusila se opřít o Krásného básníka, ten její váhu nevydržel, a v okamžiku, kdy definitivně ztratil stabilitu, se oba dva s ohromným zaduněním svalili na zem. Kdesi za nimi se z hlediště ozvalo soucitné syknutí.

Krásný básník se okamžitě vyhrabal na nohy a zamžoural do prázdných lavic neosvětleného hlediště. Uprostřed něj uviděl Urostlého hrnčíře, který už dávno před tím poslal ženu i synka napřed a sám zůstal, protože se tak trochu styděl za to, co hercům, těm, které on tolik obdivoval, ostatní lidé udělali. Ani on hře nerozuměl. Nevěděl, co jsou zač ty postavy, které v příběhu vystupují, a proč dělají to, co dělají. Všechno to bylo tak vzdálené životu, jaký žil. Jeho prostý rozum mu však říkal, že takhle by se k sobě lidi chovat neměli. Zůstal, aby divadelníkům dodal odvahu, aby na hře našel něco pěkného, aby jim jejich dílo mohl pochválit.

Jenomže Urostlý hrnčíř už nedostal šanci promluvit. Krásný básník po něm nejprve vrhl krví zalitý pohled, a pak udělal rychlý pohyb, jakoby se po něm chtěl vrhnout, jenomže při něm znovu podklouzl, a vzápětí dopadl bolestivě na kolena, odkud na hrnčíře začal chrlit slova, ve kterých se ozývala všechna jeho zloba. Jakoby v tu chvíli spustil lavinu, jako by se zvedla neviditelná stavidla, přidali se i ostatní, kteří na jevišti byli. To bylo stále ještě osvětlené mnoha loučemi, a tak na Divadelní děvku, Vyžilého herce, Zanedbaného dramatika i Krásného bázníka klečícího před nimi bylo dobře vidět. Stáli tam nehybně, jak se báli pohnout, aby neuklouzli a pokřikovali na Urostlého hrnčíře, a štěkali na něj jeden přes druhého.

„Ty hlupáku!“

„Ty ubožáku!“

„Táhni!“

„Ničemu nerozumíš!“

„Smradlavá lůzo!“

„Zmiz!“

„Chátro!“

A tak Urostlý hrnčíř pomalu a beze slova vstal, vyšel ze sálu na nádvoří, tam zamířil k východu z tvrze, za branou se k němu připojili synek se ženou, a společně pak sešli dolů k moři, kde ze sebe Urostlý hrnčíř smyl postupně Divadelní děvku, Vyžilého herce i Zanedbaného dramatika a nakonec také Krásného básníka, a bylo mu zas dobře.