Helma

Engeor

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2007

Helma

Engeor

Publikováno s laskavým svolením autora.
Zdroj http://svetluvstric.xhost.cz

Za okny dodělávalo poledne a pod ranami těžkého černého deště se plazilo pryč z dosahu večera. Ulice kvílela stohlasým sborem automobilových alarmů a zářila jako bruselské náměstí, když se snaží udělat dojem na turisty. Žena na ulici, která i v padesáti věřila, že je možné chytnout život za pačesy, tančila mezi kapkami deště, aby o pár týdnů později zemřela na zanedbaný zápal plic obklopena flakónky s homeopatiky. Pán v bytě nad námi spustil kalhoty i s trenýrkami a s prosebným výrazem podával své ženě kostku změklého másla. Z kuchyně se ozval kovový zvuk, jako když pánví praštíte za letu obrovského potkana. Seděli jsme u stolečku, před sebou prázdné sklenice a nad námi stál pikolík.

"Dáte si ještě něco?"

Obrátil jsem se na kolegu: "Dáme si ještě něco?"

"Já nevím a dáme?"

"No to jsem se ptal já. Já bych si třeba ještě něco dal."

"Tak já si dám pivo," podíval se kolega na pikolíka.

Otevřel jsem nápojový lístek a zatvářil se nešťastně jako vždycky, když mám na výběr víc než jednu možnost. Na pivo nemám chuť, minerálky mám plný kecky, tak co bych si tak jenom dal?

"A co takhle," řekl pikolík když viděl mou bezradnost, "dát si Helmu?" a já vím, že ten jeho nevinný výraz už nikdy nezapomenu, i když zrovna v tu chvíli všechny moje varovné mechanismy spolehlivě selhaly, protože se šly dívat z okna, jak prší. Helmu? Říkám si. To bude asi nějaký koktejl. No to by asi i šlo, koktejly mám rád. Tak nakonec proč ne.

"Tak jo, tak mi tu Helmu tedy přineste."

"Nooo," protáhne pikolík, "to nebude jen tak. To musíte totiž na bar."

Kolega na mě mrknul: "To je fakt, to musíš na bar. Bez baru by se to neobešlo."

Tak jdu na bar a posadím se na stoličku. Pikolík se postavil přede mě. Na stůl položil v tomto pořadí: velký tyglíček, menší tyglíček, docela malý tyglíček, velkého panáka, malého panáka, zapalovač a brčko. Posbíral polovinu lahví, které bar obsahoval, aby je měl při ruce. Kolega se na mě zašklebil. Zamrazilo mě při pomyšlení, že se netváří ani trochu zvědavě. Zřejmě jsem poslední, kdo tu Helmu nezná. A nebo všichni, kdo poznali tajemství Helmy jsou zakopáni u barmana na dvorečku. Ptáte se proč jsem neutekl?

Nevím.

"Takže," nadechl se barman, dříve známý jako pikolík, k výkladu, "nejdřív vypiješ všechno, co ti naleju do této nádoby" a ukázal na velký tyglík. "Pak hvízdneš na prsty. Doufám, že umíš hvízdat na prsty." Potvrdil jsem mu, že umím. "Pak si vezmeš brčko a vypiješ všechno, co ti naleju do této nádoby" a ukázal na menší tyglík. "Když s tím skončíš, budeš recitovat libovolnou báseň z Kytice kam až svedeš. Pak vypiješ všechno, co ti neleju do této nádoby" a ukázal na docela malý tyglíček. "Malého a velkého panáka vypiješ bez použití rukou. Je to jasné?"

Zachvátil mě nekontrolovatelný panický třas, který mi rozkýval hlavou, což si mág exotických lahví vysvětlil jako souhlas. Spokojeně zamlaskal: "Fajn, tak začneme."

Pak všechno vzalo docela rychlý spád. Zpoza barpultu vytáhl starou modrou helmu motokárových závodníků a nasadil mi jí na hlavu. Čtyři z těch lahví, které si před tím přichystal, převrátil do velkého tyglíku. Do menšího tyglíku převrátil tři jiné láhve. Pamatuji si, že dvě z nich měly na etiketě lebku a jedna motýlka. Ten měl na křídlech lebky dvě. Druhou směs zapálil. Později mi vyprávěli, že prý jsem měl v očích plamínky, takže si mysleli, že se mi to líbí. Co lil do toho zbytku nevím, ale hořelo to taky.

"Můžeš."

Vypil jsem první tyglík. Strčil jsem si do pusy prsty a protože alkohol se nedostane do krve tak rychle, docela obstojně jsem zahvízdal. Problém nastal, když jsem se pak musel znovu nadechnout a to jsem po hvizdu vážně musel. Celý ten alkoholový opar, který jsem si kolem sebe vytvořil, jsem totiž zase najednou nasál do plic a barová stolička mi náhle začal připadat neuvěřitelně vratká.

Nahmatal jsem brčko, ponořil ho do druhého tyglíku a usilovně se ho snažil vysát dřív, než umělá hmota přehoří. Podařilo se.

"U lavice dítě plálo... hoř holoubku, hoř," zadeklamoval jsem nemyslně.

"Špatně," zachrochtal barman a přisunul mi nejmenší tyglík.

I třetí tyglík jsem s použitím brčka vypil. Zdálo se mi, že démon na barmanově metaláckém tričku na mě začal pomrkávat.

Přišel čas dát ruce za záda. Nahnul jsem se nad bar a k všeobecnému pobavení si nad kořalkou ožehnul obočí. Konečně mi došlo, že je to trik a plamen jsem sfoukl. Kořalka se mi rozlévala po bradě a po krku za košili, ale bylo mi to fuk.

Když jsem dopil, vzal barman odněkud baseballovou pálku, vyskočil na barpult, přičapnul, začal mě s ní mlátit do hlavy, ne že bych toho ještě moc vnímal, a na celé kolo řval: "Tak, co? Jak se ti to líbí! Cha, chá! To je jízda, hehehe! To je panečku námrd tadleta Helma, co? Kdepak, todle v Americe nezažiješ!"

A když se vyčerpal, slezl z baru a zkásnul mě o pětikilo.